Stērns Lorenss

Džentlmeņa Tristrama Šendija dzīve un uzskati. Mistera Jorika sentimentālais ceidjums pa Franciju un Itāliju

Lorenss Stērns

I Džentlmeņa Tristrama Šendija dzīve un uzskati

II Mistera Jorika sentimentālais ceidjums pa Franciju un Itāliju

..

DAŽI VARDI, IEPAZĪSTINOT LATVIEŠU LASĪTĀJU AR TRISTRAMU ŠENDIJU

Savā 231, mūža gadā Tristrams Šendijs sācis runāt latviešu mēlē. Vai mēs viņu sapratīsim, jutīslm līdzi viņa «daiļrades mokām», iemīlēsim Šendijholas iemītniekus — Tristrama ekscentriskos radus, draugus un paziņas — īpatņus, kādi sastopami vienīgi angļu literatūrā?

Daudz kas pa šo laiku noticis ar latviešu tautu: pamazām esam raisījušies vaļā no verdzības un garīgas tumsības važām, esam gājuši cauri dažādu ciešanu un pazemojumu lokiem, te atgūdami, te zaudēdami brīvību, bet vienu gan nekad neesam zaudējuši — humora izjūtu. Un tā — runājot Stērna vārdiem —«ir īsta Dieva dāvana», jo nepietiek, ka autors grāmatu uzraksta,— vēl jāatrod «galvas, kas to spēj saprast». Kādā vēstulē Stērns raksta, ka vēlētos, kaut, laižot klajā «Tristrama Šendijā» pirmos sējumus, būtu panācis, lai parlaments pieņem likumu, ka «vienīgi gudri cilvēki drīkst iemest tajos aci».

Kad neievērojamais Jorkas prebendārijs Lorenss Stērns, kas godprātīgi, taču ne pārāk uzcītīgi strādā savā vīna kalnā, piesēžas pie rakstāmgalda un vienā paņēmienā — bez labojumiem — uzraksta «Tristrama Šendijā» pirmos divus sējumus, viņš nespēj paredzēt, cik satriecošu iespaidu uz lasītājiem grāmata atstās. Vieni to ceļ vai debesīs, citi — noliedz uri paļā, piedēvēdami tai visus «nāves grēkus».

Liekuļi un tartifi jūtīgi uztver Stērna satīras bultas, un izsmieklu, kaut arī pelnītu (un varbūt vēl jo vairāk tādēļ, ka tas pelnīts), viņi nespēj piedot. Visvairāk aizskar un kaitina Stērna uzdrīkstēšanās. Padzīvojis provinces mācītājs, ks.ii pienāktos spriest un sprediķot par četrām augstākām lietām — Nāvi, Pastaro Tiesu, Paradīzi un Elli —.ņemas izsmiet zinā'ņu vājās vietas, rakstniekus, kas sacer «pieklājīgas grāmažas», jā, pat savus amata brāļus — teologus, it kā netīši parādot tos nepievilcīgā gaismā. Daudz kas šim mācītājam liekas smieklīgs.

Kad Glosteras bīskaps atsūta Stērnam vēstuli ar «laipnu padomu» atturēties no zākāšanās un pieklājības normu pārkāpšanas, rakstnieks apsola laboties, «… cik tas manos spēkos, kaut gan, milord, smieties es smiešos un piedevām vēl tik skaļi,

cik vien jaudāšu». Vīna kalna saimniekus satrauc kalpa necienīga izturēšanās. Jau sen viņi vēlas to padzīt no turienes, lai tas nenodara vairāk Jauna nekā laba. Kas tā par runāšanu, ka pusstundu garš sprediķis nogurdinot viņu, tāpat kā draudzi, līdz nāvei? Kādēļ tad viņam neapnīk rakstīšana? Tā nu «vīna kalna strādnieks» apmaina lāpstu pret spalvu — un tas nāk viņam (bet jo sevišķi literatūrai) par svētību, jo ieguvums ir neatsverams.

Stērns atzīstas, ka «varētu rakstīt visu mūžu, patiesībā tas ir mans jājamzirdziņš». Tik daudz ir piedzīvots, novērots un izlasīts, ka sprediķī šīs pārdomas ietilpināt vairs nevar. Tā rodas rakstnieks, kas pārsteidz sava laika sabiedrību ar īsti «šendijisku sacerējumu»— saraustītu, samudžinātu tā, ka «pats velns netiktu gudrs, kā to atmudžināt».

Visvairāk Stērnu uzjautrina prātīgo lasītāju centieni meklēt smieklīgo situāciju un šokējošo tēlu aprakstos kādu apslēptu jēgu, it kā viņu dzīves norisēs, uzskatos un rīcībā tāda būtu saskatāma.

Tristrams kā rakstnieks ir nevarīgs un bezpalīdzīgs, uzskati nav viņa, bet gan tēva, piedzīvojumi — tēvoča,— bet varbūt mēs, stāstot par citiem, visvairāk pasakām par sevi? Ar šķelmīgu smaidu Stērns vēro, kā mēs uzņemsim Tristrama pūliņu augļus.— Labvēlīgi? Nicīgi? Nosodoši? Jūsmīgi? Atguvies no pārsteiguma, lasītājs ik rindiņā caur smiekliem saklausa rakstnieka jūtīgās sirds pukstus. Seko lappuses, kuras lasot acīs sariešas asaras. Vai tā ir smieklīga vājuma izpausme vai nosodāma (kā esam paraduši domāt) sentimentalitāte? Nē, tā ir līdzjūtība un mīlestība pret savu tuvāko — jūtas, ko Jorkas prebendārijs, slēpdamies aiz Jorika maskas, mums cenšas iedvest. Vienlaikus viņš attīra arī mūsu dvēseles no sārņiem. Ne velti Stērns saka, ka iejūtīgs lasītājs pārdzīvo tik dziļu saviļņojumu, ka, liekas, viņš lasa savā dvēselē, bet nevis grāmatā.

Taču tik spēcīgu emocionālu pārdzīvojumu spēj izraisīt vienīgi rakstnieks, kas darba tapšanas gaitā izjutis dziļu mīlestību uz pasauli un līdzcilvēkiem. Tā ir augstākā gudrība, pēc kā mums jātiecas. Dievs visus cilvēkus un tautas radījis vienlīdzīgas — tā ir Stērna pārliecība, ko viņš, nosodot verdzību, cietsirdību un patvaļu, pauž vienā no saviem sprediķiem. Ikviena latvieša sirdij jānodreb, lasot šodien, tautas trešās atmodas laikā, rindas no «Tristrama Šendijā», kuras gandrīz pirms divarpus gadsimtiem rakstījis Stērns:

« Nēģerim taču ir dvēsele, piedošan', jūsu augstība?

— ievaicajās kaprālis (nedroši).

Šādās lietās, kaprāl,— atbildēja tēvocis Tobijs,

neesmu visai kompetents, taču es domāju, ka Dievs viņus nebūs atstājis bez dvēseles, tāpat kā nav atstājis tevi vai mani.

Tas nozimētu pārlieku pacelt vienus pāri citiem,—

sacīja kaprālis.

Tā gan,— apstiprināja tēvocis Tobijs.

——Kādēļ tad, piedošan', jūsu augstība, pret melnu skuķi būtu jāizturas sliktāk nekā pret baltu?

—Nevaru pateikt, kāpēc,— sacīja tēvocis Tobijs.

Vienīgi tāpēc,— iesaucās kaprālis, galvu kratīdams,—

ka nav neviena, kas viņu aizstāvētu.

Tieši šis apstāklis, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— liek

ņemt viņu aizgādībā — un viņas brāļus arīdzan; tā ir veiksme, kas ielikusi riksti mūsu rokās patlaban,— kam tā tiks vēlāk, Dievs vien zina!— taču,lai kam tā tiktu, Trim, krietnie to neizmantos cietsirdīgos nolūkos.

Nedod Dievs!— iesaucās kaprālis.

——Āmen!— atsaucās tēvocis Tobijs, uzlikdams roku uz sirds.»

Jācer, ka Tristrams Šendijs, kas ar savu saraustīto, taču bezgala aizraujošo, uzjautrinošo un aizkustinošo stāstījumu sagrauj mūsu līdzšinējos priekšstatus par romānu, iemantos daudz draugu arī latviešu lasītāju vidū. Tāpat jācer, ka mācītāja Jorika «ceļojums pa Latviju» nebūs veltīgs, jo negribas ticēt, ka sastapšanās ar šo cilvēku neatstās gaišumu mūsu dvēselēs. Un patlaban tas mums visvairāk nepieciešams.

Lorensa Stērna vēstules «šendijiski» pārlapojot,

tulkotāja

LORENSA STERNA dzĪve un daiĻrade

Kad 1759. gada nogalē Londonā nāk klajā «Džentlmeņa Tristrama Šendijā dzīves un uzskatu» pirmie divi sējumi, to autors aiz piesardzības vēlas palikt nezināms. Taču romāns uz tā laika Londonas sabiedrību atstāj tik satrieccSu iespaidu, ka tā sacerētājs — neievērojamais, gados ne vairs jaunais Jorkas prebendārijs Lorenss Stērns, kas, kā pats autors atzīstas veltījumā Anglijas valstsvīram seram Pitam, «vada savas dienas karalistes nostūrī, vientuļā mājā ar salmu jumtu, cenzdamies ar jautrību pārvarēt nogurumu, kas uzmācas no slimībām un citām dzīves likstām», vienā dienā kļūst slavens.

Lorenss Stērns pieder pie autoriem, kas atvieglinājuši savu vēlāko biogrāfu darbu,— piezīmēs, kas rakstītas meitai Lidijai, atrodami izsmeļoši viņa dzīves dati. No tiem uzzinām, ka rakstnieks dzimis 1713. gada 24. novembri Klonmelā, Īrijas dienvidos, mazturīga angļu armijas leitnanta ģimenē. Viņa skumīgā bērnība un jaunības gadi paiet nebeidzamos klejojumos, kas saistās ar tēva profesiju. Visdažādākajās un tomēr tik līdzīgajās kazarmās pasaulē ierodas un drīz vien no tās atkal šķiras viņa mazie brāļi un māsas: no ģimenes septiņiem bērniem dzīvi paliek tikai trīs — rakstnieks un viņa divas māsas, no kurām viena mirst jaunībā. Šajā vienmuļajā kazarmu dzīvē reti notiek pa iepriecinošai pārmaiņai: reiz ģimene gandrīz gadu pavadā Elvingtonā pie vecmāmuļas nc tēva puses, citreiz — pusgadu nodzīvo pie mātes radinieka mācītājmuižā netālu no Viklovas, Bet Malengarā ģimene sastopas ar kādu laipnu savas dzimtas piederīgo — arhibīskapa Stērna pēcnācēju, kas viņus uz veselu gadu ielūdz savā pilī. Iztērējot daudz naudas, Stērna tēvs noīrē un iekārto māju Dublinā, bet jau pēc pusotra gada mierīgā dzīve beidzas un ģimene rio jauna atsāk klejojumus.

Astoņu gadu vecumā iemācījies lasīt un apguvis arī citas mākas, Stērns 1723. gada rudenī vai 1724. gada pavasarī (pats rakstnieks atzīstas, ka īsto datumu aizmirsis) iestājas Halifaksas skolā.

1731. gada martā Rietumindijā no dzeltenā drudža mirst Stērna tēvs, bet zēns līdz pat gada beigām paliek Halifaksas

skolā. Stērns, runājot viņa vārdiem, nespēj atturēties, nepastāstījis kādu anekdotisku notikumu, kas risinājies šajā skolā: reiz uz svaigi izbalsinātās klases telpas griestiem, izmantodams pie sienas aizmirstās kāpnes, viņš ar otu uzvelk milzīgus burtus — LAU.STERNE*, par ko palīgskolotājs viņu noper ar rīksti. Skolas pārzinis par šo sodīšanu ir ļoti sarūgtinats un, Stērnam dzirdot, apsola, ka šis vārds nekad netikšot izdzēsts, jo viņš esot ģeniāls zēns, kas dzīvē daudz ko sasniegšot. Šie vārdi, apgalvo rakstnieks, viņam likuši aizmirst saņemto sodu.

1733. gadā brālēns, kas pēc tēva nāves uzņēmies par viņu gādību, aizsūta Stērnu uz Kembridžas universitāti, kur viņš iestājas Jēzus koledžā. Šeit Stērns iedraudzējas ar Džonu Hollu-Stīvensonu, un ši draudzība, kas abiem vienlīdz nozīmīga, ilgst visu mūžu.

1736.—1737. gadā Stērns ar bakalaura grādu koledžu beidz, bet 1738. gada 20. augustā top iesvētīts par garīdznieku. Ar tēvoča gādību Stērns kļūst par Satonas draudzes vikāru.

1740. gadā Stērns iegūst maģistra grādu, bet 1741. gadā apprecas ar Elizabeti Lamliju. Vairākus gadus ilgusī romantiskā mīlestība beidzas ar ne sevišķi laimīgu laulību, ko aptumšo sievas slimība, kas brīžiem izpaužas saprāta zudumā.

Gandriz divdesmit gadus Stērns pavada klusajā Stilingtonā, rūpēdamies par savu ģimeni (1747. gada decembrī piedzimst meita Lidija) un draudzes locekļiem, bel brīvajā laikā lasīdams un gleznodams, kā arī nododamies vijoles spēlei un medībām. Taču laiku pa laikam, uzticēdams rūpes par draudzi palīgam, Stērns dodas uz Jorku, kas toreiz ir ne vien diezgan liela un rosīga pilsēta, bet ari Vidusanglijas centrs, lai piedalītos sarīkojumos, papļāpātu ar grāmattirgotājiem, kā arī uzzinātu jaunākos notikumus un tenkas. Tieši šeit, Jorkā un tās apkaimē, Stērns gads gadā vēro gan provinces sadzīvi, gan visērmīgākos īpatņus, ko vēlāk iemūžina savā «Tristramā Šendijā».

Reizi pa reizei Stērns dodas uz Skeltonu, lai apmeklētu savu universitātes laika draugu Hollu-Stīvensonu. Šie braucieni uz Skeltonas pili Stērna vienmuļajai dzīvei piešķir krāsainību un dažādību. Holls-Stīvensons ir neprofesionāls rakstnieks, kura spalvai pieder «Trakie stāsti», kā ari citi darbi. Analoģijas dēj Holls-Stivensons savu pili pārdēvē par «Apsēsto pili», bet cilvēki, kas tur pulcējas, lai nodotos vaļīgām sarunām un

0 Stērna vārds oriģinālrakstibā: Laurence Sterne (Redaktora piezīme).

tādām pašām izpriecām, sāk saukties par «velna apsēstajiem». Pie tiem līdz ar vairākiem citiem Jorkas garīdzniekiem un skvairiem pieder arī Stērns. Kaut gan Stērna biedrošanās ar «velna apsēstajiem» mazina viņa prestižu sabiedrības acīs, «Tristramā Šendijā» šās vides ietekmē rodas ne tikai divdomīgu joku un situāciju apraksti, bet veidojas vesela ērmīgu īpatņu galerija. Taču Stērnu uz Skeltonu vilina ne tikai izpriecas, bet jo vairāk pils bibliotēka, kas lepojas gan ar seniem un retiem rokrakstiem, gan grāmatām.

Runājot par grāmatām, jāsaka, ka tās Stērna dzīvē ieņem vissvarīgāko vietu. Viņš studē teologu un baznīcas tēvu rakstus, vērigi un ar smaidu pamanīdams uzjautrinošas aplamības vai nesaskaņas viņu liekvārdīgajos spriedelējumos, tajā pašā laikā pievērsdamies arī sava laika filozofiem. Džona Loka, apgaismības laikmeta aizsācēja Eiropā, «Eseja par cilvēka sapratni» kļūst par viņa rokasgrāmatu. Taču vistuvākie, kā rakstnieks pats izsakās «Tristrama Šendijā» lappusēs, viņam ir «… man dārgā Rablē un vēl dārgākā Servantesa darbi». Stērns jūsmo arī par Šekspīru, no kura aizgūst savu masku — Joriku, cilvēku ar maigu sirdi, taču nelabojamu jokdari. Tāpat kā iepriekš minētie, Stērnu valdzina arī lielie XVII gs. esejisti — Monteņs ar savām gudrajām un skeptiskajām «Esejām», kā arī Bērtons ar «Melanholijas anatomiju»— šo milzum lielo anekdošu, vēstījumu un pārdomu krājumu par cilvēka dabu. Sveši Stērnam nav arī XVIII gs. angļu romānistu darbi. Visas šīs zināšanas un atziņas dabiski iekļaujas «Tristramā Šendijā» un kļūst par šīs savdabīgās grāmatas neatņemamu sastāvdaļu.

Taču, pirms 1759. gada nogalē nāk klajā «Tristrama Šendijā» pirmie divi sējumi, kas Stērnam pievērš Londonas literārās sabiedrības uzmanību, neievērojamais Jorkas prebendārijs jau gada sākumā nokļūst ļaužu uzmanības lokā. Tas notiek pēc satiriskā pamfleta «Politiskais romāns» publicēšanas. Kaut arī šā sacerējuma mērķis sākotnēji šķiet visnotaļ konkrēts — attēlojot «provinces tikumus», izrēķināties ar kādu doktoru Topemu, kas bija aizvainojis Stērna aizgādni, Jorkas katedrāles dekānu Džonu Faunteinu, pamflets pāraug alegoriskā darbā, kas radniecīgs Svifta «Stāstam par mucu». Šīs alegorijas atšifrēšanai darba nobeigumā pievienota nodaļa, kas saucas «Atslēga». Tā Stērna atstāstīto reālo situāciju pārveido komiskā stāstā par «kādu labu, siltu naktssarga mēteli un melna plīša bikšu pāri». Šeit skaidri jaušams izsmiekls, kas skar tā laika didaktisko romānu un stāstu rakstniekus un nepaslīd garām

viņa laikabiedru ievērībai. Jau šajā darbā Stērns aizsāk literāru polemiku, kas raksturīga visiem viņa turpmākajiem sacerējumiem.

«Politiskais romāns» nāk klajā 500 eksemplāru lielā metienā. Taču gan draugi, gan ienaidnieki rakstniekam ieteic nenodot plašas publikas apspriešanai skandalozā notikuma izklāstu, kas veido pamfleta fabulu Stērns ieteikumam paklausa, un visa tirāža top iznīcināta. Pāri paliek vienīgi četri eksemplāri. 1769. gadā — jau pēc Stērna nāves — pamflets tiek izdots saīsinātā veidā, proti, bez «Atslēgas»,— un tikai mūsu gadsimtā pirmo reizi parādās atklātībā tā sākotnējais teksts.

Sadā gaisotnē tā paša gada (1759) nogalē nāk klajā «Tristrama Šendijā» pirmie divi sējumi. Slava, ko tie atnes savam sacerētājam, ir mazliet skandaloza. Pats Stērns kādā vēsiulē atzistas: «Puse Londonas tikpat skarbi manu grāmatu peļ, cik otra puse to ceļ vai debesīs.»

Jau par grāmatas žanru uzskati dalās. To dēvē gan par «Jorkšīras eposu», gan «pilsonisko sāgu», gan «pa pusei romānu, pa pusei eposu», gan «vēsturisko romānu». Arī mūsdienās šie strīdi nebeidzas, taču viens ir skaidrs: «Stērns paplašināja romāna darbības sfēru un atbrīvoja tā struktūru». [1]

Stērna rakstības maniere pārsteidz un mulsina tā laika kritiķus. Angļu literārās gaumes noteicējs XVIII gs. Semjuels Džonsons, slavenās angļu skaidrojošās vārdnīcas (1755) autors, kura spriedumus uzskatīja par nemaldīgiem, nc vien pareģo Stērna slavas īslaicību («visam dīvainajam īss mūžs»), bet pat apvaino viņu angļu gramatikas nezināšanā. Stērns uz šo apvainojumu atbild tādējādi, ka «Tristramā Šendijā» piemin Džonsona vārdnīcu ironiskā nozīmē.

Tomēr ne jau visi lasītāji un kritiķi pievienojas Džonsona vērtējumam. Par «Tristramu Šendiju» spriež, strīdas un jūsmo ne tikai žurnālu lappusēs, bet arī literāros pulciņos un augstākās sabiedrības salonos. Stērns par saviem panākumiem ne bez ironijas un pārspīlējumiem, kuros jaušas arī pašapmierinātība, raksta: «Manās īrētajās istabās augu dienu drūzmējas ievērojami augstmaņi, kas sacenšas savā starpā, lai parādītu man uzmanību.— Šajā nedēļā pusdienoju ar lordu Česterfīldu u. c.,

bet nākamajā svētdienā lords Rokingems ievedīs mani galmā.» Taču vislielāko gandarījumu Stērnam sagādā draudzība ar tādiem cilvēkiem kā ievērojamais angļu aktieris Deivids Geriks un slavenie gleznotāji Džošua Reinoldss un Viljams Hogārts. Jāpiebilst, ka Reinoldss uzglezno divus brīnišķīgus Stērna portretus — trešais rakstnieka nāves dēļ paliek nepabeigts, bet Hogārts uzzīmē divas ilustrācijas «Tristrama Šendijā» titullapām.

Stērna slava atbalsojas ari Eiropā. Viens no dižākajiem apgaismības laikmeta pārstāvjiem Francijā — Voltērs viņu nosauc par «otru angļu Rablē», jo par pirmo uzskata Sviftu. Tādas pašas domas, tikko izlasījis «Tristrama Šendijā» pirmos sējumus, pauž arī Didro: «Šī grāmata ir tik pārgalvīga, tik gudra un uzjautrinoša — īsts angļu Rablē…» Bet lielais vācu apgaismības rakstnieks Lesings pēc Stērna nāves izsaucas, ka labprāt būtu atdevis desmit gadus no sava mūža, lai paildzinātu Stērna dzīvi kaut par vienu gadu.

' Stērns, sacerēdams «Tristramu Šendiju», izmanto tradicionālos romāna žanra elementus, taču savieno tos negaidītos kontekstos, tādējādi piešķirdams tiem jaunu skanējumu. Jau romāna nosaukums —«Džentlmeņa Tristrama Šendijā dzīve un uzskati», šķiet, apsola lasītājam visparastāko varoņa dzīves aprakstu. Tas lielā mērā sasaucas ar Defo, Ričardsona, Fīldinga vai Smoleta darbu nosaukumiem, kas sākas ar «.. dzīve un brīnumainie piedzīvojumi» vai «stāsts par…». Viens vienīgs vārdiņš «uzskati» atšķir Stērna sacerējumu no iepriekš minēto rakstnieku darbiem, dodams viņam iespēju pieteikto «prātīgo tēmu» novest līdz absurdam. Jo Stērna deviņu sējumu darbā galvenais varonis piedzimst tikai ap ceturtā sējuma vidu, bet pēdējā — tikko sasniedz piecu gadu vecumu.

Taču Stērna romāns nepavisam nav veltīts personības veidošanas sākumposma vai bērna psiholoģijas analīzei. Romāna epizožu lielākajā daļā šis bērns nemaz nepiedalās. Nevienā no deviņsējumu romāna lappusēm Tristrams neizdveš ne vārda, vienīgi, kad notiek nelaime ar loga rāmi, atskan viņa sirdi stindzinošais brēciens.

No Tristrama, kas gandrīz neko nespēj pastāstīt par sevi, par Šendijholu un tās iemītniekiem, kā arī tuvāko apkārtni, uzzinām daudz. Tristrama tēvs un māte, tēvocis Tobijs un Trims, muižas kalpotāji, dakteris Slops un bērnu saņēmēja, arī draudzes mācītājs Joriks dzīvo noslēgtā pasaulītē, kas ar savām ilūzijām un dīvainībām viņiem aizvieto reālo dzīvi.

Turklāt līs personas aprakstītas īpatnējā veidā — atbilstoši katra «jājamzirdziņam». Pēc Stērna domām, tas ir labākais paņēmiens rakstura atklāsmei. Iepazīstot cilvēka «jājamzirdziņu», rodas skaidrs priekšstats par viņa raksturu un spējām. Pats Stērns kādā vēstulē mākās: «Valdošā kaislība et les йgarements du coeur jau ir tā, kas veido cilvēka raksturu un piešķir viņam savdabību;— attēlodams cilvēku, es varētu nepievērst uzmanību viņa sejai, taču ne par kādu naudu neatstātu bez ievērības viņa jājamzirdziņu.»

Tristrama tēva Voltera Šendijā domas un rīcību nosaka neskaitāmi dīvaini aizspriedumi, kas pārtapuši īstā apsēstībā. Lai minam kaut vai viņa pārliecību par kristāmvārdu ietekmi uz to valkātāju, par deguna nenoliedzamo nozīmi tā īpašnieka panākumu kaidmāšanā, par ķeizargrieziena priekšrocībām jaundzimušā prūta spēju saglabāšanā, par palīgdarbības vārdu lomu bērna garīgajā attīstībā.

Brīnišķīgas ir lappuses par tēvoča Tobija un kaprāļa Trima bērnišķīgajām kara spēlēm, kam viņi nododas ar vislielāko nopietnību.Tēvocis Tobijs, lai papildinātu savu ieroču arsenālu ar pāris rotaļu lielgabaliem, labprāt attekas no jaunas drēbju kārtas, ko paradis iegādāties ik gadus uz Ziemassvētkiem. Kad brālis viņam pārmet lielos izdevumus, kas tēvocim Tobijam nav «pa kabatai», pēdējais mierīgi atbild, ka ir gatavs uz jebkādiem upuriem, ja vien tādējādi var kalpot valstij un karalim.

Arī Tristramam ir savs «jājamzirdziņš», Tas gan neparādās bērnības epizožu aprakstos, bet to atklāj stāstītājs, jo Stērns savieno divus laikus — romāna darbības laiku un laiku, kad tas top rakstīts. Tristrams atzīstas.' «Tad nu ziniet, ka arī es turu pāris jājamzirdziņu, kuru mugurā pa kārtai (nebēdāju, ja kāds to uzzina) it bieži izjāju paelpot svaigu gaisu.» Ari romānu Tristrams raksta, jājamzirdziņa mudināts, kaut arī ne vienā vien lappusē viņš žēlojas, cik grūti tas nākas.

Aprakstot Šendijholas iemītnieku dīvainības, kas izriet no viņu jājamzirdziņa īpašībām, Stērns krāsas netaupa. Redzēdams, ka ar parastajiem izteiksmes līdzekļiem parādīt cilvēku morālo pasauli nav iespējams, Stērns pirmais Vakareiropas literatūrā rada jaunu vēstījuma formu, kas viņam dod iespēju parādīt romāna tēlu mīmiku, žestus, intonāciju, pozu. Veselu nodaļu Stērns velta tam, lai aprakstītu Trima pozu sprediķa lasīšanas iaikā, kā arī nežēlo pūles, lai uzburtu mūsu acu

priekša ainu, kurā Volters Šendijs izmaksa atraitnes pensiju savai vecmāmuļai.

Stērns vērīgi seko visiem sadzīves sīkumiem, caur kuriem izpaužas cilvēku jūtas, vēro savu tēlu garastāvokļa maiņu, pēta vispretrunīgāko jūtu līdzāspastāvēšanu viņu dvēselēs, tādējādi dodams milzu ieguldījumu Eiropas psiholoģiskā romāna attīstībā.

Par Stērna novatorismu liecina pat viņa izteiksmes veids. Viņš prot sadzirdēt klusumu, šķetināt tālāk aprautu domu pavedienu un, lai to iemācītu arī lasītājiem, veido savu īpatnējo rakstības manieri, kurā milzu nozīme ir interpunkcijai. Ikvienai domuzīmei Stērna tekstā ir savs uzdevums, un šādu zīmju romānā nav mazums. Tāda pati loma Stērna darbos ir atkāpēm, kas nevis novirza lasītāja uzmanību no paša vēstījuma, bet palīdz to labāk izprast.

.Stērns, kas nodarbojas arī ar glezniecību, daudzkārt romānā izlīdzas ar tēlotājas mākslas terminoloģiju un izraibina to ar grafiskiem attēliem — ar melnu sēru lapu pēc Jorika nāves apraksta, marmora lapu kā sava raibum raibā daiba simbolu. Viņš zīmē četras cilpām, kā arī kāpumiem un kritumiem izrobotas līnijas, lai attēlotu romāna sižeta virzību pirmajos četros sējumos. Arī piektā līnija, ko rakstnieks ne bez ironijas vērtē kā zināmu sasniegumu, met cilpas un līkločus. Pauzdams cerību romāna nobeigumā ne par sprīdi nenovirzīties no stāstījuma, Stērns zīmē taisni — tuvāko attālumu starp diviem punktiem. Pat Trima vecpuiša dzīves slavinājums attēlots grafiski, jo, vārdos izteikts, tas neskan tik iespaidīgi. Arī romāna tēlu apraksti ir visai gleznieciski, to lieiiski uztvēris Viljams Hogārts, veidojot ilustrācijas «Tristrama Šendijā» pirmajiem sējumiem.

Netrūkst Stērna romānā ari muzikalitātes, jo viņš spēlēja vijoli un čellu. No pirmā līdz pat pēdējam sējumam lasītāju pavada «Lillabulero»— tēvoča Tobija svilpojamā dziesmiņa. Komisku efektu rada viņa mēģinājumi runāt par romānu kā par muzikālu sacerējumu. Muzikālās metaforas un gleznieciskās analoģijas pierāda vienīgi to, ka rakstniecībai kā mākslai ir pavisam citi uzdevumi un iespējas.

Tapat Stērns bieži lieto paņēmienus, kas vairāk piederētos dramaturģijai: raksta remarkas, nepārtraukti piemin «skatuvi» kā darbības norises vietu, runā par priekškara pacelšanu un citām ar teātri saistītām darbībām. Nereti tiek piesaukts Deivids Geriks — Stērna draugs un sava laika dižākais aktieris.

Stērns saskata dramaturga priekšrocības — ar skopākiem izteiksmes līdzekļiem panākt iespaidigu skatuvisku ainu, bet vienlaikus viņš saprot, ka vienīgi rakstnieks spēj pilnībā atklāt cilvēka slēptākās domas, jūtas un pārdzīvojumus. Stērns nojauš, ka literāta radošo paņēmienu iespējas ne tuvu nav izsmeltas. Tāpat kā pārējiem mākslas veidiem, literatūrai jāattīstās brīvi un neierobežoti, izmantojot vispārdrošākos izteiksmes līdzekļus.

Kā jau iepriekš sacīts, vārds «uzskati» Stērnam dod iespēju paplašināt romāna žanra robežas. Kādi tad šie uzskati ir? Rakstnieks liek Tristramam, prātojot par iespēju ik mēnesi izdot pa vienam savas dzīves apraksta sējumam, izsaukties: «Ja vien mani nepazudinās mani «Uzskati», domāju, ka dzīvošu cepuri kuldams uz savas «Dzīves» rēķina»! Tristrama bažas ir pamatotas, jo šie uzskati patiešām ir parodija par apgaismības laikmeta didaktiku un vienpusību. Stērna aforismi ir caurcaurēm ironiski, un nav grūti pamanīt, ka, pārblīvējot vēstījumu ar pseidozinātniskiem spriedelējumiem, viņš pārvērš parodijā pat it kā apgaismības vārdā uzsākto tēmas izklāstu.

Šā paša iemesla dēļ Stērns mākslotā nopietnībā sniedz dokumentālas liecības: juridiski nopamatotu Tristrama mātes laulības līgumu, no kura daudzvārdīgā un niekkalbīgā satura izdarāms viens vienīgs secinājums, proti, kur Tristrama mātei būs jādzemdē. «Tristramā Šendijā» mēs lasām gan medicīniski teoloģiskus prātojumus par to, vai bērnu var nokristīt pirms dzimšanas, gan bīskapa Ernulfa «lāstu grāmatu». Pretējā lappusē ievietotie latīniskā teksta tīšuprāt nevērīgie tulkojumi komisko iespaidu vēl jo vairāk paspilgtina. Stērns lasītāju aizrauj ar «erudīciju»— šo literāro tradīciju viņš pārmantojis no Rablē, kā arī aizguvis no Bērtona «Melanholijas anatomijas». Viņš lieliski saprot, kādas iespējas romāna rakstniekam paveras, apvienojot «erudīciju» ar kompilāciju, lai panāktu lielāku komisko efektu. Tas sakāms par visām atsaucēm uz literatūras un mākslas darbiem, kā arī uz vēsturisku notikumu un personu pieminēšanu «Tristrama Šendijā» lappusēs.

Taču bažām, vai šāds rakstības veids nesadala romānu atsevišķās epizodēs, nav pamata. Par spīti visām atkāpēm, spriedelējumiem, pat dažu nodaļu izlaidumam (kas vēlāk gan aizvien atrodas), darbu vieno paša stāstītāja tēls. Pievēršanos pirmās personas vēstījuma formai šeit nenosaka priekšrocība tādējādi panākt atmiņu lielāku ticamību. XVIII gs. angļu literatūrā šāds vēstījuma veids ir tradicionāls, kā to apliecina Defo, Ričardsona un Goldsmita darbi. Stērns arī šeit ir jaunat-

klājējs: svarīgs ir nevis grāmatas varonis, bet stāstītājs. Par romāna galveno, pat noteicošo aspektu kļūst radošā procesa attēlojums.

Tristrams, kam rakstīšana, kā jau iepriekš sacīts, lāgā nepadodas, nemitīgi apspriežas ar lasītāju, kura loma šajā romānā ir svarīgāka nekā jebkad bijusi kādā no viņa laikabiedru vai priekšgājēju sacerējumiem. Lasītājs, ko autors uzrunā te par «kundzi», te —«seru», te —«jūsu augstību», te —«jūsu cienību», te — par «piekasīgu kritiķi», iejaucas vēstījumā — uzdod jautājumus, pamāca, polemizē ar autoru.

Viss, kas notiek Stērna romānā, ir tik izteikti nosacīts, ka mēs ne uz brīdi nespējam aizmirst, ka tā ir «sadomāta» pasaule. Arī Šendijholas iemītnieki vairāk līdzinās marionetēm, ko autors savu iegribu vai aizmāršības dēļ atstāj sastingušā pozā, kā, piemēram, tēvoci Tobiju pie kamīna, lai tas vairākas lappuses pēc kārtas kratītu pelnus no pīpes.

Arī attiecības starp lasītāju un reālo romāna autoru visnotaļ sarežģītas. Stērns tīšuprāt tuvina sevi Tristramam, bet krasi norobežojas no stāstītāja. Taču Tristrams nepavisam nav autora alter ego, jo tik pat daudz viņam līdzības arī ar Joriku. Pat ar nelaimīgā leitnanta Lefēvra dēlu Stērnam ir kaut kas kopējs — kazarmu vienmuļībā pavadītā bērnība un agrīnie jaunības gadi. Tristrams Stērnam ir tāds pats savādnieks, kādi ir pārējie Šendiju ģimenes locekļi. Viņš arī viegli ieskicē robežlīniju starp Tristrama domām un savu redzes viedokli. Tristrama vērtējumam pārāk uzticēties nevar, jo, spriežot pēc viņa izteicieniem, Voltera Šendijā racionālajam pedantismam gluži pretējas rakstura iezīmes piemīt tēvocim Tobijam — smalkjūtība un naivums. Ielūkojoties vērīgāk, var saprast, ka Stērns ironizē gan par Voltera Šendijā saprātīgumu, gan tēvoča Tobija jūtīgumu.

Tristrams izteicas, ka nevis viņš vada savu spalvu, bet spalva — viņu. Sākumā, lasot Tristrama juceklīgo sacerējumu, paviršākam lasītājam patiešām šķiet, ka stāstītājs nespēj tikt galā ar iesākto tēmu. Taču, gan virzot uz priekšu romāna darbību, gan pievēršoties nebeidzamajām atkāpēm, Tristrams mums atklāj rakstnieka asociatīvo domu plūsmu, jo tieši tā darbojas cilvēka apziņa. Tas bija Stērna lielākais atklājums, kas dziļi ietekmēja psiholoģiskā romāna attīstību, kaut arī viņa laikabiedri nenovērtēja šā žanra pilnveidošanas iespēju.

Tristrams nespēja pilnībā pabeigt sava dzīvesstāsta aprakstu, bet, vai Stērns savu romānu pabeidza, par to domas dalās. Pats

rakstnieks, kā izriet no Voltera Skota priekšvārda «Tristrama Šendijā» 1832. gada izdevumam, izteicies: «Šogad (1767) laidīšu klajā tikai vienu sējumu, bet nākamajā sākšu jauna četrsējuma darba publikāciju; kad tas būs pabeigts, turpināšu «Tristramu Šendiju» ar jauniem spēkiem.»— Nav šaubu, ka Stērns ar «Tristrama Šendijā» nākamajiem sējumiem būtu atklājis sava īpatnējā talanta jaunas šķautnes, bagātinādams pasaules literatūru, taču arī tāds, kāds darbs ir pašlaik, tas uzskatāms par pabeigtu. Jo romāna centrā jau nav vēstījums, bet gan pats vēstītājs.

Ja var strīdēties par to, vai «Tristrams Šendijs» pabeigts vai ne, tad ir kāds darbs, kas patiešām Stērna nāves dēļ aprāvies pusvārdā. Tas ir «Mistera Jorika sentimentālais ceļojums pa Franciju un Itāliju», kas iznāk 1768. gadā — astoņus gadus pēc «Tristrama Šendijā» pirmo sējumu publicēšanas.

Kaut arī «Sentimentālais ceļojums», tāpat kā «Tristrams Šendijs», ir parodija par tā laika tradicionālajiem ceļojumu aprakstiem, lasītāji to uzņem labvēlīgi. Sācies cits literārais laikmets, ko iezīmē Bruka romāns «Ievērojamais vecpuisis», kas iznāk no 1764. līdz 1770. gadam, kā arī 1766. gadā publicētais Goldsmita «Veikfildas vikārs». Tajā pašā laikā Makenzijs raksta romānu «Jūtu cilvēks». Šo darbu virknē sentimentālisma uzplaukuma laikmetā Stērna darbs vairs neliekas tik pretrunīgs pastāvošajām tradīcijām kā savā laikā «Tristrams Šendijs», bet atbilst laika garam.

Rodas iespaids, ka šī grāmata iezīmē jaunu posmu rakstnieka daiļradē — pāreju no jokiem un bufonādes uz patētiku un sentimentalitāti, šāds uzskats valda arī mūsdienās. Tiešām, salīdzinājumā ar «Tristramu Šendiju», asaras te līst biežāk, taču smiets top ne mazāk. Stērns-Joriks, tāpat kā savā laikā Stērns-Tristrams, labprāt pasmejas gan par sevi, gan lasītāju.

Ja Stērns apzinājās, ka nespēs pabeigt «Sentimentālo ceļojumu», viņu iepriecināja doma, ka lasītājs tā arī neuzzinās, kā beidzas otrajā sējumā atstāstītais pikantais atgadījums un kas seko aiz vārdiem «Tāpēc, kad izstiepu roku, satvēru fille de chambre aiz…».

Kaut arī «Tristrams Šendijs» mulsina lasītāju ar savu šķietami haotisko izteiksmes veidu, tam tomēr nenoliedzama milzīga iekšēja līdzība ar harmonisko, nesamāksloto «Sentimentālo ceļojumu»: abi darbi ir netradicionāli.

Abu romānu varoņi ceļo pa tām pašām vietām, sastop gandrīz tos pašus cilvēkus, taču gan iemesls, kas mudinājis

viņus doties ceļojumā, gan šā ceļojuma mērķis ir atšķirīgi. Tristrams ceļojumā dodas ne aiz brīvas gribas, bet cerībā atgūt veselību, turklāt viņu nodarbina problēma, kā ceļojuma iespaidus ietilpināt savā dzīves stāstā. Joriks ir tā saucamais «sentimentālais ceļotājs», kura mērķis — iepazīt cilvēka dvēseli, izprast viņa dabu. Šajā nolūkā Joriks iedziļinās savā dvēselē, sīki izanalizē ikvienu notikumu.

Un cik daudz Stērns liek piedzīvot savam varonim vienā vienīgā stundā, kamēr viņš uzturas Kalē! Joriks paspēj nosodīt franču karali par viņa alkatību, palepoties ar savu devību, nepelnīti apvainot franciskāņu mūku, kā arī nožēlot savu pārsteidzību un izpirkt vainu, apmainoties ar viņu ta'oakdozēm. Stērna varonis paspēj izjust divējādas jūtas ne vien pret nedzīvu priekšmetu — dezobližānu, bet arī pret viesnīcas saimnieku, jo viņam pēkšņi ienāk prātā, ka tas viņu apmānījis par trim vai četriem luidoriem. Sastapis Kalē viesnīcā noslēpumainu dāmu, Joriks tajā iemīlas gandrīz no pirmā acu uzmetiena, kaut arī glabā uz krūtīm Elīzas ģīmetni, iesietu melnā samta lentītē, ko viņa pati tam aplikusi ap kaklu. Tik pretrunīgs ir Joriks — sentimentālais varonis, kura jūtas ne vienmēr ir patiesas un nesavtīgas, jo atklājas, ka daudzreiz viņa patiesais dzenulis ir bijusi gan patmīlība, gan skopums, gan godkāre vai iekāre.

Atklājot sava varoņa pārdzīvojumus, Stērns ironizē par sentimentālismam raksturīgo uzticēšanos vienīgi tīrajām jūtām, taču nejūsmo arī par tādām, kas pakļautas vienīgi prāta kontrolei. Viņaprāt, cilvēka dvēseles pārdzīvojumi ir tik sarežģīts process un tajos tik neatšķetināmi savijies labais un ļaunais, ka ar prātu grūti izprast cilvēka rīcības motīvus un droši vien tikpat neiespējami ietekmēt viņa uzvedību. «Sentimentālajā ceļojumā» Stērns apstrīd gan sentimentālistu, gan apgaismības ideju paudēju vienkāršotos spriedumus par «prāta cilvēku» un «jūtu cilvēku».

«Tristrama Šendijā» lappusēs pus pa jokam izteiktā vēlme — mirt tālu no tuviniekiem un draugiem — piepildās: pēc īsas cīņas ar smago slimību Stērns šķiras no dzīves 1768. gada 18. martā Londonā, kur uz laiku noīrējis dzīvokli Bondstrītā. Stērnu apbedī tā paša mēneša 22. datumā Svētā Džordža draudzes kapsētā. Viņa bēru ceremonija, kā apgalvo Volters Skots, ir ļoti vienkārša. Tāds pats ir arī kapakmens, kas ar savu neatbilstību dižā raskstnieka piemiņai vēl joprojām izbrīnī svešiniekus. Uz tā lasāms šāds uzraksts:

Aptuveni šajā vietā atdusas mācītāja Lorensa Stērna, A. M., mirstīgās atliekas.

Miris 1768. gada 13. septembrī 53 gadu vecumā.

Visvairāk pārsteidz tas, ka gan Stērna miršanas datums, gan mūža ilgums, kas iegrebti akmenī, ir kļūdaini. Vai šo piemiņas zīmi lielajam Smējējam veltījuši «antišendijisti»? Ja tā ir Izjokoto atriebība Jokotājam, vissirsnīgāk un skaļāk par to droši vien smietos pats Stērns.

Austra Aumale

DŽ ENTLM EŅA TRISTRAMA ŠENDIJA DZĪVE UN UZSKATI

.

..

PIRMĀ GRĀMATA

AUGSTI GODĀTAJAM MISTERAM PĪTAM

SER,

nekad vēl nabaga radība, ko sauc par veltījumu rakstītāju, nav likusi mazākas ceribas uz savu veltījumu kā es, jo tas tapis mūsu karalistes nostūri, vientuļā mājā ar salmu jumtu, kurā vadu savas dienas, nemitīgi censzdamies ar jautrību pārvarēt pagurumu, kas uzmācas no slimībām un citām dzīves likstām, būdams cieši pārliecināts, ka ikreiz, kad cilvēks pasmaida, —bet vēl jo vairāk, kad smejas, kāds nieks top piemests viņa mūža īsajam sprīdim.

Pazemīgi lūdzu, ser, parādīt šai grāmatai godu, ņemot

to (nevis savā aizgādnībā, tai pašai jāprot gādāt

par sevi, bet) līdzi uz laukiem; un, ja man kādreiz

nāks ausīs, ka tā izvilinājusi Jums smaidu vai, ja varēs

noprast, ka grūtā brīdī tā Jūs iepriecinājusi, jutīšos

tikpat laimīgs kā karalistes ministrs varbūt daudz laimīgāks par jebkuru no tiem (izņemot vienu vienīgu), par ko esmu lasījis vai dzirdējis.

Palieku, augstdzimušais ser un (kas dara Jums vēl lielāku godu) cildenais ser, Jums labu vēlošais un vispadevīgākais no Jūsu līdzpilsoņiem

Autors

PIRMĀ NODAĻA

Vēlētos, kaut mans tēvs vai māte, patiesību sakot — abi, būdami vienlīdz atbildīgi, tajā brīdī, kad radīja mani, būtu padomājuši, ko dara: ja viņi būtu pienācīgi apsvēruši, cik liela nozīme būs tam, ar ko viņi tobrīd nodarbojas,— ka tā nav tikai saprātīgas Būtnes radīšana, bet, ļoti iespējams, veiksmīga tās ķermeņa un temperamenta, varbūt tās apdāvinātības un prāta spēju veidošana, ka viņu acumirklīgās iedomas un noskaņojums var iespaidot — jo kā viņi varēja zināt, ka tā nenotiks,— pat visu turpmāko šīs Būtnes dzimtas likteni,— ja viņi būtu visu kā nākas, apsvēruši un apdomājuši un attiecīgi rīkojušies,

tik tiešām, esmu pārliecināts, ka no manis šai pasaulē

būtu iznācis cilvēks, kas pilnīgi atšķirtos no tā, kādu, iespējams, mani redzēs lasītājs.— Ticiet man, labie ļaudis, tas nav tik nenozīmīgs sīkums, kā varbūt daudzi no jums domā;— es ceru, ka jūs visi esat dzirdējuši par dzīvības spēku, ko pārmanto dēls no tēva, utt., utt.— turklāt krietni daudz par šo tēmu.— Tad nu varat man ticēt, ka šajā pasaulē deviņas desmitdaļas no cilvēka gudrības vai muļķības, panākumiem un neveiksmēm nosaka šī dzīvības spēka kustība un rosme pa visdažādākajām takām un ceļiem, kādos to virza, tā ka tad, kad tas vienreiz iekustināts, vienalga, pareizā vai nepareizā virzienā, joki mazi,— tas — aidā!— brāžas klupdams krizdams trakā ātrumā un, mīdams atkal un atkal tajās pašās pēdās, galu galā iestaigā ceļu, tik līdzenu un gludu kā dārza taciņa, no kuras, ja reiz pierasts, dažkārt pašam Velnam nav pa spēkam novirzīt to sāņus.

— Lūdzams, dārgais,— iejautājās mana māte,— vai tu

neaizmirsi uzvilkt pulksteni? Ak Kungs!— iesaucās mans

tēvs, tai pašā laikā cenzdamies pieklusināt balsi. Vai jebkad kopš pasaules radīšanas kāda sieviete iztraucējusi vīrieti ar

tik mu[ķīgu jautājumu? Sakiet, ko jūsu tēvs domāja, tā

teikdams? Neko.

OTRA NODAĻA

Tad jau, nudien, šis jautājums, pēc manas saprašanas,

nav nedz labs, nedz slikts. Tādā gadījumā atjaujiet jums

aizrādīt, ser, ka jautājums bija vismaz ļoti nepiemērots,— jo

aizbiedēja un izkliedēja dzīvības spēkus, kuru pienākums bija pavadīt un iet roku rokā ar homunkulu un neskartu aizgādāt viņu līdz vietai, kas paredzēta viņa uzņemšanai.

— Homunkulu, ser, lai arī cik nožēlojams un smieklīgs tas mūsu vieglprātīgajā gadsimtā neizskatītos muļķu un atpakaļrāpuļu acīs,— zinātniskos pētījumos vingrināts prāts atzīst par Būtni, ko aizsargā un ierobežo tiesības. Sīkmanīgie filozofi, kuru saprašana, jāsaka, ir gluži neierobežota (jo dvēseles viņiem ir apgriezti proporcionālas pētījumiem), nenoliedzami pierāda mums, ka homunkuls ir tās pašas rokas radīts,— pakļauts tām pašām dabas likumībām,— apveltīts ar tām pašām kustības spējām un dotumiem kā mēs.— Viņš, līdzīgi mums, veidots no ādas, matiem, taukiem, miesas, vēnām, artērijām, saitēm, nerviem, krimšļiem, kauliem, galvas un kaulu smadzenēm, dziedzeriem, dzimumorgāniem, dzīvības sulām un locītavām,— ir tikpat rosīga Būtne — un, vārda tiešā nozīmē, tikpat īsts un nevitots mūsu tuvākais, cik Anglijas lordkanclers.— Viņam var palīdzēt,— viņu var aizvainot,— viņam var sniegt gandarījumu;— īsi sakot, viņam ir visas tās pašas cilvēciskās prasības un tiesības, kas, pēc Tullija, Pufendorfa un labāko rakstnieku — morālistu atzinuma, izriet no cilvēku savstarpējām attiecībām un cieņas.

Taču kas notiktu, dārgais ser, ja viņam, vientulībā ceļojot, uzbruktu kāda nelaime?— vai ari, ja, šā negadījuma pārbiedēts, kas tik jaunam ceļotājam ir dabiski, mans mazulis sasniegtu ceļojuma galamērķi nožēlojami panīcis — ar pilnīgi izsīkušu muskuļu spēku un vīrišķību, paša dzīvības spēkiem satraukumā bangojot, ka ne aprakstīt,— un ja šādā bēdīgā nervu stāvoklī, pakļauts pēkšņu izbaiļu vai grūtsirdīgu sapņu un vīziju uzplūdiem, viņš nogulētu deviņus garus, garus mēnešus no vietas? Es nodrebu, iedomājoties, kas tā būtu par augsni tūkstošiem vājību — gan miesas, gan garīgo —,kuras pēc tam nekāda ārsta vai filozofa māka nemūžam nespētu, kā nākas, izdziedēt.

TREŠA NODAĻA

Par šeit atstāstīto anekdoti tik tiešām esmu pateicību parādā savam tēvocim misteram Tobijam Šendijam, kuram mans tēvs, būdams lielisks dabas filozofs ar spilgti izteiktu slieksmi pamatīgi iedziļināties visniecīgākajās problēmās, bieži un rūgti

žēlojies par man nodarīto pārestību, taču kādu dienu, kā tēvocis Tobijs skaidri atcerējās, sevišķi gauži, kad, vērodams manu ar veselu saprātu neizskaidrojamo ķēpāšanos (kā tēvs to nosauca), «vilciņu» uzvelkot, un atrazdams manai neveiklībai attaisnojošu izskaidrojumu,— vecais džentlmenis pakratījis galvu un drīzāk ar nožēlu nekā ar pārmetumu sacījis, ka jau no sākta gala viņa sirdi mākuši jauna priekšnojauta un, vērojot manu uzvedību gan šodien, gan tūkstoš citos gadījumos, tā nobriedusi par pārliecību, ka es nedz domāšot, nedz arī uzvedīšoties kā pārējie cilvēkbērni.— Taču, ak vai!— viņš turpinājis, vēlreiz pakratīdams galvu un norausdams asaru, kas noripoja pa vaigu,— mana Tristrama nedienas sākās jau deviņus mēnešus pirms viņš vispār ieradās pasaulē!

— Mana māte, kas sēdēja netālu, pacēla acis,— taču nesaprata no tēva teiktā vairāk par savu pēcpusi,— bet mans tēvocis, misters Tobijs Šendijs, kuram jau daudzkārt bija nācies šo stāstu dzirdēt, saprata to ļoti labi.

CETURTA NODAĻA

Zinu, ka pasaulē ir lasītāji — tāpat kā daudzi citi labi ļaudis, kas vispār neko nelasa,— kuri neatrod miera, kamēr nav izdibinājuši no sākuma līdz beigām visus jūsu noslēpumus.

Vienīgi lai izdabātu viņu untumiem un sava kautrīgā rakstura dēļ, kas liedz man sagādāt vilšanos kaut vienai dzīvai dvēselei, esmu izplūdis tādos sīkumos. Tā kā mana dzīve un uzskati droši vien iegūs visai trokšņainu slavu un, ja mans minējums pareizs, ar tiem aizrausies visu kārtu, profesiju un ticību ļaudis — šo darbu lasīs ne mazāk kā pašu «Pilgrima ceļojumu», un beidzot to piemeklēs tieši tāds liktenis, no kāda baidījās Monteņs, domājot par savām «Esejām», tas ir,— izrādīsies, ka grāmata mētāsies uz palodzēm viesistabās,— uzskatu par nepieciešamu veltīt visam pa kārtai nedaudz uzmanības; un tāpēc man jāatvainojas, ka vēl kādu brīdi turpināšu tādā pašā garā, jo manī tik tiešām vieš prieku, ka esmu iesācis savas dzīves stāstu tā, kā esmu to izdarījis, un ka varu turpināt, izsekojot ikvienam notikumam, kā saka Horācijs, ab Ovo.

Horācijs, es zinu, nepavisam neiesaka šo paņēmienu. Taču šis džentlmenis runā tikai par episku poēmu vai traģēdiju — (esmu piemirsis, par ko īsti) — starp citu, ja tā viņš nav teicis, man jālūdz misteram Horācijam piedošana,— jo, aprakstot to,

pie ka esmu ķeries, neiegrožošu sevi nedz ar viņa, nedz ari kāda cita kādreiz dzīvojuša cilvēka likumiem.

Taču tiem, kuri nevēlas tik pamatīgi iedziļināties šajos jautājumos, nevaru ieteikt neko labāku kā pāršķirt šīs nodaļas atlikušās lappuses; jo jau iepriekš paziņoju, ka tās domātas vienīgi vērīgiem un zinātkāriem cilvēkiem.

Aizveriet durvis!

Es tiku ieņemts naktī no marta mēneša pirmās svētdienas uz pirmo pirmdienu tā Kunga tūkstoš septiņi simti astoņpadsmitajā gadā. Par to man šaubu nav.— Bet par to, ka tik sīki varu atstāstīt notikumu, kas risinājies pirms manas dzimšanas, varu pateikties vēl vienai mazai anekdotei, kas zināma tikai mūsu ģimenē, taču tagad tiks izpausta, lai ieviestu lielāku skaidrību šajā jautājumā.

Jums jāzina, ka mans tēvs, kas savā laikā bija kārtojis tirznieciskus darījumus ar Turciju, bet pirms dažiem gadiem pametis šo nodarbošanos, lai atgrieztos savas dzimtas īpašumā grāfistē un pavadītu tur atlikušās mūža dienas, manuprāt, it visā, vai nu tas attiecās uz darbu, vai izklaidēšanos, bija viens no vispedantiskākajiem cilvēkiem, kāds jebkad dzīvojis. Kā neliels piemērs viņa ārkārtīgajai noteiktībai, kuras īstens vergs viņš bija, minams daudzus gadus iesakņojies paradums, ko viņš bija padarījis par likumu,— augu gadu katra mēneša pirmās svētdienas vakarā — tikpat negrozāmi, cik nenovēršami šāds svētdienas vakars pienāca, pašrocīgi uzvilkt lielo mājas pulksteni, kas stāvēja «melno kāpņu» augšgalā.— Un, tā kā tajā laikā, par kuru stāstu, tēvs bija vecumā aptuveni starp piecdesmito un sešdesmito mūža gadu,— viņš līdzīgā kārtā pamazām bija pārcēlis vēl dažu citu sīku ģimenes pienākumu kārtošanu uz to pašu laiku, lai, kā viņš mēdza sacīt tēvocim Tobijam, tiktu no tiem vaļā ar vienu rāvienu un lai līdz mēneša beigām tie viņu vairs nemocītu un nevajātu.

Taču šī noteiktība izraisīja kādu nelaimi, kura jo sevišķi spēcīgi skāra mani un kuras izraisītās sekas, liekas, jutīšu līdz kapa malai, proti: neveiksmīgi asociējušās domas, kurām īstenībā nav nekā kopīga, beidzot noveda pie tā, ka mana nabaga māte vairs nespēja klausīties minētā pulksteņa uzvilkšanu, lai viņas galvā neatvairāmi neiešautos domas par ko citu — et vice

vērsa. Šāds dīvains domu savienojums, kā apgalvo ar asu

prātu apveltītais Loks, kas neapstrīdami šādu parādību dabu

izprata labāk nekā ļaužu vairākums, izraisījis daudz postošākas sekas nekā visi pārējie nelaimes avoti, lai kādi tie būtu.

Taču tas tā — cita starpā.

Un, lūk, ieraksts tēva piezīmju grāmatiņā, kas tagad guļ uz mana galda, skaidri un gaiši liecina, ka Marijas pasludināšanas dienā, kas iekrita tā paša mēneša divdesmit piektajā datumā,

no kura es skaitu savu ieņemšanu, tēvs devies ceļā uz

Londonu kopā ar manu vecāko brāli Bobiju, lai iekārtotu viņu Vestminsteras skolā; un, kā izriet no tā paša avota, viņš atgriezies pie sievas un pārējiem ģimenes locekļiem ne agrāk kā maija otrajā nedēļā: tas gandrīz precīzi nosaka notikuma laiku. Lai nu kā, bet nākamās nodaļas sākums jebkuru šaubīšanos par to padara neiespējamu.

Bet sakiet, lūdzams, ser, ko jūsu tēvs darīja visu decembri,— janvāri un februāri? Redziet, kundze,— viņš visu šo

laiku sirga ar išiasu.

PIEKTĀ NODAĻA

1718. gada novembra mēneša piektajā dienā, deviņus kalendāra mēnešus pēc notikuma, ar kuru sākās laika skaitīšana, tik precīzi, ka neviens saprātīgi domājošs vīrs nebūtu vīlies,— es, Tristrams Šendijs, džentlmenis, ierados šajā zemiskajā un nelaimīgajā pasaulē.— Vēlos, kaut būtu piedzimis uz Mēness vai kādas citas planētas (tikai ne uz Jupitera vai Saturna, tāpēc ka nekad neesmu varējis paciest aukstumu), jo ne uz vienas no tām (kaut gan par Veneru neņemos galvot) man neklātos sliktāk kā uz šīs mūsu grēcīgās, nekrietnās planētas,— kuru, godbijīgi izsakoties, nudien uzskatu par samestu no saslaukām un drazas, kas palikušas pāri no citām planētām; tomēr tā ir pietiekami laba, ja cilvēks piedzimst ar ievērojamu titulu vai vērā liekamu īpašumu vai arī ja viņam izdodas izvirzīties valsts amatos un vietās, kas piešķir augstu stāvokli un varu; bet uz mani to attiecināt nevar; un, tā kā ikviens cilvēks par gadatirgu spriež pēc tā, cik pats ieņēmis, šī iemesla dēļ es atkal no jauna apgalvoju, ka tā ir viena no vispretīgākajām pasaulēm, kāda jebkad radīta,— jo patiesi varu teikt, ka no brīža, kad pirmo reizi šajā pasaulē ievilku elpu, līdz pat šai dienai, kad tik tikko vēl spēju to ievilkt astmas dēļ, kurā iedzīvojos, slidojot pret vēju Flandrijā,— esmu bijis par nebeidzamu uzjautrinājumu tai, ko cilvēki dēvē par Fortūnu, un, kaut arī nedarīšu viņai pārestību, sacīdams, ka viņa kaut reizi likusi man izjust lielu vai satriecošu bēdu smagumu, tomēr, runājot ar vislielāko savaldību, apgalvoju, ka ikvienā manas dzīves posmā un aiz ikviena pagrieziena vai stūra, no kura viņai bija ērtāk uzbrukt, šī dzedrā valdniece šaustījusi mani ar tādu birumu likstu un neveiksmju, kādas necilam VARONIM jebkad nācies pārciest.

SESTĀ NODAĻA

Iepriekšējās nodaļas sākumā darīju jums zināmu, kad tieši es piedzimu, taču nepastāstīju, kā tas notika. Nē, šīs norises izklāsts pilnībā pataupīts atsevišķai nodaļai;— bez tam, ser, tā kā mēs zināmā mērā esam viens otram pilnīgi sveši cilvēki, nebūtu pieklājies uzreiz uzticēt jums pārāk daudz sīkumu par sevi.— Jums mazliet jāpaciešas. Redziet, esmu apņēmies aprakstīt ne vien savu dzīvi, bet arī uzskatus, cerēdams un sagaidīdams, ka, iepazinuši manu raksturu un no manas dzīves apraksta uzzinājuši, kas es par cilvēku, jūs vēl dedzīgāk gribēsiet uzzināt manus uzskatus. Kad būsiet ilgāk pabijuši kopā ar mani, paviršā pazīšanās, kas tikko sākusi starp mums nodibināties, pāraugs tuvībā un tā, ja tikai viens no mums neizdarīs kādu aplamību, beigsies ar draudzību.— O diem praeclarum!— tad nekas no tā, ko esmu pārdzīvojis, jums neliksies būtībā mazsvarīgs vai garlaicīgs. Tāpēc, mans dārgais draugs un lldzgaitniek, ja jums šķistu, ka mana vēstījuma iesākums ir mazliet pasauss,— esiet iecietīgs pret mani — ļaujiet man turpināt un stāstīt pēc sava prāta — vai arī, ja liktos, ka šad un tad pa ceļam draiskojos vai ka brīžiem, risinot stāsta pavedienu, esmu uzlicis galvā āksta cepuri ar zvārgulīti,— nebēdziet prom,— bet gan augstsirdīgi pieņemiet, ka esmu mazliet gudrāks, nekā izskatos,— un smejieties kopā ar mani vai par mani, kamēr mēs lēnām virzāmies tālāk, vai, īsi sakot, dariet vienalga ko — tikai nezaudējiet pacietību.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Tajā pašā ciematā, kurā dzīvoja mans tēvs un māte, mita arī kāda kalsnēja, krietna, mīlīga, gādīga lāga sieviņa — bērnu saņēmēja, kas ar kripatiņu veselā saprāta un vairāku gadu plašu pieredzi darbā, kurā viņa no sākta gala maz bija paļāvusies uz saviem spēkiem, bet vairāk uz Māti Dabu,— pasaules acīs savā amatā bija iemantojusi vērā liekamu slavu.— Vai šeit, lai nerastos pārpratumi, man būtu jāpaskaidro jūsu augstībai, ka ar vārdu pasaule esmu domājis vienīgi šauru apli, uzvilktu uz plašās zemeslodes četru vai aptuveni četru angļu jūdžu diametrā, pieņemot par apļa centra mājiņu, kurā dzīvoja vecā lāga sieviete?— Četrdesmit septītajā mūža gadā viņa, šķiet, bija palikusi atraitnēs bez jebkādiem līdzekļiem, ar trīs vai četriem maziem bērneļiem; un, tā kā viņa tolaik bija nosvērta izskata sieviete — atturīga uzvedībā, bez tam vēl vārdos skopa, kas klusībā nesa savu bēdu slogu un tāpēc izraisīja jo dedzīgāku vēlēšanos sniegt viņai palīdzīgu roku,— par viņu iežēlojās draudzes mācītāja sieva; un, tā kā viņa bieži bija gaudusies par neērtībām, kādas vīra draudze jau gadiem ilgi cieš tāpēc, ka kaut ko tādu kā vecmāte, vienalga, cik prasmīgu, pat visspiedīgākajā vajadzībā jāšus nevarēja sameklēt tuvāk par sešām vai septiņām jūdzēm — šīs septiņas garās jūdzes tumšās naktīs un pa nelāga ceļiem, kad visa apkārtne ir vieni vienīgi staigni māli, kļuva bezmaz par visām četrpadsmit, un tas daudzos gadījumos nozīmēja gandrīz to pašu, ko vispār iztikt bez vecmātes,— tad žēlsirdīgajai dāmai ienāca prātā, kas tā būtu par svētību gan draudzei, gan nabaga atraitnei, ja viņai iemācītu pašus vienkāršākos darba paņēmienus, kas jāzina, lai piekoptu šo amatu. Tā kā visā apkārtnē neatradās sievietes, kas labāk par viņu spētu īstenot iecerēto nodomu, cienītā kundze visžēlīgi apņēmās darīt to pati; un, tā kā viņai bija milzīga ietekme uz draudzes sievietēm, mācītāja kundzei nenācās grūti visā pilnībā īstenot šo plānu atbilstoši savai iecerei. Taisnību sakot, arī mācītājs iesaistījās šajā pasākumā, atbalstot savas sievas nodomu, un, lai viss noritētu gods godam un lāga dvēselei piešķirtu tikpat neapstrīdamas likumīgas tiesības nodarboties ar bērnu saņemšanu, cik viņa sieva nabaga atraitnei bija piešķīrusi, apmācot šajā amatā,— viņš priecīgu prātu pats samaksāja tiesas nodevu par licenci, kopsummā astoņpadsmit šiliņus un četrus pensus; tā ar abu kopīgiem pūliņiem krietnā sieviete tiesiski un miesiski tika ievadīta darbā ar visām no tā izrietošajām tiesībām, īpašuma tiesībām un pilnvarām, lai kādas tās būtu.

Jums jāzina, ka šie pēdējie vārdi neatbilda labi zināmajai formai, kādā parasti izrakstīja šādas licences, apliecinājumus un pilnvaras, kas līdz šim tādos pašos gadījumos bija izsniegtas bērnu saņēmēju brālības loceklēm. Bet tie atbilda izkoptajam formulējumam, ko izgudrojis pats Dīdijs, kurš, juzdams sevišķu tieksmi šādā veidā satriekt pīšjļos un radīt no jauna visdažādā-

kos juridiskos dokumentus, ne vien ieprātojās par šo izsmalcināto labojumu, bet pierunāja daudzas tuvākās apkārtnes matronas, kas patentus bija ieguvušas jau sen, atjaunot viņu spējas apliecinošos dokumentus, lai varētu tajos iestarpināt savu niekkalbīgo izdomājumu.

Atzīstos, ka nekad neesmu apskaudis Dīdiju šādu untumu dēļ,— bet katram sava aizraušanās.— Vai tad doktoram Kunastrokijam, šim izcilajam cilvēkam, brīvajos brīžos vislielāko prieku, kādu vien var iedomāties, nesagādāja ēzeļu astu sukāšana un nosirmojušo spalviņu izraušana ar zobiem, kaut gan viņam kabatā allaž atradās pincete? Nē, ja nu esam sākuši par to runāt, ser, vai tad visu laikmetu gudrajiem, pat pašam Zālamanam,— vai viņiem nav bijuši savi JĀJAMZIRDZIŅI:— rikšotāji,— monētas un gliemežvāki, bungas un taures, vijoles un paletes, kāpuri un tauriņi?— bet, kamēr cilvēks mierīgi un klusi uz sava ZIRDZIŅA jāj pa karaļa lielceļu un nespiež nedz mani, nedz arī jūs sēsties sev aizmugurē,— sakiet, lūdzams, ser, kāda jums vai man tur daļa?

ASTOTĀ NODAĻA

De gustibus non est disputandiim — tas nozīmē, ka par JĀJAMZIRDZIŅIEM nestrīdas; un, kas uz mani attiecas , es to daru reti; es ari nespētu daudzmaz pieklājīgi to izdarīt, pat ja dziļi tos ienīstu, jo arī man laiku pa laikam un pie noteiktām Mēness fāzēm uznāk vēlēšanās būt gan vijolniekam, gan arī gleznotājam, ņemot vērā, kāda muša iekož.— Lai jums top zināms, ka pats es turu pāri jājamzirgu, ar kuriem pa kārtai (nemaz nebēdāju, ja kāds to zina) bieži izjāju paelpot gaisu,— kaut gan gadās, kauns atzīties, ka aizklīstu daudz garākos klejojumos, nekā prātīgs cilvēks uzskatītu par pareizu.— Bet, taisnību sakot,— neesmu prātīgs;— turklāt esmu tik parasts mirstīgais, ka nav svarīgi, ar ko noņēmos, tāpēc es vispār ļoti reti uzbudinos vai skaišos. Tāpat mani ne visai satrauc, kad redzu tik ievērojamus lordus un augstas personas kā turpmāk minētās — tādas kā, piemēram, milordi A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q utt.— visus pēc kārtas sēžam savu zirgu mugurās;— daži, augstu izslējušies kāpšļos, jāj uz

priekšu cienīgā un vienmērīgā riksī; citi turpretī, savilkuši

kājas līdz zodam, pātagu zobos sakampuši, kā neskaitāmi mazi un raibi velnēni trenc zirgus pilnos auļos,— it kā dažs labs no viņiem būtu apņēmies lauzt sev kaklu.— Jo labāk,— saku

sev,— ja notiks visļaunākais, pasaule lieliski iztiks bez viņiem;— bet, kas attiecas uz pārējiem, lai jau — Dievs ar

viņiem!— lai jāj vien tālāk — es viņus nekavēšu; jo, ja viņu gaišības izsitīs no segliem šovakar,— deru uz desmit pret vienu, ka daudzi no viņiem atradīsies uz pusi sliktāku zirgu mugurā, vēl pirms uzausīs rīts.

Tāpēc neviena no šīm dīvainībām nespēj traucēt manu

mieru. Taču vienā gadījumā, jāatzīstas, jūtos pārsteigts,

un tas notiek, kad ieraugu diženiem darbiem dzimušu cilvēku, kuru, darot viņam vēl lielāku godu, paša raksturs allaž mudina uz labu;— kad es redzu šādu jums līdzīgu cilvēku, milord, kura pārliecība un izturēšanas ir tikpat cēlas un dižciltīgas, cik viņa asinis, un bez kura šī iemesla dēļ mūsu samaitātā pasaule nespēj pastāvēt ne mirkli,— kad es, milord, ieraugu šādu cilvēku drasējam savā zirgā kaut minūti ilgāk par to laiku, ko mana mīlestība uz dzimto zemi un manas kvēlās rūpes par viņa slavu šim mērķim atvēlējušas,— tad, milord, es mitējos būt filozofs un pirmajā neviltoto dusmu uzplūdā sūtu pie velna JĀJAMZIRDZIŅU ar visiem tā brāļiem.

MILORD!

Apgalvoju, ka šīs rindas, par spīti to savdabībai, kas izpaužas trīs galvenajos veidos un attiecas uz darba saturu, formu un tam paredzēto vietu, ir veltījums. Tādēļ lūdzu tās pieņemt kā tādas un atļaut visā pazemībā nolikt pie jūsu augstības kājām — ja jūs uz tām stāvat —, kas var notikt ikreiz, kad vien jums uznāk patikšana,— bet tas nozīmē, milord,— kad vien ir iemesls to darīt un, uzdrošinos piebilst, arī visizdevīgāk to darīt.

Man ir tas gods, Milord,

būt Jūsu Gaišības vispadevīgākajam, visuzticamākā jam

un vispazemīgākajam kalpam TRISTRAMAM ŠENDIJAM.

DEVĪTĀ NODAĻA

Svinīgi paziņoju visai pasaulei, ka augšminētais veltījums nav sacerēts nedz mūsu, nedz kādas citas kristīgas zemes noteiktam princim, prelātam, pāvestam vai valdniekam,— hercogam, marķīzam, grāfam, vikontam vai baronam; tāpat tas vēl

nav ticis iztirgots ieiās, nedz piedāvāts atklāti vai slepeni, tieši vai netieši kādai personai vai personībai, augstas vai zemas kārtas, bet patiesi ir īsts pirmveltījums, kas nav vēl izmēģināts ne pie vienas dzīvas dvēseles.

Tik sīki šo jautājumu iztirzāju tikai tādēļ, lai novērstu it visus pārmetumus vai iebildumus, kas varētu rasties pret paņēmienu, ar ko esmu nodomājis iegūt pēc iespējas vairāk labuma no šā veltījuma,— tas ir — godīgi pārdot to atklātā ūtrupē, ko arī pašlaik daru.

Katrs rakstnieks atšķirīgā veidā aizstāv savas intereses;— kas attiecas uz mani, tā kā acu galā nevaru ciest tirgošanos un diņģēšanos krēslainos priekšnamos dažu gineju dēļ, tad no sākta gala apņēmos sevī minētajā darījumā pret šīs pasaules diženajiem izturēties atklāti un godīgi un pamēģināt, vai tā neiemantošu ko vairāk.

Tāpēc, ja Viņa Majestātes zemēs atrastos kāds hercogs, marķīzs, grāfs, vikonts vai barons, kas justu vajadzību pēc smalka un lakoniska veltījuma un kam iepriekš minētais derētu (piebildīšu cita stsrpā, ja tas kaut kādā ziņā nederēs, esmu nolēmis to paturēt sev), par piecdesmit ginejām šis sacerējums ir pilnīgi viņa rīcībā,— kas, pēc manas pārliecības, ir par divdesmit ginejām lētāk, nekā par to atļautos prasīt jebkurš apdāvināts cilvēks.

Milord, ja vēlreiz to rūpīgi pārlasīsiet, jūs pārliecināsieties, ka tas ne tuvu nav klaji glaimojošs sacerējums, kādi mēdz būt daži veltījumi. Iecere, kā jūsu augstība redz, ir laba,— stils — saprotams,— zīmējums — itin pieņemams,— vai, izsakoties zinātniskāk — un novērtējot manu sacerējumu pēc gleznotāju mērauklas ar divdesmit punktiem,— uzskatu, milord, ka par ieskicējumu man var piešķirt 12 punktus,— par kompozīciju —9,— par kolorītu —6,— par izteiksmību —13 ar pusi,— bet par ieceri,— ja man būtu atļauts, milord, pašam spriest par savu ieceri un ja pieņemam, ka pilnīgi nevainojama iecere ir 20 punktu vērta,— šķiet, mazāk par 19 punktiem man nepienākas. Bez visa tā,— mans darbs izceļas ar saskanīgumu; bet tumšie otas triepieni uz JĀJAMZIRDZIŅA (kas ir otršķirīga figūra un noder par visa pārējā fonu) īpaši paspilgtina gaišos

toņus jūsu veidolā un ļauj tam brīnišķīgi izcelties; turklāt

šo tout ensemble apņem oriģinalitātes gaisotne.

Esiet tik laipns, augsti godātais milord, un parūpējieties, lai minētā summa tiktu nodota misteram Dodslijam izsniegšanai autoram, bet es gādāšu, lai no grāmatas nākamā izdevuma šī nodaļa tiktu izņemta un jūsu gaišības titulu, apbalvojumu

ģerboņu un nopelnu saraksts ievietots iepriekšējās nodaļas sākumā.— It viss, sākot ar vārdiem De gustibus non est disputandum, tāpat kā pārējās vietas šajā grāmatā, kur runāts par JĀJAMZIRDZIŅIEM, bet ne vairāk, jāuzskata par veltījumu jūsu gaišībai.— Pārējās nodaļas veltu LŪNAI, kurai, starp citu, no visām man zināmajām patronesēm vai matronām piemīt vislielākās spējas gādāt, lai pēc manas grāmatas būtu liels pieprasījums un visa pasaule dzītos pēc tās kā traka.

Gaišā dieviete!

Ja tevi pārāk nenodarbina KANDIDA un mis KUNIGUNDES mīlas dēkas,— ņem savā aizgādnībā arī Tristramu Šendiju.

DESMITĀ NODAĻA

Vai laipno palīdzību, ko sniedza bērnu saņēmējai, varēja uzskatīt kaut par nelielu nopelnu un kam šis nopelns īstenībā pienācās,— pirmajā mirklī šķiet visai mazsvarīgi vēstījuma

gaitai; lai arī kā tas bija, droši zināms, ka tajā laikā visi

nopelni tika piedēvēti godātajai lēdijai, mācītāja sievai. Taču, sit kaut nost, mani vajā doma, ka arī pašam mācītājam, kaut gan viņam nelaimējās par to ieprātoties pirmajam,— tomēr, tā kā viņš šo nodomu, tikko tas viņam tika darīts zināms, dedzīgi atbalstīja un tikpat dedzīgi šķīrās no naudas, lai to īstenotu, pienākas sava tiesa pateicības,— ja ne krietna puse no goda, ko šāda rīcība bija pelnījusi.

Taču pasaulei tajā laikā šo jautājumu labpatikās izlemt citādi.

Nolieciet grāmatu, un es jums došu pusi dienas, lai jūs lūkotu atminēt šādas attieksmes iespējamos cēloņus.

Lai tad nu top zināms, ka aptuveni gadus piecus pirms tam, kad atraitne saņēma vecmātes licenci, par ko jums sīki jo sīki pastāstīts,— mācītājs, par kuru runājām, nokļuva apkārtējo ļaužu valodās, lauzdams visas pieklājības normas un apkaunodams pats sevi, savu sabiedrisko stāvokli un savu amatu;— tas izpaudās tādējādi, ka nekad viņš jāšus neparādījās citādi kā sēžam mugurā izģindušam, nožēlojamam ādenim, īstam izsmieklam, ne zirgam, aptuveni vienu mārciņu piecdesmit šiliņu vērtam; šis zirgs, nevelkot garumā viņa aprakstu, bija miesīgs Rosinantes brālis, cik nu vien zirgi var būt līdzīgi, jo viņa izskats mats matā atbilda dona Kihota zirga aprakstam,— vie-

2—514

nīgā atšķirība bija tā, ka, cik atceros, nekur nav teikts, ka Rosinante būtu sirdzis ar dusuli; un bez tam Rosinante laimīgā kārtā, tāpat kā vairākums spāniešu zirgu, brangu vai liesu,— nenoliedzami visādā ziņā bija zirgs.

Zinu ļoti labi, ka Lamančas bruņinieka zirgs bija lopiņš ar šķīstu uzvedību, kas varēja veicināt pretēju uzskatu rašanos. Taču tajā pašā laikā ir skaidrs, ka Rosinantes atturība (ko apliecina piedzīvojums ar janguesiešu ķēvju dzinējiem) neizrietēja no kādas fiziskas vai tamlīdzīgas vainas, bet no mērenības un rāmas asinsrites.— Un atļaujiet jums atgādināt, kundze, ka pasaulē ik uz soļa sastopamies ar cēlu šķīstību, par kuru vēl cildinošāk izteikties jūs nemūžam nespētu.

Lai arī kā tas būtu, ja reiz esmu iecerējis izturēties visnotaļ taisnīgi pret ikvienu radījumu, kas šajā dramatiskajā sacerējumā uzvests uz skatuves,— nevarēju noklusēt šo dona Kihota zirga īpatnību, kas runā lopiņam par labu;— citādā ziņā mācītāja zirgs, atkārtoju, bija īsts Rosinantes dubultnieks, jo bija tik izģindis, kaulains un nožēlojams kleperis, ka uz tāda būtu varējusi jāt pati PAZEMĪBA.

Pēc šādu tādu pavieglu ļautiņu domām, lielā mērā paša mācītāja spēkos bija uzlabot sava zirga ārējo izskatu,— jo viņam piederēja varen glīti kavalērijas segli, izoderēti ar zaļu plīšu, izrotāti ar divām rindām sudrabgalvainu nagliņu, un brīnišķīgs spoža misiņa kāpšļu pāris, kā arī gluži piemērota zirgu sega no sevišķi smalkas pelēkas drānas ar melnu apmali, kas noslēdzās ar ogļmelnām, zīžainām bārkstīm, poudre dor:— to visu viņš bija pircis savas dzīves spēkpilnajā ziedonī kopā ar lieliskiem apkaltiem iemauktiem, kā nākas izrotātiem

krāšņiem ornamentiem. Taču, negribēdams padarīt savu

lopiņu par apsmieklu, mācītājs visas šīs zirglietas bija pakāris darbistabas aizdurvē, bet to vietā ar gudru ziņu apgādājis lopiņu ar tādiem iemauktiem un tādiem segliem, kas vairāk atbilda šāda rikšotāja izskatam un vērtībai.

Šādā izskatā apbraukādams draudzes locekļus un tuvākmīlestībā apmeklēdams netālu dzīvojošos augstmaņus, mācītājs,— kā jūs it viegli varat iedomāties, dabūja dzirdēt un redzēt diezgan, lai viņa filozofiskā domāšana neierūsētu. Taisnību sakot, nekad viņš nevarēja parādīties kādā ciematā, nepievērsis sev visu iedzīvotāju — gan vecu, gan jaunu — uzmanību. Darbs apstājās, kad viņš jāja garām,— spainis

šūpojās, līdz pusei ielaists akā,— vērpjamais ratiņš aizmirsa

griezties, pat «raksts vai ērglis» spēlētāji un trumpmaņi

aizmirsušies blenza, kamēr viņš pagaisa no redzesloka; un, tā

kā mācītāja zirgs nebija no ātrajiem, parasti viņam pietika laika novērojumiem — saklausīt nopietno ļaužu nopūtas — un vieglprātīgo smieklus;— to visu viņš panesa nesatricināmā mierā.— Tāds nu reiz bija viņa raksturs — sirds dziļumos viņš mīlēja labu joku un, tā kā viņš pats sev iikās neglābjami smieklīgs, tad mēdza sacīt, ka nespējot dusmoties uz tiem, kas viņu redzot tajā pašā gaismā, kādā viņš pats sevi nesaudzīgi skata. Tādēļ, kad viņa draugi, kuri zināja, ka naudas krāšana nav viņa vājība, necik nekautrēdamies ķircinājās par viņa dīvaino iedomu jāt uz klepera,— viņš necentās izpaust patieso iemeslu,— bet atzina par labāku piebalsot draugu smiekliem par sevi; un, tā kā uz viņa kauliem nekad nebija pat vienas vienīgas unces miesas, viņš, būdams visumā tikpat kaisns kā viņa lopiņš,— dažreiz mēdza ietiepīgi apgalvot, ka zirgs esot tieši tik labs, cik labu jātnieks pelnījis,— ka viņi abi, gluži kā kentaurs,— veidojot vienu ķermeni. Citreiz un citādā noskaņojumā, kad prāts nenesās uz liekuļotu asprātību,— mācītājs sacīja, ka dilonis viņu drīz vien novedīšot kapā, un, tēlodams dziļu nopietnību, izlikās, ka bez nomāktības un sirds klauvēin nespēj uzlūkot brangu zirgu un ka izģindušo kleperi, uz kura viņš jāja, izvēlējies ne tikai dvēseles miera, bet arī uzmundrinājuma labad.

Katru reizi viņš minēja simtiem smieklīgu un pamatotu iemeslu, kāpēc labprātāk jāj nevis uz ugunīga rikšotāja, bet uz dusuļaina, rāma klepera,— uz šāda zirga viņš varot sēdēt bezrūpīgi un apcerēt de vanitate mundi et fuga saeculi ar tādu pašu baudu, it kā viņa priekšā atrastos miroņa galvaskauss,— jājot lēnā solī, viņš varot nodoties visdažādākajām nodarbībām tikpat veiksmīgi kā savā darbistabā varot papildināt

sprediķi ar kādu argumentu — vai bikses ar kādu caurumu, tikpat labi sēdot seglos, kā krēslā,— jo mundra rikšošana un gausa argumentu meklēšana esot tikpat nesavienojami jēdzieni kā atjautība un apdomība.— Bet, sēdot savā zirgā, viņš varēja apvienot un saskaņot it visu — varēja sacerēt sprediķi,— varēja mierīgi izklepoties un, ja to prasīja daba, tikpat rāmi

ieslīgt snaudā.— Vārdu sakot, mācītājs, aizstāvēdams savu viedokli, minēja jebkuru iemeslu, tikai ne patieso;— īsto viņš neizpauda vienīgi aiz kautrības, jo domāja, ka tas viņam dara godu.

Bet īstenība bija, lūk, šāda:— šā džentlmeņa jaunības gados un aptuveni tai laikā, kad viņš iegādājās krāšņos seglus un iemauktus, viņam bija paradums vai godkārīga tieksme, sauciet to, kā gribat,— krist otrā galējībā.— Apvidū, kurā mācītājs

uzivoja, par viņu Kiiaa valodas, Ka agrāk viņš mīlējis labus zirgus un parasti viņa stallī, allaž gatavs apseglošanai, stāvējis viens no labākajiem zirgiem visā draudzē, bet, tā kā tuvākā bērnu saņēmēja, kā jau sacīju, dzīvoja septiņu jūdžu attālumā no ciemata, neizbraucamā apvidū,— tad iznāca tā, ka reta bija nedēļa, kad no nabaga džentlmeņa kāds ar asarām acīs neizlūdzās viņa lopiņu; un, tā kā viņš nebija īgns bezsirdis, bet katra jauna vajadzība izklausījās neatliekamāka un blēdīgāka par iepriekšējo,— lai arī kā mīlēdams savu lopiņu, nekad viņš nespēja lūdzējam atteikt; iznākums parasti bija tāds, ka zirgs atgriezās vai nu ar saskrambātu ādu, vai ar sprēgām, vai klibs,— vai arī pārstaipījies, vai dusuļains,— vai, īsi sakot, zirgs bija nodzīts tā, ka no viņa palikuši tikai kauli un āda;— tādā kārtā mācītājam ik deviņus vai desmit mēnešus piederēja nožēlojams kleperis, no kura vajadzēja atbrīvoties — un iegādāties labu zirgu tā vietā.

Noteikt, cik lieli pēc šādas bilances varēja būt zaudējumi communibus annis, atstāju speciālas žūrijas ziņā, kuras locekļi cietuši. no tādām pašām pārestībām;— taču, lai kā tas bija, krietnais džentlmenis daudzus gadus to pacieta nekurnēdams, līdz beidzot, šādiem nelaimes gadījumiem atkārtojoties, atskārta, ka par tiem nepieciešams padomāt; un, visu rūpīgi apsvēris un izvērtējis, viņš atklāja, ka šie zaudējumi nav salīdzināmi ar viņa pārējiem izdevumiem, bet paši par sevi ir tik smags slogs, ka liedz viņam nodarboties ar jebkuru citu labdarību draudzē. Bez tam viņš apdomāja, ka pat ar pusi šādi notriektās naudas varētu izdarīt desmitreiz vairāk laba;— taču svarīgāks par visiem pārējiem apsvērumiem šķita tas, ka viņa labdarība izpaudās ierobežotā jomā, kur, pēc viņa domām, palīdzība bija vismazāk nepieciešama, proti,— draudzes bērnu dzemdināšanai un saņemšanai, neatstājot neko nespēcīgajiem,— neko gados vecajiem,— neko drūmajiem posta mitekļiem, kurus apmeklēt viņu sauca vai ik stundu, kur zem viena jumta mājoja nabadzība, slimības un likstas.

Šā iemesla dēļ viņš nolēma vairs neizšķiest naudu par zirgu, taču šķita, ka pastāv divas iespējas, kā pilnīgi no tā izvairīties, proti: vai nu pieņemt stingru lēmumu nekad un nevienam, lai kā tas lūgtos, savu rikšotāju neaizdot,— vai arī samierināties un sēsties seglos pēdīgajam kleperim, par kādu viņa zirgu bija padarījuši draudzes locekļi, un, par spīti kaitēm un ligām, jāt ar to līdz pašām šīs nodaļas beigām.

Tā kā viņš nepaļāvās uz savu stingrību pirmajā gadījumā,— *ad priecīgu prātu izvēlējās otro; un, lai gan būtu varējis, kā

jau sacīju, savu rīcību pārliecinoši izskaidrot sev par labu — tieši tādēļ viņa pašcieņa to nepieļāva —, izšķīrās drīzāk paciest ienaidnieku nievas un draugu smieklus nekā panest mokošo apziņu, ka patiesība varētu izklausīties kā sevis slavināšana.

Esmu visaugstākajās domās par šī cienījamā garīgā džentlmeņa cildenajām un izsmalcinātajām jūtām, spriežot pēc šīs vienas vienīgās rakstura īpašības, kas, pēc manām domām, ir līdzvērtīga jebkurai no tām cēlajām dziņām, kas piemita nepārspējamajam Larnančas bruņiniekam, kuru, varu piebilst, par spīti viņa neprātam, mīlu vēl vairāk un patiešām būtu mērojis daudz garāku ceļa gabalu, lai viņu sastaptu, nekā to darītu visdižākais antīkais varonis.

Taču ne jau šeit slēpjas mana stāsta pamācība. Rakstot par šo notikumu, man bija prātā parādīt, kā pret to izturējās cilvēki.— Jums jāzina, ka, lai gan mācītāja izskaidrojums būtu

darījis viņam godu uzminēt to nevarēja neviena dzīva

dvēsele — manuprāt, ienaidnieki negribēja, bet draugi nevarēja. Bet, tikko mācītājs sāka enerģiski rūpēties par

bērnu saņēmēju un viņas vietā samaksāja par atļauju nodarboties ar šo amatu,— viņa noslēpums nāca gaismā; skaidri atcerējās un pieminēja ikvienu zirgu, ko viņš zaudējis, turklāt vēl divus liekus, ko viņš nekad nebija zaudējis, kā arī visus apstākļus, kādos tie gājuši bojā.— Vēsts izplatījās zibens ātrumā.—«Mācītāju atkal pārņēmis lepnības gars, kas viņam uzbrucis tieši tagad, un viņš nolēmis vēlreiz mūžā sēsties labā zirgā, bet, ja tā, tad skaidrs kā diena, ka jau pirmajā gadā viņš desmitkārt atgūs par patentu izdoto naudu:— ikvienam tagad gaiši redzams, kas mācītāju mudinājis uz šo labdarību.»

Kāds aprēķins mācītāju vadījis šoreiz, kā arī jebkurā citā dzīves brīdī vai — drīzāk — kādi uzskati par to rosījās pārējo cilvēku galvās, bija doma, kas pārāk bieži rosījās viņa galvā un pārāk bieži traucēja mieru, kad vajadzēja būt cieši aizmigušam.

Pirms gadiem desmit lāga džentlmenim palaimējās pilnīgi izbēgt no šīm raizēm — tieši tik ilgs laiks pagājis, kopš viņš atstāja savu draudzi — un tajā pašā laikā arī šo pasauli,— lai atbildētu tam Soģim, par kura taisnīgumu nebūs iemesla žēloties.

Taču dažus cilvēkus vajā liktenis. Lai kā viņi cenšas, allaž rodas apstākļi, kas viņu darbu jēgu tā pārveido un izkropļo, ka, par spīti tiesībām kļūt cildinātiem, ko pelnījusi cēla

sirds, laba darītāji tomēr spiesti dzīvot un nomirt neatzīti.

Mācītājs bija skumjš piemērs šai patiesībai. Bet, lai jūs

uzzinātu, kā tas gadījās,— un lai šīs zināšanas būtu jums noderīgas, jums noteikti jāizlasa nākamās divas nodaļas, kas satur tādu viņa dzīves un prātojumu aprakstu, ka to morāli nebūs grūti uztvert.— Kad tas būs izdarīts, ja mūs nekas neaizkavēs, turpināsim stāstu par bērnu saņēmēju.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Mācītāju sauca JORIKS, bet visbrīnumainākais šajā gadījumā (kā izriet no viņa senākās ciltsgrāmatas, kas uzrakstīta uz izturīga pergamenta un lieliski saglabājusies līdz pat mūsu dienām)— vārds tā rakstīts mats matā kopš tik tikko nepateicu — deviņsimt gadiem; —taču nevēlos iedragāt savu reputāciju, izteicot šādu neticamu patiesību, lai cik neapgāžama tā būtu,— un tādēļ apmierināšos vienīgi ar apgalvojumu vārds ticis rakstīts tieši tā bez vismazākajām izmaiņām vai viena vienīga burta pārstatīšanas — nezinu pats, kopš kura laika; tas ir vairāk, nekā es uzdrošinātos teikt par pusi no slavenākajiem uzvārdiem karalistē, kas laika gaitā tikuši pakļauti tikpat daudzām pārmaiņām kā to īpašnieki.— Vai tam par iemeslu bijusi attiecīgā uzvārda valkātāja iedomība vai kauns?— Taisnību sakot, es domāju, ka dažreiz viens, bet dažreiz otrs — kas nu kuru ievedis kārdināšanā. Taču tumša lieta tā ir, un kādu dienu šīs izmaiņas mūs tā sajauks un samistros, ka neviens no mums nevarēs piecelties un apzvērēt, ka «cilvēks, kurš paveicis šo vai to, ir mans miesīgs vectēvs».

No šī ļaunuma Jorika dzimta ar gudru piesardzību bija prasmīgi izvairījusies, bijīgi glabādama jau pieminēto hroniku, kura mums tālāk vēstī, ka dzimta sākotnēji cēlusies Dānijā un apmetusies uz dzīvi Anglijā jau dāņu karaļa Horvendila valdīšanas laikā, kura galmā, šķiet, kāds mistera Jorika tiešais priekštecis līdz pat savai nāvei bijis ievērojamā amatā. Kāds bijis šis amats, par to hronika klusē — vienīgi piebilst, ka jau gadus divsimt tas atcelts uz visiem laikiem kā pilnīgi lieks ne vien dāņu, bet arī ikvienā citā kristīgās pasaules galmā.

Man bieži ienācis prātā, ka hronikā minētais varētu būt vienīgi karaļa galvenā āksta amats un Joriks no «Hamleta», ko uzrakstījis mūsu pašu Šekspīrs, kura daudzas lugas, kā jums

zināms, balstās uz neapšaubāmiem faktiem, noteikti ir tas

pats cilvēks.

Man nav laika ielūkoties Sakša Gramatiķa «Dānijas vēsturē», lai pārbaudītu iepriekš sacītā pareizību,— taču, ja jums ir brīvs laiks un grāmata viegli pieejama, jūs tikpat labi varat to izdarīt pats.

1741. gadā, apceļojot Dāniju kopā ar mistera Nodija vecāko dēlu, kura audzinātājs biju, man tikko pietika laika galvu reibinošā ātrumā izauļot cauri Eiropas zemju lielākajai daļai;— par šo savdabīgo ceļojumu, ko veicām divatā, šīs grāmatas turpinājumā tiks sniegts vissaistošākais apraksts. Man, atkārtoju, tikko pietika laika pārbaudīt kāda šajā zemē ilgi

dzīvojuša cilvēka novērojumu pareizību, proti, ka «daba

nav bijusi nedz pārāk izšķērdīga, nedz pārāk skopa, piešķirot šīs zemes iedzīvotājiem ģenialitāti un izcilas spējas,— bet, gluži kā gudra māte, bijusi pret visiem vienādi laipna, ievērojot tik taisnīgu savu dāvanu sadali, ka šajā ziņā, jāsaka, darījusi viņus diezgan līdzīgus citu citam; tāpēc šajā karaļvalstī jūs reti sastapsiet cilvēku ar izcilākām spējām, toties visās ļaužu kārtās atradīsiet tādus, kas apveltīti ar labu tiesu veselā saprāta, no kura ikvienam tikusi sava daļa»,— kas, manuprāt, ir ļoti pareizi.

Ar mums, redziet, ir gluži citādi:— šai ziņā mēs visi esam bezgala atšķirīgi;— jūs esat liels dižgars — vai, piecdesmit pret vienu, ser, īsts stulbenis un aunapiere;— nav jau tā, ka nebūtu it nekādu starpposmu,— nē,— līdz tādai nekārtībai mēs

neesam nonākuši, taču šīs divas galējības ļoti izplatītas un

vēl jo vairāk mūsu nepastāvīgajā salā, kur daba tik stūrgalvīgi un kaprīzi izdala savas dāvanas un labvēlību; pat Fortūna, apveltīdama mūs ar mantu, neuzvedas gražīgāk.

Vienīgi šie apsvērumi iedragājuši manu ticību Jorika ciltsrakstiem, jo viņa dzīslās, cik viņu atceros un varu izsecināt no visām tām ziņām, ko man izdevās par viņu iegūt, šķiet, nav bijis ne pilītes dāņu asiņu; iespējams, ka deviņsimt gados tās aiztecējušas.— Negribu ar jums ne mirkli par to spriedelēt, jo, lai kā tas nācās, īstenība bija tāda,— ka vēsās vienaldzības un pareizo attiecību starp saprātu un iedomām vietā, ko varētu sagaidīt no cilvēka ar tādu izcelšanos,— viņam, gluži pretēji, piemita kustīgums un nenopietnība,— viņa uzvedība bija visnotaļ ekscentriska;— tik daudz viņā bija dzīvīguma, untumairiības un gaītē de coeur, ka vienīgi vislabvēlīgākais klimats tādu varētu izraisīt un savienot kopā vienā cilvēkā. Pretstatā šīm gaisīgajām īpašībām nabaga Jorikā nebija ne kripatiņas nosvērtības; viņš bija praktiskajai dzīvei pilnīgi nederīgs, un divdesmit sešu gadu vecumā viņam bija apmēram tikpat daudz

zinasanu, ka ieturēt pareizo virzienu dzīves jūrā, cik trīspadsmit gadus vecai naivulei, tā ka, pirmo reizi burājot pa to, viņa dzīvīguma spirgtais vējiņš, kā jūs nopratīsiet, reizes desmit dienā ietrieca viņu kāda cita kuģotāja takelāžā, un, ņemot vērā, ka viņa ceļā visbiežāk gadījās cienījami un nesteidzīgi

cilvēki, jūs tāpat nopratīsiet, ka ļaunais liktenis parasti lika

viņam saķerties tieši ar tādiem. Cik man zināms, šādus fracas varēja izraisīt daža laba neizdevusies asprātība. Jo, taisnību sakot, Jorikam piemita nepārvarams pretīgums un nepatika pret nopietnību — ne pret nopietnību kā tādu: ja tas bija nepieciešams, viņš dienām un nedēļām ilgi varēja būt pats nopietnākais un drūmākais no visiem mirstīgajiem —, bet viņš ienīda liekuļotu nopietnību un pieteica tai nesaudzīgu cīņu, tikko tā tika izmantota par aizsegu tumsonībai vai muļķībai, un, kad vien ar to sastapās, lai cik tā būtu slēpta un aizsargāta, reti izrādīja iecietību.

Dažreiz viņš savā parastajā neapdomībā mēdza sacīt, ka nopietnība esot paklīduši neliete, piebilzdams,— ka savas viltības dēļ tā sevišķi bīstama; jivpēc viņa dziļas pārliecības, viena

krāpjot vairāk naudas un mantu nekā kabatzagļi un kramplauži septiņos* Jautra cilvēka atklātība, viņš mēdza sacīt, neapdraud nevienu,— ja nu vienīgi pašu jokdari,— turpretī nopietnībai pašā būtībā slēpjas aprēķins un tātad — viltus;— tā ir sen apgūta blēdība, ar ko sabiedrībā radīt iespaidu, ka cilvēks ir gudrāks un zināšanām bagātāks nekā patiesībā; ar visu savu liekulību — tā nav labāka, bet bieži vien sliktāka par to vērtējumu, ko tai devis kāds asprātīgs francūzis,— proti: C'iimk& izlumsnoņičtrL. Lai.jslžplu prāta, trūkumus"— šis nopietnības izskaidrojums, Joriks neapdomīgi izteicās, pelnījis, ka to ar zelta burtiem iemūžina.

Taču tā ir skaidra patiesība, ka pasaulīgajās lietās viņš bija nepieredzējis un nepraktisks cilvēks, gauži pārsteidzīgs un vieglprātīgs arī tādās sarunās, kas skāra jautājumus, par kuriem gudrāk būtu bijis neizteikties. Joriks neatzina citu spriedumu kā vien to, kas izrietēja no apspriežamā jautājuma būtības; šos spriedumus viņš parasti izteica skaidrā angļu valodā, bez jebkādiem aplinkiem un — bieži vien — daudz nerēķinādamies nedz ar personām, nedz laiku vai vietu — tāpēc, tiklīdz pieminēja kādu nicināmu vai zemisku rīcību, viņš nekad pat mirkli neatstāja pārdomām, kas ir šī

notikuma vaininieks, kāds tā sabiedriskais stāvoklis, vai cik tā spēkos viņam vēlāk sariebt, bet, ja tā

bija nekrietna rīcība,— vienā mierā paziņoja:—«Tas puisietis ir neģēlis, utt.» Un, tā kā viņa piezīmes nelaimīgā kārtā parasti noslēdzās vai nu ar kādu bon mot, vai tika atdzīvinātas ar ērmotu vai smieklīgu izteicienu, tas spārnoja Jorika neapdomību. Vārdu sakot, kaut gan viņš nekad nemeklēja, taču tai pašā laikā, daudz nedomādams, reti laida garām izdevību bez

liekām ceremonijām izteikt visu, kas ienāk prātā, dzīvē

viņam radās ne mazums kārdinājumu bārstīt savus jokus un

asprātības,— savas dzēlības un zobgalības. Šie izteicieni

nav gājuši pazušanā, tāpēc ka bija, kas tos apkopo.

Kādas tam bija sekas un kādu traģēdiju šai sakarā pārdzīvoja Joriks, jūs izlasīsiet nākamajā nodaļā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Aizņēmējs un Aizdevējs viens no otra atšķiras ar naudas maka biezumu, tāpat kā Jokdaris no Izjokotā ar ļaunatminību. Bet atbilstības ziņā abu salīdzinājums, kā saka sholasti,«skrien uz visām četrām», kas, starp citu, ir par vienu vai divām kājām vairāk, nekā uz to var pretendēt daži no Homēra labākajiem salīdzinājumiem,— proti, viens uz jūsu rēķina nedomā. Taču procenti abos gadījumos aug augdami;— kārtējie un gadījuma maksājumi tikai palīdz uzturēt dzīvas atmiņas par pārestībām, līdz beidzot kādā ļaunā stundā — pie viena un pie otra pēkšņi ierodas kreditors un, pieprasot uz līdzenas vietas atdot kapitālu kopā ar visiem līdz pat tai dienai pieaugušajiem procentiem, liek abiem pilnā mērā izjust viņu saistību apjomu.

Tā kā lasītājam (jo es neciešu jūsu daudzos «ja») ir pamatīgas zināšanas par cilvēka dabu, man, lai viņu pārliecinātu, jāpasaka vienīgi tas, ka mans Varonis nevarēja turpināt tādā garā, laiku pa laikam neizjuzdams uz savas ādas negaidītus atgādinājumus. Taisnību sakot, viņš bija iestidzis milzum daudzos šādos sīkos parādiņos, kam, par spīti Judžīnija atkārtotiem brīdinājumiem, pievērsa pārāk maz uzmanības, domādams, ka, tā kā neviens no tiem nebija taisīts, vadoties no kaut kāda ļauna nolūka,— bet, gluži otrādi, no tīras sirds un jautra prāta, ar laiku tie visi tiks dzēsti.

Judžīnijs neparko negribēja tam piekrist un bieži draugam sacīja, ka agrāk vai vēlāk ar viņu izrēķināsies, un nereti piebilda drūmā priekšnojautā — līdz pēdējam grasim. Uz to

Joriks savā sirds bezrūpībā ikreiz atbildēja iespurgdamies — un, ja saruna risinājās brīvā dabā,— nobeigumā vēl palēcās gaisā, palēkāja uz vienas kājas vai padancoja, bet, ja viņi sarunājās mājīgajā kaktiņā pie kamīna, kur vaininieks bija iežogots ar galdu un diviem atzveltnes krēsliem un nevarēja tik veikli izlocītites,— Judžīnijs turpināja moralizēt par apdomību apmēram šādiem vārdiem, kaut arī mazliet veiklākiem:

«Tici man, dārgo Jorik, tava vieglprātīgā joku dzīšana agrāk vai vēlāk iedzīs tevi tādās sprukās un grūtībās, no kurām tevi

pēc tam neizpestīs nekāda attapība. Pārāk bieži esmu

redzējis, ka tamlīdzīgi izlēcieni noved vienīgi pie tā, ka izjokotais sāk sevi uzskatīt par apvainoto ar visām tiesībām, ko viņam piešķir šāds stāvoklis; un, kad arī tu palūkojies uz viņu no šāda viedokļa un saskaiti viņa draugus, mājniekus, radiniekus un līdzjutējus un pieliec tiem klāt daudzos piepalīgus, kas aiz

kopīgu briesmu sajūtas piebiedrosies cietušajam, tad nebūs

pārspīlēts, ja teikšu, ka uz katriem desmit jokiem — tu esi ieguvis simt ienaidnieku; un, kamēr tu nerimsies, bet turpināsi dzenāt lapseņu spietu sev ap galvu un tās nesadzels tevi līdz nāvei, ātrāk tu nemūžam nebūsi pārliecināms par šo patiesību.

Nešaubos, ka tā cilvēka asprātībās, kuru es cienu, nav ne

vēsts no žults vai ļaunuma; uzskatu un zinu, ka tās nāk no

tīras sirds un domātas jautrības izraisīšanai.— Taču ņem vērā, manu dārgo zēn, ka muļķi n&prot,— bet nelieši negrib saskatīt atšķirību; un tu neaptver, ko nozīmē sakaitināt pirmos vai izjokot otrus.— Līdzko viņi apvienojas kopējai aizsardzībai, vari būt drošs, ka viņi cīnīsies pret tevi, draudziņ, ar tādiem paņēmieniem, ka tev no sirds apriebsies gan tie, gan tava dzīve piedevām.

Atriebe no kāda tumša kakta palaidis par tevi melīgas baumas, ko nespēs atspēkot nekāda sirdsskaidrība vai nevainojama uzvedība. Tava nama labklājība saļodzīsies;— tavai

labajai slavai, uz kuras tā balstījās, plūdīs asinis no neskaitāmām brūcēm,— tavs godīgums taps apšaubīts,— tavi darbi nomelnoti,— tavas asprātības aizmirstas,— tava gudrība noniecināta. Lai noslēgtu tavas traģēdijas pēdējo cēlienu, CIETSIRDĪBA un GĻĒVULĪBA, dvīņu māsas — neģēles, ĻAUNPRĀTĪBAS uzpirktas un uzkūdītas, kopējiem spēkiem

tumsā uzbruks visāin tavām kļūdām un vājībām; labākie

no rnums, manu draudziņ, pret to ir bezspēcīgi,— un tici

rnan, tici man, Jorik, ja reiz nolemts upurēt nevainīgu un

bezpalīdzīgu radību, lai apmierinātu personīgo atriebes kāri,

jebkurā smalcē, kur tā iemaldijusies, bez grūtībām var salasīt pietiekami daudz iekura žagaru sārtam, kurā to sadedzināt.

Reta bija tā reize, kad, noklausoties šo skumjo sava likteņa pareģojumu, Jorika acīs neiezagās asaras un skatienā nejautās apņēmība, ka turpmāk viņš savā zirdziņā drasēs apdomīgāk.— Taču, ak vai, par vēlu!— vēl nebija atskanējis pirmais gaišredzīgais brīdinājums, kad tika noorganizēta nopietna sazvērestība, ko vadīja ***** un ***».— Uzbrukuma plāns, kā Judžīnijs bija pareģojis, tika laists darbā pēkšņi,— sazvērniekiem izrādot tik maz žēlsirdības — un Jorikā radot tik maz aizdomu par to, kas pret viņu tiek perināts,— ka tad, kad viņš, lāga bezrūpīgais vīrs, bija pilnīgi pārliecināts, ka paaugstināšana amatā nāk nākdama,— ienaidnieki deva viņam nāvējošu triecienu, un viņš krita tāpat, kā daudzi krietni vīri bija krituši pirms viņa.

Kādu laiku Joriks tomēr pretojās ar neparastu drosmi, līdz beidzot, pārspēka uzveikts, smagās cīņas,— bet vēl jo vairāk ienaidnieku zemisko paņēmienu nogurdināts,— viņš nometa zobenu; un, kaut gan ārēji līdz mūža beigām saglabāja mo žumu, taču nomira viņš, pēc ļaužu vienprātīgiem uzskatiem, ar salauztu sirdi.

Lūk, kas pamudināja Judžīniju pievienoties šim uzskatam.

Dažas stundas pirms Jorika pēdējā elpas vilciena ienāca Judžīnijs, lai uzmestu draugam beidzamo skatienu un atvadītos uz mūžu. Kad viņš atbīdīja gultas aizkarus un apvaicājās, kā draugs jūtas, Joriks ieskatījās Judžīnija sejā, satvēra viņa roku — un, pateicies par daudzajiem draudzības apliecinājumiem, par kuriem, kā Joriks izteicās, viņš pateiksies atkal un atkal, ja abiem būs lemts viņā saulē satikties,— sacīja, ka pēc nedaudz stundām uz visiem laikiem aizbēgs no saviem ienaidniekiem.— Ceru, ka ne,— asarām pa vaigiem ritot, Judžīnijs iebilda visliegākajā balsī, kādā cilvēks jebkad runājis,— Jorik,

ceru, ka ne,— viņš atkārtoja. Joriks atbildēja, paceļot

acis uz augšu un viegli paspiežot viņa roku,— tas bija viss,

bet tas lika iesmelgties Judžīnija sirdij. Nu, nu, Jorik,

viņš teica, slaucīdams acis un pūlēdamies saņemties,— esi mierīgs, dārgo zēn,— lai drosme un vīrišķība tevi neatstāj šajā liktenīgajā brīdī, kad tās visvairāk tev vajadzīgas; kas zina, kāds glābiņš vēl var nākt un ko visspēcīgais Dievs vēl tavā labā var darīt?— Joriks uzlika roku uz sirds un viegli pašūpoja galvu.— Kas attiecas uz mani, turpināja Judžīnijs, pie šiem vārdiem sākdams rūgti raudāt, atzīstos, Jorik, ka nezinu, kā pārcietīšu šķiršanos no tevis, —bet es labprāt priecinātu sevi

ar cerībām,— piebilda Judžīnijs, likdams balsij skanēt mundrāk,— ka tev vēl laika diezgan, lai kļūtu par bīskapu, un ka

man būs lemts to piedzīvot. Es lūdzu tevi, Judžīnij,— sacīja

Joriks, noņemdams naktscepuri, cik veikli nu tas ar kreiso roku izdevās, jo labo joprojām cieši aptvertu turēja Judžīnija pirksti,— lūdzu tevi — paraugies uz manu galvu.— Neredzu, kas

tai vainas, — atbildēja Judžīnijs. Ak vai, mans draugs,—

izdvesa Joriks,— tad atļauj tev pavēstīt, ka to tik stipri iedauzījuši un izkropļojuši belzieni, ar kuriem mani tumsā nelietīgi apveltījuši ***** un *****, un vēl daži citi, ka, ja arī es atlabtu, tad varētu sacīt līdz ar Sančo Pansu: «Kaut arī bīskapa mitras kā krusas graudi birtu no debesim, neviena no tām

nederēs manai galvai,» Jorika pēdējais elpas vilciens jau

grasījās pārslīdēt pāri viņa drebošajām lūpām, kad viņš izdvesa šos vārdus,— taču tonis, kādā tie tika izteikti, bija nedaudz servantisks;— un, kad viņš tos teica, Judžīnijs pamanīja spožas dzirkstis uz mirkli uzplaiksnām viņa acīs — vāju atblāzmu no tiem jautrības uzliesmojumiem, kuri (kā Šekspīrs sacījis par viņa priekšteci) visos galdabiedros mēdza izraisīt nevaldāmus smieklus.

No šiem vārdiem Judžīnijs saprata, ka drauga sirds ir

salauzta; viņš paspieda Jorika roku, tad, asarām birstot,

klusiņām atstāja istabu. Joriks ar skatienu pavadīja Judžīniju līdz durvīm,— tad aizvēra acis,— un vairs nekad tās neatvēra.

Joriks atdusas savas baznīcas kapsētas nomaļā siūrītī

draudzē, zem vienkāršas marmora plāksnes, ko

draugs Judžīnijs ar viņa vajātāju atļauju uzlicis uz kapa un kam par uzrakstu kalpo vienīgi šie četri vārdi, kas reizē ir gan epitāfija, gan elēģija:—

AK VAI, NABAGA JORIK!

Reižu desmit dienā Jorika gars gūst mierinājumu, dzirdot, cik dažādās skumjās balsīs, apliecinot viņam nedalītu līdzjūtību un cieņu, tiek lasīts uzraksts uz plāksnes;——tā kā taciņa, vīdamās cauri kapsētai, pienāk tuvu viņa kapam,— neviens gājējs nepaiet garām, neapstādamies, lai uzmestu tain skatienu — un, iālāk dodamies, neizdvestu nopūtu:

Ak vai, nabaga JORIK!

.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Jau labi sen šā aizkustinošā darba lasītājs vairs neko nav dzirdējis par bērnu saņēmēju, tādēļ ir pats pēdējais laiks pie tās atgriezties, lai atgādinātu viņam, ka pasaulē vēl dzīvo šāda būtne, ar kuru, rūpīgi apsverot, cik nu manos spēkos, sava darba plānu, esmu nolēmis reizi par visām reizēm viņu iepazīstināt. Jo var taču uzrasties jauna tēma vai mums ar lasītāju atgadīties kaut kas pavisam neparedzēts, kas prasa tūlītēju atrisinājumu;— un būtu pareizi gādāt, lai nabaga sieviņa pa to starpu nepazustu,— tāpēc ka tad, kad īevajadzēsies, mums bez viņas neiztikt.

Šķiet, es jums jau sacīju, ka šī lāga sieviete mūsu ciematā un tuvākajā apkārtnē bija visai svarīga un ievērojama persona,— ka viņas slava bija izplatījusies līdz visattālākajām tās ietekmes sfēras malām, ko ap sevi izplata ikviena dzīva dvēsele, vienalga, vai krekls tai mugurā ir vai nav; minēto

apli, starp citu, runājot par kāda ietekmi un nozīmi

pasaulē, atļauju pēc jūsu augstības ieskatiem paplašināt vai

sašaurināt atkarībā no jums priekšā stādītās personas sabiedriskā stāvokļa, profesijas, zināšanām, spējām, augstuma un dziļuma (izmērot abus).

Šajā gadījumā, ja atmiņa mani neviļ, ietekmes sfēras plašumu es vērtēju ap četrām piecām jūdzēm, kas ne vien aptvēra visu draudzi, bet ietvēra arī divus trīs tuvākos ciematus kaimiņu draudzē; un tā bija vērā ņemama ietekme. Jāpiebilst, ka bez tam viņa bija labi ieredzēta kādā lielā muižā un vēl dažās mājās divu trīs jūdžu rādiusā, par centru, kā jau sacīju,

pieņemot viņas mājas dūmeni. Taču, lai vēlāk par to vairs

nebūtu jārunā, šajā vietā man jums jāpaziņo, ka daudz precīzāk viss tiks iezīmēts un paskaidrots kartē, kas pašlaik atrodas pie graviera, bet vēlāk kopā ar daudziem citiem šā darba uzlabojumiem tiks ievietota divdesmitā sējuma beigās — ne jau tādēļ, lai mans darbs kļūtu apjomīgāks: šāda doma man iedveš riebumu,— bet kā komentāri, autora piezīmes, ilustrācijas un atšifrējums tādiem fragmentiem, epizodēm vai iestarpinājumiem, kas pieļauj patvaļīgu interpretāciju vai arī var likties neskaidri vai apšaubāmi, kad «Manu dzīvi un uzskatus» lasīs visā (lūdzu neaizmirst šā vārda nozīmi!) pasaulē, kas,

starp mums runājot, par spīti visiem Lielbritānijas recenzentu kungiem un visam, ko viņu augstības ņemsies rakstīt vai sacīt, lai apstrīdētu grāmatas vērtību,— pēc manas ciešas pārliecības notiks.— Uzskatu par lieku atgādināt jūsu augstībai, ka viss iepriekš sacītais teikts visnotaļ konfidenciāli.

Č etrpadsmitĀ nodaĻa

Pārskatot mātes laulības līgumu, lai apmierinātu savu un arī lasītāja interesi par kādu šā dokumenta punktu, ko nepieciešams noskaidrot, pirms varam turpināt vēstījumu,— pēc pusotras dienas ilgas raitas lasīšanas man laimējās atrast vajadzīgo vietu — meklēšana taču būtu varējusi vilkties arī mēnesi —, no tā var skaidri spriest, ka tad, kad cilvēks apsēžas rakstīt stāstu — kaut vai tikai par Laimīgo Džeku vai Tomu Īkstīti —, viņš neapjauš vairāk par savām varžacīm, kādi šķēršļi un sasodīti kavēkļi viņam būs jāsastop savā ceļā vai kā tā vai cita novirzīšanās no temata viņu izdancinās, pirms darbs būs pabeigts. Ja historiogrāfs varētu trenkt aprakstu tāpat, kā mūļu dzinējs trenc mūli — taisni

vien, piemēram, no Romas līdz pašai Loretai, visu ceļu

nepagriežot galvu sānis nedz pa labi, nedz pa kreisi, viņš

drīkstētu minēt jums stundu, kad nonāks galā,— taču tas, taisnību sakot, nav iespējams. Jo, ja vien šajā cilvēkā būs kaut kripatiņas dzīvīguma, viņš nekādi neizvairīsies no tā, lai reižu piecdesmit nenobrauktu malā, lai nepapļāpātu ar satiktajiem ceļotājiem. Nemitīgi viņa uzmanību saistīs vilinošas ainavas un skati, tā kā neapstāties, lai pamielotu ar tiem acis, viņam būs tikpat maz spēka kā pacelties spārnos; bez tam viņam nāksies saskaņot dažādus viedokļus, vākt anekdotes, atšifrēt uzrakstus, iepīt stāstījumā pasaciņas, pārveidot nostāstus, apmeklēt ietekmīgas personas, pielīmēt slavinājumus pie vienām durvīm,

paskvilas — pie citām. Darīt visu, no kā mūļu

dzinējs un mūlis atbrīvots. īsi sakot, ik ceļa posmā ir arhīvi, kuros jāieskatās, tīstokļi, protokoli, dokumenti un garumgaras ciltsgi āmatas, ko taisnīgums ik brīdi prasa izvērtēt.— Vārdu

sakot, darbam nav gala; kas attiecas uz mani. atzīstos, ka

visas šīs sešas nedēļas esmu rāvies melnās miesās,— taču neesmu vēl piedzimis.— Vienīgi esmu paspējis jums pavēstīt,

kad, bet nevis kā tas notika;— kā redzat, darbs vēl ne tuvu nav pabeigts.

Šādas neparedzētas aizķeršanās, par kādām, atzīstos, darbu sākot, man nebija ne jausmas,— bet kuru skaits, kā tagad pārliecinos, darba gaitā drīzāk pieaugs nekā samazināsies,nostiprinājušas manī domu, ko sringri esmu nolēmis ņemt

vērā,— un proti nesteigties, bet virzīties uz priekšu

palēnām, ik gadus uzrakstot un izdodot savas dzīves apraksta divus sējumus;— tādā garā, ja vien man būs atjauts darbu mierīgi turpināt un ja man izdosies noslēgt izdevīgu līgumu ar grāmatu tirgotāju, strādāšu līdz mūža galam.

PIECPADSMITA NODAĻA

Manas mātes laulības līguma pants, kuru, kā jau lasītājam teicu, pūlējos sameklēt un ar kuru tagad, kad tas atrasts, uzskatu par vajadzīgu viņu iepazīstināt,— ir tik daudzkārt izsmeļošāk izklāstīts pašā dokumentā, nekā es jebkad varētu cerēt to izdarīt, ka būtu cietsirdīgi liegt likumu zinātājam viņa laurus.— Pants skan, lūk, šādi:

«us? ftcmsftsmss ecrgss sstsasift 2ī^se<č33«2r, ka minētais Volters Šendijs, tirgonis, kompensējot priekšā stāvošo laulību, kas ar Dieva svētību tiks likumīgi svinīgā ceremonijā slēgta un apstiprināta starp augšminēto Velteni Šendiju un iepriekš minēto Elizabeti Mollinē, un arīdzan citu krietnu un cēlu apsvērumu dēļ, no kuriem juties īpaši mudināts,— pieļauj, apņemas, piekrīt, izšķiras, noslēdz līgumu un pilnībā vienojas ar augstāk minētiem aizbildņiem Džonu Diksonu un Džeimsu Terneru, eskvairiem, utt., utt.— ЈЈ>,— ka gadījumā, ja vēlāk izrādītos, gadītos,notiktu vai kā citādi iznāktu,— ka minētajam Volteram Šendijam nāktos atstāt savus darījumus pirms laika vai perioda, kad augšminētā Elizabete Mollinē pēc dabas nolikuma vai citā kārtā pārtrauks iznēsāt un dzemdēt bērnus,— un ja iepriekš minētais Volters Šendijs sakarā ar savu veikalu pamešanu, neņemot vērā un pretēji iepriekšminētās Elizabetes Mollinē gribai, atļaujai un piekrišanai,— atstās Londonas pilsētu ar nolūku, apmesties un dzīvot savā muižā Šendijholā ***grāfistē — vai jebkurā citā lauku apdzīvojamā vietā, pilī, dzimtmājā, savrupmājā, viensētā vai fermā, jau nopirktā vai turpmāk iegādātā, vai jebkurā šo īpašumu daļā,— tādā gadījumā ikreiz, kad minētā Elizabete Mollinē taps grūta ar vienu vai vairākiem bērniem, likumīgi ieņemtiem

un no minētās Elizabetes Mollinē klēpja nākošiem, kamēr viņa sastāv minētajā laulībā,— viņam, iepriekš minētajam Volteram Šendijam, uz sava personiskā rēķina, no saviem līdzekļiem un par savu naudu, savlaicīgi un atbilstoši brīdinātam, kas ar šo top noteikts pilnas sešas nedēļas pirms minētās Elizabetes Mollinē domātajām un aprēķinātajām dzemdībām,— jāmaksā vai jāliek izmaksāt simtdivdesmit mārciņu pilnvērtīgā un ar likumu apstiprinātā naudā Džonam Diksonam un Džeimsam Terneram, eskvairiem, vai viņu pilnvarotajiem — uz īpašuma AIZGĀDNĪBAS un PĀRSTĀVĪBAS pamata un sekojošām vajadzībām, mērķiem, izlietošanai un izdošanai.— гае 9Ю336ЭЯС,— lai minētā summa, sastāvoša no simtdivdesmit mārciņām, taptu izmaksāta uz rokas minētajai Elizabetei Mollinē vai citādā vīzē izlietota no šiem minētajiem aizbildņiem, lai godprātīgi un pienācīgā kārtā Paptu noīrēta kariete ar labiem un iebrauktiem zirgiem minētās Elizabetes Mollinē personas kopā ar bērnu vai bērniem, kurus tad un tajā vietā viņa nēsās un būs grūta,— aizvešanai un nogādāšanai uz Londonas pilsētu un lai segtu un samaksātu visus turpmākos sīkos blakus rēķinus, tēriņus un izdevumus, lai arī kādi tie būtu uzradušies,— par ko un kādēļ, attiecībā uz vai sakarā ar viņas pieminēto grūtniecību un gaidāmajām dzemdībām minētajā pilsētā vai tās piepilsētās,— un lai minētā Elizabete Mollinē laiku pa laikam, katru reizi un tik bieži, kā šajā līgumā noteikts un apstiprināts,— miermīlīgi un klusi noīrētu vai varētu noīrēt minēto karieti un zirgus, un lai viņai būtu un netaptu liegta iespēja visā ceļojuma laikā iekāpt, izkāpt un atgriezties minētajā karietē, atbilstoši šā līguma saturam, īsteniem nolūkiem un jēgai, bez jebkādiem kavēkļiem, iebildumiem, traucējumiem, aizliegumiem, piekasīšanās, atcēlumiem, šķēršļiem, zaudējumiem, atsavinājumiem, apgrūtinājumiem, iejaukšanās un slogiem.— Un lai bez tam vēl minētajai Elizabetei Mollinē likumīgi tiktu atļauts laiku pa laikam, tik reižu vai tik bieži, cik viņas minētā grūtniecība droši un neapšaubāmi būs pavirzījusies uz priekšu līdz agrāk minētajam un nosacītajam laikam,— dzīvot un uzturēties tādā vietā vai vietās un tādā ģimenē vai ģimenēs, un kopā ar tādiem radiniekiem, draugiem vai citām personām minētās Londonas pilsētas robežās, kā viņa to pēc pašas gribas un izvēles uzskatīs par vajadzīgu,— neņemot vērā savu pašreizējo laulātas sievas stāvokli, bet rīkojoties tā, it kā viņa būtu femme sole un neprecējusies.— 1Ш яшгиялз:© scsss гзидал ka šā līguma visnotaļ precīzas izpildes nodrošinā-

šanai minētais Volters Šendijs, tirgonis, ar šo atdod, pārdod, atsakās un atzīst minēto Džona Diksona un Džeimsa Tērnera, eskvairu, viņu mantinieku, testamenta izpildītāju un pilnvaroto neapstrīdamas tiesības, pamatojoties uz pirkšanas un pārdošanas līgumu, kas šai sakarā uz gadu noslēgts starp minētajiem Džonu Diksonu un Džeimsu Tērneru, eskvairiem, un viņu, minēto Voltera Šendiju, tirgoni; augšminētais darījuma līgums par pirkšanu un pārdošanu uz vienu gadu atzīmēts ar datumu, kas seko pirms šā līguma sastādīšanas datuma, balstoties un pamatojoties uz statūtu par lietošanas tiesību nodošanu.— Šendiju muižas un īpašumi *** grāfistē — līdz ar visām tiesībām, noteikumiem un pilnvarām,— ar visām saimniecības ēkām, celtnēm, šķūņiem, staļļiem, augļu dārziem, sētas piebūvēm, zemnieku viensētām un tīrumiem, mājelem, iekšpagalmiem, aramzemi, pļavām, palienēm, ganībām, dumbrājiem, atmatām, mežiem, krūmājiem, grāvjiem, zvejas vietām, ūdenskrātuvēm un gultnēm,— tāpat arī ar visām rentēm, klaušām, ikgadējām nodevām, ienākumiem par zemes nomu, likumīgiem īpašniekiem atdoto mantu, bruņiniekiem piešķirto zemi, rto apķīlāšanas brīviem laukiem, noziedznieku, bēguļojošu cilvēku, pašnāvnieku un parādos nonākušu personu kustamo un nekustamo mantu, medību rezervātiem līdz ar citām karaliskajām priekšrocībām, privilēģijām un feodālajām tiesībām, jurisdikciju, atvieglojumiem un mantojuma pakļautības

tiesībām, lai arī kādas tās būtu.

draudžu piešķiršanas, dāvināšanas, gjrīdznieka amata kandidatūras izvirzīšanas tiesībām, tāpat tiesībām brīvi rīkoties ar minētajam Šendijam piederošajiem pastorāliem un draudzes mācītāju amatiem, un baznīcas ienākumiem, desmito tiesu un draudzes zemēm, atsevišķi ņemot un kopumā »

Divos vārdos, mana māte (ja vēlējās) varēja dzemdei

Londonā.

Taču, lai no mātes puses nepieļautu nekādu negodīgu rīcību, kam šāds laulības līgums pavēra pārāk uzkrītošu iespēju un par ko bija iepratojies vienīgi mans tēvocis Tobijs Šendijs,— lai aizstāvētu mana tēva tiesības, līgumam tika pievienota klauzula, kas skanēja šādi:—«Ja mana māte jebkad ar viltus paņēmieniem un žēlabām sagādās manam tēvam rūpes un izdevumus par Londonas braucienu, tad ikvienā šādā gadījumā viņa nākošajā dzemdību reizē zaudē visas tiesības un

priekšrocības, ko viņai nodrošina līgums, taču ne uz ilgāku

laiku — un ta taiāk, toties guoties, iik pilnīgi un neapstrīdami, it kā šāds līgums starp viņiem nebūtu noslēgts.»— Sī atruna,

japieonst, bija tikai saprātīga;— un tomēr, lai cik saprātīga tā bija, man vienmēr šķitis netaisni, ka visām no šīs piebildes izrietošajām smagajām sekām bija jākrīt pār manu galvu, kā tas notika«

Taču es biju ieņemts un piedzimis neveiksmēm, jo mana nabaga māte — vai bija vainīgs vējš vai lietus,— vai arī gan viens, gan otrs,— vai neviens no abiem,— vai arī tie bija tikai viņas iztēles un iedomu uzplūdi; bet varbūt stipras alkas un vēlme, lai tā notiktu, bija izraisījušas maldīgus spriedumus —, īsi sakot, vai nu mana māte bija apmānītā, vai mānītāja, par to man neklājas spriest nekādā ziņā» Patiesība bija tāda, ka 1717o gada septembra beigās, tas ir, gadu pirms manas dzimšanas, tā kā māte bija aizrāvusi tēvu uz pilsētu pilnīgi pretēji viņa gribai,— tēvs kategoriski pieprasīja ievērot līguma klauzulu;— tā ar manu vecāku laulību līgumu tiku nosodīts nēsāt tik tuvu sejai pieplacinātu degunu, it kā likteņdieves patiešām būtu mani izveidojušas bez tā.

Kā tas notika — un cik daudz rūgtu vilšanos mani vajāja dažādos dzīve posmos vienīgi šā orgāna trūkuma vai, labāk sakot, tā saplacinātības dēļ,— tas viss lasītājam tiks izklāstīts savā laikā,

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Mans tēvs, kā ikviens viegli var iedomāties, atgriezās kopā ar māti laukos visai ērcīgā noskaņojumā. Pirmās divdesmit vai divdesmit piecas jūdzes viņš nedarīja nekā cita kā vien i tirdīja un mocīja ar pārmetumiem sevi un, protams, arī māti par nolādētajiem izdevumiem, kurus, kā viņš izteicās, būtu varējuši aiztaupīt līdz beidzamajam šiliņam,— Taču vairāk par visu viņu kaitināja ārkārtīgi neizdevīgais gadalaiks — kā jau sacīju, brauciens notika ap septembra beigām, kad bija laiks novākt augļus, īpaši zaļās plūmes, par kurām tēvs sevišķi rūpējās. Būtu viņš aizmānīts uz Londonu kaut ar vismuļķīgāko ieganstu jebkurā citā mēnesī, viņš neteiktu ne vārda.

Divos nākamajos ceļa posmos vienīgais sarunu temats bija smagais sitiens, ko viņam nācies panest, zaudējot dēlu, uz kuru viņš, šķiet, bija nopietni paļāvies un ierakstījis savā kabatas grāmatiņā kā otru vecumdienu balstu, gadījumā, ja Bobijs neattaisnotu cerības, «Šāda vilšanās,» viņš sacīja, «gudram cilvēkam desmitreiz grūtāk paciešama nekā visi izdevumi par braucienu utt,, kopā ņemot»;— nieks šīs simt mārci

ņas,— par tām viņš nebēdāja ne tik, cik i t?

Visu ceļu no Stiltonas līdz Grentemai, domājot par notikušo, nekas viņu netracināja vairāk kā sagaidāmie draugu līdzjūtības apliecinājumi un tas, cik muļķīgi viņi abi ar sievu izskatīsies

baznīcā nākamajā svētdienā; sava satīriskā prāta dedzībā,

ko vēl nedaudz bija saasinājis īgnums, viņš visu attēloja tik smieklīgi un dzēlīgi,— nostādīja pats sevi un savu otro pusi tik nepievilcīgā gaismā un mokošā stāvoklī visas draudzes acīs,— ka šie divi ceļa posmi, kā māte apgalvoja, bijuši tik neviltoti traģikomiski, ka viņa no vienas pieturas līdz otrai gan smējusies, gan raudājusi reizē.

No Grentemas līdz Trentas pārceltuvei mans tēvs pilnīgi zaudēja savaldību, jo bija ieņēmis galvā, ka māte viņu zemiski piekrāpusi un izspēlējusi ļaunu joku.—«Protams,» viņš klusībā

atkal un atkal atkārtoja, «šī sieviete nevarēja maldīties, bet,

ja varēja, kāda vājība!»— Cik kaitinošs vārds!— tas mokoši tirdīja iztēli, un, pirms tēvs izlauzās caur šaubu ērkšķiem, tas bija galīgi sajaucis viņam prātu;— jo nav šaubu, ka, tikko vārds vājība tika izrunāts un pilnībā aptverts,— bez kavēšanās viņš sāka domās sašķirot daudzos un dažādos vājību veidus: apcerēja, ka pasaulē sastopama miesas vājība, tiklab kā gara vājība, un veselu turpmākā ceļa posmu vai pat divus viņš to vien darīja, kā klusībā āķīgi izprātojās, cik lielā mērā šo nepatikšanu cēlonis varētu vai nevarētu būt meklējams viņā pašā,

īsi sakot, šis starpgadījums izraisīja tēvā veselu spietu urdošu domu, kas, viena pēc otras uzpeldot, tik mokoši tirdīja viņa prātu, ka mātei, lai kāds bija viņas ceļojums uz Londonu, atceļš nebija no vieglajiem.— Vārdu sakot, kā viņa vēlāk žēlojās tēvocim Tobijam, mans tēvs būtu izsmēlis jebkuras dzīvas būtnes pacietību.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Lai gan mans tēvs, kā jums zināms, brauca mājup ne jau vislabākajā noskaņojumā — visu ceļu sodīdamies un errodamies —, tomēr viņam pietika smalkjūtības noklusēt visļaunāko — sevī nobriedušo apņemšanos parādīt, uz ko viņš spējīgs, izmantojot tiesības, ko viņam deva tēvoča Tobija piebilde pie laulības līguma; līdz pat naktij, kad es tiku ieņemts, kas notika pēc trīspadsmit mēnešiem, manai mātei par šo nodomu nebija ne mazākās jausmas;— tikai tajā naktī mans tēvs, kurš, kā jūs atceraties, bija mazliet sarūgtināts un noskaities,— izmantoja gadījumu, kad viņi pēc notikušā, klusi sarunādamies, gulēja blakus un pārsprieda šās nodarbības sekas,— un pazi-

ņoja, ka viņai, kā nu prazdamai, jāpiemērojas laulības līgumā paredzētajai prasībai, proti,— nākamais bērns jādzemdē laukos, lai izlīdzinātu iepriekšējā gada izdevumus.

Mans tēvs bija džentlmenis, kam piemita daudz tikumu, taču viņa raksturā bija kāda izteikta iezīme, kuru tikpat labi varēja, kā arī nevarēja tiem pieskaitīt.— Labākajā izpausmē šo īpašību dēvē par neatlaidību,— bet sliktākajā — par stūrgalvību. Pēdējo mana māte pazina tik labi, ka saprata — nav nekādas nozīmes pretoties,— tāpēc viņa nolēma samierināties un ņemt notikušo par labu.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Tā kā tonakt tika norunāts vai drīzāk nolemts, ka mātei nāksies mani dzemdēt laukos, viņa sāka tam atbilstoši gatavoties; šai sakarā, kad bija pagājušas aptuveni dienas trīs kopš bērna ieņemšanas, viņa sāka mest skatienus uz bērnu saņēmēju, par kuru tik bieži esmu jums stāstījis; un nebija pagājusi ne pilna nedēļa, kad viņa, ņemot vērā, ka uz slavenā daktera Meningema palīdzību nebija ko gaidīt, klusībā pieņēma negrozāmu lēmumu — lai gan nieka astoņu jūdžu attālumā no mums dzīvoja izveicīgs ķirurgs, kas pie tam vēl bija sarakstījis īpašu, piecu šiliņu vērtu grāmatu par dzemdniecību, kurā viņš atklāja ne vien bērnu saņēmēju pieļautās rupjās kļūdas,— bet kuru vēl speciāli bija papildinājis ar interesantiem jauninājumiem, kā ātrāk izvilkt augli no mātes miesām pie šķērsguļas un dažu citu briesmu gadījumos, kas mums uzglūn, ierodoties pasaulē,— tam visam par spīti, atkārtoju, mana māte bija stingri apņēmusies uzticēt savu dzīvību un līdz ar to ari manējo nevienam citam kā vien jau minētajai vecīgajai atraitnei.— Lūk, tas man patīk: ja nevaram iegūt kāroto, nekad nevajag samierināties ar mazāk vērtīgo — nekad, jo nekas vairs nevar būt nožēlojamāk.— Pirms kādas nedēļas, skaitot

no šodienas, tas ir —1759. gada 9. marta, kad rakstu šo

grāmatu pasaulei par pamācību, mana bezgala dārgā Dženija, pamanījusi, ka es mazliet sadrūmis vēroju viņu kaulējamies par zīdu, kas nāca divdesmit piecus šiliņus jardā,— atvainojās tirgotājam, ka sagādājusi viņam tik daudz rūpju,— un nekavējoties devās prom, lai nopirktu sev jardu platu vilnas drānu par desmit pensiem jardā.— Šeit sastopamies ar līdzvērtīgu dvēseles diženumu; manas mātes nopelnus nedaudz mazināja vienīgi tas, ka viņa savā varonībā nespēja krist tik krasās un bīstamās

galējībās, kādas sieviete viņas stāvoklī varēja vēlēties, jo vecajai bērnu saņēmējai patiešām bija zināmas tiesības sagaidīt uzticēšanos,— vismaz to mazumiņu, ko spēj nodrošināt veiksme, jo, gandrīz divdesmit gadu darbodamās savā amatā, viņa bija palīdzējusi nākt pasaulē visiem mūsu draudzes bērniem bez nevienas kļūmes vai nelaimes gadījuma, kas nepārprotami būtu noticis viņas vainas dēļ.

Visi šie panākumi, kaut arī nozīmīgi, tomēr neizkliedēja zināmas bažas un nemieru, kas kremta tēva dvēseli par šo izvēli.— Nemaz nerunājot par dabiskajām cilvēkmīlestības un taisnīguma jūtām — vai alkām pēc tēva un laulātā drauga laimes, kas mudināja viņu šajā gadījumā spert visus iespējamos piesardzības soļus,— viņš jutās sevišķi atbildīgs, lai šoreiz viss noritētu gludi,— paredzot, cik daudz bēdu viņam nāksies piedzīvot, ja dzemdību laikā Šendijholā ar sievu un bērnu notiktu kaut kas ļauns.— Viņš zināja, ka ļaudis par jebkuru rīcību spriež pēc galaiznākuma un nelaimes gadījumā tikai vairos viņa ciešanas, uzveļot viņam visu vainu.—«Vai dieniņ!— ja misis Šendijā (nabaga lēdija!) būtu varējusi izpildīt savu vēlēšanos doties dzemdēt uz pilsētu un pēc tam atgriezties — viņa, kā dzird runājam, uz kailiem ceļgaliem tupēdama, lūgusies un diedelējusi šo laipnību,— ko, pēc manām domām, ja atceramies bagātību, ko misters Šendijs, viņu apprecot, ieguva,— nepavisam nebija tik grūti parādīt —, tad lēdija un viņas bērniņš dzīvotu vēl šodien!»

Mans tēvs zināja — uz šādiem pārmetumiem atbildi neatrast;— un tomēr — ne jau tikai pašaizsardzība,— ne arī rūpes par pēcnācēju un sievu viņu šajā gadījumā tik ļoti satrauca;—

manam tēvam bija plašs skatiens uz dzīvi, un, pēc savas

pārliecības, jo vairāk viņš bija dziļi noraizējies, lai dzemdības noritētu gods godam tieši sabiedrības interesēs, baiļodamies no aplamiem secinājumiem neveiksmes gadījumā.

Viņš lieliski zināja, ka visi valsts mēroga rakstnieki, kas no karalienes Elizabetes valdīšanas sākuma līdz pat viņa dzīves laikam izteikušies par šo jautājumu, vienprātīgi atzīst un gaužas, ka cilvēku un naudas straume, kas tiecas uz galvaspilsētu tā vai cita nenozīmīga mērķa mudināta,— kļūst tik spēcīga,— ka apdraud mūsu pilsoņtiesības,— kaut gan jāpiebilst

straume nebija tas salīdzinājums, kas viņam sevišķi

patiktu; šajā gadījumā sērga bija viņa iemīļota metafora,

ko viņš izkopa līdz nevainojamai alegorijai, apgalvodams, ka šī kaite gluži vienādi izpaužas gan tautas, gan cilvēka organismā, kad asinis un dzīvības spēki traucas uz galvu daudz ātrāk nekā

spej no tās atplūst: asinsrite neizbēgami tiek pārtraukta, un, kā vienā, tā otrā gadījumā, iestājas nāve.

— Mūsu tiesībām,— viņš mēdza sacīt,— no franču politikas un franču iebrukumiem nekādas lielās briesmas nedraud;— tāpat viņš neraizējās, ka iznīksim no izvirtušā gara un sagandētās morāles mūsu konstitūcijā, kas, viņaprāt, nemaz nebija tik slikta, par kādu to uzskata,— taču viņš visā nopietnībā baidījās, ka viena spēcīga satricinājuma brīdī mums pēkšņi neuzbrūk valsts apopleksijas lēkme.— Un tad,— viņš piebilda,— tas Kungs lai mums visiem žēlīgs.

Mans tēvs nekad nespēja runāt par šīs sērgas izcelšanos,— neminot zāles tās dziedināšanai.

«Ja es būtu patvaldnieks,» viņš mēdza teikt, ar abām rokām pavilkdams uz augšu bikses un celdamies augšā no atzveltnes krēsla,—«es norīkotu uz katra ceļa, kas ved uz manu galvaspilsētu, lietpratīgus iztaujātājus, kuru pienākums būtu uzzināt, kas šiem muļķiem te meklējams;— un, ja pēc atklātas un taisnīgas izvaicāšanas izrādītos, ka iemesls pārāk mazsvarīgs, lai pamestu māju un ierastos pilsētā ar visu iedzīvi, sievu un bērniem, nomnieka dēliem utt., utt., viņus visus kā klaidoņus — cita vārda viņiem neatrast — būtu jāsūta no viena konstebla pie nākamā, līdz viņi atgrieztos savā likumīgajā dzīvesvietā. Šādā veidā es parūpētos, lai mana galvaspilsēta nesagrūtu pati no sava smaguma,— lai galva vairs nebūtu pārāk liela ķermenim,— lai kājas un rokas, kas šobrīd izdilušas un panīkušas, no jauna saņemtu pienācīgu barības devu un atgūtu sākotnējo spēku un skaistumu.— Es pieliktu visas pūles, lai pļavas un labības lauki manā valstī plauktu un ziedētu,— lai tajā no jauna zeltu labklājība un viesmīlība — un lai manas karalistes sīkie Muižnieki iegūtu tādu varu un ietekmi, ka viņi varētu dot pretsparu Augstmaņiem, kuri, kā esmu novērojis, viņus tagad nomāc.

«Kāpēc Francijā tik daudzās brīnišķīgās provincēs pavisam maz piļu un augstmaņu muižu?»— viņš jautāja nedaudz saviļņots, staigādams pa istabu.—«Kā izkaidrojams, ka tās pašas nedaudzās, vēl saglabājušās chāteaus tik nolaistas,— tik neapdzīvotas,— tik izpostītas un pamestas? «Tāpēc, ser,» (viņš

turpināja) «ka Francijas karalistē nav cilvēku, kuriem rūpētu provinču labklājība;— ja arī kādam francūzim, lai kur viņš dzīvotu, kaut kas mazlietiņ rūp, tad vienīgi — galms un Dižais Monarhs, kura vaiga gaišumā vai, ja tas apmācies, ēnā — ikviens francūzis dzīvo un mirst.»

Otrs valstiskas nozīmes apsvērums, kas neatlaidīgi mudināja

tēvu novērst visniecīgāko nelaimes gadījuma iespēju manas

mātes dzemdībās Šendijholā, bija tas, ka ikviena šāda

kļūme nenovēršami izjauktu spēka samērus labākajās ģimenēs gan viņa paša, gan augstākās aprindās par labu vājajam

dzimumam, kura iespaids jau tā bija liels diezgan; šis

apstāklis kopā ar daudzām citām nelikumīgi sagrābtām tiesībām, ko šī sabiedrības daļa ik stundu piesavinās,— galu galā izrādītos liktenīgs mājas valdīšanas monarhistiskajai sistēmai, ko Dievs noteicis kopš pasaules radīšanas.

Šajā jautājumā tēvs pilnīgi pievienojās sera Roberta Filmera uzskatiem, ka visas pasaules lielāko austrumzemju valsts iekārtas un sabiedriskie iestādījumi sākotnēji aizgūti no apbrīnas vērtā parauga un prototipa, ko sniedz tēva vara ģimenē,— vara, kas jau gadsimtu vai pat vairāk, kā viņš apgalvoja, pakāpeniski izvirstot, pārtapusi jauktā valdīšanā; šī

forma, lai arī cik vēlama lieliem sociāliem veidojumiem, mazajiem ir ļoti apgrūtinoša un, pēc viņa novērojumiem, radīja vienīgi bēdas un sajukumu.

Visu šo apsvērumu dēļ, ņemot vēra gan personiskos, gan sabiedriskos,— mans tēvs katrā ziņā gribēja pieaicināt vīriešu kārtas bērnu saņēmēju,— mana māte — nekādā ziņā. Tēvs lūdzās un diedelēja, lai viņa šoreiz atteicas no priekšrocībām šajā jautājumā un atļauj viņam izvēlēties savā vietā;— māte turpretī pastāvēja uz savām patstāvīgas izvēles privilēģijām — pieņemt palīdzību ne no viena cita kā vienīgi vecās

atraitnes. Ko varēja darīt mans tēvs? Viņš bija gandrīz

neziņā, ko iesākt;——mēģināja pierunāt māti gan ar labu, gan ļaunu — izgaismoja savus pierādījumus no visām pusēm, pārsprieda šo jautājumu ar viņu kā kristīgs cilvēks,— kā pagāns,— kā laulāts draugs,— kā tēvs,— kā patriots,— kā vīrietis.— Mana māte uz visiem pierādījumiem atbildēja vienīgi kā sieviete, kas viņai nācās diezgan grūti,— jo, tā kā viņa nevarēja cīnīties, iemiesojoties tik daudzveidīgos tēlos,— cīņa bija nevienlīdzīga:— septiņi pret vienu.— Ko varēja iesākt mana māte? Par laimi, nelielu atbalstu viņai sniedza (citādi viņu patiešām būtu uzveicis pārspēks) sirds dziļumā snaudošais sarūgtinājums, kas viņu uzmundrināja un ļāva ar

tik līdzvērtīgiem panākumiem apstrīdēt tēva uzskatus, ka

abas karojošās puses sāka dziedāt Te Deum. Vārdu sakot, mātei tika atļauts pieaicināt veco bērnu saņēmēju,— bet ķirurgam atvēlēts dibenistabā kopā ar manu tēvu un tēvoci Tobiju Šendiju iztukšot pudeli vīna,— par ko viņam pienācās piecas ginejas.

Pirms beidzu rakstīt šo nodaļu, man jāizlūdzas atļauja brīdināt daiļās lasītājas — un proti: no dažiem šeit nejauši izmestajiem vārdiem neuzskatīt par neapšaubāmu patiesību, ka esmu precēts vīrs.— Atzīstu, ka maigā uzruna

«mana visudārgā Dženija»— līdz ar vietvietām izbārstītajiem mājieniem, kas norāda uz laulības dzīves pazīšanu, pats par sevi saprotams, varēja pat vistaisnīgākajam tiesnesim pasaulē iedvest maldīgas domas par mani.— Vienīgais, ko es izlūdzos, kundze, ir stingrs taisnīgums, lai jūs gan pret mani, gan pret sevi izturētos tik taisnīgi,— ka nedz pāragri nosodītu, nedz būtu aplamās domās par mani, kamēr neiegūstat tiešākus pierādījumus nekā tie, kurus, esrnu pārliecināts, šobrīd var izvirzīt pret mani.— Neesmu tik uzpūtīgs vai nesaprātīgs, kundze, lai gribētu jūs pamudināt domāt, ka mana visudārgā Dženija ir manis uzturēta mīļākā;— nē — tas nozīmētu krist otrā galējībā, glaimojoši piedēvējot manam raksturam neatkarību, uz ko man varbūt nav ne mazāko tiesību. Apgalvoju vienīgi to, ka, pat izlasot dažus nākamos mana dzīves stāsta sējumus, nedz jūs, nedz visvērīgākais cilvēks zemes virsū nenieka nesapratīs, kādas īstenībā ir mūsu attiecības.— Nav taču neiespējams, k3 tik maigi uzrunātā visudārgā Dženija ir

mana meita. Atcerieties — esmu dzimis astoņpadsmitajā

gadā.— Nav arī nekā ārkārtēja vai pretdabiska pieņēmumā, ka Dženija varētu būt mans draugs!— Draugs!— Mans draugs.— Protams, kundze, draudzība starp pretēja dzimuma personām var izraisīties un pastāvēt bez Fui! Mister Šendij! Bez jebkā cita, kundze, vienīgi maigām un burvīgām

jūtām, ko allaž sastopam draudzībā starp dažādu dzimumu pārstāvjiem. Iedziļinieties, lūdzama, labāko franču romānu tīrajās un jūtu bagātajās lappusēs;— jūs patiešām būsiet pārsteigta, kundze, redzot, ar kādiem šķistiem izteicieniem šīs burvīgās jūtas, par kurām man ir tas gods šeit runāt, krāšņi aprakstītas.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Es drīzāk ņemtos pierādīt visgrūtāko ģeometrijas teorēmu nekā paskaidrot, kā tas nācās, ka džentlmenis ar tik izcilām

prāta spējām kā nians tēvs, kuram, kā jau lasītājs būs

novērojis, netrūka zināšanu filozofijā, nedz arī intereses par to — tāpat kā gudrības spriest par politiku — un kurš (kā vēlāk noskaidrosies) nepavisam nebija nemākulis polemikā,—

varēja savā prātā sīksti turēties pie pārliecības, kas tik krasi atšķīrās no vispārpieņemtajiem uzskatiem,— ka baidos, vai lasītājs, tiklīdz nonākšu pie tās izklāsta, steigšus nemetīs grāmatu kaktā, ja viņam piemīt kaut nedaudz holeriska temperamenta, vai — ja viņš ir sangviniķis — nesmiesies par to no visas sirds,— bet, ja ir nopietna un drūma rakstura cilvēks, vai tad, daudz nedomādams, nenopels to kā dīvainu un bezjēdzīgu; un šī mana tēva pārliecība skāra kristāmvārdu izvēli un piešķiršanu, kam, pēc viņa domām, bija daudz tālejošākas sekas, nekā paviršs prāts spēj aptvert.

Tēva viedoklis šajā jautājumā izpaudās pārliecībā, ka labajiem vai sliktajiem kristāmvārdiem, kā viņš tos dēvēja, piemīt dīvains maģisks spēks, kas neatvairāmi ietekmē mūsu raksturu un uzvedību.

Servantesa grāmatas varonis par šo jautājumu nesprieda ar

lielāku nopietnību, nedz ar dziļāku pārliecību, nedz

spēja pasacīt vairāk par melno maģiju, kas lika apsmieklā viņa varoņdarbus, vai par DULCINEJAS vārdu, kas piešķīra tiem spožumu,— nekā mans tēvs par vārdiem TRISMEGISTS vai ARHIMĒDS, no vienas puses, vai NIKIJS un SIMKINS, no otras.— Cik daudzi CEZARI un POMPEJI,— viņš mēdza apgalvot,— vienīgi savu kristāmvārdu iedvesmoti, kļuvuši to cienīgi!— Bet cik daudz nav tādu,— tēvs ikreiz piebilda,— kas pasaulē būtu dzīvojuši, cepuri kuldami, ja viņu miesīgos un garīgos spēkus nebūtu pilnīgi nomācis un izsūcis kaut kāds vārds NIKODĒMS!

— Skaidri redzu, ser, no jūsu acīm (vai no kaut kā cita, atkarībā no apstākļiem),— mans tēvs mēdza sacīt,— ka jūs nevarat no visas sirds pievienoties maniem uzskatiem,— kas,— viņš turpināja,— tiem, kuri nav šajos uzskatos iedziļinājušies līdz pašiem pamatiem, atzīstu, šķiet drīzāk fantastiski nekā nopietni pamatoti; un tomēr, manu dārgo ser, ja es drīkstētu apgalvot, ka pazīstu jūsu raksturu, esmu pilnīgi pārliecināts, ka neko daudz nezaudētu, izklāstot jums jautājuma būtību nevis kā pretiniekam šajā strīdā, bet kā tiesnesim un paļaudamies uz jūsu veselo saprātu un objektīvo spriedumu; jūs esat cilvēks, kuru, pretēji vairākumam, nenomāc šauri, audzināšanas iedvesti aizspriedumi;— un, ja man būtu atļauts ielūkoties jūsos vēl dziļāk,— jums piemīt apdāvināto plašais redzesloks, kas liedz nopelt kādu uzskatu vienīgi tādēļ, ka tam pārāk maz piekritēju. Savu dēlu, savu dārgo dēlu, no kura maigā un atklātā rakstura jūs sagaidāt tik daudz,— savu BILLIJU, ser!— vai jūs būtu viņu nosaucis, lai kas jums tiktu

soms, par jujjasu/— Vai jūs, manu dārgo ser,— tēvs turpināja, ar cēlu žestu uzlikdams roku sarunu biedram uz krūtīm un runādams liegajā un neatvairāmajā piano tonī, kādu neapstrīdami prasa argumentum ad hominem saturs,— vai jūs, ser, ja kāds ebrejs kļūtu par jūsu bērna krusttēvu un ieteiktu šo vārdu, piedāvādams turklāt savu naudasmaku, vai jūs piekristu šādai sava dēla apgānīšanai? Ak Dievs!— viņš mēdza izsaukties, paceldams acis augšup,— ja es pareizi esmu novērtējis jūsu raksturu, ser,— tas nav jūsu spēkos: jūs ar sašutumu

noraidītu šo piedāvājumu,— ar riebumu šo kārdinājumu iemestu kārdinātājam sejā.

Jūsu rīcībā redzamais dvēseles diženums, par ko esmu sajūsmā, un šajos apstākļos paustais dziļais nicinājums pret naudu ir patiešām cildens;— taču visvairāk slavinājumu pelna princips, pēc kura esat vadījies,— jūsu tēva mīlestība, kas izriet no pārliecības par minētās hipotēzes pareizību, proti, ka tad, ja jūsu dēlu nosaukta par Jūdasu,— no šī vārda nešķiramais priekšstats par zerniskumu un nodevību visā dzīvē viņu pavadītu kā ēna un beidzot, ser, par spīti jūsu labajam piemēram, padarītu par sīkstuli un nelieti.

Nezinu neviena cilvēka, kurš būtu varējis atspēkot šo argumentu.— Taču, ja runājam par manu tēvu bez aplinkiem,— viņš, bez šaubām, bija nepārspējams — gan savās runās, gan strīdos;— viņš bija dzimis orators— 6eo6i6ct%Tos.— Ik vārds no viņa lūpām skanēja pārliecinoši, loģikas un retorikas elementi harmoniski saistījās,— turklāt viņš tik asi nojauta

sarunu biedra vājības un kaislības, ka pati DABA būtu

varējusi liecināt:—«Šis cilvēks ir daiļrunīgs!»— īsi sakot, vai nu viņš aizstāvēja kāda uzskata vājo, vai stipro pusi, abos gadījumos bija bīstami viņam uzbrukt.— Un tomēr, lai cik dīvaini tas izklausītos, nekad viņš nebija lasījis nedz klasiskos autorus, kā Ciceronu, Kvintiliāna «De Oratore», Isokratu, Aristoteli vai Longinu,— nedz arī modernos — Fosiju, Skiopiju, nedz Ramu vai Fārnebiju,— taču vēl vairāk pārsteidz tas, ka viņš nebija iešķīlis savā prātā ne mazāko daiļrunības uguni vai dzirksti, kaut reizi izlasot Krekentorpa, Burgersdicija vai kāda cita holandiešu filozofa vai komentatora pamācības;— viņš nezināja pat to, kāda atšķšrba starp argumentum ad ignorantiam un argumentum ad hominem; labi atminos to reizi, kad viņš mani aizveda uz ***+, lai pierakstītu Jēzus koledžā;— manam cienītajam audzinātājam un diviem vai trim šīs mācību iestādes zinību vīriem bija ko nenobrīnīties,— ka cilvēks,

kas pat nezina savu ieroču nosaukumus, spēj tik veikli ar tiem rīkoties.

Un rīkoties ar tiem savu spēju robežās manam tēvam nācās

nepārtraukti» jo viņaia vajadzēja aizstāvēt tūkstošiem sīku,

smieklīgu un apšaubāmu uzskatu, kas lielākoties, esmu cieši

pārliecināts, sākumā izrietēja no vienkārša untuma un vive la Bagatelle; izklaidējies kādu pusstundu un uzspodrinājis ap tiem savu asprātību, viņš tos pameta līdz nākamajai reizei.

Saku to ne tikai kā hipotēzi vai minējumu par mana tēva daudzo neparasto uzskatu rašanos un attīstību,— bet lai brīdinātu izglītoto lasītāju no neapdomīgas tādu viesu uzņemšanas, kuri, pēc tam kad gadiem ilgi brīvi un netraucēti iespiedušies mūsu smadzenēs,— beidzot pieprasa sev pastāvīgas apmešanās tiesības, dažreiz izturēdamies līdzīgi ieraugam,— taču visbiežāk atgādinādami vieglu apsēstību, kas sākas pa jokam,— bet beidzas pilnīgā nopietnībā.

Vai tā izpaudās mana tēva uzskatu savdabīgums, vai viņa veselo saprātu beidzot uzveica paša asprātība vai ari, cik daudz viņa uzskatos, kaut ari neparastos, nenoliedzami bija taisnības, lasītājam, kad viņš nonāks līdz tiem, būs jāizšķir pašam.

Šeit gribu pateikt tikai to, ka uzskatu par kristāmvārdu iespaidu, lai arī uz ko tas balstījās, tēvs aizstāvēja nopietni; — ciets kā klints savā pārliecībā, viņš bija sistemātisks un, kā visi sistemātiskumam uzticīgie domātāji, gatavs sajaukt zemi ar debesīm un visu uz pasaules samistrot un sagrozīt, lai pierādītu savu hipotēzi. Vārdu sakot, es vēlreiz atkārtoju:— viņš to ņēma nopietni un tādēļ ikreiz galīgi zaudēja pacietību, redzot, ka cilvēki, it sevišķi augstas kārtas, kam vajadzēja būt gudrākiem, savu bērnu vārdu izvēlē ir tikpat bezrūpīgi vai vēl

bezrūpīgāki, nekā izvēloties kucēniem iesaukas Ponto vai Kupidons.

— Šis paradums ir nelādzīgs,— viņš mēdza izteikties,— bet vissliktākais ir tas, ka ar tīšuprāt vai neapdomīgi izraudzīto atbaidošo vārdu nebūt nav tā kā ar cilvēka labo slavu, ko, ja

tā aptraipīta, var atkal nomazgāt baltu un ko agrāk vai

vēlāk, ja ne dzīves laikā, tad pēc nāves,— šādā vai tādā veidā ļaužu acīs iespējams atjaunot. Taču ar vārda došanu izdarīto pārestību,— tēvs mēdza sacīt,— vērst par labu nav iespējams nekad;— viņš šaubījās, vai pat ar parlamenta lēmumu būtu

līdzēts. Viņš zināja ne sliktāk par jums, ka likumdošanai ir

zināma noteikšana par uzvārdiem; taču dažu labu nozīmīgu apsvērumu dēļ, kurus viņš varēja minēt, nekad vēl tā nebija uzdrošinājusies,— viņš sacīja,— iet soli tālāk.

varēja manīt,— ka, lai gan mans tēvs savu uzskatu dēļ, kā jau sacīju, izjuca vislielāko patiku vai nepatiku pret atsevišķiem vārdiem,— bija vēl jo daudzi ciii vārdi, kuriem, viņaprāt, nepiemita nedz 'abas, nedz ļaunas īpašības, tāpēc viņš pret tiem izturējās pilnīgi, vienaldzīgi. Šādi vārdi bija Džeks, Diks un Toms; mans tēvs tos sauca par neitrāliem vārdiem,— apgalvodams bez jebkādas ironijas, ka kopš pasaules radīšanas tos vienlīdz valkājuši tikpat daudz neliešu un muļķu, kā gudru un labu cilvēku,— tādēļ, pēc viņa domām, tie, gluži tāpat kā pretējos virzienos darbojošies vienlīdzīgi spēki, viens otru iznīcina; šā iemesla dēļ viņš bieži atzinās, ka netura tos piika graša vērtus. Bobs, kā sauca manu brāli, ari piederēja pie šiem neitrālajiem kristāmvārdiem, kam bija maza ietekme gan vienā, gan otrā virzienā; un, tā kā manam tēvam gadījās būt Epsomā, kad brālim šis vārds tika dots,— viņš bieži pateicās Dievam, ka tas nav vēl sliktāks. Endrū viņam šķita kaut kas līdzīgs negatīvajam lielumam algebrā;— tāds vārds būtu ļaunāks,— viņš sacīja,— nekā nekas. Viljamu viņš vērtēja diezgan augstu,— Toties Namps viņam nepatika.— Bet Miks,— viņš sacīja,— ir vārdā pašam NELABAJAM.

Taču no visiem vārdiem pasaulē vislielāko pretīgumu viņā modināja TRISTRAMS;— nebija virs zemes nekā tāda, par ko viņš būtu bijis vē) zemākās domās nekā par šo vārdu,— uzskatīdams, ka tas in rerum natūra apzīmē vienīgi ārkārtīgi nicināmu un nožēlojamu radījumu. Tāpēc šādu strīdu karstumā, kādos viņš, starp citu, bieži iesaistījās,— viņš dažreiz pēkšņi izplūda spēcīgās EPIFONĒMAS vai drīzāk EROTEZĒS, paaugstinādams par tercu, bet nereti pat par veselu kvintu domu apmaiņas toni,— un kategoriski noprasīja, vai viņa pretinieks ņemsies apgalvot, ka atceras vai kādreiz lasījis, vai arī kādreiz dzirdējis par cilvēku, kurš, saukdamies par Tristramu, paveicis kaut ko dižu vai pieminēšanas vērtu?— Nē,— viņš mēdza sacīt,— TRISTRAMS!— Tas ir kaut kas neiespējams.

Kas gan kavēja manu tēvu uzrakstīt grāmatu, lai savas atziņas darītu zināmas visai pasaulei? Maz prieka izsmalcinātam prātotājam sagādā būt vientuļam savos uzskatos,— ja vien viņš tos pienācīgi neizpauž.— Tieši to darīja mans tēvs;—1716. gadā, tas ir, divus gadus pirms manas dzimšanas, viņš nopūlējās, rakstīdams īpašu DISERTĀCIJU par vienu vienīgu vārdu — Tristrams —, kur pilnīgi bezkaislīgi un atturīgi visai pasaulei darīja zināmu iemeslu, kādēļ jūt nepārvaramu riebumu pret šo vārdu.

Vai laipnais lasītājs, salīdzinādams šo stāstu ar manas grāmatas titullapu, no visas sirds nenožēlos manu tēvu?— Redzēt, kā tik līdzsvarots un labestīgs džentlmenis, kura domas — kaut arī savdabīgas, tomēr nekaitīgas — kļūst par rotaļlietu ļaunu spēku rokās, skatīt notikumu attīstību un vērot šo džentlmeni pīšļos satriektu un apkaunotu viņa īpašajās teorijās un vēlmēs, noraudzīties, kā nelaimes viņu vajā vienā laidā, turklāt ar tādu noteiktību un nežēlību, it kā tīšuprāt radītas un uzsūtītas viņam kaitēt, vienīgi lai uzbruktu viņa pārliecībai!— īsi sakot, redzēt, kā šāds pārdzīvojumiem nepiemērots cilvēks vecuma galā desmit reižu dienā cieš mokas,— desmit reižu dienā uzrunādams savu ilgi gaidīto bērnu par TRISTRAMU!— Drūmie divi balsieni! Viņa ausīs tie skanēja kā

Muļķadesa vai kā ikviens cits lamuvārds zem saules. Zvēru

pie viņa pīšļiem!— ja kādreiz ļaunais gars sev par prieku ņēmies izjaukt mirstīga cilvēka nodomus,— tad tas noticis šoreiz;— un, ja man nevajadzētu piedzimt, pirms topu kristīts, es lasītājam uzreiz pastāstītu, kā tas atgadījās.

DIVDESMITA NODAĻA

Kā jūs, kundze, varējāt būt tik neuzmanīga, lasot

pēdējo nodaļu? Tajā es jums teicu, ka mana māte nebija katoliete!— Katoliete! Neko tamlīdzīgu jūs man neesat sacījis, ser!— Kundze, atļaujiet vēlreiz atkārtot, ka teicu to tik skaidri, cik skaidri vien iespējams, lietojot vārdus tiešajā nozīmē.— Tādā gadījumā, ser, esmu kādu lappusi izlaidusi.— Nē, kundze,— jūs neesat izlaidusi ne vārda. Tad esmu snaudusi,

ser. Aiz patmīlības, kundze, nevaru jums atļaut šādi aizbildināties.— Tādā gadījumā skaidri pasaku, ka no visa tā nesaprotu nenieka. Tā jau arī ir patiesā vaina, kundze, kurā jūs

apsūdzu, un par sodu pieprasu, lai jūs bez kavēšanās grieztos atpakaļ, tas ir, tikko būsiet nonākusi līdz punktam, un pārlasītu visu nodaļu vēlreiz.

Uzdevu lēdijai šādā veidā izpirkt grēkus ne jau untumu un cietsirdības dēļ, bet viscēlāko nodomu mudināts, tādēļ man nenāk ne prātā atvainoties, kad viņa būs ar lasīšanu galā, — Jācīnās pret slikto paradumu, kas iesakņojies ne jau vienā, bet vēl tūkstošos citu cilvēku,— lasīt aizgūtnēm, vairāk dzenoties pēc piedzīvojumu aprakstiem nekā pēc dziļas erudīcijas un zināšanām, kuras šāda satura grāmata, ja vien to lasītu, kā nākas, neapšaubāmi sniegtu. Lasot prāts jāpieradina izdarīt

pārdomātus secinājumus un gūt gudras atziņas; šāds paradums lika Plīnijam Jaunākajam apgalvot, ka «nekad viņam nav gadījies lasīt tik sliktu grāmatu, no kuras viņš nebūtu guvis kādu labumu». Varu apgalvot, ka Grieķijas un Romas vēstures grāmatas, pārlapotas bez vajadzīgās uzmanības un pietātes,— nes mazāku labumu nekā rūpīgi izlasīti stāsti par Parismu un Parismenu vai septiņiem angļu varoņiem.

Bet te jau nāk mana daiļā lēdija.— Vai jūs, kundze,

pārlasījāt to nodaļu, kā es lūdzu? Pārlasījāt. Un vai, lasot

otrreiz, nepamanījāt rindkopu, kas ļauj izdarīt šādu secinājumu? Neviena tamlīdzīga vārda! Tādā gadījumā, kundze, esiet tik laipna un labi pārdomājiet šīs nodaļas priekšpēdējo rindu, kurā es uzdrošinos sacīt: «Man vajadzēja piedzimt, pirms topu kristīts.» Ja mana māte būtu bijusi katoliete, šāda secība nebūtu jāievēro. [2]

Par neizsakāmu postu manai grāmatai, bet vēl jo vairāk — rakstītajam vārdam,— līdzjūtībā pret kuru pilnībā aizmirstas paša nelaimes,— jau minētā pretīgā dziņa pēc svaigiem iespaidiem tik dziļi iesakņojusies mūsu dvēselē un tikumos — un mēs tik aizrautīgi cenšamies apmierināt savu neremdināmo kāri tādējādi,— ka mums sagādā prieku tikai kāda sacerējuma piedauzīgākās un jutekliskākās vietas.— Delikāti pusvārdi un gudras zinātniskas atziņas paslīd garām un, paceldamās augšup, izgaist kā parādības, bet nopietnākās pamācības zūd

nogulsnēdamās; un, kā vienas, tā otras iet lasītājam secen, it kā vēl gulētu tintnīcas dibenā.

Vēlētos, kaut mans vīriešu kārtas lasītājs nebūtu palaidis garām daudzas tikpat sarežģītas un intriģējošas vietas kā tā, kuras neievērošanā tika pieķerta lasītāja, Man gribētos, lai šis gadījums nepaliktu bez iespaida — un lai visi labie ļaudis — gan vīrieši, gan sievietes — no lēdijas kļūmes mācītos, ka lasot jāpiepūlē smadzenes.

MEMOIRE prйsentй а Messieurs les Docteurs de SORBONNE

Un Chirurgien Accoucher reprйsente а Messieurs les Docteurs de Sorbonne, qu'il y a des cas, quoique trиs rares, oы une mиre ne sзauroit accoucher, et mкme oщ l'enfant est tellement renfermй dans le sein de sa mиre, qu'il ne fait paroоtre aucune partie de son corps, ce qui seroit un cas, suivant le Rituels, de lui confйrer, du moins sous condition, le baptкme» Le Chirurgien, qui consulte, prйtend, par le moyen d'une petite canulle» de pouvoir baptiser immйdiatement l'enfant, sans faire aucun tort а la mиre.— Il demand si ce moyen, qu'il vient de proposer, est permis et lйgitime, et s'il peut s'en servir dans les cas qu'il vient d'exposer.

REPONSE

' Le Conseil estime, que la question proposйe souffre de grandes difficultйs. Les Thйologiens posent d'un cфte pour principe, que le baptкme, quoi est une naissance spirituelle, suppose une premiиre naissance; il faut кtre ne dans le monde, pour renaоtre en Jйsus Christ, comme ils l'enseignent S, Thomas, 3 part, quaest. 88, artic. 11, suit cette doctrine comme une vйritй constante; l'on ne peut, dit ce S. Docteur, baptiser les enfans qui sont renfermйs dans le sein de leurs mиres; et S„ Thomas est fondй sur ce, que les enfans ne sont point nйs, et ne peuvent кtre comptйs parmi les autres hommes; d'oщ il conclud, qu'ils ne peuvent кtre l'objet d'une action extйrieure, pour reзevoir par leur ministиre le sacremens nйcessaires au salut: Pueri in maternis uteris existentes nondum prodierunt in lucem, ut cum aliis ho minibus vitam ducant; unde non possunt subjici actioni humanae, ut per eorum ministerium sacramenta recipiant ad salutem, Les rituels ordonnent dans la pratique ce que les thйologiens ont йtabli sur les mкmes matiиres, et ils deffendent tous d'une maniиre uniforme, de baptiser les enfans

3—51 4

qui sont renfermйs dans le sein de leurs mиres, s'ils ne font paroоtre quelque partie de leurs corps. Le concours des thйologiens et des rituels, qui sont les rиgles des diocиses, paroоt former une autoritй qui termine la question prйsente; cependant le conseil de conscience considйrant d'un cфtй, que le raisonnement des thйologiens est uniquement fondй sur une raison de convenance, et que la deffense des rituels, suppose que l'on ne peut baptiser immйdiatement les enfans ainsi renfermйs dans le sein de leurs mиres, ce qui est contre la supposition prйsente; et d'une autre cфtй considйrant que les mкmes thйologiens enseignent, que l'on peut risquer les sacremens que Jйsus Christ a йtablis comme des moyens faciles, mais nйcessaires pour sanctifier les hommes; et d'ailleurs estimant, que les enfans enfermйs dans le sein de leurs mиres, pourroient кtre capables de salut, parce qu'ils sont capables de damnation;— pour ces considйrations, et en йgard а l'exposй, suivant lequel on assure avoir trouvй un moyen certain de baptiser ces enfans ainsi renfermйs, sans faire aucun tort а la mиre, le Conseil estime que l'on pourroit se servir du moyen proposй, dans la confiance qu'il a, que Dieu n'a point laissй ces sortes d'enfans sans aucuns secours, et supposant, comme il est exposй, que le moyen dont il s'agit est propre а leur procurer le baptкme; cependant comme il s'agiroit, en autorisant la pratique proposйe, de changer une rиgle universellement йtablie, le Conseil croоt que celui qui consulte doit s'adresser а son йvкque, et а qui il appartient de juger de l'utilitй, et du danger du moyen proposй, et comme, sous le bon plaisir de l'йvкque, le Conseil estime qu'il faudroоt recourir au Pape, qui a le droit d'expliquer les rиgles de l'йglise, et d'y dйroger dans le cas, oщ la loi ne sзauroit obliger, quelque sage et quelque utile que paroisse la maniиre de baptiser dont il s'agit, le Conseil ne pourrait l'approuver sans le concours de ces deux autoritйs. On conseо'e au moins а celui qui consulte, de s'adresser а son йvкque, et de lui faire part de la prйsente dйcision, afin que, si le prйlat entre dans les raisons sur lesquelles les docteurs soussignйs s'appuyent, il puisse кtre autorisй dans le cas de nйcessitй, ou il risqueroit trop d'attendre que la permission fыt demandйe et accordйe d'employer le moyen qu'il propose si avantageux au salut de l'enfant. Au reste, le Conseil, en estimant que l'on pourroit s'en servir, croоt cependant, que si les enfans dont il s'agit, venoient au monde, contre l'espйrance de ceux qui se seroient servis du mкme moyen, il seroit nйcessaire de les baptiser sous condition, et en cela le Conseil se conforme

A tous les rituels, qui en autorisant le baptкme d'un enfant qui fait paroоtre quelque partie de son corps, enjoignent nйantmoins, et ordonnent de le baptiser sous condition, s'il vient heureusement au monde.

Dйlibйrй en Sorbonne, le 10 avril, 1733.

A. LE MOYNE.

L, DE ROMIGNY.

DE MARCILLY.

SORBONNAS DOKTORU KUNGIEM IESNIEGTAIS ZIŅOJUMS

Kāds dziednieks — bērnu saņēmējs — ziņo Sorbonnas doktoru kungiem, ka dažkārt gadās — taisnību sakot, ļoti reti —, ka māte nespēj bērnu dzemdēt, un gadās pat, ka bērns ir tā iestrēdzis mātes miesās, ka nav redzama neviena viņa ķermeņa vietiņa, kādos gadījumos pec baznīcas likumiem biitu pieļaujama viņa kristīšana, vismaz nosacīti. Dziednieks apgalvo, ka ar šļirces palulzihu iespējams tiešā ceļā, nenodarot pari mātei, nokristit mazuli. Viņš jautā, vai šis viņa ieteiktais līdzeklis ir atļauts un likumīgs un vai viņš drikst to pielietot augstāk minētajos gadījumos.

ATBILDE

Konsilijs atzīst, ka atbildēt uz šo jautājumu ir ļoti grūti. No vienas puses, teologi uzskata, ka vispār kristīšana, kas nozīmē garīgu atdzimšanu, prasa sākotnēju piedzimšanu; saskaņā ar viņu mācību cilvēkam jānāk pasaulē, lai atdzimtu Jēzū Kristū. Svētais Toms 3. nodaļas 88. panta 11. punktā šo mācību uzskata par neapstrīdamu patiesību; nedrikst, saka šis macītais virs, šis teoloģijas doktors, kristīt bērnu, kas ieslēgts mātes miesās. Savus uzskatus svētais Toms pamato ar to, ka nedzimušus bērnus nevar uzskatīt par cilvēkiem; no tā viņš secina, ka nedzimuši bērni nevar būt pakļauii arējai iedarbei, lai ar citu cilvēku palīdzību pieņemtu dvēseles glābšanas noslēpumu. «Bērni mātes miesās vēl nav nākuši pasaulē, lai dzīvotu kopā ar citiem cilvēkiem, tādēļ viņi nav pakļauti cilvēku iespaidam un nevar ar citu palīdzību uzņemt dvēseles glābšanas noslēpumu.» Baznīcas likumi pavēl praksē rīkoties tā, kā ieteic teologi (šādos gadījumos), bet pēdējie visi vienprātigi aizliedz kristīt bērnus, kas atrodas mātes miesās, ja nav iespējams saskatīt kaut mazu viņa ķermeņa daļiņu. Teologu domu saskaņa ar baznīcas likumiem, kurus atzīst par neapšaubāmiem visās bīskapijās, veido tik autoritatīvu spriedumu, ka tam acīmredzot pa spēkam izšķirt šo jautājumu. Tajā pašā laikā Garīgā padome, ņemot vērā, no vienas puses, ka teologu spriedumi balstās tikai uz ārējās pieklājības ievērošanu un ka baznīcas aizliegums izriet no likuma, ka nedrīkst dabiskā veidā kristīt bērnus, kas atrodas

mātes miesās, saskata šajā ieteikumā pretrunas, bet, no otras puses, ņemot vērā, ka tie paši teologi runā par iespēju uz labu laimi nodot Jēzus Kristus iedibināto dvēseles pestīšanas noslēpumu kā vieglu, taču nepieciešamu līdzekli cilvēku apsvētīšanai, bez tam, pieņemot, ka mātes klēpī ieslēgtie bērni var saņemt dvēseles glābšanu, jo var izrādīties notiesāti uz mūžīgu pazušanu,— vadoties no šiem apsvērumiem un iesniegtā ziņojuma, kas apstiprina, ka atrasts drošs līdzeklis mātes miesās ieslēgta bērna kristīšanai, nenodarot mātei ne mazākā ļaunuma, Konsilijs uzskata par iespējamu izmantot ieteikto līdzekli un, paļaujoties, ka Dievs šos bērnus nav atstājis bez jebkādas palīdzības un pieņemot, kā minētajā ziņojumā sacīts, ka līdzeklis, par kuru tiek runāts, spēj viņiem nodrošināt dvēseles glābšanu; vadoties no teiktā, tā kā atļauja pielietot ieteikto līdzekli nozīmētu mainīt visur ieviesto kārtību, Konsilijs uzskata, ka dziedniekam jāgriežas pie bīskapa, kuram arī pienākas spriest par ieteiktā līdzekļa noderību vai kaitīgumu un, tā kā pēc Konsilija domām, ar bīskapa piekrišanu būtu jāgriežas pie pāvesta, kuram dotas tieābas izskaidrot baznīcas likumus un atkāpties no tiem tādos gadījumos, kad likumam trūkst noteicošā spēka, lai cik gudri un svētīgi šķistu pielietot minēto kristīšanas paņēmienu, Konsilijs uzskata, ka nav tiesīgs šo līdzekli atzīt par derīgu bez abu nosaukto varas pārstāvju piekrišanas. Katrā ziņā ieteicams praktizējošam dziedniekam griezties pie sava bīskapa un darīt viņam zināmu šo lēmumu, un, ja minētais prelāts piekristu argumentiem, uz kuriem balstās zemāk parakstījušies doktori, uzskatīt dziednieku par tiesīgu visos gadījumos, kad pārāk bīstami gaidīt, līdz tiks iesniegts lūgums un saņemta atļauja pielietot viņa ieteikto līdzekli, kas ir tik izdevīgs bērna glābšanai. Pieļaujot iespējamību lietot minēto līdzekli, Kosil js tomēr atzīst, ka tad, ja bērni, par kuriem šeit runājam, tomēr nāktu pasaulē pretēji to uzskatam, kas lietojuši minēto līdzekli, viņi būtu jākristī nosacīti, uz kādām domām Konsilijs nācis, ievērojot baznīcas likumus, kas, pieļaujot bērna kristīšanu, ja redzama kāda viņa ķermeņa daļiņa, vēl jo vairāk ieteic un pavēl bērnu nosacīti kristīt, ja viņš laimīgā kārtā nāk pasaulē.

Apspriests Sorbonnā 1733. gada 10. aprīlī

A. LEMUANS,

L. DEROMIŅI,

DEMAftSIĻĪ.

Misters Šendijs apliecina savu cieņu Lemuāna, Deromiņī un Demarsiļl kungiem, cerot, ka pēc tik nogurdinoša Konsilija viņi naktī būs labi atpūtušies.— Viņš atļaujas jautāt, vai visu HOMUNKULU nokristīšana ar vienu rāvienu uz ātru roku ar injekcijas palīdzību tūliņ pēc laulību ceremonijas, taču pirms laulības saišu galīgā apstiprinājuma nebūtu vēl vienkāršāks un drošāks paņēmiens — ar noteikumu, kas izvirzīts augstjk minētajā dokumentā, ka gadījumā, ja HOMUNKULI pēc šīs palīdzības attīstītos labi un laimīgi nāktu pasaulē, viņi visi kā

viens taptu kristīti vēlreiz (sous condition). Un otrs nosacījums, lai injicēsana tiktu izdarīta, kas, pēc mistera Šendijā domām, ir iespējams,— par le moyen d'une petite canulle un sans faire aucun tort au pиre.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Interesanti zināt, kāpēc augšstāvā tāds troksnis un skraidīšana?— jautāja mans tēvs, pēc pusotras stundas ilgas klusēšanas uzrunājot tēvoci Tobiju, kas, rnan jums jāsaka, sēdēja viņam iepretī pie kamīna, visu laiku kūpinādams savu dienišķo pīpi, klusās pārdomās vērdamies savās jaunajās melna plīša biksēs.— Ko viņi tur var darīties, brāl?— nerimās mans tēvs,— mēs tik tikko viens otru dzirdam,

—   Man šķiet,— iesāka tēvocis Tobijs, pie šiem vārdiem izņemot no mutes pīpi un divas trīs reizes uzsitot ar tās galviņu pa kreisās rokas īkšķa nagu,—-man šķiet,— viņš sacīja,

taču, lai pareizi izprastu tēvoča Tobija domas par šo

troksni, vispirms jums mazliet jāiepazīst viņa raksturs, ko galvenos vilcienos jums tūdaļ ieskicēšu, pēc tam saruna starp viņu un manu tēvu varēs netraucēti turpināties.

—    Sakiet, lūdzu, kā sauca to cilvēku — es rakstu tādā steigā, ka man nav laika rakņāties atmiņā vai grāmatās,— kas pirmais ievēroja «ka laika apstākļi un klimats pie mums ārkārtīgi nepastāvīgi»? Lai viņš būtu kas būdams, viņa novērojums bija neapstrīdams un pamatots. Taču no tā izrietošais secinājums, proti,—«ka tieši šis apstāklis pie mums veicinājis tik daudzu dīvaina un untumaina rakstura cilvēku rašanos»,— gan nav viņa:— pie tā nonācis cits kādus pusotrsimt gadus vēlāk. Vēl jāpiebilst,— ka šī milzīgā īpatņu pārpilnība ir patiesais un dabiskais iemesls, kādēļ mūsu komēdijas tik daudzkārt pārākas par franču komēdijām un visām citām, kas uzrakstītas vai varētu tapt uzrakstītas kontinentā: šo atklājumu pilnībā izviika dienas gaismā tikai ap karaļa Viljama valdīšanas vidu,— kad dižais Draidens (ja nemaldos) laimīgā kārtā to nejauši atrada, rakstīdams kādu no saviem garajiem ievadiem. Tiesa, karalienes Annas valdīšanas pēdējos gados dižais Edisons sāka aizstāvēt un daudz plašāk izskaidrot sabiedrībai šo uzskatu vairākos sava «Skatītāja» numuros;— taču atklājums nepiederēja viņam,— Vēl, cerurtkārt un beidzot, novērojums, ka mūsu klimata dīvainā nepastāvība, kas rada dīvainu nepastāvību mūsu raksturos, tādējādi ar

savām kaprīzēm sniedz mums zināju gandarījumu, dodama iespēju izklaidēties, kad laika apstākļi spiež kveraēt mājās;— šis ir manis paša novērojums — un tika izdarīts šajā 1759, gada 26, marta ļoti lietainajā dienā starp deviņiem un desmitiem no rīta.

Tā; lūk,— tā, mani palīgi un atbalstītāji plašajā zinātnes druvā, kuras raža nobriest mwa acu priekšā, tā, lūk, ar nejauša atklājuma sīkajiem solīšiem vairojušās mūsu zināšanas fizikālajās, filozofiskajās, metafizikāiajās, polemiskajās, kuģnieciskajās, matemātiskajās, enigmatiskajās, tehniskajās, biogrāfiskajās, romantiskajās, ķīmiskajās un dzemdnieciskajās, kā arī vēl piecdesmit citās zinātnes nozarēs (vairākums to nosaukumu, tāpat kā nupat minētie, beidzas ar -ajāsJ, kas divus pēdējos .gadsimtus un ilgāk pamazām liekušās uz pilnības A%yr'ļ, no kuriem, ja drīkstam spriest pēc pēdējo septiņu gadu panākumiem, nevaram būt necik, tālu.

Kad būsim šos kalngalus sasnieguši, tad jācer, ka jebkādai rakstīšanai pienāks gals;— ar ikvienas rakstīšanas iznīkšanu pienāks gals ikvienai lasīšanai;— un tam ar laiku — tāpat kā karš rada nabadzību, bet nabadzība — mieru jāiznīcina visas zināšanas, un tad mums būs jāsāk viss no gala vai,

citiem vārdiem sakot, mēs atrādīsimies tieši tur, no kurienes sākām.

Laimīgais, trīskārt laimīgais laiks! Es vienīgi vēlētos,

kaut manas ieņemšanas laikmets, tāpat kā apaugļošanās veids un paņēmieni, būtu bijuši mazliet citādi vai ka būtu bijis iespējams to atlikt, nesagādājot nekādas neērtības nedz manam tēvam, nedz manai mātei, uz gadiem divdesmit vai divdesmit pieciem, kad cilvēkam literārajā pasaulē, jādomā, pavērsies kaut kādas iespējas,—

Bet esmu piemirsis tēvoci Tobiju, ko mēs visu šo laiku atstājām, kratot pelnus no pīpes.

Viņa raksturs atbilda tām īpatnībām, kas dara godu mūsu klimatam; un es bez sirdsapziņas pārmetumiem nosauktu viņu par izcilu mūsu dabas apstākļu veidotu radījumu, ja vien viņa raksturā pārāk spilgti nebūtu izpaudušās visai ģimenei piemītošās īpašības, kas liecināja, ka savdabību viņš mantojis vairāk no asinīm nekā no vēja vai ūdens, vai jebkādiem to pārveidojumiem vai savienojumiem. Tādēļ bieži esmu brīnījies, kāpēc mans tēvs, kaut gan, esmu pārliecināts, viņam bija savi iemesli, pamanīdams dažas dulburības pazīmes manā uzvedībā zēna gados,— ne reizes nemēģināja dot tām šādu izskaidrojumu,— jo ŠENDIJU ĢIMENES LOCEKĻI visi kā viens bija

īpatņi es gribēju teikt — vīrieši,— jo sievietēm vispār nav

rakstura,— šis apgalvojums, protams, neatteicas uz manu attālo krustmāti DINU, kas pirms gadiem sešdesmit apprecējās ar kučieri un sadzīvoja ar viņu bērnu. Šajā sakarībā mans tēvs, atsaukdamies uz savu hipotēzi par kristām vārdiem, bieži mēdza teikt:—«Par to viņa var pateikties saviem krusttētiņiem un krustmāmiņām.»

Var likties visai dīvaini un es tikpat maz domāju uzdot

lasītājam mīklu, kā nav man prātā likt viņam lauzīt galvu par to,— kā varēja notikt, ka tamlīdzīgs gadījums vēl pēc tik daudziem gadiem patvēries atmiņā, lai postītu mieru un sirsnīgo saprašanos, kas citkārt valdīja starp manu tēvu un tēvoci Tobiju. Varētu likties, ka nelaimes skaudrumam, pirmkārt, vajadzēja norimt un izplēnēt ģimenē,— kā tas parasti notiek.— Taču mūsu ģimenē nekas netika darīts tā, kā citur pieņemts. Varbūt tieši tajā laikā, kad šī nelaime uzbruka, mūsu ģimeni nomāca vēl kāda cita liksta; un, tā kā debesis sūta bēdas mums par svētību, bet ŠENDIJU ĢIMENEI vēl nekad nebija atnesušas ne mazākā labuma, iespējams, ka tās klusi nogaidīja, līdz radīsies piemērots brīdis un apstākļi izpildīt savu

misiju. Ievērojiet, ka es šai sakarā neuzspiežu nekādus

secinājumus. Mans nolūks allaž bijis pievērst zinātkārā

lasītāja uzmanību dažādajiem izpētes ceļiem, pa kuriem viņš var nokļūt līdz šeit atstāstīto notikumu pirmcēloņiem,— ne jau pedantiski badot ar rādāmo kociņu un ne jau izturoties tik pašpārliecināti, kā to dara Tacits, kas gudrībā pārspēj gan sevi, gan savus lasītājus,— bet tāda cilvēka sirsnīgā pakalpībā, kam viens mērķis — palīdzēt zinātkārajiem;— viņiem es rakstu, un viņi mani lasīs ja būtu pieļaujama doma, ka šāda

veida lasāmviela saglabāsies tik ilgi,— līdz pašai pastardienai.

Tādēļ jautājumu, kāpēc sarūgtinājums bija patvēries tēva un tēvoča atmiņā, atstāju bez atbildes. Taču, kādā veidā un kādā virzienā tas izpaudās tik spēcīgi, ka uzjundīts kļuva par viņu savstarpējo nesaskaņu iemeslu, to varu paskaidrot ļoti precīzi, un skaidrojums ir šāds.

Mans tēvocis TOBIJS ŠENDIJS, kundze, bija džentlmenis, kam bez tiem tikumiem, ar kādiem parasti apveltīti godīgi un taisnīgi cilvēki,— jo lielā mērā piemita vēl kāds, kas ļoti reti vai pat nekad netiek minēts, uzskaitot tikumus; un tas bija ārkārtīgs un vienreizīgs iedzimts kautrīgums — kaut gan vārdu «iedzimts» atrunāju tā iemesla dēļ, ka nedrīkt iepriekš piešķirt apzīmējumu īpašībai, kuru visā drīzumā jānodod apspriešanai, proti,— vai šis kautrīgums bija iedzimts vai iegūts?— Lai arī pa

kādiem ceļiem mans tēvocis Tobijs bija ticis pie šīs īpašības, tas tomēr bija kautrīgums vārda vistiešākajā nozīmē, turkiāt, kundze, nevis vārdos, jo viņam, par nelaimi, bija ļoti mazs vārdu krājums,— bet darbos;— šis kautrīgums viņu tik ļoti bija pārņēmis un sasniedzis tādus apmērus, ka gandrīz līdzinājās, ja vien tas iespējams, sievietes kautrīgumam: tai sievišķīgajai izsmalcinātībai, kundze, un iekšējai prāta un iztēles tīrībai, kas piemīt jūsu dzimumam un iedveš mums tādu godbijību.

Jums varbūt šķitīs, kundze, ka mans tēvocis Tobijs savu kautrīgumu piesavinājies no šā pirmavota,— ka viņš sava mūža lielāko daļu aizvadījis saskarē ar jūsu dzimumu un ka, caurcaurēm pazīdams sievietes un nespēdams pretoties atdarināšanas vēlmei, ko tik aizgrābjoši piemēri dara neapslāpējamu, viņš ieguvis šo pievilcīgo rakstura īpašību.

Vēlētos, kaut varētu to apgalvot,— jo mans tēvocis Tobijs trijos gados ar sievietēm pārmija labi ja trīs vārdus; izņēmums

bija svaine — mana tēva sieva un mana māte. Nē, kundze,

šo tikumu viņš ieguva ar sitienu. Ar sitienu? Jā, kundze, to izraisīja sitiens ar akmeni, kas, bumbas izrauts no kāda brustvēra pusapļa nocietinājuma, Namīras aplenkuma laikā trāpīja tēvocim Tobijam pa cirkšņiem. Kā sitienam ar akmeni varēja būt tādas sekas? Tas ir garš un interesants stāsts, kundze,— taču, ja es sāktu jums to šeit izklāstīt, mana grāmata pieņemtu milzu apmērus. Tas man nodercs par epizodi kādā no turpmākajām nodaļām; un katrs ar to saistītais apstāklis tiks paredzētajā vietā jums pēc labākās sirdsapziņas darīts zināms.— Nav manā varā pirms tam pamatīgāk iedziļināties šajā notikumā vai pateikt vairāk, nekā esmu jau pateicis,-—Mans tēvocis Tobijs bija džentlmenis, apveltīts ar neredzētu kautrīgumu, kuru vēl nedaudz saasināja un izsmalcināja pieticīga, bet neapslāpējama ģimenes lepnuma liesma,— šīs abas izjūtas viņā tik spēcīgi savienojās, ka nekad viņš nespēja klausīties runās par krustmātes DINAS dēku, nejuzdams visdziļāko saviļņojumu.— Visniecīgākais atgādinājums par to lika viņam sarkt,— bet, kad mans tēvs par šo dēku gari un plaši izrunājās sabiedrībā, kur bija arī sievietes,— un to viņam bieži nācās darīt, lai uzskatāmi parādītu savas hipotēzes par eizību,— šī kaite, kas nelaimīgā kārtā bija iznīcinājusi vienu no mūsu ģimenes koka skaistākajiem zariem, lika asiņot godīgajai un kautrajai tēvoča Tobija sirdij; tādās reizēs bieži vien viņš mēdza vislielākajā satraukumā pavilkt manu tēvu sānis, lai pārtrauktu viņa runas plūdas un pateiktu, ka gatavs atdot visu uz pasaules, lai tikai viņš šo notikumu vairs nepieminētu.

Mans tēvs, esmu pārliecināts, juta pret tēvoci Tobiju visneviltotāko mīlestību un maigumu, kādu vien brālis pret brāli jebkad izjutis, un būtu darījis visu iespējamo, ko vien brālis drīkst sagaidīt no brāļa, lai nomierinātu tēvoča Tobija sirdi gan šajā, gan visos citos gadījumos. Taču izpildīt šo lūgumu — tas gāja pāri viņa spēkiem.

Mans tēvs, kā jau jums sacīju, bija caurcaurēm filozofs,— teorētiķis,— sistemātiķis — un manas krustmātes Dinas dēka viņam šķita tikpat nozīmīga, cik planētu kustība atpakaļgaitā, no austrumiem uz rietumiem, Kopernikam. Veneras novirzīšanās no orbītas apstiprināja Kopernika sistēmu, kas vēlāk nosaukta viņa vārdā, bet manas krustmātes Dinas noklīšana no pareizā ceļa izdarīja tādu pašu pakalpojumu, iedibinot mana tēva sistēmu, kuru, es ceru, uz laiku laikiem viņam par godu dēvēs par ŠENDIJĀ SISTĒMU.

Esmu pārliecināts, ka ikvienā citā gadījumā mans tēvs par ģimenes negodu kaunējās tikpat stipri kā jebkurš cits cilvēks;— un nedz viņš, nedz — uzdrīkstos sacīt — arī Koperniks nebūtu kāruši pie lielā zvana savus novērojumus vai pievērsuši tiem kaut vismazākajā mērā pasaules uzmanību, ja nebūtu ticējuši, ka tas viņiem jādara patiesības dēļ.— Amicus Plato,— mans tēvs mēdza sacīt, skaidrojot savu citātu tēvocim Tobijam vārdu pa vārdam,— Amicus Plato,— tas ir, DINA bija mana krustmāte;— sed magis amica veritas, taču

PATIESĪBA ir mana māsa.

Šīs mana tēva un tēvoča pretešķības izraisīja neskaitāmas ķildas starp abiem brāļiem. Viens ne acu galā necieta, ka viņa klātbūtnē stāsta par ģimenes negodu,— bet otrs reti nodzīvoja dienu, kaut aplinkus to neatgādinājis.

— Dieva dēļ,— izsaucās tēvocis Tobijs,— manis dēļ un mūsu visu dēļ, dārgo brāli Šendij,— ļauj atdusēties mierā mūsu krustmātes pīšļiem un izbeidz runāt par viņas

dēku! Kā tu vari,— kā tu vari izturēties tik nežēlīgi un

nevērīgi pret mūsu ģimenes labo slavu? Kas gan ir ģimenes

labā slava salīdzinājumā ar hipotēzi?— mans tēvs parasti

atbildēja. Nē, ja jau par to runājam,— ko nozīmē kādas

ģimenes dzīve?— Ģimenes dzīve!— mans tēvocis izsaucās, atslīgdams atzveltnes krēslā un paceldams uz augšu rokas, acis

un vienu kāju. Jā, dzīve! tēvs atkārtoja, aizstāvēdams

savu viedokli.— Cik daudz tūkstošu šādu dzīvju ik gadu top izpostītas (vismaz visās civilizētajās zemēs) un salīdzinājumā

ar hipotēzi tiek vērtētas zemāk par ziepju burbuli! Pēc

manas vienkāršās saprašanas,— tēvocis Tobijs iebilda,— katrs šāds gadījums ir neapšaubāma SLEPKAVĪBA, lai ari kas to

būtu izdarījis. Tur jau ari slēpjas tava kļūda,— mans tēvs

atbildēja, jo in Foro Scientiae nepastāv tāds jēdziens kā

SLEPKAVĪBA;— ir tikai NĀVE, brāl.

Uz šo argumentu mans tēvocis Tobijs nekad neatbildēja

citādi, kā nosvilpojot dažas taktis no «Lillabulero». Jums

jāzina, ka tas bija parastais ventilis, caur kuru izplūstot saplaka viņa sabangotās kaislības, ja tēvocī kaut kas bija izraisījis sašutumu vai izbrīnu it sevišķi, ja izteica spriedumu, kuru viņš uzskatīja par galīgi aplamu.

Tā kā neviens no mūsu sacerētājiem, kas raksta par loģistiku, tāpat kā neviens no viņu darbu komentētājiem, cik atceros, nav atraduši par vajadzīgu definēt šo īpatnējo argumenta paveidu,— atļaujos to izdarīt šeit uz savu roku divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tādēļ, lai, izvairoties no jebkāda jucekļa strīdos, to vienmēr skaidri varētu atšķirt no visiem pārējiem argumentiem,—tādiem kā Argumentum ad Verecundiam, ex

Absurdo, Fortiori vai no jebkura cita. Un, otrkārt, lai tad,

kad mana galva atdusēsies uz skaidu spilvena, manu bērnu bērni varētu sacīt,-—ka viņu mācītā vectēva smadzenes darbojušās tikpat rosīgi kā pārējiem cilvēkiem,— ka viņš izgudrojis nosaukumu un augstsirdīgi_ pievienojis to pārējiem Ars Logica DĀRGUMU KRĀTUVĒ atrodamajiem definējumiem kā apzīmējumu vienam no zinātnē visneapgāžamākajiem argumentiem, Un tajos gadījumos, kad strīdnieka galamērķis ir drīzāk pretiniekam aizbāzt muti, nevis to pārliecināt,— viņi, ja vien vēlas, var piebilst: …kā apzīmējumu arī vienam no visiedarbīgākajiem argumentiem.

Tādēļ ar šo es stingri nosaku un pavēlu, lai minēto argumentu atšķirtu un likumīgi apzīmētu ar nosaukumu Argumentum Fistulatorium, bet ne citādi;— un lai turpmāk tas būtu līdzvērtīgs Argumentum Baculinum un Argumentum ad Crumenam, uz visiem laikiem ierindojoties vienā nodaļā ar tiem.

Attiecībā uz Argumentum Tripodium, kuru lieto vienīgi sievietes pret vīriešiem,— un Argumentum ad Rem, kuru — gluži pretēji — izmanto vīrieši pret sievietēm,— tā kā ar tiem abiem, pēc labākās sirdsapziņas spriežot, pietiek veselai lekcijai—un tā kā turklāt viens arguments ir labākā atbilde uz otru,— lai tie tāpat top izdalīti savrup un skaidroti atsevišķi.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Mācītais bīskaps Holls — es domāju slaveno doktoru Džozefu Hol'u, kas karaļa Džeimsa I valdīšanas laikā bija Ekseteras bīskaps,— kādā no savām «Dekādēm», ar kurām noslēdz 1610 gadā Londonā Džona Bila apgādā Oldersgeitstrītā iespiesto sacerējumu «Meditēšanas dievišķā māksla», saka: «Ir

pretīgi, ja cilvēks slavina pats sevi»; un es pilnīgi pievienojos

viņa teiktajam.

Tomēr, no otras puses,, ja kādā darbības laukā sasniegta pilnība, ko diez vai kāds pamanīs,— man šķiet, tikpat pretīgi ir atteikties no goda, ko tā sniedz, un aiziet no šīs pasaules pašlepnuma sagrauztam.

Tieši tā ir noticis ar mani.

Jo šajā garajā atkāpē, kādā gluži nejauši tiku novirzīts, tāpat kā visās pārējās atkāpēs (izņemot tikai vienu), ir kāda meistarīga novirzīšanās prasme, kuras vērtību, manuprāt, līdz šim lasītājs nav pamanījis — ne tādēļ, ka viņam trūktu vērīguma,— bet tādēļ, ka šādu meistarību reti meklē un pat necer atrast atkāpē;— bet šī prasme izpaužas tā,— ka, lai gan manas atkāpes, kā esat novērojuši, it visas ir attaisnojamas — un es aizmaldos no iesāktās tēmas ne tālāk, ne arī biežāk kā ikviens cits Lielbritānijas rakstnieks, tomēr allaž pūlos izgrozīties tā, lai manas prombūtnes laikā tēma nepaliktu bez virzības.

Tā, piemēram, tikko biju sagatavojies jums aprakstīt tēvoča Tobija dīvaino raksturu vispārējos vilcienos,— kad ceļā pagadījās mana krustmāte Dina ar savu kučieri un novirzīja mūs no tēmas miljoniem jūdžu tālu — planētu sistēmas pašā vidū. Tomēr, par spīti tam, jūs manāt, ka tēvoča Tobija rakstura attēlojums visu laiku palēnām virzījies uz priekšu — ne jau lielās līnijās,— tas nebija iespējams —, taču stāsta gaitā vietām ieskicēti pāris raksturīgākie vilcieni un iezīmes viņa raksturā, tā ka tagad jūs manu tēvoci Tobiju pazīstat daudz labāk nekā līdz šim.

Šīs izdomas dēļ mana stāsta uzbūve ir ļoti īpatnēja: tajā izvērstas un savstarpēji saistītas divas pretējas darbības līnijas, kuras līdz šim uzskatītas par nesavienojamam. īsi sakot, mans sacerējums vienlaicīgi ir gan atvirzošs, gan virzošs.

Šāda uzbūve, ser, ļoti atšķiras no zemes griešanās ap savu asi, ko tā veic diennaktī, vienlaicīgi virzoties pa eiipsveidīgu orbītu, kuru apriņķojot rodas gada aprite, kas mums par iepriecinājumu atnes dažādo gadalaiku maiņu,— lai gan atzīstos, ka ierosmi guvu no šīm pārvērtībām dabā,— tāpat kā, pēc

manām domām, izcilākie no mūsu izslavētajiem pārkārtojumiem un atklājumiem radušies šādu ikdienišķu parādību ierosmē.

Atkāpes nenoliedzami ir kā saules gaisma; tās ir lasīšanas

dvēsele un dzīvība.— Izmetiet, piemēram, atkāpes no šīs grāmatas — tikpat labi jūs varētu kopā ar tām aizmest visu grāmatu;— no katras lappuses dvestu pretī viena vienīga mūžīga un auksta ziema;— atdodiet tās rakstniekam — viņš atplaukst kā līgavainis,— kļūst pati laipnība, rūpējas par dažādiem cienastiem un neļauj pazust ēstgribai.

Visa māka slēpjas prasmē veikli sagatavot un pasniegt šo kārumu tā, lai tas atnes labumu ne vien lasītājam, bet arī rakstniekam, kura bezspēcība šajā mākslā ir patiešām nožēlojama. Jo, kā esmu novērojis, tikko viņš pievēršas atkāpei,— viss darbs apstājas kā zemē iemiets;— bet, ja viņš turpina galveno tēmu, tad beigas visām atkāpēm.

Tādam darbam nav nekādas vērtības. Tādēļ, redziet, no

sākta gala esmu licis sacerējuma galvenajai līnijai un tās blakus līnijām krustoties, tā sarežģījis un samudžinājis atvirzošo un virzošo darbību, pieregulējot ritenīšu sazobes, ka viss uzbūves mehānisms kopumā darbojas nepārtraukti — un, kas ir vēl svarīgāk, neapstāsies vēl gadus četrdesmit, ja dzīvības devējam labpatiksies tik ilgi mani apveltīt ar možumu un veselību.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

Jūtu stipru dziņu sākt šo nodaļu, aprakstot vistīrākās aplamības, un man nenāk ne prātā ierobežot savu iztēli.— Tādēļ iesākšu, lūk, tā.

Ja cilvēka krūtīs pāraudzināšanas nolūkos pēc viltīgā pēlēja Moma ieteikuma būtu ielikts stikls, šāda rīcība bez

šaubām, pirmkārt, radītu muļķīgas sekas:— tieši gudrākajiem un nopietnākajiem no mums līdz mūža beigām šādā vai tādā naudā vajadzētu ik dienas maksāt nodokli par logiem.

Un, otrkārt, ja minētais stikls tur būtu ielikts, tad, lai iepazītu kāda cilvēka raksturu, vajadzētu vienkārši paņemt krēslu, lēnītēm piezagties viņa krūšu kurvim kā caurspīdīgam bišu stropam un ielūkoties tajā — ieraudzīt dvēseli gluži kailu,— novērot, kā tā kustas,— perina ļaunus nodomus — izsekot visām tās dīvainajām iegribām kopš rašanās brīža līdz pakāpeniskai šo vēlmju nobriešanai,— redzēt, kā tā savā vaļā lēkā,

kūleņo un draiskojas,— un kādu bridi pavērot ari tās savaldīgāku uzvedību, kas šādai draiskulībai allaž seko, utt. tad

paņemt tinti un spalvu un pierakstīt vienīgi to, ko esat redzējis un varat ar zvērestu apliecināt.— Taču uz mūsu planētas biogrāfam šādu priekšrocību nav;— uz Merkūrija viņam (droši

vien) tādas ir, ja ne vēl izdevīgākas, jo baismīgais karstums

uz šīs planētas, kas radies no tuvuma Saulei un, pēc astrologu aprēķiniem, pat pārsniedz līdz sarkankvēlei izkausētas dzelzs karstumu,— pēc manām domām, jau sen pārvērtis stiklā tās apdzīvotāju ķermeņus (ko var uzskatīt par rosinošu faktoru), lai tie kļūtu piemēroti klimatam (kas ir izšķirošais faktors); tādā kārtā, atrazdamies abu faktoru ietekmē, viņu dvēseles mājokļi no augšas līdz lejai nevar būt nekas cits — kamēr vissaprātīgākā filozofija nepierādīs pretējo — kā viens vienīgs smalks, caurspīdīgs gaiša stikla ķermenis (ar necaurspīdīgu nabassaites mezglu),— tā kā līdz pat brīdim, kad turienes iedzīvotāji kļūst veci un grumbaini, kādēļ gaismas stari, ejot

cauri ķermeņiem, top tik kroplīgi lauzti vai, atstarojoties no

ķermeņiem, tik slīpos leņķos sasniedz acis, ka nav iespējams redzēt cilvēkam cauri,— viņa dvēsele var, ja vien tā nedomā ievērot tīri ārišķīgu pieklājību vai izmantot niecīgo aizsegu, ko dod naba,— viņa dvēsele, atkārtoju, var tikpat labi aušoties kā savā mājoklī, tā ārpusē.

Taču tas, kā jau iepriekš sacīju, neattiecas uz zemes iemītniekiem:— mūsu dvēseles nespīd cauri ķermenim,— bet ir ieslēgtas tumšā, gaismu necaurlaidīgā miesas un asins apvalkā, tā kā, ja gribam izprast dvēseles dziņas, mums jāmeklē cits veids, kā to izdarīt.

Daži rakstnieki, piemēram, visus personāžus izpūš ar pūšamajiem instrumentiem.— Vergīlijs šo paņēmienu izmanto stāstā par Didonu un Eneju,— taču tas ir tikpat mānīgs kā slavas elpa — un bez tam vēl liecina par ierobežotām spējām. Man nav noslēpums, ka itālieši pretendē uz matemātisku precizitāti kāda pie viņiem sastopama īpatnēja personāža atveidē, spēlējot forte vai piano uz viena no viņiem pieejama pūšamā instrumenta,— kas, viņi apgalvo, pūšot nekļūdīgi.— Neuzdrošinos šeit dot instrumenta nosaukumu;— pietiks, ja teikšu, ka arī mums tāds ir,— taču pat nedomājiet to izmantot personāžu raksturošanai;— aizliegums skan noslēpumaini un tā arī domāts, vismaz ad populum.— Un tāpēc es lūdzu jūs, kundze, kad nonāksiet līdz šai vietai, lasiet tikai tālāk, cik ātri vien spējat, un ne mirkli neapstājieties, lai uzzinātu kaut ko tuvāk par šo instrumentu.

Ir arī tādi, kuri, atveidojot cilvēka raksturu, negrib izmantot nekādus citus līdzkļus, bet vadās vienīgi no viņa izdalījumu izpētes,— taču šis paņēmiens bieži rada ļoti kļūdainu priekšstatu,— protams, ja vien tajā pašā laikā jūs dažos vilcienos neparādāt arī, kā cilvēks apmierina savu sātu; tādā veidā, saskaņojot vienu uzmetumu ar otru, jūs no abiem radāt vienu pilnasinīgu tēlu.

Man pret šo metodi nekas nebūtu iebilstams, taču, manuprāt, tā ir pārāk samākslota — un prasa pielikt milzums pūļu, mudinot pievērsties cilvēka Non-Naturals.— Kāpēc visdabiskākās cilvēka dzīvības norises dēvē Non-Naturals,— ir cits jautājums.

Ceturtkārt, ir vēl citi, kas nicina ikvienu no šiem paņēmieniem — ne jau tādēļ, ka pašiem iztēles būtu atliku likām, bet tāpēc, ka pastāv cik uziet paņēmienu, kurus viņi aizguvuši no cieņas vērtās radošās izdomas, ko otas pentagrāfiskās brālības loceļi parādījuši gleznu kopiju darināšanā.— Tādi, jums jāzina, ir jūsu lielie vēsturnieki.

Vienu no viņiem jūs ieraudzīsiet, atveidojot kādu raksturu pilnā augumā pret gaismu;— tas ir aizspriedumaini,— negodīgi — un netaisnīgi pret modeli.

Citi, lai veiktos labāk, zīmēs jūs krēslainā telpā',— tā ir visnegodigākā no visām metodēm,— jo varat būt pārliecināts, ka tur jūs uztrieps vissmieklīgākajā izskatā.

Lai, attēlojot mana tēvoča raksturu, izvairītos no visām pieminētajām kļūdām, esmu nolēmis to veikt vispār bez mehāniskiem līdzekļiem;——tāpat manu zīmuli nevadīs kāds no pūšamajiem instrumentiem, kurā jebkad pūsts šaipus vai viņpus Alpiem, nedz pētīšu, ar ko viņš piepildās vai ko izdala,— nedz arī aprakstīšu viņa Non-Naturals;— bet, īsi sakot, atveidošu tēvoča Tobija raksturu, ņemot par modeli viņa JĀJAMZIRDZIŅU.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

Ja es nebūtu caurcaurēm pārliecināts, ka lasītājs deg nepacietībā iepazīties ar mana tēvoča Tobija raksturu, es vispirms censtos viņu pārliecināt, ka nav piemērotāka līdzekļa šā nodoma piepildīšanai par to, ko esmu izvēlējies.

Kaut gan neuzdrošinos apgalvot, ka cilvēks un viņa JĀJAMZIRDZIŅŠ viens otru iespaido gluži tāpat, kā dvēsele iespaido miesu, tomēr starp viņiem, bez šaubām, pastāv zināmi

savstarpēji sakari; un es drīzāk domāju, ka tie vairāk atgādina elektrizētu ķermeņu mijiedarbi — un ka, jātnieka sakarsušajai miesai nonākot tiešā saskarē ar JĀJAMZIRDZIŅA muguru,— garu ceļojumu un ilgstošas berzes rezultātā beidzot notiek tā, ka jātnieka ķermenis top bagātīgi uzlādēts ar

JĀJAMZIRDZIŅA dzirksteli, tā ka, ja jūs spējat skaidri

aprakstīt iedabu vienam no viņiem, jums izveidojas diezgan pareizs priekšstats par otra spējām un raksturu.

JĀJAMZIRDZIŅŠ, uz kura tēvocis Tobijs allaž jāja, pēc manām domām, ir sīkāka apraksta vērts, kaut vai tāpēc, ka bija ārkārtīgi reti sastopams;— jūs varētu izbraukāties no Jorkas uz Duvru,— no Duvras uz Penzensu Kornvolā un no Penzensas atkal uz Jorku, nesastopot otru tādu savā ceļā, jo, ja būtu sastapis, ar visu savu steigu jūs katrā ziņā būtu apstājies, lai to apskatītu. Patiešām, šā zirga solis un izskats bija tik neparasts un viņš pats no galvas līdz pat astei tik maz līdzinājās kādam citam savas sugas pārstāvim, ka laiku pa laikam izcēlās

strīds, vai viņš visā nopietnībā ir JĀJAMZIRDZIŅŠ vai

nav;— taču, tāpat kā tas filozofs, kurš, polemizējot ar skeptiķi par kustības realitāti, nemeklēja citu argumentu, bet piecēlās un pastaigāja pa istabu,— tā arī mans tēvocis Tobijs, lai pierādītu, ka viņa JĀJAMZIRDZIŅŠ patiešām ir JĀJAMZIRDZIŅŠ, sēdās tam mugurā un jādelēja apkārt,— atļaudams pārējiem, to redzot, izlemt šo jautājumu pēc sirds patikas.

Taisnību sakot, tēvocis Tobijs sēdās zirgam mugurā ar tādu

prieku un lopiņš viņu nesa tik paklausīgi, ka tēvocis Tobijs

maz bēdāja, ko citi par to saka vai domā.

Tagad gan pienācis pēdējais laiks aprakstīt jums šo zirdziņu.— Taču, lai stāstījumā ievērotu kārtību, atļaujos izlūgties laipnību vispirms jums darīt zināmu, kā mans tēvocis Tobijs pie tā tika.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Tā kā brūce cirksnī, ko tēvocis Tobijs ieguva Namīras aplenkumā, darīja viņu karadienestam nederīgu, tēvocim ieteica nekavējoties atgriezties Anglijā, lai, cik iespējams, salāpītu veselību.

Četrus gadus viņš bija piesaistīts: labu laiku — gultai, bet nepārtraukti — istabai un ārstēšanās gaitā, kas ilga visus šos gadus, cieta neizsakāmas mokas,— kas radās no os pubis un

coxendix tās ārējās malas, ko sauc par os illium, lobīšanās, abu šo kaulu briesmīgajā sakropļošanā bija vainojams

gan šķautņainais akmens, kas, kā jau jums sacīju, tika izsists no brustvēra,— gan arī šā akmens lielums (diezgan prāvs), kas ķirurgu visu ārstēšanas laiku vedināja domāt, ka smagais bojājums, ko tas nodarījis tēvoča Tobija cirksnim, cēlies drīzāk no akmens smaguma, nevis no metiena spēka;— un tā, kā ķirurgs bieži apgalvoja tēvocim Tobijam, bija liela laime.

Tieši tajā laikā mans tēvs sāka darboties Londonā un bija noīrējis māju;— un, tā kā starp abiem brāļiem va'dīja visneviltotākā draudzība un sirsnība un mans tēvs uzskatīja, ka tēvocis Tobijs nekur netiks tik labi apkopts un aprūpēts kā viņa

mājā, viņš piešķīra tēvocim Tobijam vislabāko istabu.—

Taču vēl vairāk par viņa sirsnīgo pieķeršanos liecināja tas, ka viņš nekādā gadījumā nepieļāva draugam vai paziņam pārkāpt savas mājas slieksni, nepaņēmis to aiz rokas un neuzvedis augšā, lai atnācējs apciemotu viņa brāli Tobiju un kādu stundiņu papļāpātu pie sirdzēja gultas.

Stāsts par to, kā ievainojums iegūts, atvieglo karavīram ciešanas, ko tas sagādā,— vismaz tā domāja mana tēvoča apmeklētāji, un, ik dienas sirdzēju apciemojot, viņi aiz laipnības, kas izrietēja no šīs pārliecības, bieži ievadīja sarunas šajā gultnē,— bet no tās sarunas parasti novirzījās uz pašu aplenkumu.

Šīs tērzēšanas bija neizsakāmi sirsnīgas un sniedza manam tēvocim Tobijam lielu atvieglojumu un būtu sniegušas vēl lielāku, ja nebūtu sagādājušas viņam kādas iepriekš neparedzētas grūtības, kas uz veseliem trim mēnešiem aizkavēja atveseļošanos, un, ja viņam nebūtu gadījies pa rokai ērts līdzeklis, kā no tām izkulties, esmu pārliecināts, tās būtu novedušas viņu kapā.

Kādas grūtības tēvoci Tobiju māca,— jūs savu mūžu neuzminēsiet;— ja tas jums izdotos,— es nosarkstu — ne kā radinieks,— ne kā vīrietis,— pat ne kā sieviete,— bet es sarktu kā autors, jo es piešķiru lielu nozīmi apstāklim, ka līdz šim lasītājs manā sacerējumā vēl nekad nav spējis neko atminēt, Šajā ziņā, ser, esmu tik jūtelīgs un untumains, ka, piedēvējot jums spējas kaut aptuveni paredzēt vai vārgi nojaust to, kas notiks nākamajā lappusē,— es šo lapu no savas grāmatas izrautu.

OTRA GRAMATA

PIRMĀ NODAĻA

Esmu iesācis jaunu nodaļu, lai nepietrūktu vietas izskaidrot, kādās grūtībās tēvocis Tobijs bija iepinies, daudzkārt sarunās iztaujāts par Namīras aplenkumu, kurā viņu ievainoja,

Ja lasītājs iepazinis karaļa Viljama iekarojumu vēsturi, man jāatgādina viņam,— bet, ja ne,— tad jādara zināms, ka viens no visneaizmirstamākajiem šā aplenkuma uzbrukumiem bija tas, kurā angļi un holandieši devās triecienā uz. priekšējā kontreskarpa augstieni starp svētā Nikolaja vārtiem, aiz kuriem atradās lielās slūžas jeb uzdambējums, kur angļus bez žēlastības apšaudīja no kontrgarda un nelielā svētā Roha bastiona, Š^s asas cīņas iznākums, pāris vārdos sakot, bija šāds:— holandieši nostiprinājās kontrgardā,— bet angļi, par spīti drosmīgajiem franču virsniekiem, kas ar zobeniem rokā aizstāvējās uz brustvēra slīpās nogāzes, ieņēma segto pieeju svētā Nikolaja vārtiem.

Tā kā šis bija izšķirošais uzbrukums, kura aculiecinieks pie

Namīras bija mans tēvocis Tobijs, Māsas un Sambras satece

tur uzbrucēju armiju sašķēla tā, ka vienā pusē palikušie tikpat kā neredzēja, kādas kaujas operācijas norisinās otrā

pusē, tad mans tēvocis Tobijs parasti par šo aplenkumu

stāstīja vissīkāk un daiļrunīgāk, bet neskaitāmie pārpratumi, kādos viņš iepinās, radās no gandrīz nepārvaramajām grūtībām, ko viņš izjuta, cenzdamies savu stāstāmo izklāstīt saprotami un sniegt tik skaidru piekšstatu par to, kādas īpatnības un atšķirības pastāv starp eskarpu un kontreskarpu,— slīpajām nogāzēm un segto pieeju,— pusapļa ravelīniem un ravelīniem,— lai klausītāji pilnībā aptvertu, par ko viņš runā.

Bieži pat zinātājiem gadās sajaukt šos terminus, tā ka

nav nekāds brīnums, ja, pūlēdamies tos izskaidrot un atspēkot daudzus nepareizus priekšstatus, tēvocis Tobijs bieži samulsināja savus apmeklētājus un nereti arī pats sevi.

Taisnību sakot, ja ciemiņiem, kurus mans tēvs aicināja uz augšējo stāvu, prāts nebija necik apķērīgs vai ja tēvocis Tobijs

nebija runātnīgā noskaņojumā, grūti nācās, lai kā viņš pūlējās, risināt sarunu par šiem notikumiem skaidri un saprotami.

Mana tēvoča Tobija stāsts par Šo notikumu īsti juceklīgs kļuva tāpēc,— ka cīņas lauks pie kontreskarpa svētā Nikolaja vārtu tuvumā, kas stiepies no Māsas upes krasta līdz lielajām slūžām,— bijis krustām šķērsām izvagots ar aizsprostiem, grāvjiem, strautiņiem un slūžām,— un tā nu viņš tik bezcerīgi apjuka un maldījās starp tiem, ka bieži vien nespēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ, pat lai glābtu savu dzīvību; nereti viņam tādēļ nācās pat atteikties no uzbrukuma.

Šīs mulsinošās neveiksmes satrauca manu tēvoci Tobiju vairāk, nekā jūs spējat iedomāties, un, tā kā mans tēvs savā brāļa laipnībā pastāvīgi vilka pie viņa aizvien jaunus draugus un ziņkārīgos, slogs nebija no vieglajiem.

Bez šaubām, mans tēvocis Tobijs bija ārkārtīgi aukstasinīgs — un, pēc manas pārliecības, prata savaldīties ne sliktāk kā daudzi citi,— taču ikvienam saprotams:— ja viņš nespēja izkļūt no ravelīna, neiemaldoties pusapļa ravelīnā, vai noskriet no segta ceļa, neiekrītot kontreskarpā, vai šķērsot aizprostu, nebaidoties iešļūkt grāvī, viņam klusībā vajadzēja spert zemes gaisā.— Viņš to arī darīja;— un, kaut gan šīs sīkās, bet nebeidzamās mocības cilvēkam, kas nav lasījis Hipokratu, var likties mazsvarīgas un nenozīmīgas, taču, kas reiz lasījis Hipokratu vai doktoru Džeimsu Makenziju un labi pārdomājis kaislību un dvēseles stāvokļa ietekmi uz gremošanu (kāpēc to tikpat labi nevarētu attiecināt uz ievainojumu dziedēšanu, kā

uz pusdienu sagremošanu ?), tam viegli iedomāties, kādas

asas un lēkmjveidīgas sāpes brūcē mans tēvocis Tobijs būs izjutis šā iemesla dēļ.

— Mans tēvocis Tobijs nespēja par to spriedelēt;— pietika ar sajūtu, ka tā ir;— un, veselus trīs mēnešus cietis sāpes un sarūgtinājumu, viņš nolēma kaut kā no šīs nelaimes izkulties.

Kādu rītu, guļot gultā uz muguras, jo sāpes un ievainojuma atrašanās cirksnī neļāva gulēt citādi, viņam prātā iešāvās doma, ka tad, ja izdotos nopirkt un uzlīmēt uz dēlīša Namīras pilsētas un cietokšņa, kā ari visa tuvākā apvidus karti, viņa mokas varbūt tiktu atvieglinātas.— Vēršu jūsu uzmanību uz viņa vēlēšanos līdz ar pilsētas un cietokšņa karti iegūt arī apvidus karti,— tāpēc ka mans tēvocis Tobijs ievainojumu bija guvis vienā no traversiem asu trīsdesmit no tranšejas izejas stūra iepretī svētā Roha nelielā bastiona ieejas stūrim; tāpēc viņš gandrīz vai nešaubījās, ka varētu iespraust

kniepadatu tieši tur, kur stāvējis, kad viņu trāpīja akmens.

Visas viņa vēlmes piepildījās; un tas ne tikai atbrīvoja viņu no veselas gūzmas apnicīgu izskaidrojumu, bet galu galā, kā, tālāk lasot, redzēsiet, vēl izvērtās par laimīgu nejaušību, pateicoties kurai tēvocis Tobijs tika pie sava JĀJAMZIRDZIŅA.

OTRA NODAĻA

Iznāks ļoti muļķīgi, ja, sarūpējot šo izklaidējošo gara barību, rīkosieties tik nemākulīgi, ka atļausiet saviem kritiķiem un kungiem ar izsmalcinātu gaumi to noniecināt. Uz to jūs viņus visdrošāk pamudināsiet, neiekļaujot lūgto viesu sarakstā vai, kas ir vienlīdz aizvainojoši, tik uzkrītošā veidā veltot visu savu uzmanību pārējiem viesiem, it kā pie galda nesēdētu neviens profesionāls kritiķis.

—Esmu apdrošinājies pret iespējamām kļūdām:— pirmkārt, ar nolūku esmu viņiem pataupījis pusduci brīvu vietu;— otkārt, izturos pret viņiem ārkārtīgi laipni.— Jūsu pazemīgs

kalps, džentlmeņi! Ticiet man,— neviens ciemiņš nespētu

mani tik ļoti iepriecināt;— goda vārds, priecājos jūs

redzēt! Vienīgi lūdzu jūs justies kā mājās, bez liekām

ceremonijām sēsties pie galda un sirsnīgi vicot iekšā.

Sacīju, ka atstāju brīvas sešas vietas, un jau grasījos laipnības uzplūdos būt tik pakalpīgs, lai izbrīvētu viņiem vēl septīto —

to, kuru tīkoju pats,' taču, tikko mani kāds kritiķis (kaut arī

ne profesionāls,— bet dabas dots) paslavēs, ka esmu ciešami ticis galā ar savu uzdevumu, es bez kavēšanās iesēdīšos tajā pats, cerēdams tomēr, ka nākamajā gadā varēšu piedāvāt nesalīdzināmi vairāk vietu.

Sakiet, Dieva dēļ, kā jūsu tēvocis Tobijs, kas, šķiet, bija

militāra persona un, pēc jūsu stāstītā, neizskatās pēc stulbeņa, varēja tajā pašā laikā būt tāds nelga, āmurgalva un

antiņš, ka Padomājiet pats,

Tiešām, ser kritiķi, es varētu jums atbildēt, taču turu to zem sava goda. Tā nebūtu pieklājīga atbilde — un piederētos vienīgi cilvēkam, kas nespēj skaidri un izsmeļoši spriest par problēmām vai pietiekami iedziļināties cilvēka gara tumsonības un maldu pirmcēloņos. Turklāt šāda atbilde būtu drosmīga,— tādēļ es no tās atteicos, jo, kaut arī tā lieliski piederētos tēvocim Tobijam kā karavīram,— ja viņš nebūtu paradis, atvairot šādus uzbrukumus, uzsvilpot «Lillabulero», viņš, kam drosmes netrūka, būtu atbildējis tieši šādiem vārdiem; man gan

tā atbildēt nekādā ziņā neklātos. Jūs taču skaidri redzat, ka es rakstu kā vispusīgi izglītots cilvēks, ka pat mani salīdzinājumi, atsaukšanās uz pirmavotiem, paskaidrojumi un metaforas ir zinātniski — un ka man visiem spēkiem jāsaglabā sava

reputācija un arīdzan visiem spēkiem tā jāizceļ, jo kas gan

citādi ar mani notiktu?— Nudien, ser, es aizietu postā!— Šajā brīdī, kad taisos apsēsties pretī vienam kritiķim,— labāk būtu izbrīvējis vietu vēl pāris kritiķiem.

Tāpēc es atbildu, lūk, tā:

— Sakiet, lūdzu, ser, vai starp grāmatām, ko jūs savā mūžā esat izlasījis, nav kādreiz patrāpījusies Loka «Eseja par cilvēka saprātu»!— Nesteidzieties ar atbildi,— jo zinu, ka uz šo grāmatu atsaucas ne mazums tādu, kas to nav lasījuši,— un daudzi to lasījuši, nenieka nesaprazdami.— Ja jūs piedera pie vieniem vai pie otriem, es jums dažos vārdos pastāstīšu, kas tā par grāmatu, jo rakstu, lai pamācītu.— Tā ir par vēsturi!— Vēsturi? Kādas personas vēsturi? Kāda notikuma? Kur tas noticis?

Kad?— Nesteidzieties! Tā ir vēstures grāmata, ser (tāpēc

to katrā ziņā var ieteikt plašam lasītāju lokam), par to, kas notiek paša cilvēka smadzenēs, un, ja jūs par šo grāmatu pateiksiet vienīgi tik daudz un neko vairāk, ticiet man, metafiziķu aprindās jūs nebūsiet nicināms nejēga.

Taču tas tā, starp citu.

Ja jūs sadūšosieties kopā ar mani doties tālāk un iedziļināties jautājuma būtībā, atklāsies, ka cilvēka gara tumsībai un juceklībai ir trīs iemesli.

Pirmkārt, dārgo ser, notrulināti maņu orgāni. Otrkārt, pavirša un nenoturīga apkārtējo priekšmetu uztvere, ja minētie orgāni nav notrulināti. Un, treškārt, atmiņa, caura kā siets, nespējīga glabāt to, ko saņēmusi.— Pasauciet Dolliju, savu istabeni, un es jums atdošu savu cepuri ar visu zvaniņu, ja neizklāstu šos iemeslus tik skaidri, ka pat Dcllija tos sapratīs ne sliktāk par Malbranšu. Kad Dollija nodiktējusi vēstuli Robiņam līdz galam un iebāzusi roku pie labajiem sāniem piekārtajā somiņā,— izmantojiet šo gadījumu, lai atcerētos, ka nekas uz pasaules nespēj izteiksmīgāk raksturot maņu orgānu darbību un uztveres spējas kā priešmets, ko meklē Dollijas roka.— Jūsu maņu orgāni nav tik truli, ka man vajadzētu jums darīt zināmu,— tas, ser, ir sarkana zimogvaska stienītis.

Kad tas izkausēts un uzpilināts uz vēstules, bet Dollija pārāk ilgi taustās pēc sava uzpirksteņa, līdz vasks kļūst pārāk ciets, tad vairs nepietiks ar vieglu spiedienu, lai uzpirkstenis tajā atstātu zīmi. Ļoti labi. Ja Dollija lieto bišu vasku, tāpēc ka

labāka nav pie rokas, vai ja viņas vasks ir pārāk mīksts — kaut ari nospiedums paliks,— tas nesaglabāsies, lai cik stipri Dollija spiestu uzpirksteņa, galu; un, visbeidzot, pieņemot, ka vaskam nav nekādas vainas un uzpirkstenim arīdzan, bet abi tiek

pielietoti nevērīgā steigā, jo kundze rausta zvaniņu, ikvienā

no šiem trim gadījumiem nospiedums vaskā tikpat maz līdzināsies savam paraugam kā vara grasis.

Tagad jums jāzina, ka neviens no minētajiem nebija īstais iemesls mana tēvoča Tobija juceklīgajam runas veidam; un vienīgi tādēj es tik gari un plaši izrunājos par tiem, lai, sekojot slavenāko fiziologu paraugam,— visiem parādītu, no kurienes tas nebija radies.

No kurienes tas bija radies, liku nojausti jau agrāk; un tas ir pāri plūstošs neskaidrības avots,— kas mūžam neizsīks; te domāts miglainas izteiksmes veids, kas mulsinājis pat gaišākos un dižākos prātus.

Desmit pret vienu (pēc Artūra), ka jūs nekad neesat lasījuši

pagājušo gadsimtu literārās hronikas,— bet, ja esat, tad

zināsiet, kādas drausmīgas kaujas, sauktas par logcmahijām, šis miglainais izteiksmes veids izraisījis un iemūžinājis, izlietojot tik daudz tintes un žults,— ka labsirdīgs cilvēks bez asarām acīs nespēj šos vēstījumus lasīt.

Labvēlīgais kritiķi!— kad tu visu dzirdēto būsi apsvēris un klusībā apdomājis, cik ļoti tavu izpratni, spējas argumentēt un diskutēt dažādos laikos apgrūtinājis un jaucis šis un vienīgi šis iemesls;— kāds sajaukums un tracis baznīcas koncilos sacēlās par jēdzieniem ovaia un vji68oTa6ig, bet MĀCĪTO vīru skolās — par spēku un garu,—par esencēm un kvintesen-

cēm, par matēriju un par telpu; kāds apjukums vēl

slavenākās AUDITORIJĀS izcēlies par maznozīmīgiem un jēdzieniski izplūdušiem vārdiem! Kad būsi to visu pārdomājis, tu vairs nebrīnīsies par tēvoča Tobija grūtībām — tu nobirdināsi pāris līdzjūtības asaru uz viņa eskarpiern un kontreskarpiem,— uz viņa slīpās nogāzes un segtā ceļa, viņa ravelīna un pusapļa ravelīna. Ne jau idejas — dies pasarg!— , viņa dzīvi apdraudēja vārdi.

TREŠA NODAĻA

. Kad mans tēvocis Tobijs dabūja savai gaumei atbilstošu Namīras karti, viņš tūdaļ sāka to pētīt ar vislielāko uzcītību; tā kā viņam par visu vairāk rūpēja izveseļošanās, bet viņa

izveseļošanās, kā jau lasījāt, bija atkarīga no kaislību un dvēseles saviļņojuma apslāpēšanas, tad viņam nācās tik pamatīgi apgūt savu tēmu, lai par to spētu runāt bez satraukuma.

Pēc divu nedēļu neatlaidīgas un nogurdinošas darbošanās, kas, starp citu, nenāca par labu tēvoča ievainojumam cirksnī,— viņš jau spēja, izmantojot pāris krkelējumus uz kartes apakšējās malas un no flāmu valodas tulkoto Gobezija darbu par militāro arhitektūru un pirobaloģiju, izteikties diezgan skaidri; un cītīgā darbā nepagāja ne divi mēneši,— kad viņš kļuva nenoliedzami daiļrunīgs un varēja ne vien pēc visiem

likumiem uzbrukt priekšējam kontreskarpam, bet, apguvis

pa šo laiku kara mākslu daudz pamatīgāk, nekā bija nepieciešams sākotnējo nodomu īstenošanai, mans tēvocis piedevām

vēl spēja šķērsot Māsu un Sambru, doties diversijās līdz pat Vcbanas pozīcijām, Salsinas abatijai utt un attēlot saviem apmeklētājiem tikpat spilgti ikvienu no šiem uzbrukumiem kā to, kas notika pie svētā Nikolaja vārtiem, kur viņam bija tas gods tikt ievainotam.

Taču zināšanu slāpes, tikpat kā bagātības alkas, ar remdēšanu pieaug, Jo vairāk mans tēvocis Tobijs būrās pa karti, jo vairāk tā viņam iepatikās — tāda paša elektriskās asimilācijas procesa rezultātā, kā tas, ar kura palīdzību, pēc manas pārliecības, ko jums jau darīju zināmu, lietpratēju dvēseles pēc ciešas saskarsmes un ilgas berzēšanās ar savu aizraušanās objektu beidzot iegūst laimi kļūt izkoptām,— gleznainām,— spārnotām un skanošām,

Jo vairāk mans tēvocis Tobijs dzēra no saldā zināšanu avota, jo dedzinošākas un neciešamākas kļuva viņa slāpes, tā ka nebija vēl aizritējis viņa nebrīves pirmais gads, kad Itālijā vai Francijā vairs neatradās gandrīz nevienas nocietinātas pilsētas, kuras plānu viņš kaut kādā veidā nebūtu sadabūjis un pārlasījis, tiklīdz tie nāca viņam rokās,— rūpīgi uz vietas salīdzinādams šo pilsētu aplenkšanas vēstures, to nopostīšanu, pārbūvi un jaunu nocietinājumu celšanu;— viņš lasīja visus šos aprakstus tik saspringtā uzcītībā un aizrautībā, ka aizmirsa sevi, savu ievainojumu, pārvietošanās ierobežojumus un pusdienas.

Nākamajā gadā mans tēvocis Tobijs iegādājās no itāliešu valodas tulkotus Ramelija un Kataneo darbus,— kā arī Stevina, Moralī, ševaljē de Villa, Lorīni, Kohorna, Šītera, grāfa

de Pagāna, maršala Vobāna, mesjē Blondela un gandrīz tikpat daudz citu grāmatu par militāro arhitektūru, cik par bruņi-

nieku varoņdarbiem atrada pie dona Kihota, kad draudzes mācītājs un bārddzinis ielauzās viņa bibliotēkā.

Ap slimības trešā gada sākumu, kas iekrita tūkstoš seši simti deviņdesmit devītā gada augustā, mans tēvocis Tobijs atrada par vajadzīgu nedaudz iepazīties ar ballistiku — un, nospriedis, ka zināšanas vislabāk gūt no pirmavota, viņš sāka ar N. Tartalju, kurš, šķiet, pirmais atklāja, cik maldīgs ir uzskats, ka lielgabala lode nodara postījumus, virzoties pa taisnu līniju.— N. Tartalja pierādīja manam tēvocim, ka tas nav iespējams.

Nebeidzami ir patiesības meklējumi.

Kad mans tēvocis Tobijs bija apmierinājis zinātkāri un noskaidrojis, kādā trajektorijā lielgabala lode nelido, gluži nemanāmi viņš aizrāvās aizvien vairāk un klusībā nolēma izpētīt un atrast trajektoriju, kādā tā lido. Šā mērķa dēļ viņam vajadzēja sākt visu no gala, ņemot par ceļabiedru veco Maltusu un cītīgi studējot viņa darbus.— Pēc tam viņš ķērās pie Galileo un Toričelli sacerējumiem, kuros atrada ar dažiem ģeometrijas likumiem pamatotu neapgāžamu pierādījumu, ka lodes precīza trajektorija ir PARABOLA vai, citiem vārdiem sakot, HIPERBOLA un ka parabolas koniskā šķērsgriezuma parametrs vai latus rectum, pa kuru lode lido, ir tieši proporcionāls lodes masai un lidojuma amplitūdai, tāpat kā lodes trajektorija pret krišanas dubultleņķa sīnusu, kuru veido lodes izrautais robs horizontālā plaknē, — un ka puspara-

metrs diezgan!— manu dārgo tēvoci Tobij, —diezgan!—

nesper ne soli tālāk pa šo ērkšķaino līkloču taku;— bīstams ir katrs nākamais solis!— bīstamas šā labirinta cilpas!— bīstamas ir nelaimes, kas tev uzbruks, tiecoties pēc vilinošā iztēles augļa — ZINĀŠANĀM!— Ak, mīļo tēvoc!— bēdz,— bēdz,— bēdz no tā kā no čūskas!— Vai tev piederas, manu labo tēvoc, ievainotam cirksnī, cauras naktis sēdēt, acis neaizverot, maitāt veselību, mokoši kvernot bez miega? Ak vai!— tas pastiprinās tavas sāpes, aizkavēs svīšanu,— nomāks žirgtumu,— izsūks spēkus,— izspiedīs dzīvības sulas, radīs organismā

noslieci uz aizcietējumiem,— bojās tavu veselību — un izraisīs priekšlaicīgu vecuma nespēku.— Ak, tēvoc! Mīļo tēvoc Tobij!

CETURTĀ NODAĻA

Es nedotu ne pliku grasi par tāda cilvēka rakstīšanas māku,

kas nesaprot, ka vislabākais un raitākais stāstījums pasaulē,

kas sekotu tūlīt aiz izjustajiem veltījuma vārdiem tēvocim

Tobijam,— lasītājam šķistu gan sauss, gan pliekans,— tāpēc

aprauti nobeidzu iepriekšējo nodaļu, lai gan biju ticis savā

stāstā tikai līdz pusei.

Mana kaluma rakstniekiem ir kāds kopīgs pamatprincips

ar gleznotājiem. Tajos gadījumos, kad pārāk tiešs atdarinājums mūsu gleznu iespaidu vājina, mēs izvēlamies mazāko ļaunumu, uzskatot, ka piedodamāk noziegties pret patiesību

nekā pret skaistumu. Sacīto vajag izprast cum grano salis;

taču, lai kā tas būtu,— tā kā analoģija šeit veidota vairāk tādēļ, lai ļautu atdzist kvēlajiem veltījuma vārdiem, nevis cita iemesla dēļ,— tad nav sevišķi svarīgi, vai lasītājs to kādā citā nozīmē atzīst vai neatzīst.

Tēvocis Tobijs, trešā gada beigās pamanīdams, ka konusa šķērsgriezuma parametrs un pusparametrs rada brūces iekaisumu, sadusmots atmeta ballistikas studijas un pievērsās tikai fortifikācijas praktiskajai daļai, prieks par kuru, līdzīgs uzvilktas atsperes spriegumam, atgriezās pie viņa ar divkāršu spēku.

Šajā gadā mans tēvocis sāka kļūt neuzticīgs paradumam ik dienas uzvilkt tīru kreklu, neskuvies sūtīja prom bārddzini, un tikko atlicināja laiku, lai ķirurgs varētu pārsiet

ievainojumu, par kuru bēdāja tik maz, ka pat ne reizes septiņu pārsiešanu laikā neapjautājās, kā brūce dzīst.— Līdz — raugi!— pavisam negaidot, jo pārmaiņa nāca strauji kā zibens uzliesmojums, viņš ieslīga grūtsirdībā, ilgodamies tapt vesels, sūdzējās manam tēvam, dusmojās uz ķirurgu; bet

kādu rītu, dzirdot viņa soļus kāpnēs, tēvocis Tobijs aizcirta grāmatas un pastūma pie malas instrumentus, lai pārmestu ķirurgam ieilgušo ārstēšanu, kurai, kā tēvocis Tobijs izteicās, vismaz uz to brīdi jau sen vajadzēja būt pabeigtai.— Viņš gari un plaši runāja par pārciestajām sāpēm un mocībām, ko šajos četros gados sagādājis apnicīgais ieslodzījums istabā, piebilstot, ka bez laipnības un draudzīgā atbalsta, ko

viņam veltījis labākais no visiem brāļiem,— viņš sen jau būtu

sabrucis no savas nelaimes smaguma. Mans tēvs atradās

turpat. Tēvoča Tobija daiļrunība izvilināja viņa acīs asaras: tik negaidīta tā bija. Tēvocis Tobijs pēc dabas

nebija daiļrunīgs,— tāpēc iespaids bija jo lielāks. Ķirurgs

apmulsa; ne tālab, ka trūktu iemesla šādai vai vēl karstākai

nepacietībai,— taču arī tā nāca negaidīti; četros gados, kamēr ķirurgs ārstēja tēvoci Tobiju, viņš ne reizes nebija novērojis slimnieka uzvedībā neko tamlīdzīgu, ne reizes tas nebija izmetis

asu vai neiecietīgu vārdu, bet bijis pacietības iemiesojums,—

padevības iemiesojums.

— Nekurnēdami ciešot, mēs dažkārt zaudējam tiesības tikt pažēlotiem,— taču nereti mūs tādēļ žēlo trīsreiz karstāko—

Ķirurgs bija pārsteigts, taču apmulsa pavisam, kad dzirdēja

lēvoča Tobija runas turpinājumu, kurā viņš uz visstingrāko pieprasīja, lai ārsts ievainojumu nekavējoties izdziedētu,— vai arī tikšot sūtīts pēc mesjē Ronžā, karaļa armijas ārsta, kas to izdarīšot viņa vietā,

Vēlēšanos dzīvot un būt veselam cilvēkam piešķīrusi pati

daba; brīvības un neatkarības alkas ir tām tuva rada. Abas

šīs jūtas manam tēvocim piemita tādā pašā mērā kā pārējiem cilvēkiem; un ar jebkuru no tām būtu pieticis, lai izskaidrotu viņa dedzīgo vēlēšanos izveseļoties un atstāt istabu, taču es jums jau sacīju, ka mūsu ģimenē nekas

nenotiek, kā pieņemts citur, un, apsverot laiku un veidu,

kādā šī dedzīgā vēlēšanās šoreiz izpaudās, vērīgam lasītājam modīsies aizdomas, ka to izraisījis cits iemesls vai āķīgs untums,

kas perinājās tēvoča Tobija smadzenēs. Tā arī bija, un

nākamās nodaļas saturā atklāsies, kā šis iemesls vai untums izpaudās. Kad tiksim ar to galā, piekrītu, tad būs laiks atgriezties viesistabā pie kamīna, kur atstājām tēvoci Tobiju, neatļāvuši viņam pabeigt iesākto teikumu.

PIEKTĀ NODAĻA

Kad cilvēks pakļaujas kādas valdonīgas kaislības varai — vai, citiem vārdiem sakot, kad viņa JĀJAMZIRDZIŅŠ kļūst nevaldāms, — tad,— ar dievu skaidrais prāts un vēsā apdomība!

Tēvoča Tobija brūce bija gandrīz aizvilkusies, un, tikko

ķirurgs attapās no pārsteiguma un tika pie vārda, viņš

sacīja tēvocim Tobijam, ka tā nupat sākusi dzīt, un, ja neatkārtosies lobīšanās, par ko nebija ne mazāko aizdomu,— tad pēc piecām sešām nedēļām brūce sarētosies. Tikpat lielu olimpisko gadu skaitu pirms divpadsmit stundām tēvocis Tobijs būtu

uzskatījis par krietni īsāku laika sprīdi. Tagad viņa ieceres

bira kā no pārpilnības raga,— viņš dega nepacietībā īstenot

savus nodomus, un tāpēc, vairs neapspriedies ne ar vienu

dzīvu dvēseli,— kas, starp citu, man šķiet prātīgi darīts, ja esat nolēmis neuzklausīt neviena padomu, viņš slepeni lika Trimam, savam kalpam, iesaiņot šarpiju un pārsienamos materiālus, kā arī noīrēt četrzirgu karieti, kam jāpiebrauc pie durvīm tieši divpadsmitos tajā dienā , kad, pēc tēvoča Tobija ziņām,

mans tēvs būs aizņemts Londonas biržā. Tā, atstājis uz

galda banknoti ķirurgam par viņa pūlēm un vēstuli ar sirsnīgas pateicības vārdiem brālim,— viņš iesaiņoja savas kartes, grāmatas par fortifikāciju, instrumentus utt., un, no vienas puses

kruķa, no otras — Trima atbalstīts, tēvocis Tobijs sēdās

karietē un brauca uz Šendijholu.

Šīs pēkšņās aizbraukšanas iemesls vai — drīzāk — cēlonis bija šāds:

— Tā kā galds tēvoča Tobija istabā, pie kura vakaru pirms šīm pārmaiņām viņš sēdēja, apkrāvies ar kartēm utt.,— bija kādu nieku par mazu bezgala daudzajiem prāvākiem un sīkākiem zinātnes ieročiem, kas parasti uz tā gulēja grēdās,— sniegdamies pēc tabakdozes, tēvocis nejauši nometa zemē cirkuli un, liekdamies pēc cirkuļa, ar piedurkni nostūma rasetni un knaibles degļa ogles noņemšanai, un, tā kā viņam nepavisam neveicās, tad, mēģinādams satvert krītošās knaibles,— viņš nogrūda no galda mesjē Blondelu un uzgāza tam virsū grāfu de Pagānu.

Tādam nespējniekam kā mans tēvocis Tobijs nebija ko domāt savest postažu kārtībā saviem spēkiem — viņš, paskandinājis zvaniņu, pasauca savu kalpotāju Trimu. Trim,—

sacīja tēvocis Tobijs,— lūdzams, paskaties, kā esmu te visu

sajaucis,— Man jāiegādājas kaut kas ērtāks, Trim. Vai tu

nepaņemtu manu lineālu un neizmērītu šā galda garumu un platumu un pēc tam nepasūtītu man divreiz lielāku? Klausos! Kā jūsu augstībai labpatīk!— atbildēja

Trims paklanīdamies, tomēr es ceru, ka jūsu augstība drīz

būs diezgan atspirdzis, lai brauktu uz savu lauku muižu, kur — ja nu jūsu augstība tā aizrāvusies ar fortifikāciju — mēs varētu visu ierīkot uz goda.

Man jāpaskaidro jums, ka tēvoča Tobija kalpotājs, izbijis kaprālis no tēvoča rotas, kuru pazina ar vārdu «Trims»,— īstajā vārdā saucās Džeims Batlers,— taču, kopš viņš pulkā bija ieguvis savu iesauku, tēvocis Tob js viņu nekad īstajā vārdā neuzrunāja, vienīgi tad, kad bija uz viņu noskaities.

Musketes lode, ievainodama Trimu kreisajā celī kaujā pie Landenas, kas notika divus gadus pirms Namīras aplenkuma, bija padarījusi nabadziņu karadienestam nederīgu,— taču, tā kā viņš pulkā bija ļoti iemīļots un turklāt izveicīgs puisis, tēvocis Tobijs pieņēma viņu par kalpotāju; un Trims izrādījās ārkārtīgi apsviedīgs, nometnē un kazarmās tēvoci Tobiju aprūpējot kā sulainis, zirgu puisis, bārddzinis, pavārs, drēbnieks un

yit

slimo kopējs; un, patiešām, ar milzu uzticību un pieķeršanos Trims gādāja par tēvoci Tobiju un kalpoja viņam visur»

Tēvocis Tob jS Trimam atmaksāja ar tādu pašu mīlestību; un viņus vēl cietāk tuvināja abu vienādais zināšanu līmenis. Jo kaprālis Trims (kā viņu turpmāk saukšu), četrus

gadus palaikam ieklausīdamies kunga spriedelēšanā par nocietinātām pilsētām un izmantodams izdevību pastāvīgi iemest aci vai iebāzt degunu sava kunga plānos utt., izņemot un neskaitot tās īpašības, ko bija ieguvis kā tēvoča kalpotājs, pats nesēdēdams JĀJAMZIRDZIŅA mugurā, bija kļuvis šajā zinātnē vērā ņemams lietpratējs — un, pēc pavāra un istabmeitas domām, par cietokšņiem zināja tikpat daudz, cik tēvocis Tobijs.

Man nepieciešams vel tikai viens otas triepiens, lai pabeigtu

kaprāļa Trima portretu, un tā ir vienīgā tumšā svītra

tajā.— Puisis mīlēja dot padomus — vai, labāk sakot, klausīties pats savā balsī; tomēr viņa izturēšanās bija tik godbijīga, ka nenācās grūti viņu apklusināt, kad vēlējāties, lai viņš nerunā; taču, tikko viņš sāka mēli kulstīt,— runas plūdi bija neapturami;— viņam bija pārāk lokana mēle; mūžīgā runas piebārstīšana ar vārdiem jūsu augstība un kaprāļa godbijīgā izturēšanās tik lielā mērā noskaņoja par labu viņa daiļrunībai,— ka,

lai arī cik ļoti tā jūs apgrūtināja, jūs nespējāt pa īstam

dusmoties. Tēvoci Tobiju viņš reti apgrūtināja vai sadusmoja— vismaz šis Trima trūkums neizjauca viņu saskaņu. Tēvocis Tobijs, kā jau sacīju, mīlēja Trimu;— un, tā kā viņš turklāt uzticamu sulaini uzlūkoja kā padevīgu draugu,— tad

nespēja sadūšoties, lai to apklusinātu. Tāds bija kaprālis

Trims.

Ja būtu atļauts,— turpināja Trims,— dot jūsu augstībai

padomu un pateikt, ko es šai sakarā domāju. Esi tik labs,

Trim,— sacīja mans tēvocis Tobijs,— runā, saki bez bailēm, ko tu par šo lietu domā, Nu, tad,— atbildēja Trims

(ne jau acis nodūris un kasīdams galvu kā lauku lempis, bet) atglauzdams matus no pieies un stāvēdams taisni kā divīzijas priekšā,— es domāju,— atsāka Trims, izvirzīdams mazliet uz priekšu kreiso, sakropļoto kāju,— bet ar labās rokas izstiepto plaukstu norādīdams uz Dinkērkas karti, kas bija piesprausta pie aizkariem, es domāju,— teica kaprālis Trims,— padevīgi atzīdams jūsu augstības pārākumu, ka visi šie ravelīni,

bastioni, dūmu aizsegi un nocietinājumi ir tikai nožēlojama un nicināma blēņošanās uz papīra salīdzinājumā ar to, ko mēs ar jūsu augstību varētu uzcelt, ja savā vaļā dzīvotu laukos un ja

mūsu rīcībā būtu ceturtdaļakra vai trešdaļakra zemes, ar ko mēs varētu izrīkoties pēc patikas. Tā kā tuvojas vasara,— Trims turpināja,— jūsu augstība varētu sēdēt svaigā gaisā un dot man tās pilsētas vai cietokšņa nogrāfiju,— (Saki — ihnogrāfija,— aizrādīja tēvocis Tobijs), kuru jūsu augstībai labpatiksies aplenkt, un lai jūsu augstība nošauj mani uz nocietinājuma priekšējā vaļņa, ja es to nenostiprinu pēc jūsu

augstības prāta. Esmu pārliecināts, ka tu to izdarīsi,

Trim,— sacīja tēvocis.— Ja jūsu augstība,— turpināja kaprālis,— varētu man vienīgi norādīt poligonu un precīzi noteikt nocietinājuma līnijas un stūrus.— Tas man būtu tīrais nieks,

tēvocis iestarpināja. Es iesāktu ar cietokšņa grāvja rakšanu

un, ja jūsu augstība norādītu pareizo dziļumu un platumu

… To es varu pateikt uz mata, Trim,— atbildēja mans

tēvocis. …Pa vienai rokai es izmestu zemi pilsētas virzienā

eskarpam,— bet pa otrai — kaujaslauka virzienā — kontreskarpam. Pilnīgi pareizi, Trim,— iesaucās mans tēvocis Tobijs. Un, kad būtu uzbērumus nolīdzinājis, ar jūsu augstības atļauju apliktu nogāzes ar velēnām, kā tas pieņemts Flandrijā, ceļot labākos nocietinājumus,— un noklātu ar velēnām arī vaļņus un brustvērus, kā pienākas un kā tas zināms

arī jūsu augstībai. Labākie inženieri to sauc par mauriņu,

Trim,— sacīja mans tēvocis Tobijs. Nav svarīgi, vai tie ir

mauriņi vai velēnas,— atbildēja Trims,— jo jūsu augstībai zināms, kā aplikšanai tie noder desmitreiz labāk par ķieģeļiem

vai akmeņiem. Zinu, Trim, ka tie ir pārāki daudzējādā

ziņā, mādams ar galvu, apstiprināja tēvocis Tobijs,— jo

lielgabala lode iestrēdz tieši velēnā, neko nesadragājot, kas varētu piegružot grāvi (kā tas notika pie svētā Nikolaja vārtiem) un atvieglot pāriešanu.

— Jūsu augstība šīs lietas izprot labāk par jebkuru viņa majestātes armijas virsnieku,— atbildēja kaprālis Trims, taču, ja jūsu augstībai labpatiktos atteikties no galda pasūtīšanas un izšķirties par braukšanu uz laukiem, es strādātu kā zirgs pēc jūsu augstības norādījumiem un ierīkotu jums tādus nocietinājumus ka prieks — ar visām baterijām, apakšzemes ejām, grāvjiem un palisādēm, tā ka būs vērts mērot divdesmit jūdzes jāšus, lai tos apskatītu.

Dzirdot šos vārdus, tēvocis Tobijs nosarka kā frete,— taču ne aiz vainas apziņas — vai kautrības,— vai dusmām;— tas bija prieka sārtums;— viņu bija sajūsminājis kaprāļa Trima

plāns un tā izklāstījums. Trim!— iesaucās tēvocis Tobijs,—

pietiek runāt! Mēs varētu sākt kaujas darbību,— turpināja

Trims,— tajā pašā dienā, kad viņa majestāte ar sabiedrotajiem dosies uzbrukumā, un nopostīt pilsētu pēc pilsētas tikpat ātri

… Trim!— viņu pārtrauca tēvocis Tobijs,— ne vārda vairs!

— Jūsu augstība,— atsāka Trims,— varētu jaukā laikā sēdēt atzveltnes krēslā (šeit viņš norādīja uz to) un dot man

rīkojumus, bet es … Ne vārda vairs, Trim!— atkārtoja

tēvocis Tobijs. Turklāt jūsu augstība ne vien jauki pavadītu

laiku un izklaidētos,— bet arī ieelpotu svaigu gaisu, norūdītos un atgūtu veselību;— un jūsu augstības ievainojums sadzītu

mēneša laikā. Pietiek vārdu, Trim!— sacīja tēvocis Tobijs

(ielikdams roku bikšu kabatā), man tavs projekts vareni

patīk! Un es, ja jūsu augstībai labpatiktos, šo pašu brīdi iešu

un nopirkšu sapieru lāpstiņu, ko ņemsim līdzi, un pasūtīšu

vienu mazāku sapieru lāpstiņu, cērti ar pāris… Ne vārda

vairs, Trim!— sauca tēvocis Tobijs, sajūsmas uzplūdos pielēkdams stāvus uz vienas kājas un iespiezdams Trima saujā gineju,— Trim,— pavēlēja tēvocis Tobijs,— nesaki vairs ne vārda,— bet šo pašu brīdi ej, mīļais, lejā un veicīgi uznes man vakariņas!

Trims noskrēja lejā un atnesa savam kungam vakariņas, gluži veltīgi:— Trima ieteiktais rīcības plāns tā nodarbināja tēvoča Tobija domas, ka ēdiens viņam nebija ne prātā.— Trim,— palūdza tēvocis Tobijs,— aizvadi mani līdz gultai!— Atkal nekāda labuma.— Kaprāļa Trima uzburtā glezna bija iekvēlinājusi viņa iztēli:— tēvocis Tobijs nespēja aizvērt ne aci.— Jo vairāk viņš par to prātoja, jo brīnišķīgāka tā viņam šķita;— un tā veselas divas stundas pirms saullēkta viņš bija pieņēmis galīgu lēmumu un visos sīkumos pārdomājis savu un kaprāļa Trima bēgšanas plānu.

Šendijas ciematā, kur atradās mana tēva muiža, tēvocim Tobijam piederēja glīta mājiņa, ko viņam kopā ar zemes gabalu, kas gadā ienesa ap simt mārciņu sterliņu, bija atstājis kāds vecīgs radinieks. Mājas aizmugurējai daļai piekļāvās

sakņu dārzs pusakra platībā, bet dārza viņā malā, atdalīta

ar augstu īvju dzīvžogu, bija pļaviņa bumbošanai, aptuveni tik liela, cik kaprālis Trims vēlējās,— tāpēc, tiklīdz Trims bija pateicis «ceturtdaļakra vai trešdaļakra zemes, ar kuru mēs varētu izrīkoties kā patīk,»— acumirklī tēvoča Tcbija atmiņā iznira šī pļaviņa un brīnišķīgās krāsās uzdzirkstīja iztēlē;— tas arī bija viņa nosarkšanas fiziskais iemesls vai vismaz sārtuma paspilgtinātājs līdz tam uzkrītošajam tonim, kuru jau pieminēju,

Nekad vel mīļakais nav steidzies pie savas iemīļotas ar

lielāku dedzību un cerībām, kā tēvocis Tobijs pie savas pļaviņas, lai vientulībā izbaudītu tādas pašas jūtas,— Atkārtoju — vientulībā;— jo no mājas pļaviņu šķīra, kā jau minēju, augsts īvju dzīvžogs, bet no pārējām trim pusēm to mirstīgo acīm slēpa akmeņozoli un ziedošu krūmāju biezoknis,— tāpēc apziņa, ka šeit viņu neviens neredzēs, lika tēvoča Tobija iztēlei prieka gaidās iekvēloties vēl spožāk,— Veltīgas cerības!— Lai

cik biezi krūmāji ieskautu šo pļaviņu, lai cik apslēpta tā

liktos,— iedomāties, dārgo tēvoc Tobij, ka varēsi priecāties par šādu pusotraakra zemesgabalu un ka to neviens nepamanīs!

Kā tēvocis Tobijs un kaprālis Trims īstenoja savus sapņus,— kā norisa kaujas darbība, kurā nebūt netrūka piedzīvojumu,— var noderēt par visnotaļ interesantu blakustēmu šās drāmas samezglojumos un sižetā.— Taču šobrīd skatuve ir jāatbrīvo un jāpārkārto ainai pie viesistabas kamīna.

SESTĀ NODAĻA

— Ko viņi tur darās, brāl?— jautāja mans tēvs,—Man šķiet,— atbildēja tēvocis Tobijs,— sākot runu, izņemdams, kЈ

jau sacīju, no mutes pīpi un izkratīdams no tās pelnus, man

šķiet, brāl,— viņš atkātroja,— nebūtu par ļaunu piezvanīt.

—    Saki, Obadij, ko nozīmē šī kņada mums virs galvas?— jautāja tēvs,— mēs ar brāli tikko dzirdam, ko runājam.

—   Ser,— atbildēja Obadija, paklanīdamies sava kreisā pleca

virzienā,— kundzi sagrābis nelabums. Un kurp tad Suzanna

nesas caur dārzu tā, it kā viņu taisītos nolaupīt? Ser, viņa

skrien pa īsāko ceļu uz pilsētu,— atbildēja Obadija,— lai atvestu veco bērnu saņēmēju. Tad apseglo zirgu un uz karstām pēdām jāj pēc akušiera daktera Slopa, nodod viņam mūsu cieņas apliecinājumus — un saki, ka tavai kundzei sākušās dzemdību sāpes un ka es lūdzu viņu cik vien iespējams ātri kopā ar tevi ierasties!

—   Ļoti savādi,— sacīja tēvs, vērsdamies pie tēvoča Tobija,

tikko Obadija bija aizvēris durvis, ka, lai gan tepat ar roku

aizsniedzams tik pieredzējis ķirurgs kā dakteris Slops,— mana sieva līdz pēdējam brīdim neatsakās no savas stūrgalvīgās iedomas uzticēt mana bērna dzīvību, ko viena nelaime jau

piemeklējusi, kaut kādas nemācītas vecenes gādībai un ne

tikai mana bērna dzīvību, brāli, bet arī savu dzīvību un līdz

ar to visu pārējo bērnu dzīvības, kurus, iespējams, viņa man dzemdētu nākotnē.

—   Kazi, brāl,— atbildēja tēvocis Tobijs,— svaine tā dara

aiz taupības. Taupība uz desu ādām!— attrauca tēvs,

dakterim būs jāmaksā tāpat, vai nu viņš piedalās bērna

saņemšanā, vai ne, pēdējā gadījumā pat vairāk, lai viņu

nesadusmotu.

Tādā gadījumā,— tēvocis Tobijs savā sirds vientiesībā

sacīja,— to var izskaidrot vienīgi ar KAUTRĪBU!— Svaine, manuprāt,— viņš turpināja,— negrib pielaist vīrieti tik tuvu savai ****.— Nepateikšu, vai tēvocis Tobijs pabeidza teikumu

vai ne; viņam nāktu par labu, ja pieņemtu, ka

pabeidza, jo, manuprāt,viņš nespēja piemetināt NE

VĀRDA, kas to būtu uzlabojis.

Ja turpretī tēvocis Tobijs netika līdz teikuma beigām,— tad pasaulei jāpateicas mana tēva pīpei, kas pēkšņi pārlūza, par vienu no skaistākajiem oratora mākslas krāšņāko izteiksmes līdzekļu paraugiem, ko retoriķi dēvē par Aposiope-

sis. Augstā debess! Līdzīgi itāliešu mākslinieku Poco piu un

Poco meno,— tikko jūtamais Vairāk vai Mazāk nekļūdīgi nosaka skaistuma mērauklu gan teikumā, gan arī statujā! Kā vieglais kalta, zīmuļa, spalvas, vijoles lociņa et caetera pieskāriens rada to izteiksmes pilnību, kas dāvā patiesu iepriecinājumu!— Ak, dārgie tautieši!— esiet prasīgi!— esiet uzmanīgi savos izteicienos!— un nekad — ak!— nekad neaizmirstiet, no kādiem nenozīmīgiem vārdiņiem atkarīga jūsu daiļrunība un slava!

—      Mana svaine, kazi,— sacīja tēvocis Tobijs,— negrib

pielaist vīrieti tik tuvu savai ****— lieciet šeit domu zīmi tā

ir Aposiopesis. Izdzēsiet domu zīmi un rakstiet: PĒCPUSE,—skan neķītri.— Nosvītrojiet «pēcpusi» un ierakstiet: segtajai ejai — tā ir metafora; un, tā kā fortifikācijas termini jaucās pa tēvoča Tobija galvu, domāju, ka tieši šo vārdu viņš būtu izvēlējies, bijusi viņam izdevība teikumu papildināt kaut ar vienu vārdu.

Taču, vai tā būtu noticis vai nebūtu — un vai mans tēvs pīpi izšķirošajā brīdī salauza nejauši vai dusmās, ar laiku tas nāks gaismā.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Lai gan mans tēvs bija gudrs dabas filozofs,— viņā slēpās arī kaut kas no morālista, tāpēc, kad pīpe pārlūza uz pusēm,— viņam nebūtu vajadzējis darīt neko citu kā vienīgi pacelt

abus gabalus un mierīgi iemest ugunī. Neko tamlīdzīgu viņš

nedarīja; viņš tos meta no visa spēka — un,— lai šī darbība

kļūtu vēl izteiksmīgāka — metot pielēca kājās.

Gandrīz izskatījās, ka viņš aizsvilies dusmās;— un tonis, kādā viņš atbildēja tēvocim Tobijam, to apstiprināja.

—           Negrib,— atsaucās mans tēvs (atkārtodams tēvoča Tobija vārdus),— pielaist vīrieti tik tuvu savai,..! Nudien, brāli

Tobij! Tu izsmeltu pat Ijaba pacietību; un šķiet, ka mani vajā viņa nelaimes, kaut tādas pacietības man trūkst.

Kāpēc? Kur? Kālab? Kurā vietā? Uz kāda

pamata? — atsaucās tēvocis Tobijs galējā apjukumā.

Neticami,— atbildēja tēvs,— ka var nodzīvot, brāl, līdz

tavam vecumam un tik maz pazīt sievietes! Es viņas nepazīstu nemaz,— aizbildinājās tēvocis Tobijs,— un domāju,— viņš turpināja,— ka trieciens, ko man deva dēka ar atraitni Vodmenu gadu pēc Dinkērkas izpostīšanas,— šis trieciens, kas negāja secen, kā tev zināms, vienīgi tāpēc,— ka par šo dzimumu man nav itin nekādu zināšanu,— ļauj man ar pilnām tiesībām apgalvot, ka es nedz zinu, nedz izliekos zinām ka it ko

par sievietēm vai jelko, kas uz viņām attiecas. Man liekas,

brāl,— iebilda tēvs,— tev vajadzēja zināt vismaz to, kur sievielei pareizais, kur — nepareizais gals!

Aristoteļa meistardarbā sacīts, ka «tad, ja cilvēks domā par

kaut ko pagājušu,— viņš raugās uz zemi, bet, kad domā par

kaut ko, kam jānāk, paceļ acis uz debesīm».

Jādomā, ka tēvocis Tobijs nedomāja nedz par vienu, nedz otru, jo raudzījās taisni.— Pareizais gals!— atkārtoja tēvocis Tobijs, klusi murminādams šos vārdus un abām acīm truli urbdamies šaurajā spraugā, ko radīja dziļa plaisa kamīna dūmvada apmetumā. Sievietes pareizais gals! Apgalvoju,— sacīja tēvocis Tobijs,— ka man nav vairāk jēgas,

kurš tas ir, kā vīram, kas sēž mēnesī; un, ja es arī lauzītu

galvu,— turpināja tēvocis Tobijs (joprojām blenzdams dziļajā plaisā),— veselu mēnesi no vietas, esmu pārliecināts, ka nespētu neko izdomāt.

—          Tādā gadījumā, brāli Tobij,— atbildēja mans tēvs,— es tev to pateikšu.

—           Katrai lietai pasaulē,— turpināja mans tēvs (piepildīdams jaunu pīpi),— katrai lietai pasaulē, manu dārgo brāli Tobij, ir divi turekļi. Ne vienmēr,— iebilda tēvocis Tobijs. Vismaz,— atbildēja mans tēvs,— ikvienam cilvēkam ir

divas rokas,— kas izsaka to pašu pieņēmumu. Tātad, ja

cilvēks mierīgi apsēstos un domās pārcilātu visu, kas veido

dzīvnieka saukta par sievieti, formu, izskatu, uzbūvi, pieejamību un lietderību, un salīdzinātu tās pēc analoģijas… Nekad neesmu īsti sapratis šā vārda nozīmi,— iestarpi nāja tēvocis Tobijs.— ANALOĢIJA,— atbildēja mans tēvs,— nozīmē zināmu sakarību un saskanību, ko dažādi…— Šajā vietā velnišķīga dauzīšana pie durvīm pārcirta mana tēva analoģijas definīciju uz pusēm (gluži kā viņa pīpi)—un vienlaicīgi atšķēla ievadteikumu izcilākajam un dziļdomīgākajam traktātam, kāds jebkad radies abstraktās filozofijas klēpī;— pagāja vairāki mēneši, pirms manam tēvam radās izdevība laimīgi no tā atbrīvoties.— Taču šobrīd šķiet tikpat problemātiski, cik problemātiska ir pati traktāta tēma (apsverot sajukumu un postu, ko izraisījušas mūsu ģimenes likstas, kas tagad birst kā no pārpilnības raga viena pēc otras),— vai man izdosies atrast vietu šim traktātam trešajā sējumā vai neizdosies.

ASTOTĀ NODAĻA

No brīža, kad Obadijam uzdeva apseglot zirgu un jāt pēc daktera Slopa, akušiera, pagājušas aptuveni pusotras stundas nesteidzīgas lasīšanas,— tāpēc nav iemesla apgalvot, ka neesmu, izsakoties poētiski un rēķinoties ari ar stāvokļa nopietnību, atvēlējis Obadijam pietiekami garu laika sprīdi aizjāt turp un atgriezties,——lai gan, prozaiski un reālistiski runājot, diez vai viņš pa šo laiku paguvis apaut zābakus.

Ja pārlieku stingrs kritiķis sāktu urķēties un nolemtu tomēr izmantot pulksteņa vēzēkli un precīzi izmērīt laika sprīdi no zvana skandināšanas līdz klaudzināšanai pie durvīm, un, atradis, ka nav pagājis vairāk par divām minūtēm un trīspadsmit ar trīs piektdaļām sekunžu,— uzdrošinātos apvainot mani laika vienotības vai — drīzāk — laika ticamības neievērošanā,— es viņam atgādinātu, ka priekšstats par laika ilgumu un tā vienkāršākajiem veidiem atkarīgs vienīgi no mūsu domu plūduma nepārtrauktības un secīguma — un ir visnekļūdīgākais

akadēmiskais laika mērītājs, un es kā izglītots cilvēks vēlos,

lai par manu laika izjūtu spriež pēc tā skaitītajiem sprīžiem, ar sašutumu noraidīdams jebkura cita laika mērīšanai domāta vēzēkļa uzmešanos par taisnu soģi.

Tāpēc es lūgtu savu kritiķi ņemt vērā, ka no Šendijholas līdz daktera Slopa, akušiera, mājai ir tikai nieka astoņas jūdzes;— un, kamēr Obadija jāja šīs jūdzes turp un atpakaļ,

I . Cl 4

esmu pārvedis tēvoci Tobiju no Namīras cauri Francijai uz Angliju.— Gandrīz četrus gadus noturējis viņu slimības gultā — un paguvis aizsūtīt viņu kopā ar kaprāli Trimu četrjūga karietē gandrīz divsimt jūdžu garajā ceļā uz Jorkšīru.— Visiem šiem priekšdarbiem bija jāsagatavo lasītāja iztēle daktera Slopa uznākšanai uz skatuves vismaz tikpat sekmīgi (es ceru) kā dejai, dziesmai vai skaņdarbam cēlienu starplaikā.

Ja mans pārlieku stingrais kritiķis ietiepjas, apgalvodams, ka divas minūtes un trīspadsmit sekundes ir un paliek tikai divas minūtes un trīspadsmit sekundes — lai arī esmu aizstāvējis tās

kā mācēdams un ka šī taisnošanās, kaut arī varētu glābt

mana darba dramatisko izveidi, pazudinās mani kā biogrāfu, no šā brīža pārvēršot par vienkāršu ROMĀNU grāmatu, kas

līdz šim piederējusi apokrifu žanram, ja mani šādā veidā

spiež padoties,— es uzreiz apklusinu visus iebildumus un strīdus

par šo jautājumu, paziņodams kritiķim, ka Obadija vēl

nebija attālinājies ne sešdesmit jardus no zirgustaļļa, kad sastapa dakteri Slopu;— un, patiesi, viņš uzrādīja pavisam apvārtītu pierādījumu tam, ka dakteri sastapis, un tik tikko neuzrādīja arī traģisku pierādījumu.

Iztēlojieties…— Taču labāk ar to sākt jaunu nodaļu.

DEVĪTĀ NODAĻA

Iztēlojieties strupo, depīgo, mucveidīgo daktera Slopa augumu — perpendikulāri mērot, apmēram četrarpus pēdu garumā ar tik platu muguru un pusotras pēdas apkārtmērā izblīdušu vēdera, kas darītu godu pat jātnieku gvardes seržantam.

Tādi bija daktera Slopa auguma apveidi,— kurus, jums jāzina, ja esat lasījis Hogarta «Skaistuma analīzi»,— bet, ja neesat, iesaku izlasīt — iespējams kariķēt un pamatvilcienos atveidot tiklab ar trim, kā ar trīssimt spalvas vilcieniem.

Iztēlojieties šādu personu jo tāds, kā sacīju, bija daktera

Slopa ārējais izskats — lēnām, soli pa solītim, zvalstīgi tuvojamies pa dubļiem gaužām sīka ponija mugurā, kuram gan bija skaistas krāsas spalva, taču spēka ak vai! tikko pietiktu, lai zem tāda gaļasblāķa smaguma tipinātu vieglā solī,

kaut arī ceļi būtu tādi, ka pa tiem varētu rikšot. Tādi tie

nebija. Iztēlojieties Obadiju sēžam karietes zirga, spēcīga

milzeņa, mugurā un, piešus piecērtot, laižam pilnos auļos viņam pretī.

— Lūdzu, ser, veltiet mazliet uzmanības šim aprakstam!

Ja dakteris Slops jau pa jūdzi būtu pamanīji Obadiju uz šaurā ceļa mežonīgā ātrumā auļojam tieši viņam virsū,— dubļus šķiežam un joņiem nenovēršami tuvojamies kā divi deviņi,— vai šāda parādība, dubļu un ūdens virpuļa ieskauta,— nebūtu dakterī Slopā viņa stāvoklī iedzinusi dibinātākas šausmas nekā visbīstamākā no Vistona komētām?— Par šās parādības KODOLU, tas ir,— Obadiju un karietes zirgu, pat runāt nav vērts,— Pēc manam domām, pietika jau ar virpuli, lai sagrieztu vērpetē un aizrautu līdzi bez pēdām — ja ne dakteri, tad vismaz viņa poniju. Tātad jūs varat iedomāties, cik lielām vajadzēja būt daktera Slopa šausmām un bailēm no ūdens, lasot (ko jūs tūlīt darīsiet), ka viņš piesardzīgi virzījās pa ceļu uz Šendijholu un atradās sešdesmit jardus no mājas un piecus — no strauja pagrieziena, ko veidoja darza mūra asais stūris,— dubļainas gatves dubļainākajā posmā,— kad ap šo stūri vājprātīgos auļos izdrāzās Obadija uz karietes zirga un — hop!— tieši viņam virsū!— Šķiet, ka visā pasaulē nav iedomājams nekas šausmīgāks par šādu negaidītu sadursmi — tik apstulbis bija dakteris Slops! tik vāji sagatavojies izturēt šādu satricinājumu!

Ko varēja iesākt dakteris Slops?— Viņš pārkrustījās H Pfui!— Bet dakteris, ser, taču bija katolis. ■— Vienalga!— labāk būtu turējies pie seglu loka. — Tā gan, -nē,

kā vēlāk izrādījās, viņam labāk būtu bijis nedarīt neko, jo,

krustu metot, viņš izlaida no rokam pātagu,—bet, mēģinot saķert patagu, kas izslīdēja starp ceļgalu un seglu malu, pazaudēja kāpsli, to pazaudēdams, zaudēja ari līdzsvaru; un visā šajā zaudējumu gūzmā (kuri, starp citu,

pierāda, cik maz vērta ir krustīšanās) nelaimīgais dakteris zaudēja arī aukstasinību. Tāpēc, nenogaidījis Obadijas triecienu, viņš pameta poniju likteņa varā un šķērseniski novēlās no lopiņa, savā rīcībā un izskatā līdzinādamies vilnas ķīpai un pārciezdams kritienu bez jebkādām sekām, vienīgi (kā būtu noticis arī ar vilnas ķīpu) ar platāko vietu iegrimdams apmēram divpadsmit collu dziļi dubļos,

Obadija daktera Slopa priekšā divreiz norāva cepuri — vienreiz, kad viņš krita,— un otrreiz, kad redzēja viņu sēžam, Goddevība nelaikā!— vai labāk nebūtu bijis apturēt

zirgu, nolēkt no tā un palīdzēt dakterim? Ser, viņš darīja visu, kas viņa stāvoklī iespējams,— taču karietes zirga skrējiena inerce bija tik liela, ka Obadija nespēja to ar rāvienu apturēt; trim lāgiem viņš apriņķoja dakteri Slopu, pirms viņam

ar pūlēm tas izdevās;— un beidzot, kad viņš savu nezvēru tomēr apturēja, nošķīda tāda dubļu šalts, ka būtu bijis labāk, ja Obadija atrastos jūdzes attālumā. īsi sakot, nekad vēl dakteris Slops nebija tā notašķīts un tā pārtapis citā matērijā, kopš zinātne par transsubstanci nākusi modē.

DESMITA NODAĻA

Kad dakteris Slops ienāca viesistabā, kur mans tēvs un tēvocis Tobijs sprieda par sieviešu dabu,— grūti pateikt, vai viņus vairāk pārsteidza daktera izskats vai viņa parādīšanās; jo, tā kā nelaimes gadījums notika tik tuvu mājai, Obadija nebija turējis par vajadzīgu no jauna sēdināt viņu ponija

mugurā un ievedis dakteri viesistabā tādu, kāds viņš bija —

nenotīrītu, nepieteiktu, nenomierinājušos, viscaur notraipītu un apķepušu.— Nekustīgs un mēms kā Hamleta tēva gars pusotras minūtes viņš stāvēja viesistabas durvīs (Obadijam vēl aizvien turot viņa roku) visā savā aptraipītajā cēlumā.— Ķermeņa mugurpuses lejasdaļa, uz kuras dakteris krizdams bija

atspiedies, caurcaurēm novārtīta; bet visas pārējās vietas

Obadijas saceltā dubļu šalts bija apšļakstījusi tā, ka varēja kaut apzvērēt (pat domās nepieļaujot iebildumus), ka neviena piciņa nav gājusi secen.

Šeit tēvocim Tobijam radās lieliska izdevība savukārt atspēlēties manam tēvam,— jo neviens mirstīgais, redzēdams dakteri Slopu iekļuvušu šādā tintē, nebūtu apstrīdējis tēvoča Tobija uzskatu tajā ziņā, ka «mana svaine, kazi, negrib pielaist šāda paskata dakteri Slopu tik tuvu savai…». Taču tas bija argumentum ad hominem\ un, tā kā tēvocis Tobijs ne visai labi prata likt to lietā, jūs varat nodomāt, ka, iespējams, tādēļ viņš

to neizmantoja. Nē, īstais iemesls bija tas,— ka nebija viņa

dabā kādu aizvainot.

Daktera Slopa parādīšanās šajā brīdī bija ne mazāk noslēpumaina kā viņa ierašanās veids, lai gan ir skaidrs, ka manam tēvam būtu pieticis vienīgi mirkli padomāt, lai šo mīklu atminētu, jo tikai pirms nedēļas viņš bija dakterim Slopam paziņojis, ka mātes grūtniecības laiks tuvojas beigām; un, tā kā pēc tam dakteris nebija saņēmis nekādu ziņu, dabiski un turklāt tālredzīgi no viņa puses bija uzņemties braucienu uz Šendijholu, ko viņš arī darīja vienīgi tādēļ, lai redzētu, cik tālu mana māte tikusi.

Taču, noskaidrojot šās ierašanās iemeslu, mana tēva domas nelaimīgā kārtā noklīda nepareizā virzienā; līdzīgi iepriekš pieminētā pārlieku stingrā kritiķa domārn, tās barā riņķoja ap zvana skandināšanu un klaudzieniem pie durvīm, mērīdamas laika sprīdi starp tiem — un tik saspringti piesaistīdamas uzmanību šai operācijai, ka viņam pietrūka spēka ieprātoties

par ko citu, parastais dižāko matemātiķu vājums!— cītīgi

nopūloties ar pierādījumiem un veltot tiem visu savu spēku, viņiem nenieka nepaliek pāri, lai iegūtu praktiski lietojamu secinājumu.

Zvana šķindināšana un klauvējieni pie durvīm tikpat spēcīgi iedarbojās arī uz tēvoča Tobija sensorium — taču viņā tie modināja gluži citādas domas: abas nesavienojamās gaisa vibrācijas tūlīt atsauca tēvoča Tobija atmiņā ievērojamo inženieri Stevinu. Kāda Stevinam bija loma šajā notikumā,—

tā ir visgrūtākā problēma; tā tiks atrisināta,— taču ne

nākamajā nodaļā.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Rakstīšana, ja to pieprot (varat nešaubīties, ka, manuprāt, es to pieprotu), r.o sarunas atšķiras vienīgi ar nosaukumu. Tāpat kā neviens cilvēks, kas apzinās, ka atrodas labā sabiedrībā,

neuzdrošināsies izpļāpāt visu, arī neviens rakstnieks, kas

saprot, kur tieši beidzas pieklājības un labas audzināšanas robežas, neatļausies izdomāt visu. Pašu lielāko cieņu lasītāja apķērībai var parādīt, draudzīgi daloties uz pusēm un ļaujot, lai viņš savukārt arī kaut ko iztēlojas.

Kas atliecas uz mani, tad es lasītājam vienā laidā parādu šādu laipnību un daru visu, kas manos spēkos, lai viņa iztēle darbotos tikpat rosīgi kā mana.

Tagad ir lasītāja kārta.— Esmu sīki aprakstījis daktera Slopa nožēlojamo krišanu un viņa nožēlojamo parādīšanos viesistabā;— tagad lasītāja iztēlei kādu brīdi jārosās ap šiem notikumiem.

Lai lasītājs iedomājas, ka dakteris Slops paguvis izstāstīt, kas ar viņu noticis,— un pēc sirds patikas iztēlojas viņa izteicienus un pārspīlējumus.— Lai viņš pieņem, ka arī Obadija ir izstāstījis, kas ar viņu noticis, liekuļotā līdzjūtībā savilcis tik raižpilnu vaigu, cik lasītājam tas šķiet nepieciešams, lai pretstatītu šos

cilvēkus, kas stāv blakus. Lai lasītājs iedomājas, ka mans

tēvs uzkāpis augšstāvā uzzināt, kā klājas manai mātei.— Un, iztēles darbošanos beidzot,— lai iedomājas dakteri Slopu,

nomazgātu,— notīrītu un nomierinātu,— aprūpētu,— ieģērbtu Obadijas kurpēs, soļojam uz durvīm apņēmībā nekavējoties uzņemties pienākumu pildīšanu.

Rāmāk!— rāmāk, labo dakter Slop!— apvaldi savu radību palīga roku,— piesardzīgi ieliec to atpakaļ azotē, lai sildās;— tu īsti nezini, kādi šķēršļi,— īsti nespēj iedomāties, kādi slepeni spēki kavē tai darboties!— Vai tu biji, dakter Slop,— vai tu biji iepazīstināts ar oficiālā nolīguma slepenajiem punktiem, kas tevi atvedis šajā vietā?— Vai tev zināms, ka šo pasu brīdi tev virs galvas ir aizņemta kāda no Lūciņas meitām, sniedzot palīdzību dzemdībās?— Ak vai!— Tā ir skaidra patiesība!— Bez tam, Pilumna dižais dēls, kā tu vari līdzēt?— Tu esi ieradies neapbruņots;— tu esi atstājis mājās savu tire — teie, jaunizgudrotās stangas,— āķus,— šļirci un visus pārējos glābšanas un atvieglošanas līdzekļus,— Ak Dievs! šobrīd tie zaļajā rupjvilnas somā karājas tavas gultas galvgalī starp abām pistolēm!— Zvani;— sauc;— lai Obadija atkal sēstas karietes zirgam mugurā un jāj pēc tiem, cik ātri jaudā!

— Pasteidzies, Obadija!— skubināja mans tēvs,— es tev iedošu kronu!-Bet es,— piebilda tēvocis Tobijs,— piemetīšu vēl vienu!

DIVPADSMITĀ NODAĻA

—   Jūsu pēkšņā un negaidītā ierašanās,— sacīja tēvocis Tobijs, vērzdamies pie daktera Slopa (visi trīs patlaban sēdās pie kamīna, kad tēvocis Tobijs ierunājās),— acumirklī atsauca man atmiņā dižo Stevinu, kurš, jāatzīstas, ir viens no maniem

iemīļotākajiem rakstniekiem, Tādā gadījumā,— piebilda

mans tēvs, balstoties uz argumentu ad crumenam,— lieku divdesmit ginejas pret vienu vienīgu kronu (kuru saņems Obadija, kad atgriezīsies), ka šis Stevins bijis inženieris vai kaut kas tamlīdzīgs vai arī uzrakstījis kaut ko, kam tiešs vai netiešs sakars ar fortifikācijas māku.

—   To viņš ir darījis,— atbildēja tēvocis Tobijs. Tā jau

domāju,— sacīja mans tēvs,— kaut gan, varu apzvērēt, nesaprotu, kāds sakars varētu būt starp daktera Slopa pēkšņo ierašanos un traktātu par fortifikāciju,— kaut gan no tā es

baidījos,— Vienalga, par ko mēs runātu, brāli, kaut arī

gadījums būtu pavisam nepiemērots un neattiektos uz fortifikāciju,— tu kā likts tai pievērsīsies, Neļaušu, brāl Tobij,— turpināja mans tēvs, nudien, neļaušu bāzt sev galvā dūmu

aizkarus un ragveidīgus darinājumus! —To jūs, protama lieta, negribētu pieļaut!— iesaucās dakteris Slops, viņu pārtraukdams un smiedamies kā kutināts par savu kalambūru.

Pat kritiķis Deniss nejuta rūgtāku naidu un riebumu pret kalambūriem vai izteicieniem, kas kaut nedaudz atgādināja kalambūrus, nekā mans tēvs;— viņš ikreiz aizsvilās, tos dzirdot;— taču ar kalambūru tikt pārtrauktam nopietnā sarunā, viņa vārdiem sakot, bija tikpat pazemojoši kā saņemt sitienu ar knipi pa degunu; —viņš tur nesaskatīja nekādas starpības.

—   Ser,— teica tēvocis Tobijs, pievērsdamies dakterim Slopam,— aizsegiem, kurus minēja mans brālis Šendijs, nav nekāda sakara ar gultu,— kaut arī man zināmas Dikanža domas, ka «gultas aizkari savu nosaukumu droši vien aizguvuši no tiem»,— tāpat kā ragveidīgajiem darinājumiem nav gluži

nekā kopīga ar piekrāptu vīru ragu rotu. Aizsegs, ser, ir

vārds, kuru mēs fortifikācijā lietojam tās cietokšņa sienas vai vaļņa daļas apzīmēšanai, kas atrodas starp diviem bastioniem un tos savieno.— Aplencēji reti uzdrošinās tiem uzbrukt, tāpēc ka aizsegus droši sargā flangi. (— Gluži tāpat ir ar pārējiem aizkariem!—smiedamies iesaucās dakteris Slops.)—Tomēr,— turpināja tēvocis Tobijs,— lielākas drošības dēļ mēs parasti šo aizsegu priekšā ceļam ravelīnus, cenšoties tos izvietot pēc iespējas tālāk no cietokšņa fosse jeb grāvja. -Parastie cilvēki, kuriem maz zināšanu fortifikācijā, jauc ravelīnu ar pusloka ravelīnu,— kaut arī tie ir pilnīgi atšķirīgi — nevis pēc formas vai uzbūves, jo mēs tos līdz pēdējam sīkumam ceļam vienādus, tāpēc ka tie allaž sastāv no divām fasērn, kas veido

izvirzītu leņķi ar pusloka, nevis taisnstūrainām atverēm,

Kur tādā gadījumā slēpjas atšķirība? (— mans tēvs mazliet īgni iejautājās.) — Izvietojumā,— atbildēja tēvocis Tobijs,— jo, kad ravelīns, brāl, atrodas aizsega priekšā, tas ir ravelīns, bet, kad ravelīns atrodas bastiona priekšā, tad tas vairs nav ravelīns — tas ir pusloka ravelīns,— tāpat kā pusloka ravelīns ir tikai pusloka ravelīns, kamēr atrodas bastiona priekšā;— taču, ja nāktos izmainīt vietu un nolikt to aizsega priekšā,— tad tas vairs nebūtu pusloka ravelīns; šajā gadījumā pusloka ravelīns nav pusloka ravelīns:— tas nav nekas vairāk kā ravelīns. Es domāju,— ierunājās mans tēvs,— ka cēlajai aizsardzības zinātnei, tāpat kā visām pārējām, ir savi trūkumi.

—   Runājot par ragveida nocietinājumiem (— ai! ai!— izdvesa mans tēvs), kurus,— turpināja tēvocis Tobijs,— pieminēja mans brālis, tad tie veido iespaidīgu ārējo nocietinājumu daļu; franču inženieri tos dēvē par Ouvrage ā corne; un

parasti mēs tos ceļam, lai segtu vietas, kas, pēc mūsu domām, mazāk aizsargātas nekā pārējās; tos veido divi zemes uzbērumi vai pusbastioni,— kas izskatās ļoti skaisti, un, ja jums nekas nebūtu iebilstams pret mazu pastaigu, apsolos jums parādīt šādu nocietinājumu, uz ko būtu vērts paskatīties.— Jāatzīst,— turpināja tēvocis Tobijs,— ka tad, kad mēs pilnībā nobeidzam to augšdaļu,— tie kļūst daudz stiprāki, taču tad tie izmaksā ļoti dārgi un aizņem milzum daudz vietas, tā ka, pēc manām domām, tie vislabāk der nometnes priekšposteņu aizsegam un aizsardzībai; pretējā gadījumā dubultais te-

nālSoco Pie mūsu mātes piemiņas, brāl Tobij!— iesaucās

mans tēvs, nespēdams ilgāk valdīties,— tu izvestu no pacietības pat svēto!— Lūk, atkal tev izdevies — pats nezinu, kā,— ne tikai iesaistīt mūs savā apnicīgajā malšanā,— bet piedevām vēl tava galva tā piebāzta ar šiem sasodītajiem nocietinājumiem, ka, lai gan mana sieva šobrīd mokās dzemdību sāpēs un

dzirdami viņas kliedzieni, tu ātrāk nerimsies, kamēr nebūsi

bērnu saņēmēju apvārdojis! Akušieri, ja jums nav iebildumu!— izlaboja dakteris Slops. No sirds saku, ka nav!—

atbildēja mans tēvs,— man vienalga, kā jūs tiekat saukts;— vēlos vienīgi, lai velns rauj fortifikācijas zinātni ar visiem tās izgudrotājiem;— tā novedusi kapā tūkstošiem cilvēku — un beigu beigās novedis ari mani,— Neļaušu, neļaušu, brāli Tobij, piegružot savas smadzenes ar snpām, apakšzemes ejām, dūmu aizsegiem, skanstes kurvjiem, palisādēm, ravelīnieni, pusapļa raveliniem un tamlīdzīgām drazām, kaut man par to dotu Namīru ar visām pārējām Flandrljas pilsētām piedevām.

Tēvocis Tobijs bija no tie cilvēkiem, kas pacietīgi panes aizvainojumus,— ne tāpēc, ka viņam trūktu drosmes:— vienā no iepriecējām nodaļām jau teicu, ka «viņš bija drosmīgs cilvēks»c— Bet šeit vienīgi piebildīšu: ja rastos kritiska situācija, kad nepieciešama drosme,— es nevaru iedomāties nevienu cilvēku, kura patvērumā justos drošāk;— šo pacietību neizraisīja arī vienaldzība vai trulums — jo viņš uzņēma tēva apvainojumu tikpat skaudri kā jebkurš jūtīgs cilvēks —, bet tēvocis bija miermīlīgas, rāmas dabas — tajā nebija ne miņas no nesaticības,— visas viņa rakstura iezīmes bija savijušās labvēlīgā harmonijā; tēvocim Tobijam diez vai pietiktu dūšas atriebties pat mušai.

— Lido!— reiz pie pusdienu galda viņš uzsauca milzīgai mušai, kas, tēvocim Tobijam ēdot pusdienas, bija riņķojusi ap viņa degunu un velnišķīgi kritusi uz nerviem — un ko pēc neskaitāmiem veltīgiem mēģinājumiem, kad tā atkal laidelējās

ap viņu, beidzot izdevās noķert— Es tev nedarīšu pāri!— sacīja tēvocis Tobijs, pieceldamies no krēsla un ar mušu rokā

šķērsodams istabu, es neaizskaršu ne matiņa uz tavas

galvas!— Lido!— viņš sacīja, paceldams loga rāmi un atvērdams sauju, lai mušu palaistu brīvībā,— ej! laidies prom, nabadzīte! Kāpēc lai es tev darītu pāri?— Pasaule, bez šaubām, ir plaša diezgan, lai tajā vietas pietiktu mums abiem!

Biju tikai desmit gadus vecs, kad tas notika; taču vai nu pati tēvoča rīcība vairāk saskanēja ar manu šim vecumam raksturīgo dvēseles stāvokli, kad mostas līdzjūtība, kas acumirklī lika manam augumam nodrebēt prieka trīsās,— vai arī mani iespaidoja tēvoča kustības un to izteiksmīgums,— vai citā veidā, ar kādas noslēpumainas burvestības palīdzību,— balss tembrs un kustību saskaņa, ko izraisīja žēlsirdība, atrada ceļu uz manu sirdi, es nezinu;— zinu tikai, ka visu aptverošā labvēlība, ko toreiz mācījos no tēvoča Tobija un kas iespiedās man sirdī, nekad kopš tās reizes nav no turienes pagaisusL Kaut arī negribu noniecināt to, ko man šajā ziņā devusi universitātē apgūtā literae humaniores, vai apšaubīt gan mājās, gan svešās zemēs par dārgu naudu saņemtās audzināšanas nozīmi,— tomēr bieži domāju, ka pusi pateicības par savu filantropisko dabu esmu parādā šīm nejaušajām atmiņām.

Aprakstītais gadījums atvietos vecākiem un audzinātājiem veselu sējumu par šo tēmu.

Nevarēju šo līniju tēvoča Tobija portretā ievilkt ar to pašu otu, ar kuru esmu gleznojis pārējās daļas,— tās atsedza vienīgi ar JĀJAMZIRDZIŅU saistītās rakstura iezīmes;— šajās līnijās atklājas viņa morālās īpašības. Mans tēvs, kā lasītājs jau sen būs pamanījis, bija pilnīgi pretējos uzskatos par pazemību, ar kādu jāuzņem pārestības; viņam no dabas bija daudz asākas un ātrākas uztveres spējas ar vieglu noslieci uz ērcīgumu, taču šis sapīkums nekad neiesvēla viņā jūtas, kas līdzinātos niknumam,— kaut gan dzīves likstās un raizēs tas sliecās izpausties

mazliet ērmotā un asprātīgā kurnēšanā. Lai kā tas arī

nebūtu, viņš bija atklāts un augstsirdīgs cilvēks,— allaž gatavs uzklausīt pretēju viedokli, un īslaicīgie nīgruma uzliesmojumi pret citiem, sevišķi pret tēvoci Tobiju, ko viņš sirsnīgi mīlēja,— viņu allaž sāpināja desmitreiz vairāk (tikai ne notikumā ar krustmāti Dinu vai gadījumos, kas skāra kādu no viņa hipotēzēm).

Šādi pretstatīti, atklājās abu brāļu raksturi — un jo sevišķi skaidri sadursmē, kas izraisījās par Stevinu.

Nav vajadzības stāstīt lasītājam, ja viņam ir pašam savs JĀJAMZIRDZIŅŠ, ka cilvēkam nav vārīgākas vietiņas pie miesas par viņa JĀJAMZIRDZIŅU un ka tēvocis Tobijs nevarēja nepamanīt šādus nepelnītus belzienus savējam.— Nē,— kā jau teicu, tēvocis Tobijs tos sajuta un turklāt ļoti sāpīgi.

— Dieva dēļ, ko viņš sacīja, ser?— Kā izturējās? Ak,

ser!— Augstsirdīgi! Jo, tikko mans tēvs pārstāja aizvainot viņa

JĀJAMZIRDZIŅU, tēvocis Tobijs bez mazākā satraukuma

novērsās no daktera Slopa, ar kuru sarunājās, un ielūkojās acīs manam tēvam ar tik labsirdīgu izteiksmi sejā,— tik lēnprātīgi,— tik draudzīgi,— tik neizsakāmā maigumā,— ka tēvs jutās aizkustināts līdz sirds dziļumiem. Viņš steigšus piecēlās un, satvēris tēvoci Tobiju aiz abām rokām, ierunājās:— Brāli Tobij,— viņš sacīja,— atvaino mani!— es lūdzu tevi — piedod manu pārsteidzīgo aizsvilšanos, ko esmu mantojis no mātes!-—Mans mīļais, dārgais brāli,— atbildēja tēvocis Tobijs, ar tēva palīdzību rausdamies kājās,— nesaki vairs ne vārda!— No visas sirds piedodu, kaut arī tu, brāli, būtu nepēlis mani

desmitreiz vairāk! Nav cēli,— iebilda mans tēvs,— apvainot

cilvēku,— it sevišķi — brāli;— bet apvainot tik lēnprātīgu brāli — tik padevīgu,— tik pacietīgu,— tik pazemīgu — ir zemiski.— Dieva vārds, tas ir gļēvi!— No visas sirds piedodu,— sacīja tēvocis Tobijs,— kaut arī tu būtu izteicis piecdesmitreiz

vairāk! Bez tam, manu dārgo Tobij,— iesaucās tēvs,—

kāda man daļa par taviem laika kavēkļiem vai izpriecām? Ja vēl būtu manos spēkos (bet nav manos spēkos) vairot to skaitu!

Brāli Šendij,— atbildēja tēvocis Tobijs, domīgi ielūkodamies tēvam acīs,— šajā ziņā tu dziļi maldies,— jo tu sagādā man lielu prieku, savā vecumā radīdams bērnus Šendiju dzimtas turpināšanai!—Taču ar to, ser,— iebilda dakteris Slops,— misters Šendijs sagādā prieku pats sev! —Ne par naga melnumu!— iesaucās mans tēvs.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

— Mans brālis to dara aiz ieraduma,— sacīja tēvocis Tobijs,— Man šķiet, mājas soli apkopdams,— atsaucās dakteris Slops.— Blēņas!— norūca mans tēvs,— nav vērts par to runāt!

ČETRAPADSMITA NODAĻA

Pēdējās nodaļas beigās mans tēvs un tēvocis Tobijs palika stāvam kā Bruts un Kasijs tās ainas noslēgumā, kurā viņi nokārto savstarpējos rēķinus.

Izteicis pēdējos trīs vārdus,— tēvs apsēdās;— tēvocis Tobijs mats matā sekoja viņa piemēram, vienīgi pirms sēšanās krēslā pašķindināja zvaniņu un lika kaprālim Trimam, kas gaidīja rīkojumus, aiziet pēc Stevina:— tēvoča Tobija mājas atradās pavisam tuvu — ceļa otrā pusē.

Dažs labs būtu pārtraucis sarunas par Stevinu;— bet tēvocis Tobijs sirdī neturēja ļaunu prātu;— un viņš turpināja iesākto tēmu, lai pierādītu tēvam, ka nedusmojas.

—   Jūsu pēkšņā parādīšanās, dakter Slop,— tēvocis atsāka pārtraukto sarunu,— tūlīt man atsauca atmiņā Stevinu, (Mans tēvs, varat būt pārliecināts, vairs nepiedāvājās slēgt derības

par to, kas ir Stevins.) Tāpēc,— turpināja tēvocis Tobijs,—

ka slavenos burājamos ratus, kas piederēja princim Morisam un bija tik brīnišķīgi konstruēti un ātri, ka spēja aizraut pusduci pasažieru trīsdesmit vācu jūdzes, aizmirsu, cik nieka minūtēs,— izgudrojis dižais matemātiķis un inženieris Stevins.

—   Jūs varējāt aiztaupīt savam kalpotājam pūles (jo viņš, nabadziņš, ir klibs),— sacīja dakteris Slops,— iet pēc Stevina izgudrojuma apraksta, jo, atgriezdamies no Leidenes caur Hāgu, apmetu līkumu līdz Ševeningai, kas ir krietnu divu jūdžu attālumā, lai tos apskatītu,

Tīrais sīkums,— atbildēja tēvocis Tobijs,— salīdzinājumā ar to, ko izdarīja mācītais vīrs Peireskijs, kas nostaigāja piecsimt jūdžu no Parīzes līdz Ševeningai un no Ševeningas atkal uz Parīzi, vienīgi lai uzmestu tiem acis — un tikai tādēļ.

Dažs labs necieš, ka top pārspēts.

—   Visīstākais muļķis šis Peireskijs,— atsaucās dakteris Slops.—Taču ņemiet vērā, ka tas netika teikts aiz nicinājuma pret zinātnieku,— bet gan tāpēc, ka Peireskija nenogurdināmā centība, mērojot tik tālu ceļu kājām vienīgi aiz mīlestības uz zinātni, daktera Slopa tādā pašā nolūkā veikto varoņdarbu nolīdzināja ar zemi.— Visīstākais muļķis šis Peireskijs,— viņš atkārtoja,— Nu, kāpēc?— iebilda mans tēvs, nostādamies brāļa pusē ne vien tādēļ, lai pēc iespējas ātrāk vērstu par labu viņam nodarīto pārestību, kas pašam neizgāja no prāta,— bet daļēji tāpēc, ka saruna sāka ne pa jokam viņu

ieinteresēt.— Nu, kāpēc?— viņš jautāja.— Kāpēc jānozākā Peireskiis vai kāds cits par vēlēšanos pamielot acis ar šo vai citu vērtīgu zinātnisku atklājumu, jo, lai gan man nav priekšstata, kas tie par ratiem,— viņš turpināja,— to izgudrotājam vajadzēja būt ļoti spējīgam mehāniķim;— un, kaut arī nevaru pateikt, uz kādiem filozofiskiem principiem balstoties, viņš to panācis,— taču viņa ierīce nenoliedzami radīta, balstoties uz neapgāžamiem principiem, lai arī kādi tie būtu, jo citādi nebūtu varējuši attīstīt ātrumu, par kādu runāja brālis.

—   Tie varēja attīstīt,— apgalvoja tēvocis Tobijs,— tādu ātrumu, ja ne vēl lielāku,— jo Peireskijs, runājot par šo ratu kustības ātrumu, eleganti izteicies: Tam citus erat, quam erat ventus, kas, ja vien neesmu aizmirsis latīņu valodu, nozīmē: Tie bija ātri kā vējš.

—    Bet atļaujiet jautāt, dakter Slop,— ierunājās mans tēvs, pārtraukdams tēvoci Tobiju (lai gan neaizmirsdams tajā pašā laikā atvainoties),— pēc kādiem principiem tad šie rati darbojās? Pēc ļoti veikliem principiem, varat būt pārliecināts,—

atbildēja dakteris Slops,— un esmu bieži brīnījies,— viņš turpināja, izvairīdamies atbildēt uz jautājumu,— kāpēc neviens no mūsu muižniekiem, kas, tāpat kā mēs, dzīvo plašos līdzenumos (it sevišķi tie, kuru sievas vēl ir spējīgas dzemdēt bērnus) ,— neizmēģina tamlīdzīgu braucamrīku,— jo tas ne vien bezgala paātrinātu palīdzības sniegšanu pēkšņas saslimšanas reizēs, kādas gadās daiļajam dzimumam,— ja vien vējš būtu labvēlīgs —, bet piedevām vēl ārkārtīgi ietaupītu līdzekļus, labāk izmantojot vēju, kas neko nemaksā un neko neēd, nekā zirgus, kas (lai velns tos rauj!) gan maksā, gan ēd baltu naudu!

—   Jūsu ieteikums nekam neder tieši tāpēc,— atbildēja mans tēvs,— ka «vējš neko nemaksā un neko neēd»,— jo tikai mūsu ražoto produktu un to izstrādājumu patēriņš dod izsalkušajam maizi, veicina tirdzniecību, ienes naudu un uztur mūsu zemesgabalu vērtību;— un, lai gan atzīstos, ka, ja es būtu princis, devīgi atlīdzinātu gudrajai galvai, kas izdomājusi šādu ierīci,— tomēr stingri aizliegiu to izmantot!

Mans tēvs sāka justies kā zivs ūdenī — un būtu tikpat daiļrunīgi turpinājis spriedelēt par tirdzniecību, cik tēvocis Tobijs pirms tam bija spriedis par fortifikāciju,— taču par lielu zaudējumu nopietnajai zinātnei liktenis jau no rīta bija lēmis, ka neviena doma, ko mans tēvs tajā dienā sāks risināt, netaps pabeigta,— jo, tikko viņš pavēra muti, lai iesāktu nākamo teikumu,—

PIECPADSMITĀ NODAĻA

iedrāzās kaprālis Trirns ar Stevinu.— Taču par vēlu:— jautājums bija sīki iztirzāts viņa prombūtnē un saruna ievirzījusies citā gultnē.

—           Vari nest grāmatu atpakaļ, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs, pamādams savam kalpam.

—           Lūdzams, pagaidi, kaprāl!— tēvs jokodamies iesaucās,— vispirms ieskaties tajā un lūko atrast kaut ko par burājamiem ratiem.

Kaprālis Trims karadienestā bija iemācījies paklausīt — un neprātot;— nolicis grāmatu uz blakus galdiņa, viņš steigšus to pārlapoja.— Ar jūsu augstības atļauju,— sacīja Trims,— nevaru ieraudzīt neko tamlīdzīgu; tomēr,— viņš turpināja, savukārt mazliet pajokodams,— ar jūsu augstības atļauju gribu par to pārliecināties!— To sacīdams, kaprālis satvēra grāmatu aiz vākiem;— turēdams tos katru savā rokā — un atliekdams vākus tā, ka lapas nokarājās lejup, pamatīgi to sapurināja.

—           Ar jūsu augstības atļauju,— iesaucās Trims,— kaut kas no tās tomēr izkrita,— taču tie nav nedz rati, nedz kaut kas

ratiem līdzīgs! Lūdzams, kaprāl,— mans tēvs smaidīdams

sacīja,— kas tad tas ir? Man šķiet,— atbildēja Trims,

noliekdamies, lai paceltu nokritušo lapu,— drīzāk izskatās pēc sprediķa, jo sākas ar Bībeles citātu, norādot nodaļu un pantu, un tālāk iet nevis kā rati, bet kā īstens sprediķis!

Klātesošie smaidīja.

—           Iedomāties nevaru, kā tas iespējams,— brīnījās tēvocis Tobijs,— ka manā Stevinā iekļuvis kaut kāds sprediķis!

—           Manuprāt, tas ir sprediķis,— atbildēja Trims,— rokraksts skaidrs, tāpēc, ja jūsu augstības atļauj, varu nolasīt kādu lappusi;— jo jums jāzina, ka Trimam gandrīz tikpat labi patika klausīties savā lasīšanā, kā runāšanā.

—           Man allaž piemitusi stipra dziņa,— sacīja tēvs,— iedziļināties visā, ko piedzīvoju, pateicoties šādai apstākļu sakritībai;— un, tā kā mums nav nekā labāka padomā, vismaz, kamēr atgriežas Obadija, būšu tev pateicīgs, brāl, ja liksi — ceru, ka dakteris Slops neiebildīs,— kaprālim Trimam nolasīt pāris lappuses no atrastā sprediķa,— ja viņa lasītmāka ir tikpat

liela, cik vēlēšanās pakalpot. Ar jūsu augstības atļauju, varu

paziņot,— sacīja Trims,— ka Flandrijā veselas divas kampaņas

nokalpoju par pulka garīdznieka ķesteri. Viņš nolasīs ne

sliktāk par mani,— apstiprināja tēvocis Tobijs. Trims, varu

apgalvot, bija apķērīgākais rakstu pratējs manā rotā un būtu

pirmais saņēmis helebardu., ja nabagu nebūtu ķērusi nelaime.— Kaprālis Trims uzlika roku uz sirds un zemu paklanījās savam kungam,— tad, novietojis cepuri uz grīdas un satvēris sprediķi kreisajā rokā, lai labā paliktu brīva,— drošu soli iznāca istabas vidū, no kurienes varēja labāk redzēt savus klausītāj us, bet tie — savukart viņu.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

—   Ja jums ir iebildumi…— ierunājās mans tēvs, pievērsdamies dakterim Slopam,— Ne vismazākie,— atbildēja dakteris Slops,— jo nav taču zināms, kādā garā sprediķis ieturēts,— tas tikpat labi var būt kāda mūsu baznīcas teologa sacerējums

kā jūsu,— tā ka risks ir vienlīdz liels. Ar jūsu augstību

atļauju,— sacīja Trims,— tas nav uzrakstīts nedz vienā, nedz otrā garā, jo sprediķī runāts tikai par sirdsapziņu!

Trima spriedums klausītājus sasmīdināja,— vienīgi dakteris Slops, pagriezies pret viņu, lūkojās mazliet īdzīgi,

—    Sāc, Trim,— un lasi skaidri,— skubināja mans tēvs,— Tūlīt, jūsu augstība!— atsaucās Trims, paklanīdamies un, lai piesaistītu klausītāju uzmanību, viegli pakustinādams labo roku.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Taču, pirms kaprālis Trims sāk lasīt, man jāapraksta, kā

viņš bija nostājies,— citādi viņš jūsu iztēlē var, dabiski, parādīties neērtā pozā — sasprindzis,— izstiepies kā stīga,— abām kājām vienmērīgi balstot ķermeņa svaru,— neatlaidīgi vērdamies vienā punktā, gluži kā sardzē stāvot,— apņēmīgi sažņaudzis kreisajā rokā sprediķi it kā kramenīcu.— Vārdu sakot, jums gribētos iztēloties Trimu tādu, it kā viņš stāvētu vada ierindā, gatavs doties uzbrukumā,— Īstenībā viņa stāja atšķīrās no jūsu iedomātās kā diena no nakts.

Trims stāvēja savu klausītāju priekšā, paliecies un sasvēries uz priekšu gandrīz astoņdesrnitpiecarpus grādu leņķī pret horizonta plakni;— šāds stāvoklis, kā tas labi zināms izciliem oratoriem, kuriem šis apraksts arī domāts, ir pārliecinošākais krišanas leņķis;— jūs varat runāt un sprediķot jebkurā citā leņķī — tas nav noliedzams,— un to dara katru mīļu die-

nu —, taču, kāds ir panāktais iespaids,— par to lai spriež pasaule!

šī nepieciešamība saliekties ar matemātisku precizitāti aprēķināta astoņdesmitpiecarpus grādu leņķi, vai tā nerāda

tnums cita starpā, kādu savstarpēju draudzīgu atbalstu sniedz viena otrai māksla un zinātne?

Kā gan, velns ar arā, kaprālis Trims, kas neprata atšķirt pat

šauro leņķi no platā, uzķēra tieši īsto; vai tā bija nejaušība

vai iedzimtas spējas, nemaldīga nojauta vai māka atdarināt vai arī kaut kas cits, tiks izskaidrots tajā šīs mākslas un zinātnes enciklopēdijas daļā, kurā spriests par daiļrunas izteiksmes līdzekļiem senātos, baznīcās, tiesas zālēs, kafejnīcās, guļamistabās un pie kamīna.

Viņš stāvēja atkārtoju, lai saglabātu portreta viengabalainību,— saliecies un mazliet sasvēries uz priekšu; atbalstījies uz labās kājas, kas turēja septiņas astotdaļas ķermeņa

svara, kreiso kāju, kuras sakropļojums šādai pozai nāca

tikai par labu, nedaudz izriezis — nedz sāniski, nedz uz priekšu, bet kaut kā šķībeniski,— ceļgalu ieliecis, taču ne stipri,— bet tā, lai neizjauktu līniju daiļumu un, piebildīšu, arī zinātnes noteikto līdzsvaru,— jo ņemiet vērā, ka tai vajadzēja noturēt astoto daļu ķermeņa smaguma,— tāpēc šoreiz kājas novietojums bija negrozāms,— jo pēdu, lai noturētu astoto daļu svara un vēl nestu to, nedrīkstēja izvirzīt tālāk vai celi saliekt vairāk, nekā to atļāva mehānikas likumi.

Šo aprakstu iesaku ņemt vērā gleznotājiem — un — vai maz jāpiebilst?— oratoriem.— Liekas, ka ne, jo, ja viņi šīs likumības neliks lietā, velsies uz deguna kā likts.

Tas ir viss, kas man sakāms par kaprāļa Trima ķermeni un

kājām. Kreisajā rokā viņš brīvi, taču ne pa roku galam,

turēja sprediķi, paceltu mazliet augstāk par vēderu un kādu nieku atstatu no krūtīm;— viņa labā roka brīvi nokarājās gar

sāniem pēc visiem dabas un gravitācijas likumiem, taču ar

pavērto delnu pagriezta pret klausītājiem, gatava vajadzības gadījumā palīdzēt jūtām.

Kaprāļa Trima acis un sejas muskuļi bija pilnīgā saskaņā ar ķermeņa pārējām daļām:— viņš izskatījās vaļsirdīgs,— atraisīts,— mazliet pašpārliecināts,— bet nepārkāpis robežu, aiz kuras sākas nekaunība.

Lai kritiķis nejautā, kur kaprālis Trims bija piesavinājies šādu izturēšanās veidu:— es jau teicu, ka vēlāk tas tiks izskaidrots;— taču tā viņš stāvēja mana tēva, tēvoča Tobija un daktera Slopa priekšā — tā izliecis ķermeni, tā izriezis

locekļus, ar tādu oratora vērienu visā augumā, ka noderētu

par modeli tēlniekam; vēl vairāk — šaubos, vai vispieredzē-

jušākais koledžas mācībspēks — vai pat senebreju valodas profesors būtu varējis izteikt nopietnus aizrādījumus viņa stājas uzlabošanai.

Trims paklanījās un izlasīja sekojošo:—

SPREDIĶIS Grāmata ebrejiem, XIII —18

Jo mēs ticam, ka mūsu sirdsapziņa ir tīra.

«TICAM!» Ticam, ka mūsu sirdsapziņa ir tīra!»

[— Patiešām, Trim,— iesaucās mans tēvs, pārtraukdams viņu,— tu šim teikumam piešķir gluži aplamu izteiksmi,— jo tu, puis, rauc degunu un lasi tik nicīgā balsī, it kā sprediķotājs būtu gribējis apustuli zākāt.

—    Ar jūsu augstības atļauju, to viņš arī gribējis,— atbildēja Trims.— Nu jau, nu!— smaidīdams noteica mans tēvs.

—    Ser,— iejaucās dakteris Slops,— Trimam nenoliedzami ir taisnība,— jo autors (kurš, es jūtu, ir protestants), dzēlīgi apraudams apustuļa izteicienu, neapšaubāmi nolēmis viņu zākāt,— ja vien šāda sprediķotāja izturēšanās pret apustuli jau

nav visīstākā zākāšanās. Bet no kā,— brīnījās mans

tēvs,— jūs, dakter Slop, tik ātri izsecinājāt, ka sprediķa autors pieder pie mūsu ticības?— spriežot pēc līdz šim dzirdētā,— viņš var piederēt pie jebkuras ticības.—— No tā,— atbildēja dakteris Slops, ka, būtu viņš mūsu ticības, mūžam neuzdrošinātos atļauties šādu vaļību, tāpat kā neatļautos raustīt lāci aiz

ausīm. Ja mūsu draudzē, ser, kādam ienāktu prātā aizskart apustuli,— svēto,— kaut vai svētajam nogrieztu nagu,— viņam izskrāpētu acis. Ko, pats svēiais?— brīnījās tēvocis Tobijs.— Nē,— atbildēja dakteris Slops,— viņš dabūtu sev kaklā

vienu veclaicīgu iestādi. Sakiet, lūdzams, vai inkvizīcija ir

senlaicīga celtne,— ievaicājās tēvocis Tobijs,— vai mūsdienīga? Man nav jēgas par arhitektūru,— apgalvoja dakteris

Slops.— Ar jūsu augstību atļauju,— ierunājās Trims,— inkvizīcija ir visnežēlīgākā… Lūdzams, Trim, nepūlies to aprakstīt, man riebjas jau pats vārds,— iebilda mans tēvs.— Tas vēl neko nenozīmē,— sacīja dakteris Slops,— inkvizīcija savā ziņā noder;— kaut gan neesmu dedzīgs tās aizstāvis, tomēr gadī-

jumā, par kuru iet runa, vainīgajam drīz vien iemācītu pieklājīgu uzvedību, un droši varu apgalvot, ka, šādā garā turpinot, viņš par saviem pūliņiem nokļūtu inkvizīcijas apkampienos. Lai Dievs stāv viņam klāt!— šausminājās tēvocis Tobijs.— Āmen,— piemetināja Trims,— jo tas Kungs zina, ka man ir nabaga brālis, kas četrpadsmit gadus smok tās gūstā. Neesmu dzirdējis ne pušplēsta vārda par to,— steigšus ierunājās tēvocis Tobijs.— Kā viņš tur nonāca,

Trim? Ak, ser, šis stāsts liks jūsu sirdij asiņot,— tāpat kā

simtiem reižu ir asiņojusi manējā,— taču stāsts ir par garu, lai to tagad izstāstītu;— kādu dienu jūsu augstība to dzirdēs no sākuma līdz beigām, kad jūsu tuvumā rakšu nocietinājumus, bet īsumā tas ir šāds:— mans brālis Toms devās pāri

jūrai par kalpu uz Lisabonu — un tur apprecēja kāda ebreja atraitni, kurai piederēja maza desu bodīte un kura nez kādēļ bija par iemeslu tam, ka viņu nakts vidū izrāva no gultas, kur viņš gulēja kopā ar sievu un diviem maziem bērniņiem, un taisnā ceļā aizstiepa uz inkvizīcijas kambariem, kur — Dievs lai stāv viņam klāti— turpināja Trims, izdvesdams nopūtu, kas nāca no pašiem sirds dziļumiem,— nabaga krietnais vīrs nīkst līdz pat šim brīdim. Godīgāka cilvēka par viņu,— Trims piebilda (izvilkdams mutautu),— nekad nav bijis.

—   Pa Trima vaigiem tik ātri ritēja asaras, ka viņš nepaguva tās noslaucīt.— Brīdi telpā valdīja kapa klusums.— Neapšaubāms līdzjūtības apliecinājums!

—    Pietiek,Trim!— iesaucās mans tēvs, kad redzēja, ka nabaga zēna bēdas mazliet aprimušas,— turpini lasīt — un izmet no ga'vas šo skumjo notikumu.— Man žēl, ka es tevi pārtraucu, bet, lūdzams, sāc sprediķi no gala;— ja pirmais

teikums, kā tu apgalvo, ir zākāšana, tad es ļoti kāroju uzzināt, kādu ieganstu apustulis tam devis.

Kaprālis Trims noslaucīja seju, ielika mutautu kabatā un, kā allaž paklanījies,— sāka lasīt no gala.ļ

SPREDIĶIS

Grāmata ebrejiem, XIII—18

Jo mēs ticam, ka mūsu sirdsapziņa ir tīra.

«TICAM!»— ticam, ka mūsu sirdsapziņa ir tīra! Tiešām, ja šajā pasaulē ir kaut kas, uz ko mēs varam paļauties, un ja pie šīs atziņas mēs varam nonākt, balstoties uz liecību, ko nekādi

nevar apgāzt, tad tā ir vienīgi šī ticība,— vai sirdsapziņa ir tīra vai ^nav.»

[— Esmu pārliecināts, ka man ir taisnība,— iestarpināja dakteris Slops.]

«Ja mēs kaut nedaudz padomājam, tad nevaram noliegt, cik

patiess ir šāds apgalvojums: mums būs apzināties pašiem

savas domas un iekāres;— mums būs vērā turēt savus līdzšinējos centienus un izprast patiesos iemeslus un dzenuļus, kas palaikam vadījuši mūsu rīcību.»

[— Es viņu nolikšu pie vietas bez palīga,— iejaucās dakteris Slops.]

«Citās lietās mēs varam tapt maldināti no melīgas šķietamības, jo, kā gudrais vīrs gaužas, grūti mums nākas pareizi apjaust lietas, kas ir virs zemes, un ar pūlēm mēs ieraugām to, kas mūsu acu priekšā. Taču šajā gadījumā visi pierādījumi un

fakti slēpjas mūsu prātā tas pazīst drānu, ko pats

audis, pazīst tās grodumu un smalkumu un prot noteikt, cik

liela nozīme bijusi ikvienai kaislībai, kas veidojusi drānas daudzējādo rakstu, ko tikums vai netikums uzzīmējis tam priekšā.»

[— Valoda ir laba, un Trims, man šķiet, lasa lieliski,— noteica mans tēvs.]

«Un,— tā kā sirdsapziņa nav nekas vairāk kā vien prāta dziļumos slēpta izpratne par šīm norisēm un spriedums, vai nu labvēlīgs, vai nosodošs, ar ko tā nenovēršami izvērtē ikkatru mūsu dzīves soli,— tad top skaidrs, jūs teiksiet,— no paša šī apgalvojuma formulējuma izriet,— ka ikreiz, kad vien mūsu iekšējā balss vēršas pret mums un mēs arīdzan paši sevi

apsūdzam, mums noteikti jābūt vainīgiem.— Un otrādi —

kad liecība ir labvēlīga un sirds mūs nenosoda,— tad tā nav vienkārši ticība, kā apgalvo apustulis, bet gan cieša pārliecība un neapstrīdams pierādījums, ka mūsu sirdsapziņa ir tīra un tīriem jābūt arī mums pašiem.»

[— Tādā gadījumā, manuprāt, apustulis spriež galīgi aplam,— ieminējās dakteris Slops,— un taisnība ir protestantu

mācītājam. Mazliet pacietības, ser,— atbildēja mans

tēvs,— jo man šķiet, tūliņ noskaidrosies, ka svētā Pāvila un

protestantu mācītāja domas saskan. Tās viena otrai tikpat

tuvas kā austrumi rietumiem, taču šoreiz,— dakteris Slops turpināja, paceldams rokas,— vainīga drukātā vārda brīvība!

— Visļaunākajā gadījumā tā ir tikai,— sacīja tēvocis Tobijs,— sprediķošanas brīvība, jo neliekas, ka šis sprediķis ticis vai kādreiz tiks iespiests.

— Turpini, Trim!— skubināja mans tēvs:)

«Pirmajā brīdī var šķist, ka šāds apgalvojums ir patiess; un es nešaubos, ka labā un ļaunā atziņa tik neizdzēšami iespiedusies mūsu prātā,— ka, ja nemūžam nenotiktu tā, ka mūsu sirdsapziņa spētu (svētie raksti šādu iespēju pieļauj) pēc ilgstošas un atkārtotas grēkošanas nemanot nocietināties un, tāpat kā daži mūsu ķermeņa vārīgākie locekļi no liela sasprindzinājuma un nepārtrauktas pārpūles, pakāpeniski pazaudētu smalko jutīgumu un uztveres spējas, ar ko mūs Dievs un daba apveltījusi;— ja tā nemūžam nenotiktu —— vai ja pilnīgi droši varētu teikt, ka patmīlība nekad ne par mata tiesu neiespaido mūsu spriedumus vai ka sīkās, zemiskās dziņas nekad neuzpeld virspusē un nenomāc mūsu garīgās darbības spējas, apklādamas tās ar ēnām un ar necaurredzamu tumsu;— ja tādām jūtām kā labvēlība un mīlestība būtu liegta ieeja šajā svētajā TIESAS VIETĀ;— ja ASPRĀTĪBA ar nicinājumu noraidītu piedāvāto kukuli — vai kaunētos atklāti aizstāvēt nosodāmas

baudas vai, beidzot, ja mēs būtu pārliecināti, ka, izskatot

apsūdzību, PAŠLABUMS vienmēr stāv malā un Kaislība nekad nesēstas tiesneša krēslā un nepasludina spriedumu Saprāta vietā, kam allaž nāktos būt šādas apsūdzības vadītājam un taisnības lēmējam;— ja patiešām tā būtu, kā, ņemot vērā šos iebildumus, jāsecina,— tad, bez šaubām, mūsu reliģiskās un morālās īpašības atbilstu iedomātajām — un apgrēcības vai šķīstības noteikšanai ikviena cilvēka dzīvē nevajadzētu neviena labāka mēra kā viņa paša taisnošanās vai sevis nosodīšana.

Piekrītu, ka vienā gadījumā, proti, kad sirdsapziņa mūs apsūdz (jo šajā ziņā tā reti maldās), mēs tiešām esam vainīgi;— un, ja vien tur nav vainojama melanholija vai hipohondrija, varam droši apgalvot, ka šai apsūdzībai vienmēr ir pietiekami stiprs pamats.

Taču pretējā gadījumā pieņēmums nebūs pareizs,— proti, ka ikreiz, kad tiek izdarīts pārkāpums, sirdsapziņa to katrā ziņā nosoda, bet, ja tā klusē, tad vainīgi līdz ar to neesam. Tā nav tiesa. Lūk, kāpēc tik izplatītais mierinājums, kurā arvien meklē glābiņu krietni kristieši, sakot, ka viņiem, paldies Dievam, prāts esot mierīgs un tātad — sirdsapziņa tīra, jo tā klusējot,— ir maldīgs;— bet, lai cik šis secinājums izplatīts un lai cik pirmajā brīdī šķistu neapstrīdams, tomēr, kad mēs apsveram to pamatīgāk un pārbaudām tā nemaldību ar vienkāršām patiesībām,— mēs ieraugām, ka šāds kļūdains apgalvojums ved pie rūgtiem maldiem;— likum-

sakarības, uz kurām tas balstās, tik bieži top sagrozītas; tā nozīmīgums zūd un dažreiz pilnīgi pagaist tik zemiskā kārtā, ka ir sāpīgi šīs domas apstiprināšanai minēt nodeldētus piemērus no cilvēku likteņiem.

Ņemsim cilvēku — netikumīgu, ar galīgi izvirtušiem uzskatiem,— ar sabiedrībā nosodāmu uzvedību —, kas, kaunu aizmirsis, atklāti nododas grēkam, ko nekāds saprātīgs vai viltus

iegansts nespēj attaisnot, grēkam, caur kuru, apslāpējot

cilvēcības balsi, uz mūžiem pazudina pievilto sava nozieguma līdzdalībnieci — nozog labāko, kas viņai pūrā, un krāj ne vien negodu pār viņas galvu,— bet vēl iegrūž kaunā un nelaimē viņas krietno ģimeni. Protams, jūs nodomāsiet, ka sirdsapziņa sarūgtinās šāda cilvēka dzīvi, ka viņam nedz nakti,

nedz dienu nebūs miera no tās pārmetumiem.

Ak vai! SIRDSAPZIŅU visu šo laiku nomāca svarīgākas

rūpes par grēcinieka tirdīšanu, kā Elija pārmeta Bāalam šis

paštaisītais dievs bija vai nu aizpļāpājies, vai aizņemts, vai atradās ceļojumā, bet varbūt bija iemidzis un nebija pamodināms.

Varbūt sirdsapziņa kepā ar godu izgājusi cīnīties divkaujā — samaksāt kāršu spēles parādus vai arī ikgadējos

apkaunojošos maksājumus, kas piesolīti par iekāres apmierināšanu. Iespējams, ka sirdsapziņai visu šo laiku bija darba pilnas rokas mājās, klaigājot par sīkām zādzībām un spriežot tiesu par niecīgiem pārkāpumiem, jo bagātība un sabiedriskais stāvoklis viņu sargā no jebkura kārdinājuma šādā veidā grēkot, tāpēc viņa dzīvo cepuri kuldama…» [— Piederējis viņš pie mūsu baznīcas,— ieminējās dakteris Slops,— tad tā vīs nevarētu!] «…guļ saldā miegā savā gultā — un beidzot sagaida nāvi tikpat mierīgu sirdi — ja ne vēl mierīgāku kā dažs labs tikumīgāks cilvēks.»

[— Tāds liktenis mūs nepiemeklētu,— iestarpināja dakteris Slops, pievērsdamies manam tēvam,— šāds gadījums nebūtu

iedomājams mūsu baznīcā. Toties mūsu,— atbildēja mans

tēvs,— cik uziet. Pieņemsim,— pieļāva dakteris Slops

(mana tēva atzīšanās nedaudz samulsināts),— ka Romas katoļu baznīcai piederīgs cilvēks var dzīvot tikpat peļami,— taču viņš nevar tikpat viegli nomirt samaitāts. Liela bēda,— attrauca mans tēvs, izlikdamies vienaldzīgs,— kā nelietis

mirst. Gribēju teikt,— iebilda dakteris Slops,— ka viņam

tiktu liegts baudīt svētos sakramentus. Sakiet, lūdzu, man

mūždien piemirstas, cik sakramentu pavisam ir?— ievaicājās tēvocis Tobijs. Septiņi,— atbildēja dakteris Slops.

Hm!— izdvesa tēvocis Tobijs,— lai gan ar šo izsauksmes vārdu nepauda vis piekrišanu bez vārdiem, bet to mēmo pārsteigumu, ko izjūt cilvēks, ielūkojoties atvilktnē un atrodot tur vairāk mantu, nekā cerējis.——Hm!— par atbildi izdvesa tēvocis Tobijs. Dakteris Slops, kam bija dzirdīga auss, saprata tēvoci Tobiju tik labi, it kā tas būtu uzrakstījis veselu grāmatu, kas

vērsta pret septiņiem sakramentiem. Hm,— savukārt

norūca dakteris Slops (pavērsdams tēvoča Tobija argumentu pret viņu pašu),— kāds tur brīnums, ser? Vai tad nav septiņi svarīgākie tikumi?— septiņi nāves grēki?— septiņi zelta svečturi?— septiņas dabesis? Tik daudzas es nezinu,— atbildēja

tēvocis Tobijs. Vai tad nav septiņi pasules brīnumi?— septiņas radīšanas dienas?— septiņas planētas?— septiņas mocības? Lai arī būtu,— sacīja mans tēvs mākslotā nopietnībā.— Bet, lūdzu, Trim,— viņš tuprināja,— izburto līdz galam tās rakstu zīmes!)

«Kāds cits ir alkatīgs un nežēlīgs (šajā vietā Trims savicināja labo roku), šaursirdīgs, patmīlīgs bezgodis, kam sveša gan draudzība, gan patriotiskas jūtas. Pavērojiet, kā viņš paiet garām bēdu māktai atraitnei un bārenim un bez nopūtas vai asaras noraugās postā, kas cilvēku piemeklē šajā pasaulē.» [— Ar jūsu augstību atļauju,— iesaucās Trims,— manuprāt, šis neģēlis ir riebīgāks par iepriekšējo! ļ

«Vai tiešām šādos brīžos sirdsapziņa nepamodīsies un nesāks

viņu grauzt? Nē, paldies Dievam, nav iemesla.— Es dodu

katram, kas viņam pienākas;— mana sirdsapziņa ir tīra no laulības pārkāpšanas; neesmu noziedzies, nepatiesi zvērēdams vai dodams viltus solījumus;— neesmu pavedinājis neviena sievu, nedz meitu! Paldies Dievam, neesmu tāds kā pārējie cilvēki — laulības pārkāpēji, bezgoži vai kā šis paklīdenis, kas stāv manā priekšā!

Trešais pēc dabas ir blēdīgs un manīgs. Pārlūkosim visu viņa dzīvi:— tā veido vienu vienīgu tumšu darījumu un slepenas ļaunprātības slīpēto pinumu, lai zemiski iznīcinātu jebkura likuma patieso garu,— vienādu atbildību likuma priekšā un

neapdraudētas īpašuma tiesības. Jūs redzēsiet, kā šāds

glūņa meistaro sīku viltību slazdus, kuros iedzīt neziņā turētus

un grūtību māktus nabagus un trūkumcietējus; kā viņš

iedzīvojas bagātībā, izmantojot jauniešu pieredzes trūkumu vai drauga vientiesību, kas uzticētu viņam pat savu dzīvību.

Kad tuvojas vecums un nožēla spiež viņu atskatīties uz saviem tumšajiem darījumiem un vēlreiz nodot tos sirdsapziņas tiesai,— SIRDSAPZIŅA pārlapo LIKUMU KRĀJUMU; tā

neatrod nevienu, ko viņš ar savu rīcību būtu tīši pārkāpis,— pārliecinās, ka viņam nedraud ne sods, ne mantas atsavināšana,— neredz pāri viņa galvai paceltu rīksti vai cietuma

durvis atveramies viņa priekšā (lai viņu ielaistu). No kā tad

lai bīstas viņa sirdsapziņa?— Sirdsapziņa noslēpusies dziļos ierakumos aiz Likuma Burta un sēž tur nepieejama, no visām pusēm argumentu un lēmumu tik droši apsargāta,— ka neviens sprediķis nespēj to izdzīt no šā patvēruma.»

[Pie šiem vārdiem tēvocis Tobijs un Trims zīmīgi saskatījās.— Jā, jā, Trim!—iesaucās tēvocis Tobijs, pakratīdams

galvu, Vairāk kā nožēlojami nocietinājumi, Trim! Ak!

Draņķīgi rakumi,— atsaucās Trims,— ja salīdzina ar tiem, ko mēs ar jūsu augstību protam ierīkot!——Šā pēdējā cilvēka raksturs,— ierunājās dakteris Slops, pārtraukdams Trimu,— ir pretīgāks nekā abu iepriekšējo un šķiet aizgūts no kāda jūsu ticības blēdīga sūdzībnieka. Mūsu ticībai piederīga cilvēka sirdsapziņai nebūtu iespējams tik ilgi palikt aklai, jo vismaz

trīsreiz gadā viņam jāizsūdz grēki. Vai tad pēc grēksūdzes

sirdsapziņa atgūst redzi?— jautāja tēvocis Tobijs. Turpini,

Trim,— skubināja mans tēvs,— citādi Obadija atgriezīsies,

pirms tu būsi izlasījis sprediķi līdz galam. Tas ir ļoti īss,—

iebilda Trims. Vēlētos, kaut tas būtu garāks,— sacīja tēvocis Tobijs,— jo man tas varen patīk.— Trims turpināja.]

Ceturtajam nebūs pat šāda aizsega:— viņš atmetīs jebkuru klīrēšanos un vilcināšanos, viltu pinot,— nicinās slepenu sazvērestību un piesardzīgu paņēmienu apšaubāmo noderību savu mērķu sasniegšanai,— Paraugieties uz šo nekaunīgo ļaundari,— kā viņš blēdās, melo, nepatiesi zvēr, laupa, slepkavo!— Šausmas!— Taču šajā gadījumā neko labāku nevarēja gaidīt:— nabadziņš mitis tumsībā! viņa sirdsapziņa atradās

priestera aizgādnībā; un vienīgais atgādinājums par to aprobežojās ar pamācību, ka jātic pāvestam,— jāapmeklē misas,— jākrustās,— jāskaita lūgšanu krelles,— jābūt labam katolim un ar to pilnīgi pietiek, lai nokļūtu debesīs. Kā?— Pat

nepatiesi zvērot?— Nu, domās viņš iebildis pret to. Bet, ja

viņš ir tik rūdīts un neglābjams nelietis, kā jūs viņu attēlojat,—

ja viņš zog,— ja viņš nogalina, vai tiešām ar katru šādu

noziegumu viņš neievaino savu sirdsapziņu? Protams,—

taču šis cilvēks savu sirdsapziņu ir stiepis pie bikts; tur

brūce attīrās, aizvelkas, un drīz vien grēku atlaide to pilnīgi sadziedē. Ak, pāvesta vara! Kāda milzu atbildība gulstas uz

tevi! Kad, neapmierinājusies ar to, ka cilvēka sirds ik uz

soļa neviļus un neizbēgami noziedzas — vispirms jau pret

sevi —, tu vēl tīšuprāt atver platus maldu ceļu vārtus neuzmanīgajam ceļiniekam,— kas, Dievs zina, jau tā pārāk bieži nokļūst neceļos, un pašpārliecināti apsoli mieru viņa dvēselei, kaut gan nekāds miers nav rodams,

Šie ikdienišķie piemēri, kurus esrnu ņēmis no dzīves, ir diemžēl pārāk vispārzināmi, lai prasītu īpašus pierādījumus. Ja kāds tos apšauba vai domā, ka cilvēks nespēj ieslīgt tādā pašapmānā,— došu viņam brīdi pārdomām un pēc tam uzdrošināšos uzticēt savu apgalvojumu viņa sirds spriedumam,

Lai viņš apdomā, cik atšķirīgu riebumu sirds jūt pret dažādiem netikumiem, kaut gan tie ir vienlīdz nosodāmi un kaitīgi;— un drīz viņš pārliecināsies, ka tie, kurus viņš piekopj aiz nepārvaramas tieksmes vai pieraduma, parasti ir tik bagātīgi apbērti un izgreznoti neīstiem vizuļiem, cik vien gļēva un lišķīga roka var tiern piešķirt,— bet pārējie, pēc kuriem viņam nav ne mazāko dziņu, pēkšņi liekas kaili un atbaidoši, visīstākā neprāta un negoda paudēji.

Kad Dāvids pārsteidza Zaulu guļam alā un nogrieza viņa svārku stērbeli,— viņu, mēs lasām, mocījusi sirdsapziņa par to, ko viņš izdarījis.— Taču stāstā par Ūriju, kad uzticams un varonīgs kalps, ko vajadzētu mīlēt un cienīt, zaudē dzīvību, lai viņš varētu dot vaļu savai miesas kārībai, un tātad sirdsapziņai būtu nopietnāks iemesls uztraukties,— viņa dvēsele klusēja. No šā nozieguma dienas pagāja gandrīz gads, kad beidzot Nātāns tika sūtīts viņu nosodīt; un mēs nevaram atrast ne rindas, kur būtu rakstīts, ka viņš pa visu šo laiku būtu kaut reizi skumis vai sirdī nožēlojis izdarīto.

Tādējādi sirdsapziņa, šis sākotnēji prātīgais padomdevējs,— kuru Radītājs ielicis mūsu krūtīs par augsto soģi un iecerējis, ka tai piedevām jābūt taisnai un bezkaislīgai,— bieži vien nelaimīgas apstākļu sagadīšanās un sarežģījumu dēļ tik pavirši ievēro notiekošo,— izpilda savu pienākumu tik nevīžīgi,—dažreiz pat negodīgi,— ka tai vienai nevar uzticēties, tāpēc uzskatām, ka pastāv nepieciešamība, nenoliedzama nepieciešamība piešķirt sirdsapziņas tiesai vēl vienu kritēriju, ar ko izlīdzēties vai no kā vadīties, papildus pieņemot lēmumus.

Tāpēc, ja gribat taisnīgi spriest par jautājumiem, kuru nemaldīgs novērtējums jums bezgala svarīgs,— proti,— kāda ir jūsu īstenā vērtība kā godīgam cilvēkam, kā derīgam pilsonim, kā uzticamam karaļa pavalstniekam vai patiesam Dieva kalpam,— aiciniet palīgā reliģiju un morāli. Raugiet,— kas rakstīts Dieva vārdos?—Ko jūs tur atrodat?— Meklējiet

skaidrā saprāta un taisnīguma, un patiesības nesatricināmos likumos: ko saka tie?

Lai SIRDSAPZIŅA spriež tiesu, ievērojiet šīs liecības;— un

tad, ja mūsu sirds mūs nenosoda bet tieši par šādu gadījumu

runā apustulis likums būs nekļūdīgs;»—[Šajā vietā dakteris

Slops iesnaudāsj—«mums būs paļauties uz Dievu: tas nozīmē — jābūt pietiekami pārliecinātiem, ka mūsu domas pašiem par sevi saskan ar Dieva domām un nav nekas cits kā tā taisnīgā sprieduma iepriekšparedzēšana, ko kādreiz pasludinās Tas, kuram mums pēcgalā nāksies atbildēt par saviem darbiem.

Tad patiešām, kā saka grāmatas «Ecclesiasticus» sacerētājs,— svētlaimīgs ir cilvēks, kuru nenospiež viņa grēku nasta;— svētlaimīgs ir cilvēks, kura sirds viņu nenosoda, vienalga, vai viņš ir bagāts vat nabags; ja viņam ir skaidra sirds (tātad sirds, ko var vadīt un pamācīt), viņa seja mūžam laistīsies priekā;— viņa prāts būs redzīgāks par septiņiem sargiem, kas sēž augsta torņa galā.»—[— Tornis nav nekāds stiprais patvērums,— ieminējās tēvocis Tobijs,— ja flangi to nesargā.]—«Visdrūmākajās šaubās tā viņu vadīs noteiktāk nekā tūkstoš kazuistu, un sniegs valstij, kurā viņš dzīvo, drošāku galvojumu par viņa rīcību nekā visi papildinājumi un piebildes, ko likumdevēji spiesti vairot bez skaita: es sacīju — spiesti, (kā tas ir) pašreizējos apstākļos, kad cilvēku iedibinātie likumi nav sākotnēji radušies brīvas izvēles rezultātā, bet ieviesti vienīgi aiz nepieciešamības aizsargāties no to cilvēku ļaunprātības, kuru sirdsapziņa nepazīst nekādu iekšējo likumu; cieši apņēmušies ar neskaitāmiem drošības labad pieņemtiem likumiem — it visos gadījumos, kad runa par izvirtību un maldiem, no kuriem likums un sirdsapziņas aizliegumi nespēj mūs atturēt,— piešķirt likumdošanai spēku un, biedējot ar cietumu un karātavu cilpu, piespiest mūs tai pakļauties.»

[— Man pilnīgi skaidrs,— ierunājās mans tēvs,— ka sprediķis sacerēts nolasīšanai Templā — vai kādā zvērināto tiesas

sēdē, Man patīk tajā izteiktie argumenti,— un žēl, ka

dakteris Slops iemiga, pirms tika atspēkota viņa maldīgā pārliecība,— jo tagad vairs nav šaubu, ka mācītājam, kā man jau sākumā šķita, nav bijis ne mazākā nodoma apvainot apustuli Pāvilu,— nedz ari viņu uzskatos pastāvējušas, brāl, visniecīgākās domstarpības. Liela bēda, ja arī būtu pastāvējušas!—

attrauca tēvocis Tobijs,— pat labākie draugi pasaulē var dažreiz nebūt vienis prātis! Taisnība, brāli Tobij,— sacīja

mans tēvs, paspiežams viņa roku,— piebāzīsim pīpes, brāl, un tad lai Trims lasa tālāk.

—   Nu,— ko tu par šo sprediķi domā?— tēvs uzrunāja Trimu, sniegdamies pēc savas tabakdozes,

—   Es domāju,— atbildēja kaprālis Trims,— ka septiņi sargi tornī — kuri, man šķiet, visi to vaktē —, ar jūsu augstības atļauju, bija skaitā vairāk, nekā vajadzīgs,— un, tādā garā turpinot, var novārdzināt pulku pie nabadzības, ko nekad nedarīs, ja vien varēs izvairīties, komandieris, kas mīl savus karavīrus, tāpēc ka divi sargi,— piebilda kaprālis Trims,— var aizstāt divdesmit.— Es pats simtiem reižu esmu bijis sardzes vienības komandieris,— turpināja Trims, pie šiem vārdiem izsliedamies augumā par sprīdi garāks,— bet pa visu laiku, kamēr man bija tas gods kalpot viņa majestātei karalim Viljamam, mainot sardzi vissvarīgākajās vietās, nekad mūža

neesmu atstājis postenī vairāk par diviem vīriem. Pilnīgi

pareizi, Trim,— iesaucās tēvocis Tobijs,— taču tu neņem vērā, Trim, ka torņi ķēniņa Zālamana laikos nebija līdzīgi mūsu bastioniem, kurus aizsargā no flangiem un citiem nocietinājumiem.— Tos, Trim, izgudroja pēc Zālamana nāves;— viņa laikā nebija nedz pusmēness ravelīnu, nedz ravelīnu aizsegu priekšā,— nedz arī tādu grāvju, kādus mēs izrokam,— ar iedobt vidū un segtām ejām, ar kontreskarpiem un paiisādēm visā to garumā, lai nodrošinātos pret coup de main.— Tāpēc tie septiņi vīri tornī droši vien bija sardzes vienība, kas tur norīkota ne vien patrulēšanai, bet arī torņa aizsardzībai, Tomēr ar jūsu augstības atļauju, šī sardze nevarēja būt

nekas vairāk kā kaprāļa vadīta sargvienība! Mans tēvs

domās pasmaidīja, taču viņa seja palika nopietna,— jo sarunas temats, spriežot pēc tā, kā tas tika risināts, bija pārāk nopietns, lai par to uzjautrinātos,— tāpēc, ielicis mutē tikko aizdedzināto pīpi,— viņš vienīgi pavēlēja Trimam turpināt lasīšanu. Trims lasīja sekojošo.—]

«Allaž turēt prātā Dieva bijāšanu un saskarsmē ar cilvēkiem savu rīcību izvērtēt pēc mūžsenajām atziņām par labo un ļauno;— pirmā no tām ietver sevī reliģisko pienākumu,— bet otrā — tikumisko, abas ir tik nesaraujami saistītas, ka nav iespējams šīs liecības plāksnes atdalīt vienu no otras pat domās (kaut gan darbos bieži tas mēģināts), nesalaužot un nesabojājot kā vienu, tā otru.

Sacīju, ka šādi mēģinājumi izdarīti bieži;— un tā ir taisnība; tik tiešām — nav nekā parastāka par cilvēku, kam

trūkst jebkādu reliģisku jūtu un kas turklāt ir pārāk vaļsirdīgs,

lai izliktos, ka viņam tādas ir, bet kas tomēr uzskatītu par rūgtāko apvainojumu, ja jūs kaut netieši liktu noprast, ka apšaubāt viņa morālās īpašības —vai kaut par naga melnumu pieļaujat domu, ka viņš nav pēc labākās sirdsapziņas taisnīgs un godprātīgs.

Kad atsevišķas pazīmes liecina, ka nojauta mūs neviļ,— lai arī cik nepatīkami pat domās apšaubīt tik jauku tikumu kā sirdsskaidrība,— tomēr, ja mums šajā gadījumā būtu jāiedziļinās tās pirmsākumos, esmu pārliecināts, ka mums nebūtu iemes'a apskaust šādu cilvēku to dzenuļu dēļ, kas viņu mudinājuši būt godīgam.

Lai cik pacilāti viņš runātu par šo tēmu, atklāsies, ka viņa likumībai nav cēlāka pamata kā savtīgums, lepnība, labklājības alkas vai kāda cita acumirklīga kaislībiņa, kas nemodina stingru pārliecību, ka tāpat viņš izturēsies, arī smagas nelaimes piemeklēts.

Paskaidrošu šos vārdus ar piemēru.

Zinu, ka nedz baņķieris, ar kuru kārtoju savus darījumus, nedz ārsts, kuru parasti aicinu pie sevis,»—[— Nav nekādas vajadzības,— iesaucās dakteris Slops pamozdamies,— šādos gadījumos saukt ārstu!]—«nav sevišķi dievbijīgi cilvēki. Ik dienas dzirdu viņus zobojamies par ticību un tik nicinoši izsakāmies par baušļiem, ka par viņu bezdievību nav ne

mazāko šaubu. Taču, lai kā tas arī būtu, pirmā rokās es

nododu savu labklājību,— bet otra cienījamai profesijai uzticu vēl lielāku mantu — savu veselību.

Tagad atļaujiet iztirzāt manas neierobežotās uzticēšanās

cēloņus. Tad nu, pirmkārt, nepieļauju iespēju, ka viens no

viņiem varētu izmantot varu, ko esmu ielicis viņu rokās, lai man kaitētu;— uzskatu, ka godīgums palīdz dzīvē sasniegt kāroto.— Zinu, ka viņu panākumi balstās uz nevainojamu reputāciju.— Vārdu sakot,— esmu pārliecināts, ka nav viņu spēkos nodaiīt man ļaunu, nenodarot vēl lielāku ļaunumu sev.

Bet tagad pieļausim pretēju varbūtību,— proti, ka viņiem būtu izdevīgi kaut reizi man kaitēt, ka pie gadījuma baņķieris, nemetot ne mazāko ēnu uz sava labā vārda, varētu slepus piesavināties manu naudu un palaist mani ar ubaga tarbu pa pasauli — vai ka ārsts varētu mani aizraidīt no tās un pēc manas nāves iegūt manu īpašumu, neapkaunojot sevi un savu amatu.— Uz kādām viņu jūtām es šādā gadījumā varētu paļauties?— Par reliģiju, visspēcīgāko dzenuli, šoreiz nevar būt ne runas,— Pašlabums, nākamais spēcīgākais dzenulis, neapšaubāmi vēišas pret mani. Ko man atliek mest pretējā

svaru kausā, lai atsvērtu šo kārdinājumu? Ak vai! Man

nav nekā,— nekā, vienīgi vārds ar tukšu skaņu, vieglāks par ziepju burbuli,— man jāpaļaujas uz GODA vai citu tikpat nepastāvīgu jūtu žēlastību — vājš drošības galvojums divām visvērtīgākajām dzīves balvām — manai mantai un dzīvībai!

Tāpat kā mēs nevaram paļauties uz tikumību, kas nesakņojas reliģijā,— tā arī otrādi,— neko labu nevaram gaidīt no reliģijas, kam sveša tikumība; tomēr nekāds pasaules brīnums nav sastapt cilvēku, kas , būdams ļoti zemisks tikumiskā ziņā, tomēr iedomājas sevi dziļi dievbijīga cilvēka oreolā.

Viņš var būt ne vien alkatīgs, cietsirdīgs, atriebīgs,— bet viņam var trūkt pat visparastākās godbprātības, tāpat, tā kā

viņš pilnā mutē nosoda laikmeta bezdievību, dedzīgi piekrīt

dažiem reliģijas postulātiem, divreiz dienā apmeklē baznīcu,— iet pie dievgalda — un īsina laiku ar dažu labu ārišķīgu reliģisku izdarību,— viņš, tā rīkodamies, iedveš savai sirdsapziņai melīgu pārliecību, ka ir ticīgs cilvēks un uzticami kalpojis Dievam,— Un jūs redzēsiet, ka šāds maldu apsēsts cilvēks parasti no savas ticības augstumiem nicīgi nolūkojas uz pārējiem, kas neizrāda savu dievbijību tik klaji,— kaut gan patiesībā varbūt ir desmitreiz godīgāki par viņu,

Arī šī ir liela pasaules apgrēcība; un es domāju, ka neatradīsies otras tik maldīgas pārliecības, kas savā laikā būtu nodarījusi nopietnāku ļaunumu. Kā pierādījumu šim apgalvojumam palasiet Romas katoļu baznīcas vēsturi;»—[— Nu, kā tas jāsaprot?— iesaucās dakteris Slops.j—«ievērojiet, cik neskaitāmus, cietsirdīgus, postošus, varmācīgus, asiņainus notikumus…» [— Lai vaino paši savu stūrgalvību!— klaigāja dakteris Slops.]—«…visus kā vienu svētījusi reliģija, kura cieti neseko morāles prasībām.

Cik daudzās pasaules valstīs…»—[Pie šiem vārdiem Trims sāka locīt labo roku, gan tuvinot to sprediķim, gan izstiepjot visā garumā, mitēdamies to mētāt šurpu turpu vienīgi frāzes beigās»]

«Cik daudzās pasaules valstīs maldos iestigušā klejojošā kristieša krustneša zobens nav saudzējis nedz vecumu, nedz nopelnus, nedz dzimumu, nedz sabiedrisko stāvokli?— Un, tā kā viņš cīnījās zem karogiem, kas simbolizē ticību, kura viņu atbrīvojusi no pakļaušanās taisnīguma un cilvēcības likumiem, viņš neizrādīja ne vienu, ne otru; bez žēlastības bradāja tos kājām — gan kurls pret nelaimīgo kliedzieniem, gan nejūtīgs pret viņu bēdām!»

[— Esmu piedalījies daudzās kaujās, bet,— nopūzdamies teica Trims,— ar jūsu augstības atļauju, neviena no tām nebija tik drūma.— Man roka neceltos nospiest gaili pret neaizsargātiem cilvēkiem, kaut mani par to ieceltu ģenerāļos. Ak

tā? Ko tu vispār no šīm lietām saproti?— noprasīja dakteris Slops, raudzīdamies uz Trimu ar tik dziļu nicinājumu, kādu kaprāļa krietnā sirds nebija pelnījusi.— Ko tu, draudziņ,

saproti no kaujas, par kuru pļāpā? Zinu,— atbildēja

Trims,— ka savu mūžu neesmu liedzis žēlastību tiem, kas to lūguši,— bet, pirms tēmējis uz sievietēm un bērniem,— turpināja Trims,— tūkstošreiz labprātāk būtu zaudējis dzīvību pats.—Ņem šo kronu,— sacīja tēvocis Tobijs,— par ko iedzert šovakar kopā ar Obadiju,— un arī viņam es iedošu

kronu! Lai Dievs svētī jūsu augstību!— pateicās Trims,—

man labāk patiktu atdot šo naudu tām nabaga sievietēm un

bērniem! Tu esi krietns zēns, Trim!— uzslavēja tēvocis

Tobijs.—Mans tēvs pamāja ar galvu, kas nozīmēja to pašu ko apgalvojums:— tāds viņš, nudien, ir!

— Bet tagad, Trim,— sacīja mans tēvs,— lūdzams, izlasi nobeigumu,— jo redzu, ka tev palikusi tikai lapa vai divas!]

Kaprālis Trims lasīja tālāk:

«Ja ar pagājušo gadsimtu liecībām šoreiz nepietiek,— pavērojiet, kā mūsdienās šīs reliģijas fanātiķi nepagurdami domā kalpot un dziedāt slavu Dievam, darot darbus, kas krāj pār viņu galvām negodu un apgrēcību!

Lai par to pārliecinātos, uz brīdi ienāciet man līdzi inkvizīcijas cietumā. [«Lai Dievs palīdz manam nabaga brālim Tomam!»]— Paraugieties uz RELIĢIJU, pie kuras kājām važās

sasaistītas guļ ŽĒLSIRDĪBA un TAISNĪBA, kamēr tā,

atbaidoša kā rēgs, sēž tiesneša melnajā krēslā, kas balstās uz kāķiem un spīdzināšanas rīkiem.— Klau!— klau!— cik žēli vaidi!»—[Šeit Trima seja kļuva pelnu pelēka.] «Paskatieties uz nožēlojamo radību, kas tos izdveš…»—[Šos vārdus

lasot, Trimam sāka birt asaras.] «…viņš tikko atvests, lai

pārdzīvotu viltus tiesas spīdzināšanu un ciestu visskaudrākās mokas, kādas vien spējusi izgudrot rūpīgi izkopta necilvēcības sistēma.»—J— Lāsts par viņu galvām!— iesaucās Trims, atgūdams sejas krāsu, tik sārtu kā purpurs.]—«Palūkojieties uz bezpalīdzīgo upuri, kas nodots saviem mocītājiem,— viņa ķermenis no bēdām un ieslodzījuma tā izdēdējis!»—[— Ak, tas ir mans brālis!— iesaucās nabaga Trims drudžainā satraukumā, izlaizdams sprediķi no rokām un sasizdams plaukstas,— rādās, ka tas ir nabaga Toms! Mana tēva un tēvoča sirdis pušu

plīsa aiz līdzjūtības pret nabaga bēduli; pat dakterim Slopam

kļuva viņa žēl. Rimsties, Trim,— sacīja mans tēvs,— tas

nav kāda notikuma atstāsts. tas ir sprediķis, ko tu

lasi; lūdzams, sāc vēlreiz šo teikumu!] «Palūkojieties uz

bezpalīdzīgo upuri, kas nodots saviem mocītājiem,— viņa ķermenis no bēdām un ieslodzījuma tā izdēdējis, ka redzams, kā cieš ik nervu šķiedra un ik muskulis.

Pavērojiet šās baismīgās ierīces pēdējās kustības!»—ļ— Es labprātāk ieskatītos lielgabala stobrā!— iesaucās Trims, piecirzdams kāju.]—«Skatieties, kādos krampjos tā liek viņam locīties!— Redziet, kā tagad izstiepts guļ viņa ķermenis! Asākas sāpes dzīva miesa izturēt nespēj!»— [— Ceru, ka tas nenotiek Portugālē!] «Žēlīgais Dievs! Raugiet, kā dzīvība trīs viņa

izmocītās dvēseles sirdspukstos uz drebošajām lūpām!»

[— Ne par ko uz pasaules nelasīšu tālāk ne rindiņas!— iesaucās Trims.— Man bail, ar jūsu augstības atļauju, ka tas notiek

Portugālē, kur atrodas mans nabaga brālis Toms. Vēlreiz

saku tev, Trim,— apgalvoja mans tēvs,— tas nav kāda notikuma apraksts,— tas ir izdomājums. No viena gala līdz

otram izdomājums, labo cilvēk!— apgalvoja dakteris Slops,—

tajā nav ne kripatiņas patiesības. Tā es negribēju teikt,—

iebilda mans tēvs.— Tomēr, ja jau Trimu izlasītais tik dziļi satrauc,— ir cietsirdīgi spiest viņu lasīt tālāk.— Dod šurp sprediķi, Trim,— es pabeigšu lasīt tavā vietā, bet tu vari iet!—Nē, man jāpaliek un arī jādzird sprediķis līdz galam, ja jūsu augstība atļaus,— tiepās Trims,— kaut arī pats to nelasītu pat par pulkveža algu! Nabaga Trims!— iesaucās tēvocis Tobijs. Mans tēvs turpināja.]

«-—Redziet, kā tagad izstiepts guļ viņa ķermenis!— kādas

skaudras mokas tas viņam sagādā! Asākas sāpes dzīva miesa

izturēt nespēj! Žēlīgais Dievs! Raugiet, kā dzīvība trīs viņa

izmocītās dvēseles sirdspukstos uz drebošajām lūpām,— gatava izdzist,— taču tai neļauj izplēnēt.— Pavērojiet, kā nabaga

nelaimīgo' cietēju stiepj atpakaļ uz kameru!» [— Tad jau,

paldies Dievam,— sacīja Trims,— viņi nav to nogalējuši!—]— «Skatiet, kā viņu no jauna izrauj no kameras, lai, sārtā iegrūstu, pirmsnāves brīdī apmētātu apvainojumiem, kas izriet no uzskata — no uzskata, ka var pastāvēt reliģija bez žēlsirdības!»— (— Tad jau, paldies Dievam, viņš ir miris,— sacīja Trims,— viņš ir beidzis ciest — ļaunākais viņam aiz muguras!— Ak, seri! Nomierinies, Trim!— sacīja mans tēvs, turpinādams lasīt sprediķi, lai Trims neiesveltu dakteri Slopu dusmās,— tādā garā mēs nekad nebeigsim!]

«Visdrošāk kāda uzskata pareizību var pārbaudīt, izsekojot no tā izrietošajām atziņām un salīdzinot tās ar kristietības garu.— Pastāv kodolīgs un neapstrīdams kritērijs, ko mūsu Pestītājs atstajis, lai piemērojam šādos un līdzīgos gadījumos, un tas atsver tūkstoš citu pierādījumu:— Pēc viņu augļiem tev būs viņus pazīt!

Ar to arī esmu nolēmis beigt savu sprediķi, vienīgi papildināšu to ar vēl divām vai trim īsām un objektīvām likumsakarībām, kas no tā izriet.

Pirmkārt. Kad dzirdat kādu cilvēku uzkrītošā veidā aizliedzam reliģiju, allaž sliecieties domāt, ka nevis prāts, bet

kaislības nomākušas viņa ticību. Netikla dzīve un patiesa ticība ir nesamierināmi un nesaticīgi kaimiņi; un, ja tie iet katrs savu ceļu, ziniet, ka tas notiek vienīgi mīļā miera labad.

Otrkārt. Kad šāds cilvēks katra izdevīgā gadījumā jums

apgalvo, ka viņa sirdsapziņa pretojas kaut kam,-—aizvien

varat būt pārliecināti, ka, tā runādams, viņš domā to pašu, ko teikdams, ka viņa kuņģis kaut ko neņem pretī',— abos gadījumos riebuma patiesais iemesls parasti slēpjas tur, ka viņam tas nekārojas.

Vārdu sakot,— neuzticieties nevienā lietā cilvēkam, kam nav SIRDSAPZIŅAS.

Bet jums visiem es gribētu atgādināt vienkāršo, sen zināmo patiesību, kuru pārprazdami gājuši bojā tūkstošiem cilvēku,— ka mūsu sirdsapziņa nav likums.— Nē, likumus radījis Dievs un saprāts, kas mūsu krūtīs ielikuši sirdsapziņu, lai pieņemam pareizo lēmumu un rīkojamies nevis kā austrumnieku kadijs, kuru iespaido dusmu uzplūdi un atplūdi,— bet kā mūsu brīvības un veselā saprāta zemes britu tiesnesis, kurš neizgudro jaunus likumus, bet godīgi tiesā pēc tiem, kuri jau uzrakstīti,»

FINIS

— Tu nolasīji sprediķi ārkārtīgi spoži, Trim,— sacīja, mans tēvs.Viņš būtu to nolasījis vēl spožāk,— piebilda dakteris Slops,— ja būtu atturējies no savām piezīmēm!—Es būtu to nolasījis desmitreiz labāk, ser, ja man nebūtu tik pilna sirds,— atbildēja Trnns. —Tieši tāpēc, Trim, tu lasīji tik labi,— nepiekrita mans tēvs,— un, ja mūsu ticības garīdznieki,— viņš turpināja, pievērsdamies dakterim Slopam,— savus sprediķus tikpat dziļi pārdzīvotu kā šis nabaga puisis,— tad, tā kā sprediķi sacerēti lieliski… [— Es to noliedzu!— iesaucās

dakteris Slops.]— Apgalvoju jums,— ka mūsu sprediķotāju daiļrunība,— šādu tēmu iekveldināta,—kļūtu par paraugu

visai pasaulei. Taču, ak vai!— turpināja mans tēvs,— ar

nožēlu jāatzīst, ser, ka šajā ziņā viņi ir līdzīgi franču politiķiem, kuri kabinetos izcīnītos ieguvumus zaudē kaujas

laukā. Būtu žēl,— sacīja tēvocis Tobijs,—ja šis sprediķis

tiktu nozaudēts! Man tas ļoti patīk,— atbildēja tēvs,—— tas

ir dramatisks;— šādos sacerējumos, ja tie prasmīgi uzrakstīti, ir

kaut kas aizgrābjošs. Mūsu baznīcā tā sprediķo bieži,—

sacīja dakteris Slops. Es to ļoti labi zinu,— atbildēja mans

tēvs,— taču ar tādu sejas izteiksmi un balss noskaņu, kas dakterī Slopā modināja tikpat dziļu nepatiku, cik lielu apmierinājumu būtu izraisījusi neviltota piekrišana. Taču mūsu

sprediķiem,— iebilda dakteris Slops, mazliet aizskarts,— ir tā milzu priešrocība, ka tajos nekad netiek runāts par nenozīmīgākām personām kā patriarhi vai patriarhu sievas, mocekļi vai

svētie. Toties tajā, kuru mēs nupat dzirdējām, runāts par

dažiem ļoti nelāga rakstura cilvēkiem,— sacīja mans tēvs,— tomēr es nedomāju, ka tāpēc sprediķis ir par mata tiesu

sliktāks! Bet sakiet, lūdzami,— iejautājās tēvocis Tobijs,—

kam šis sprediķis varētu piederēt?— Kā tam gadījies iekļūt

manā Stevinā? Lai atbildētu uz otro jautājumu,— sacīja

mans tēvs,— jābūt tikpat izcilam brīnumdarim kā Stevinam! Pirmais jautājums, man šķiet, nav tik grūts,— jo, ja vien mans uzskats nav dziļi maldīgs,— zinu sprediķa autoru,— jo nav šaubu, ka to uzrakstījis mūsu draudzes mācītājs.

Šā pieņēmuma pamatā bija nolasītā sprediķa stila un izteiksmes līdzība tiem sprediķiem, ko mans tēvs pastāvīgi dzirdēja draudzes baznīcā,— pierādot tik neapšaubāmi, cik vien arguments a priori var pierādīt prātam ar filozofisku noslieci, ka autors nav neviens cits kā Joriks.— Minējums apstiprinājās a posteriori, kad nākamajā dienā Joriks atsūtīja savu kalpu uz tēvoča Tobija māju apjautāties pēc tā.

Acīmredzot Joriks, kam slāpa pēc zināšanām visdažādākajās jomās, bija Stevinu aizņēmies no tēvoča Tobija lasīšanai, bet savu sprediķi, tikko ticis ar to galā, izklaidībā iegrūdis starp grāmatas lapām un, no laika gala būdams aizmāršīgs, atsūtījis Stevinu tā īpašniekam un pie viena tam līdzi ari savu sprediķi.

Nelaimīgais sprediķi! Pēc šīs atrašanās tu tiki nozaudēts otrreiz, izslīdējis caur nepamanītu spraugu sava sacerētāja kabatā gar nodevīgi ieplīsušo oderi, dziļi netīrumu paltī iemīts, kad viņa Rosinante ar kreiso pakaļkāju cietsirdīgi uzkāpa tev

virsū brīdī, kad kriti;— desmit dienu sagulējis dubļos,— kāda ubaga pacelts,— par puspeniju pārdots citas draudzes rakstvedim,— atdots šīs draudzes mācītājam,— uz laiku laikiem zudis savam sacerētājam, līdz viņa mūža beigām,— pat mirušam — viņa ĒNAI, kas klimst, miera nerazdama, atdots vienīgi šajā brīdī, kad rakstu pasaulei šo stāstu.

Vai lasītājs ticēs, ka Jorika sprediķi zvērināto tiesas izbraukuma sesijā Jorkas katedrālē, klātesot tūkstošiem liecinieku, kas var to apzvērēt, teica kāds zināms minētās baznīcas

prebendārijs un pēc tam pat iespieda to, turklāt tik drīz pēc

Jorika nāves — diviem gadiem un trim mēnešiem?— Protams,

arī dzīves laikā pret Joriku neizturējās labāk, taču bija

mazliet cietsirdīgi nodarīt viņam pārestību un aplaupīt pēc tam, kad viņš jau atdusējās kapā.

Tomēr, tā kā džentlmenis, kas to izdarīja, no sirds mīlēja Joriku — un, sirdsapziņas balss mudināts, iespieda tikai dažus eksemplārus izdalīšanai bez maksas — un tā kā viņš, man stāstīts, turklāt ari pats būtu varējis sacerēt tikpat labu svētrunu, ja vien uzskatījis par vajadzīgu,— atzīstos, ka nekad nebūtu darījis zināmu šo atgadījumu plašai sabiedrībai;— ari tagad nepublicēju to, lai kaitētu minētā cilvēka labajam vārdam vai viņa garīdznieka karjerai;— to prieku es atstāju citiem,— taču mani mudina divi apsvērumi, kuriem es nespēju pretoties.

Pirmais ir tas, ka, labojot Jorikam nodarīto pārestību, es varētu dāvāt mieru viņa dvēselei,— kas, pēc zemnieku un dažu citu cilvēku domām, joprojām klīst virs zemes.

Otrais,— ka, darot šo stāstu zināmu pasaulei, man rodas izdevība paziņot:— gadījumā, ja kādam iepaticies mācītāja Jorika raksturs un šeit iespiestais viņa sprediķu

paraugs, patlaban Šendiju ģimenes īpašumā ir tik daudz

viņa sprediķu, ka no tiem varētu sastādīt prāvu sējumu ļaudīm par pamācību, un varbūt tas nāktu viņiem par lielu svētību.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Obadija neapšaubāmi bija pelnījis apsolītās divas kronas, jo ienāca, žvadzinādams ķirurģiskos instrumentus pāri plecam pārmestajā zaļajā rupjvilnas maisā, par kuru jau runājām, tieši tajā brīdī, kad kaprālis Trims atstāja istabu.

— Tagad, kad esmu spējīgs misis Šendljai sniegt kaut kādu

palīdzību,— sacīja dakteris Slops (atplaukdams),— pēc manām domām, pieklātos uzsūtīt kādu augšstāvā pajautāt, kā viņai klājas.

—   Esmu pieteicis vecajai bērnu saņēmējai,— atbildēja mans tēvs,— nonākt pie mums, tikko rodas vismazākie sarežģījumi;— jo man jums jāsaka, dakter Slop,— viņš turpināja, mazliet mulsi smaidīdams,— ka pēc īpaša līguma, kas svinīgi noslēgts starp mani un manu sievu, jums šajā gadījumā piekrīt tikai izpalīga loma — un arī tikai tad, ja kārnā veča, bērnu saņēmēja, nespēs iztikt bez jūsu palīdzības.— Sievietēm mēdz būt īpatnējas iedomas, un šādos gadījumos,— turpināja mans tēvs,— kad viņām jānes viss slogs un jācieš tik nežēlīgas mokas mūsu dzimtu un visa cilvēku dzimuma labā,— sievietes pieprasa tiesības izšķirt en souveraines, kā rokās un kādā veidā viņas gribētu tās pārciest.

—   Tur nu viņām taisnība, atzina tēvocis Tobijs. Tomēr, ser,— atbildēja dakteris Slops, neņemdams

vērā tēvoča Tobija domas, bet pievērsdamies manam tēvam,— labāk, ja viņām būtu noteicošais vārds citās lietās;— bet ģimenes tēvam, kam rūp dzimtas turpināšana, pēc manām demām, vajadzētu ar viņām apmainīties privilēģijām un šo

icsību vietā dot citas. Nezinu,— atbildēja mans tēvs maz-

ct asākā tonī, kas liecināja, ka viņš savus vārdus neapsver vēsā prātā,— nezinu,— viņš sacīja,— no kā mēs vēl varētu atsacīties, lai iegūtu tiesības izvēlēties, kas mūsu bērniem

palīdzēs nākt pasaulē, ja nu vienīgi no tiesībām viņus

radīt. Varētu atteikties gandrīz no visa,— attrauca dakteris

Slops. Piedodiet, lūdzu,— ierunājās tēvocis Tobijs.

Ser,— atbildēja dakteris Slops,— jūs būtu pārsteigts, dzirdot, kādus uzlabojumus pēdējos gados esam ieviesuši dzemdniecības zinātnes visās nozarēs, bet sevišķi tajā, kas saistīta ar faetus drošu un ātru izņemšanu,— kas tagad izskaidrota tik izsmeļoši, ka no savas puses tik tiešām saku (šeit dakteris Slops pacēla abas rokas)— man brīnums, kā cilvēki var…——Man gribētos,— sacīja tēvocis Tobijs,— kaut jūs būtu redzējis, kādas milzu armijas mums bija Flandrijā.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pēc šīs ainas uz brīdi nolaižu priekškaru,— lai jums kaut ko atgādinātu — un lai kaut ko paziņotu.

Tas, kas man jums jādara zināms, atzīstos, nenāk gluži īstajā

5-514

laikā, jo to vajadzēja pateikt simt trīsdesmit iappušu agrāk,

taču tobrīd nojautu, ka īstā reize paziņojumam būs vēlāk un tas skanēs iespaidīgāk šajā vietā, nevis citur.— Rakstniekiem katrā ziņā jāprot raudzīties nākotnē, lai uzturētu darba kopējo noskaņu un vēstījuma vienotību.

Kad būšu gan atgādinājis, gan darījis zināmu,— priekškars atkal pacelsies un tēvocis Tobijs, mans tēvs un dakteris Slops turpmāk varēs netraucēti turpināt savu sarunu.

Tātad, pirmkārt, man jums jāatgādina sekojošais.

—    Mana tēva īpatnie uzskati par kristāmvārdiem un par vēl vienu jau pieminētu jautājumu,— man šķiet, pamudinājuši jūs domāt (noteikti esmu to jau sacījis),— ka mans tēvs bija džentlmenis, kura domas piecdesmit citos gadījumos bija tikpat pārsteidzošas un untumainas. Patiešām, sākot no ieņemšanas un beidzot pat ar kārno mājas tupelēs šļūcošo nerru, kas atkal nonācis bērna prātā, nebija cilvēka dzīvē tāda posma, par ko viņam nebūtu radies savs iemīļots uzskats, tikpat skeptisks un tikpat nenovazāts pa domas izdangātajiem ceļiem, cik abi iepriekš izskaidrotie.

—    Misters Šendijs, mans tēvs, ser, neko neaplūkoja no sveša viedokļa;— viņš aplūkoja visu no sava viedokļa;— neko viņš nemēroja ar parasto mērauklu;— nē,—viņš bija pārāk izsmalcināts pētnieks, lai pieļautu tādas kliedzošas aplamības.— Ja gribat noteikt kādas parādības īsto svaru ar zinātnes bezmēna palīdzību,— viņš mācīja,— atbalsta punktam jābūt gandrīz neredzamam, lai novērstu jebkuru berzēšanos gar nodeldētiem uzskatiem;— ja to neievēro, filozofiskie sīkumi, kas viemēr iespaido iznākumu, zaudēs jebkuru nozīmi. Zināšanas, gluži kā matērija,— viņš apgalvoja,— dalās in infinitum;— grani un skrupuli, tāpat kā visas zemeslodes smagums, ir matērijas daļa.— Vārdu sakot,— viņš teica,— kļūda ir kļūda,— un nav svarīgi, kur tā ieviesusies — vai mārciņas desmitdaļā — vai veselā mārciņā:— abos gadījumos tā vienlīdz liktenīga patiesībai;— un patiesības dzīvinošo avotu neizbēgami apslāpē tiklab kļūda taureņa spārnu puteksnīša lielumā,— kā saules un mēness, un visu debesu spīdekļu kopapjomā.

Viņš bieži sūrojās, ka, neveltot šai atziņai pienācīgu uzmanību un to prasmīgi neizmantojot tiklab sadzīves sīkumos, kā abstraktu patiesību noskaidrošanā, uz pasaules tik daudz kas sagājis grīstē,— ka politikas spraišļi grūst — un mūsu baznīcas

un valsts izcilie iestādījumi pašos pamatos tik neglabjami izšķobīti, kā to apgalvo stāvokļa vērtētāji.

—   Jūs klaigājat,— viņš sacīja,— ka mēs esam izpostīta un pazudusi tauta. Kāpēc?— viņš vaicāja, izmantodams Zēnona un Hrīsipa soritu vai siloģismu, nemaz nezinādams, ka tas pieder viņiem.— Kāpēc?— kāpēc mēs esam izpostīta tauta?— Tāpēc, ka esam pērkami.— Kā tas nākas, dārgo ser, ka esam pērkami?— Tāpēc, ka esam trūcīgi:— mūsu nabadzība un ne jau brīva griba ļaujas uzpirkties. Bet kāpēc,— viņš turpināja,— mēs esam trūcīgi?— Aiz nevērības,— viņš atbildēja,— pret saviem pensiem un puspensiem.— Mūsu banknotes, ser, mūsu ginejas — pat mūsu šiliņi paši sevi sargā.

—   Tas pats,— viņš sacīja,— notiek visās zinātņu jomās;— to spožās, neapstrīdamās tēzes nav apgāžamas.— Dabas likumi sevi aizstāvēs,— bet maldi — (viņš piebilda, cieši raudzīdamies uz manu māti) — maldi, ser, iespiežas pa sīkām spraudziņām un šaurām plaisiņām, kuras cilvēka daba vieglprātīgi atstājusi neapsargātas.

Šo mana tēva domāšanas īpatnību gribēju jums atgādināt.— Tas, ko gribēju jums pastāstīt un ko esmu aiztaupījis līdz šai vietai, ir, lūk, kas.

Starp daudzajiem lieliskajiem argumentiem, ar kuriem mans tēvs centās pārliecināt māti, lai tā labāk pieņem daktera Slopa nekā vecās sievas palīdzību,— bija kāds visai dīvains motivējums, pie kura, apspriedis ar sievu šo jautājumu kā kristietis un sagatavojies to vēlreiz ar viņu apspriest kā filozofs, viņš turējās kā slīcējs pie salmiņa, jo tā tik tiešām bija viņa vienīgā

cerība. Arguments cieta sakāvi, kaut gan ne tādēļ, ka tam

piemistu kāds trūkums, bet tāpēc, ka tēvs, lai gan nopūlējās, vai no ādas arā līzdams, neparko nespēja ieskaidrot mātei šā

argumenta būtību. Velna būšana!— viņš klusībā errojās,

kādā pēcpusdienā iziedams no istabas, pēc tam kad pusotras stundas bija veltīgi mēģinājis pārliecināt sievu,— velna būšana!— viņš, durvis verot, pukojās, kodīdams lūpas, ja cilvēkam, kas lieliski orientējas vienā no vissarežģītākajiem domāšanas virzieniem,— tai pašā laikā ir tik neatjautīga sieva, ka nav iespējams iekalt tās galvā vismaz vienu atziņu, kaut arī no tā atkarātos viņa dvēseles pestīšana!

Šis arguments, lai gan neatstāja ne mazāko iespaidu uz māti,— tēvam šķita svarīgāks nekā visi pārējie argumenti,

viekopus ņemot.— Tāpēc pacentīšos to novērtēt pēc nopelniem — un izklāstīt tik skaidri, cik vien manos spēkos.

Mana tēva arguments balstījās uz divām neapstrīdamām aksiomām:—

pirmkārt, ka unce sava prāta ir vērtīgāka par tonnu svešas gudrības, un,—

otrkārt (aksioma, uz kuras dibinājās pirmā,— kaut gan to min kā otro), ka ikviena cilvēka gudrībai jārodas vienīgi paša dvēselē — un nevis svešā.

Tā kā manam tēvam bija skaidrs, ka daba visas dvēseles radījusi līdzīgas — un ka milzīgo atšķirību starp visasāko un visgausāko uztveri — nenosaka iedzimta atjautība vai trulums, kas vienu domāšanas substanci dara pārāku par otru,— bet to rada vienīgi labvēlīga vai nelabvēlīga organisma struktūra tajā ķermeņa daļā, kurā dvēsele lielāko tiesu uzturas,— viņš bija sev izvirzījis mērķi pētījumos šo noteikto vietu atrast.

No labākajiem darbiem, kādus viņam bija izdevies sameklēt par šo tēmu, viņš guva pārliecību, ka tā nevar atrasties smadzeņu čiekurveida dziedzera virsotnē, kā domājis Dekarts, jo, kā prātoja mans tēvs, šis dziedzeris veido ripulīti aptuveni zirņa lielumā, lai gan, patiesību sakot,— tas nebija slikts pieņēmums, jo tik daudzi nervi koncentrējas šajā vienīgajā vietā;— un mans tēvs, pieļaudams to pašu kļūdu, ko lielais filozofs, bez šaubām būtu ieskrējis kā circenis pelnos, ja viņu nebūtu izglābis tēvocis Tobijs, pastāstīdams par kādu Valonas virsnieku, kuram kaujā pie Landenas musketes lode izrāvusi daļu smadzeņu,— bet atlikušās pēc tam izoperējis kāds franču ķirurgs — un kurš tomēr izveseļojies un nevainojami pildījis savus dienesta pienākumus arī bez smadzenēm.

— Ja nāve,— mans tēvs klusībā prātoja,— nav nekas cits

kā dvēseles atdalīšana no miesas un ja ir taisnība, ka cilvēki

var staigāt apkārt un darboties savā profesijā bez smadzenēm,— tad, nudien, dvēselei tur nav mājokļa. Q. E. D.

Runājot par ļoti maz piesātināto, maigo un smacējoši smaržīgo šķīdumu, kuru, kā Milānas ievērojamais ārsts Koljonissimo Borri savā vēstulē Bertolīni apgalvo, viņš atklājis smadzenīšu pakauša daļas šūniņās un kurā, arī pēc viņa apgalvojuma, galvenokārt uzturas saprātīgā dvēsele (jo jums jāzina, ka pēdējā laikā, ko vairāk skārušas apgaismības laikmeta idejas, katrā dzīvā cilvēkā ir divas dvēseles,— no kurām vienu, pēc dižā Meteglingija domām, sauc par Animus, bet

otru — Anima)',— runājot par šo Borri viedokli,— atkārtoju,— mans tēvs nekad un nekādā ziņā tam nevarēja piekrist; jau pati doma par to, ka tik cēla, tik izsmalcināta, tik bezmiesīga un tik eksaltēta radība kā Anima vai pat Animus izvēlējusies par savu mājokli un sēž, ķepurodamās kā kurkulis, augām dienām gan ziemu, gan vasaru peļķē — vai vienalga kādā šķidrumā, lai cik ēteriskā vai koncentrētā,— tēvs apgalvoja,— graujot viņa priekšstatus; par šādu mācību viņš pat dzirdēt negribēja.

Tāpēc vismazāk iebildumu, viņaprāt, izraisīja uzskats, ka galvenais sensors jeb galvenā dvēseles mītne, uz kurieni tiek novadītas visas ierosmes un no kurienes izplūst visi norādījumi,— atrodas smadzenītēs vai to tuvumā — vai, pareizāk sakot, medulla oblongata apkaimē, kur, pēc holandiešu anatomu vienprātīga atzinuma, koncentrējas visu septiņu maņu orgānu vissīkākie nervi — gluži tā, kā ielas un līkumainas sānielas satek laukumā.

Tiktāl mana tēva uzskatos nebija nekā dīvaina,— tie balstījās uz visu laikmetu un visu zemju izcilāko filozofu atziņām. Taču tālāk viņš izvēlējās savrupu ceļu, radīdams uz

šo filozofu stūrakmeņiem savu, šendijisku, hipotēzi;— un šī hipotēze tāpat bija nesatricināma kā klints, vienalga, vai dvēseles izsmalcinātību un tīrību iespaidoja minētā šķidruma temperatūra un dzidrums vai arī daudz smalkāks tīklojums pašu smadzenīšu struktūrā;— pēdējā doma manam tēvam patika labāk.

Viņš apgalvoja, ka pēc tam, kad pienācīga vērība veltīta ikviena indivīda radīšanai, kas prasa vissaspringtāko koncentrēšanos, jo tajā tiek likti pamati samezglotajam pinumam, ko veido prāts, atmiņa, iztēle, daiļrunība un tas, ko parasti sauc par «labām dabas dotībām»,— ka tūliņ pēc šīs radīšanas un kristām vārda izvēles, kas abi ir pamatcēloņi ar visefektīvāko iedarbību,— trešais cēlonis vai drīzāk tas, ko loģikā apzīmē ar Causa sine qua non un bez kā visam iepriekš paveiktajam nav nekādas nozīmes,— ir šā trauslā un smalkā tīklojuma pasargāšana no bojājuma, ko tam parasti nodara varmācīgais tvēriens un spiediens, kas jāiztur galvai, mums nākot pasaulē nejēdzīgā veidā — ar šo ķermeņa daļu pa priekšu.

Tas prasa izskaidrojumu.

Mans tēvs, kas mēdza urbties visdažādākā satura grāmatās, ieskatījies reiz Adriana Smelfogta izdotajā «Lithopaedus Seno-

nesis de Par tu difficili» [3] , uzzināja, ka pie dzimšanas, kad galvaskausa kaulus vēl nesaista šuves, bērna galviņa ir tik mīksta un pakļāvīga,— ka sievietes spēku sasprindzinājums, kas stiprās dzemdību sāpēs vidēji līdzinās 470 tirgus svara mārciņām, iedarbojoties uz to perpendikulāri,— četrdesmit deviņos gadījumos no piecdesmit minētā galva top saspiesta un iegūst iegarena, koniska mīklas pikuča veidu, kādu parasti izveltnē konditori, lai pagatavotu pīrāgu.— Žēlīgais Dievs!— iesaucās mans tēvs,— kādu postu un iznīcību tas droši vien nes bezgala smalkajam un maigajam smadzenīšu tīklojumam!— Bet, ja galvā atrodas šķidra viela, kā uzskata Borri,— vai ar to nepietiek, lai visdzidrākais šķidrums pasaulē pārvērstos netīrā un duļķainā suslā?

Bet cik lielas bažas viņu pārņēma, kad viņš vēlāk aptvēra, ka šis spēks, iedarbojoties tieši uz galvvirsu, ievaino ne tikai pašas smadzenes jeb cerebrum,— bet neizbēgami spiež un grūž tām virsū cerebellum, kur atrodas saprāta īstais mājoklis! Lai eņģeļi un visi debesu spēki stāv mums klāt!— iesaucās mans tēvs,— vai ir kāda dvēsele, kas spēj izturēt šo spiedienu?— Nav brīnums, ka intelekta pinums, kā redzam, ir tik sadriskāts un saplosīts un ka tik daudzi mūsu gaišākie prāti nav labāki par samudžinātu zīda diegu šķeteri:— viens vienīgs mudžeklis — viens vienīgs juceklis tur valda.

Bet, kad mans tēvs lasīja tālāk un viņam atklājās noslēpums, ka, sagriežot bērnu otrādi, kas ķirurgam ir nieka lieta, un izvelkot viņu aiz kājām,— nevis cerebrum spiedīs cerebellum,— bet — gluži otrādi — cerebellum spiedīs cerebrum, kas nevar nodarīt nekādu ļaunumu. Žēlīgā debess!— viņš izsaucās,— visi kā viens sazvērējušies izspiest no mums to pašu prāta mazumiņu, ko Dievs devis,— un pat dzemdniecības mākslas profesori iesaistījušies šajā sazvērestībā. — Kāda man daļa, ar kuru galu pa priekšu mans dēls ierodas pasaulē, ja vien tālāk viss iet labi un viņa cerebellum netiek saspiestas?

Tāda jau ir hipotēzes būtība:— ja reiz cilvēks to izdomājis,

tā it visu uzsūc sevi kā derīgu barību; un no pirmā brīža, kad tā dzimst mūsu smadzenēs, viss, ko mēs redzam, dzirdam, lasām vai uzzinām, visnotaļ to apstiprina. Tam ir dziļa jēga.

Kad tēvs ar šo hipotēzi bija auklējies nepilnu mēnesi, neatradās vairs gandrīz nevienas muļķības vai ģenialitātes izpausmes, ko viņš ar tās palīdzību nevarētu viegli izskaidrot;— hipotēze atklāja, kāpēc vecākie dēli mēdz būt lielākie auna-

pieres ģimenē. Nabaga velni,— tēvs sacīja,— viņi paver

ceļu jaunāko brāļu spējām!——Šī hipotēze izskaidroja, kur rodas paviegli pļāpas un ķēmīgi neglīteņi,— parādot a priori, ka citādi pat būt nevarēja,— ja vien nenotiktu… es nezinu, kas. Šī hipotēze pārsteidzoši labi pierādīja un izskaidroja austrumnieku spožo ģenialitāti, tāpat kā daudz rosīgāku domāšanu un asāku uztveri, kas novērojamas siltākos klimatos, nevis izlāpoties ar izplūdušiem un nodeldētiem izteicieniem par skaidrām debesīm un dāsnākiem saules stariem utt.,— jo, ej nu sazini, tikpat labi to pārmērīgais daudzums varēja vājināt un iztvaicēt dvēseles spējas, pat iznīcināt tās — gluži kā aukstākos

klimatos otras galējības ietekmē tās sabiezināt; taču tēvs

iedziļinājās šās parādības pirmsākumos — pierādīja, ka siltāka klimata joslās daba uzlikusi vieglāku slogu daiļā dzimuma pārstāvēm — sagādājusi viņām vairāk prieka:— nenovēršamās sāpes samazinājusi tā, ka spiediens uz galvaskausa virsu un tā pretspiediens ir tik niecīgi, ka cerebellķm struktūra saglabājas;— vēl vairāk, viņš pat domāja, ka normālās dzemdībās ne šķiedriņā no smadzeņu auduma netop nedz pārrauta, nedz samudžināta,— tā ka dvēsele var rīkoties pēc sirds patikas!

Kad tēvs bija aizdomājies tiktāl, kādu žilbinošu gaismu

uz viņa hipotēzi lēja apraksti par ķeizargriezienu un dižajiem ģēnijiem, kuri ar tā palīdzību sveiki un veseli nākuši pasaulē!— Redziet,— viņš skaidroja,— sensorijs sveiks un vesels, bez nevienas skrambiņas,— galva pret iegurni nesaspiesta,— cerebrum un cerebellum nav grūstas nedz no os

pubis, nedz nc os coxygis puses; un sakiet, vai jums ir

zināmi šo dzemdību laimīgie iznākumi? Lūk, ser, tā pasaulē ieradies ķeizars Jūlijs Cēzars, kas devis šai operācijai savu vārdu,— Hermejs Trismegists, kas šādā veidā dzimis, pirms vēl operācija bija ieguvusi savu vārdu,— Scīpions Afrikānietis,— Manlijs Torkvats un mūsu Eduards Sestais,— kas, ja vien ilgāk dzīvojis, arī būtu darījis godu rnanai hipotēzei. —Šie un vēl jo daudzi citi, kuru vārdi ierakstīti slavenību annāļn pirmajās rindās,— visi, ser, šai pasaulē ieradušes pa apkārtceļu.

Vēdera un dzemdes griezums sešas nedēļas neizgāja tēvam no prāta;— viņš kaut kur bija lasījis un ieguvis pārliecību, ka brūces pakrūtē un dzemdē neapdraud dzīvību,— tā ka mātes vēderu droši var uzšķērst, lai izņemtu bērnu.— Kādā pēcpusdienā viņš par to ieminējās manai mātei vienīgi tāpat,

vispārīgi runājot —, taču, redzēdams, ka, operāciju pieminot vien, viņas seja kļūst pelnu pelēka, nosprieda, ka labāk griešanu vairs nepieminēt, kaut gan ar to viņš saistīja rožainas cerības,— mierinādams sevi ar klusu sajūsmu,— kurā, viņaprāt, veltīgi bija dalīties ar citiem.

Tāda bija mana tēva, mistera Šendijā, hipotēze; attiecībā uz to varu vienīgi piebilst, ka mans brālis Bobijs darīja tai tikpat lielu godu (neteikšu, kādu viņš darīja ģimenei), cik ikviens no diženajiem varoņiem, kurus pieminējām. Tā kā brāli, kā jau teicu, ne tikai nokristīja, bet viņš arī piedzima, kamēr tēvs atradās Epsomā,— bez tam vēl viņš bija manas mātes pirmdzimtais,— nācis pasaulē ar galvu pa priekšu — un vēlāk kļuvis par gaužām aprobežotu zēnu,— šie fakti kopumā pārliecināja manu tēvu par hipotēzes nemaldību;— un, tā kā viņa līdzšinējā pieeja bija cietusi neveiksmi, viņš nolēma likt lietā citus līdzekļus.

Palīdzību nevarēja gaidīt no bērnu saņēmējām, kas grūti pierunājamas uz jaunu paņēmienu pielietošanu;— un tas bija viens no galvenajiem iemesliem, kādēļ tēvs izšķīrās par labu zinātniekam, ar kuru būtu vieglāk saprasties.

Dakteris Slops bija vispiemērotākais cilvēks pasaulē mana tēva mērķu īstenošanai,— jo, kaut gan viņa jaunizgudrotās knaibles bija pārbaudīts līdzeklis un, pēc viņa paša apgalvojuma, visdrošākais bērnu saņemšanas instruments, tomēr

viņš, liekas, savā grāmatā bija izmetis dažus atzinīgus vārdus par operāciju, kas nodarbināja mana tēva iztēli,— lai gan, runājot par bērna izvilkšanu aiz kājām, viņš nedomāja par mazuļa dvēseles labklājību, ko paredzēja tēva hipotēze,— bet vadījās vienīgi no ķirurģiskiem apsvērumiem.

Ar sacīto pietiks, lai izskaidrotu koalīcijas izveidošanos starp manu tēvu un dakteri Slopu turpmākajā sarunā, kuras laikā

tēvocim Tobijam bija diezgan ko turēt. Kā tas nācās, ka

nemācīts cilvēks, vadīdamies tikai no veselā saprāta, varēja pastāvēt pret divu tik spēcīgu zinātnieku savienību,— grūti iedomāties.— Varat minēt krustu šķērsu, ja vēlaties;— un, kamēr jūsu iztēle rosās, varat to spārnot vēl tālākam lidojumam un atklāt, kāds varēja būt iemesls un kādi dabas spēki veicināja to, ka tēvocis Tobijs sava cirkšņa ievainojuma dēļ

kļuva kautrīgs. Varat radīt veselas teorijas, kas izskaidrotu

mana deguna formas nepilnības ar vecāku laulības līguma noteikumiem,— un celt gaismā vispārējai zināšanai, kā varēja notikt tāds misēklis, ka tiku nosaukts par TRISTRAMU pretēji tēva hipotēzei un visas ģimenes, arī krusttēvu un krustmāšu, vēlmēm.— Šos jautājumus līdz ar citiem piecdesmit sarežģītiem jautājumiem varat mēģināt noskaidrot, ja jums laika diezgan,— taču jau iepriekš brīdinu, ka tās būs veltas pūles, jo nedz «Donā Beljanisā, grieķī» minētais viedais mags Alkifs, nedz viņa tikpat slavenā sieva — burve Urganda (ja vien būtu dzīvi) nevarētu apgalvot, ka tikuši kaut par matu tuvāk patiesībai.

Lasītājam nāksies pagaidīt, kamēr šie jautājumi tiks izsmeļoši izskaidroti nākamajā gadā,— kad atklāsies daudz kā pārsteidzoša, par ko viņam patlaban nav ne jausmas.

Multitudinus imperitae non formido judicia; mcis tamen, rogo, parcant opusculis——in quibus fuit propositi semper, a jocis ad seria, a seriis vicissim ad jocos transire.

— JOAN, SARESBERIENSIS, Episcopus Lugdiin.

TREŠA GRĀMATA

-

PIRMĀ NODAĻA

Man gribētos, dakter Slop,— sacīja tēvocis Tobijs (atkārtojot savu vēlmi dakterim Slopam pa otram lāgam, šoreiz viņš izteica to mazliet dedzīgāk un uzstājīgāk nekā pirmo reizi [4] ), man gribētos, dakter Slop,— sacīja tēvocis Tobijs,— kaut jūs būtu redzējis, kādas milzu armijas mums bija Flandrijā!

Tēvocis Tobijs, izteikdams savu vēlmi, izdarīja dakterim Slopam lāča pakalpojumu, kādu nekad no sirds nebija vēlējis nevienam cilvēkam:— tā dakteri Slopu izsita no sliedēm, ser,— šī vēlēšanās vispirms viņa domas sajauca, bet pēc tam izkliedēja, tā ka dakteris ne par ko uz pasaules nespēja tās no jauna sakopot.

Visiem strīdiem,— vai tajos iejaukti vīrieši vai sievietes,— vai tie izšķir goda, mantas vai mīlestības likteni,— iemesls šajā gadījumā ir mazsvarīgs,— vienīgās briesmas, kundze, draud no kāda malāstāvētāja vēlmes, kas uzkrīt kā sniegs uz galvas. Lai šādu vēlmi padarītu nekaitīgu, parasti visdrošākais paņēmiens ir trūkties kājās un vēlmes izteicējam savukārt izteikt kādu tikpat līdzīgu vēlēšanos:— šādā veidā, zibenīgi panākot līdzsvaru, var izsprukt cauri sveikā;— kur nu — dažreiz pat iegūt priekšrocību doties pretuzbrukumā.

Visā pilnībā to izklāstīšu nodaļā par vēlmēm.

Dakterim Slopam šāds aizsargāšanās paņēmiens bija svešs — viņš jutās iedzīts strupceļā, un strīds pierima uz veselām četrarpus minūtēm; piecas būtu izrādījušās jau liktenīgas.— Mans tēvs pamanīja briesmas,— šis strīds bija viens no satraucošākajiem strīdiem pasaulē:—«Vai bērns, par kuru viņš aizlūdz un pārdzīvo, piedzims ar galvu vai bez tās?»— Tēvs klusēja līdz pēdējam brīdim, lai neliegtu dakterim Slopam, kam ā vēlēšanās bija izteikta, tiesības to atvairīt, bet pamanīdams, es atkārtoju, ka ārsts izsists no sliedēm un mulsu, tukšu skatienu, kāds parasti raksturīgs apjukušam cilvēkam, raugās

vispirms uz tēvoci Tobiju, tad uz viņu,— tad griestos,— tad grīdā,— tad uz austrumiem,— tad uz ziemeļaustrumiem un tā tālāk,— ļaudams skatienam brīvi slīdēt gar sienas koka apšuvuma līstīti no viena gala līdz otram,— kā ari to, ka viņš visā nopietnībā sācis skaitīt misiņa naglas krēsla roku balstā,— mans tēvs nosprieda, ka ilgāk tērēt laiku ar tēvoci Tobiju nedrīkst, tāpēc atsāka sarunu, izsaukdamies:—

OTRA NODAĻA

—«Kādas milzu armijas jums bija Flandrijā!»

— Brāli Tobij,— sacīja mans tēvs, ar labo roku noņemdams parūku, bet ar kreiso no svārku labējās kabatas izvilkdams svītrainu indiešu mutautu, lai noslaucītu galvvirsu, kamēr pārspriedīs šo jautājumu ar tēvoci Tobiju.

Manuprāt, tēva rīcība šoreiz pelnījusi stingru nopēlumu;

un es paskaidrošu, kāpēc tā domāju.

Šķietami tikpat nevainīgi jautājumi kā šis: «Vai manam tēvam vajadzēja noņemt parūku ar labo vai kreiso roku?»— sējuši nemieru visvarenākajās karaļvalstīs un sašķobījuši kroņus uz to valdnieku galvām.— Bet vai nu man jums jāskaidro, ser, ka apstākļi, kas pakļauj sev it visu zem šīs saules, piešķir ikvienai lietai uz pasaules apmērus un veidu un, sasprindzinot vai atslābinot tvērienu,— nopūloties gan šā, gan tā, veido ikvienu lietu tādu, kāda tā ir — izcila,— niecīga,— derīga,— nederīga,— nozīmīga,— nenozīmīga, kā nu kuru reizi?

Tā kā mana tēva indiešu mutauts atradās viņa svārku labējā kabatā, viņš nekādā gadījumā nedrīkstēja nodarbināt labo roku:— gluži pretēji — tai vietā, lai ar labo roku noņemtu parūku, kā viņš to darīja, tēvam būtu vajadzējis šo darbību pilnībā uzticēt kreisajai rokai; un tad, ja gluži saprotama galēja nepieciešamība noslaucīt galvu būtu mudinājusi viņu izvilkt mutautu, viņam nevajadzētu darīt neko citu kā iebāzt labo roku svārku labējā kabatā un izvilkt mutautu;— to viņš būtu varējis izdarīt bez jebkādām pūlēm vai vismaz neglīti nesavelkot seju un augumu.

Tādā gadījumā (ja vien tēvs nebūtu nolēmis padarīt sevi smieklīgu, krampjaini žņaudzot parūku kreisajā rokā — vai ērmoti izriežot roku padusē vai elkoņa locītavā) viņa stāja būtu bijusi brīva,— dabiska,— nepiespiesta. Tā sēžam viņu būtu varējis atveidot pats Reinoldss, kas tik lieliski un skaisti glezno.

Nu, bet padomājiet tik, kā izrīkojās mans tēvs — kādu velnišķīgu ākstu viņš notēloja!

Karalienes Annas valdīšanas pēdējos gados un karaļa Džordža I valdīšanas sākumā «kabatas tika iegrieztas ļoti zemu pie svārku apakšējās malas»— Nav vajadzības te vēl ko piebilst; pats sātans, kaut arī rautos melnās miesās vai veselu mēnesi, nepamanītos izdomāt neērtāku piegriezumu svārkiem, ja to valkātājs atrastos tādā pašā stāvoklī kā mans tēvs.

TREŠA NODAĻA

Nav viegla lieta jebkura karaļa valdīšanas laikā (ja vien neesat tikpat kalsns pavalstnieks kā es) stiept roku šķērsām pāri visam ķermenim, lai aizsniegtu svārku pretējās puses

kabatu visā dziļumā. Tūkstoš septiņi simti astoņpadsmi-

tājā gadā, kad notika šis mēģinājums, to izdarīt bija sevišķi grūti, tāpēc tēvocim Tobijam, kad viņš pamanīja tēva šķērsenisko, stomīgo taustīšanos, acumirklī iešāvās prātā līkloči, kādus viņš, armijā kalpodams, bija metis pie Svētā Nikolaja vārtiem;— šīs atmiņas tik pilnīgi novērsa viņa uzmanību no strīdus jautājuma, ka viņš jau pastiepa roku pēc zvaniņa, lai pasauktu Trimu un aizsūtītu to pēc Namīras kartes, pie viena paķerot līdzi cirkuli un proporcionālo cirkuli, lai izmērītu šās kaujas ierakumu līnijas atsitiena leņķus — it sevišķi to leņķi, pie kura viņš tika ievainots cirksnī.

Mans tēvs sarauca uzacis, un, redzot, ka asinis no visa ķermeņa saplūst viņam sejā,— tēvocis Tobijs zibenīgi izlēca no segliem.

—Es pat nenojautu, ka jūsu tēvocis sēdēja zirgam mugurā!

CETURTA NODAĻA

Cilvēka ķermenis un dvēsele, runājot par tiem ar visdziļāko pietāti, mats matā atgādina ādas kamzoli un tā padrēbi:— saburziet vienu,— un jūs saburzīsiet otru. Tomēr šai likumsakarībai ir viens izņēmums,— proti, ja jums laimējies iegādāties kamzoli, kas darināts no neburzīga tafta auduma ar plāna persiešu zīda vai cita viega zīda padrēbi.

Zēnons, Kleants, Diogēns Babilonietis, Dionīsijs Hērakleots, Antipatrs, Panaitijs un Poseidonijs no grieķiem,— Katons, Varrons un Seneka — no romiešiem,— Pantens, Klements Alek-

sandrietis un Monteņs — no kristiešiem un pustreša desmita viskārtīgāko, godīgāko, bezrūpīgāko šendijiešu, kuru vārdus nevaru atcerēties,— visi apgalvojuši, ka viņu kamzoļi šūti šādā vīzē;— jūs būtu varējuši burzīt un ņurcīt, locīt un krokot, raustīt un pluinīt tos no ārpuses šķērtēs — īsi sakot, būtu varējuši tos apdriskāt līdz nepazīšanai, bet tajā pašā laikā iekšēji tie nekļūtu ne par mata tiesu sliktāki, lai arī ko jūs tiem nodarītu.

Es tik tiešām domāju, ka mans kamzolis šūts līdzīgā kārtā,— jo nekad viens nabaga kamzolis nav tik nežēlīgi gumzīts kā manējais pēdējos deviņus mēnešus no vietas,— un tomēr apgalvoju, ka padrēbe ciktāl var uzticēties manam spriedumam šajā lietā — nav kļuvusi ne par trim pensiem sliktāka;— pa roku galam, pa galvu pa kaklu, no ādas arā līzdami, belžot un kulstot, zvetējot pa priekšpusi un aizmuguri, krusteniski un gareniski viņi to apstrādājuši;— ja mana kamzoļa padrēbei būtu kaut zīme no stiegrainuma — ak Dievs!— jau sen tā būtu apspurusi un izdilusi līdz diegiem!

Jūs, ikmēneša literāro apskatu kungi! Kā jums roka

cēlās tā izrobot un sašķērēt manu kamzoli?— Kā jūs varējāt zināt, ka nesaplēsīsiet arī padrēbi?

No visas sirds novēlu jūs un jūsu apskatus tās Būtnes aizbildnībai, kas nevienam no mums netaisnību nenodarīs,— tātad — lai Dievs jūs svētī!— vienīgi, ja kāds no jums nākammēnes ņems ļaunu prātu un sāks sunīt un ķengāt mani, kā daži no jums darīja pagājušajā MAIJĀ (kad, atceros, laiks bija ļoti karsts),— neskaistieties, ja es atkal lēnprātīgi to laižu gar ausīm,— nolēmis, kamēr dzīvoju un rakstu (kas man nozīmē vienu un to pašu), nekad neveltīt šim godājamam džentlmenim nevienu aizskarošāku vārdu vai stiprāku lāstu par to, ko mans tēvocis Tobijs veltīja mušai, kas viņam pie pusdienu galda

spindza ap degunu. «Tiš — tiš, nabadzīte!» viņš atgaiņājās.

«Laidies prom!— Kāpēc lai es tev darītu pāri? Šī pasaule, nudien, ir plaša diezgan, lai tajā vietas pietiktu mums abiem!»

PIEKTĀ NODAĻA

— Ikviens prātīgs cilvēks, kundze, pamanīdams mana tēva sejā ieplūstam liesmainu sārtumu,— kura iespaidā (jo, kā jau jums teicu, asinis no visa ķermeņa šķita saplūstam galvā), viņš, liekas, bija nosarcis, gleznieciski un zinātniski izsakoties, sešarpus toņus, ja ne visu oktāvu tumšāk par savu dabisko sejas

krāsu,— ikviens cilvēks, kundze, tikai ne tēvocis Tobijs, pamanīdams tēva nosarkšanu,— turklāt vēl dusmīgi savilktās uzacis un dīvaini sašķiebto ķermeni, sniedzoties pēc mutauta,— būtu secinājis, ka mans tēvs ir saniknots, un, pārliecinājies, ka tas tiešām noticis,— ja šis cilvēks mīlētu harmoniju, ko rada divi uz viena toņa skanoši instrumenti,— tas acumirklī būtu uzskaņojis savu instrumentu uz tāda paša augstuma nots;— un tad nelabais ar visiem elles spēkiem būtu sprucis vaļā — viss skaņdarbs, kundze, tad būtu nospēlēts kā Evizona-Skarlati seksta — con furia — mežonīgā niknumā. Apžēlojieties!— Kas kopīgs con furia,— con strepito — vai kā to skaņu jūkli kuru reizi dēvē — ar harmoniju?

— Ikviens cilvēks, atkārtoju, kundze, tikai ne tēvocis Tobijs, kas savā sirdsskaidrībā visniecīgāko tēva sakustēšanos uzskatīja par tik dziļas sirsnības izpausmi, kādu šai kustībai varēja piedēvēt, būtu secinājis, ka mans tēvs sadusmojies, un vēl pārmetis viņam. Tēvocis Tobijs pārmeta vienīgi drēbniekam, kas tik zemu iešuvis kabatas;— tāpēc tēvocis Tobijs mierīgi sēdēja, kamēr tēvam izdevās izvilkt mutautu, un pāri plūstošā labsirdībā neatņēmies vērās viņam sejā, līdz beidzot tēvs atsāka:—

SESTĀ NODAĻA

«Kādas milzu armijas jums bija Flandrijā!»

Brāli Tobij,— sacīja mans tēvs,— esmu cieši pārliecināts, ka tu esi godīgākais cilvēks ar krietnāko un skaidrāko sirdi, kādu Dievs jebkad radījis, un nav tava vaina, ka bērni, kas bijuši, varētu būt, var būt, kam būs jābūt, kas būs vai kam būtu jābūt ieņemtiem, nāk pasaulē ar galvu pa priekšu;— bet tici man, dārgo Tobij, nejaušību, kas viņiem uzglūn ne tikai ieņemšanas brīdī,— kaut arī tās, pēc manas pārliecības, ir nopietnu pārdomu vērtas,— kā arī briesmu un nedienu, kas apdraud mūsu bērnus, tikko tie ierodas pasaulē, ir pietiekoši daudz;— nav nekādas nepieciešamības pakļaut viņus briesmām piedzimšanas brīdī.— Vai tad šīs briesmas,— jautāja tēvocis Tobijs, uzlikdams roku tēvam uz ceļgala un, atbildi gaidot, vērīgi pētīdams viņa seju,— vai tad mūsdienās šīs briesmas

lielākas, brāl, nekā agrākos laikos? Brāli Tobij,— atbildēja

mans tēvs,— ja bērns bija godīgi ieņemts, piedzima dzīvs un vesels, bet māte pēc dzemdībām atspirga,— turpmākais mūsu priekštečiem vairs nerūpēja. Tēvocis Tobijs acumirklī

mt

noņēma roku no tēva ceļgala, uzmanīgi atlaidās krēslā, atgāza galvu tik tālu, lai redzētu griestu dzegu, un tad, likdams lietā vaigu muskuļus un gredzeniskos muskuļus ap lūpām,— uzsvilpoja «Lillabulero».

SEPTĪTĀ NODAĻA

Kamēr tēvocis Tobijs manam tēvam svilpoja «Lillabulero»,— dakteris Slops spēra zemes gaisā un sunīja un lādēja

Obadiju pēdējiem vārdiem. Jums būtu nācis par labu tos

dzirdēt, ser,— uz visiem laikiem jūs būtu izārstēts no pretīgā

paraduma gānīties. Tāpēc esmu nolēmis atstāstīt visu, kas

tur notika.

Daktera Slopa kalpone, iedodot Obadijam zaļo rupjvilnas maisu ar daktera instrumentiem, pārmēra apdomībā pierunāja viņu izbāzt caur tā auklām galvu un vienu roku, lai jājot maiss karātos šķērsām pāri mugurai. Tad, atraisījusi cilpā sasietās auklas, lai tās pagarinātu, viegli vien palīdzēja Obadijam maisu uzmaukt plecā. Taču, tā karājoties, maisa vaļējais gals izrādījās pārāk atsegts; lai, atpakaļceļā auļojot tādā ātrumā, kādā Obadija dzīrās joņot, no maisa nekas neizkristu, viņi apspriedušies nolēma to atkal noņemt; pēc tam, satvēruši abus auklas galus, viņi ļoti rūpīgi un pēc vislabākās sirdsapziņas tos cieši sasēja (vispirms aizvilkuši maisa galu) ar pusduci stipru mezglu, no kuriem ikvienam Obadija lielākas drošības labad vēl aizmeta cilpu un pievilka no visa spēka.

Veiktie pasākumi nodrošināja Obadijas un kalpones nodomu pilnīgu izdošanos, taču tie neaizsargāja pret citām likstām, ko nedz viņš, nedz viņa neparedzēja. Lai arī cik cieši maisa gals šķita aizvilkts, uz lejasgalu (jo maisam bija koniska forma) instrumentiem atradās tik daudz vietas, lai zvalstītos tā, ka, tikko Obadija palaida zirgu rikšiem, tire-tкte, knaibles un šļirce sāka tik apdullinoši žvadzēt, ka aizbiedētu Himenaju, ja tas pastaigātos šajā pusē; bet, kad Obadija palielināja pārvietošanās ātrumu un mēģināja pamudināt zirgu no mēreniem rikšiem pāriet uz pilniem auļiem,— ak Dievs, ser!— žvadzēšana kļuva neaprakstāma.

Tā kā Obadijam bija sieva un trīs bērni,— zemiska netiklība un daudzas citas šās žvadzēšanas izraisītas valstiski kaitīgas sekas viņam ne reizes neienāca prātā;— toties Obadijam bija

savi iebildumi, kas viņam rūpēja un likās ļoti svarīgi, kā tas

nereti gadās ar viskvēlākajiem patriotiem. «Nabaga cilvēks,

ser, nevarēja sadzirdēt pats savu svilpošanu.»

ASTOTĀ NODAĻA

Tā kā labāk par instrumentālo mūziku, kas pavadīja auļošanu, Obadijam patika pūšamo instrumentu mūzika,— viņš lauzīja galvu, likdams lietā iztēli, kā panākt un ko izgudrot, lai sev sagādātu iespēju to baudīt.

Visās nelaimēs (vienīgi muzikālās ne), kurās var izlīdzēties ar tievu aukliņu,—-visbiežāk cilvēkam prātā neienāk nekas

piemērotāks par savas cepures auklu: šās filozofijas jēga ir

tik acīm redzama,— ka neturu par vajadzīgu tajā iedziļināties.

Ņemot vērā, ka Obadijas ķibele nebija viennozīmīga: ievērojiet, seri,— es uzsveru — ķibele nebija viennozīmīga, jo bija ginekoloģiska,— ma/s-iska, šļirciska, katoliska un,— runājot par karietes zirga līdzdalību tajā,— kabal-istiska — un tikai daļēji melodiska,— Obadija, ilgi nesvārstīdamies, izvēlējās pirmo piemērotāko līdzekli, kas gadījās pie rokas: satvēris maisu ar instrumentiem un cieši sažņaudzis to dūrē, bet ar otras rokas īkšķi un rādītājpirkstu pacēlis pie mutes savas cepures auklu un iekodis tās galu zobos, viņš ļāva pirkstiem noslīdēt līdz auklas vidum, tad nosēja maisu krustām šķērsām visā garumā (kā mēdz nosiet ceļasomu) ar tik pamatīgām un sarežģītām cilpām, savilkdams cietu mezglu ik vietā, kur auklas gali krustojās,— ka dakterim Slopam būtu vajadzējis vismaz trīs piektdaļas ījaba pacietības, lai tos atmudžinātu.— Esmu cieši pārliecināts, ka, ja vien DABA būtu bijusi žirgtā noskaņojumā un prāts tai nestos uz šādu sacensību,— un viņi abi ar dakteri Slopu godīgi būtu sākuši darboties reizē,— neatrastos dzīvas dvēseles, kas, redzēdama maisu un visu, ko Obadija ar to izdarījis,— turklāt zinādama, cik zibenīgi spēj rīkoties šī dieviete, ja atrod to par vajadzīgu,— saglabātu prātā kaut šaubu ēnu,— kurš no abiem iegūs uzvarētāja laurus. Mana māte, kundze, kā likts, tiktu vaļā no sava sloga ātrāk par zaļo maišeli — vismaz par mezgliem divdesmit

žiglāk. Sīku nejaušību upuris — lūk, kas tu esi un mūžam

būsi, Tristram Šendij! Ja šīs sacensības, tev par laimi, būtu notikušas — un piecdesmit pret vienu, ka tās būtu notikušas,— tava dzīve nebūtu ievirzījusies tik saspiestā gultnē (vismaz tavs saspiestais deguns tur nebūtu vainojams), pa kādu tā ritēja; arī

tavas dzimtas labklājība un tās nodrošināšanas iespējas, kas tik daudzkārt tavā dzīvē radušās, nebūtu tik bieži, tik kaitinoši, tik gļēvi, tik neatgūstami zaudētas,— kā tu biji spiests tās zaudēt;— taču tās pieder pagātnei, par visām šīm likstām

palikušas vienīgi atmiņas, kas zinātkārajam lasītājam nevar nākt ausīs, pirms neesmu ieradies pasaulē.

DEVlTĀ nodaļa

Diži prāti saskan:— brīdī, kad dakteris Slops uzmeta skatienu savam maisam (ko viņš nedarīja, iekams strīds ar tēvoci Tobiju par dzemdniecību nelika atcerēties maišeli), viņam ienāca prātā gluži tā pati doma.— Dieva laime!— viņš nopriecājās

(klusībā),— ka misis Šendijai klājās tik grūti, citādi viņa

būtu paspējusi dzemdēt reizes septiņas ātrāk, nekā pusi no

šiem mezgliem varētu atknibināt. Taču te jāievēro:— šī

doma uzpeldēja vienīgi daktera Slopa smadzenēs bez burām un balasta kā vienkāršs minējums; miljoniem šādu domu, kā jūsu augstībai zināms, ik dienas rāmi peld cilvēka saprāta dzidrajā šķidrumā — tās netiek dzītas nedz uz priekšu, nedz atpakaļ, līdz kāds nieka kaislības vai alkatības pūtiens izsviež tās krastā.

Pēkšņa skraidelēšana augšstāva istabā manas mātes gultas tuvumā daktera Slopa pieņēmumam izdarīja tieši to pakalpojumu, par kuru nupat runāju.— Pie visiem velniem!— šķendējās dakteris Slops,— ja es nepasteigšos, mani patiešām piemeklēs tas, ko es jau paredzēju.

DESMITA NODAĻA

Runājot par mezgliem, pirmkārt, nevēlos tikt pārprasts, ka ar tiem esmu domājis savelkamas cilpas,— jo, stāstot tālāk par savu dzīvi un uzskatiem,— manus uzskatus par tām pareizāk būs izpaust, kad pieskaršos nelaimei, kas uzbruka manam tēvocim misteram Hemondam Šendijam — miesās sīkam vīriņam,— bet apveltītam ar krāšņu iztēli:— viņš pārsteidzīgi iepinās hercoga Manmeta dēkā;— otrkārt, rakstot šai vietā par mezgliem, man nav prātā tie īpašie sasējumi, ko sauc par pušķiem:— to atraisīšanai vajadzīgs tik maz veiklības, prasmes vai pacietības, ka turu par sevis necienīgu tos pat pieminēt.— Bet, runājot par mezgliem, lūdzu jūsu augstības man ticēt, ka ar tiem es domāju pamatīgos, izturīgos, velnišķīgi cieši savil-

ktos, cietos mezglus, sasietus bona fide, kā to darīja Obadija,— kas sieti, neizmantojot viltīgus paņēmienus, auklas galus saliekot divkārši un izverot tos caur apli vai cilpu, kas rodas, auklas galus otrreiz apmetot,— lai tie viegli slīdētu un pavelkot atraisītos . Ceru, ka jūs mani saprotat.

Tātad, runājot par šiem mezgliem un dažādajiem pubuļiem, ko tie — ar jūsu augstības atļauju — met mūsu dzīves pavedienā,— ikviens karstgalvis var izraut spalvu nazīti un tos pārgriezt.—-Tā darīt neklājas.— Ticiet man, seri, pats iedarbīgākais paņēmiens, uz ko mudina gan apsvērumi, gan saprašana,— likties tiem klāt ar zobiem un nagiem.— Zobus dakteris Slops bija zaudējis izgājušo reizi kādās smagās dzemdībās, velkot aplamā virzienā vai citādi nepareizi darbojoties ar savu iecienītāko instrumentu, kas nelaimīgā kārtā bija paslīdējis un ar rokturi izsitis dakterim trīs vislabākos zobus;— viņš mēģināja izlīdzēties ar pirkstiem;— ak vai!— pirkstu un īkšķu nagi

bija apgriezti īsi. Lai velns to maišeli parauj! Nekādi netieku

ar to galā!— kliedza dakteris Slops. Tekalēšana augšstāvā

ap manas mātes gultu kļuva aizvien dzirdamāka.— Kaut tam tēviņam vēdergraizes piemestos! Savu mūžu es šos mezglus

neatpiņķerēšu! Mana māte ievaidējās. Iedodiet man

spalvu nazīti — beidzot taču tie mezgli jāpārgriež! A uū! Ak, Kungs! Iecirtu īkšķī līdz

pašam kaulam! Lai nolādēts šis mūlāps!— ja piecdesmit

jūdžu apkaimē nav cita akušiera — šoreiz esmu izsists no ierindas — kaut šo nelieti pakārtu — kaut viņu nošautu — kaut visi elles gari plosītu šo stulbeni!

Mans tēvs juta dziļu cieņu pret Obadiju un nespēja klausīties, ka viņu lamā šādiem vārdiem;— bez tam mans tēvs mazliet cienīja arī sevi — un tāpat nevarēja paciest, ka šajos zākājumos izskan necieņa pret viņu.

Ja dakteris Slops būtu iegriezis kādā citā miesas daļā, tikai

ne īkšķī, mans tēvs nebūtu licies par to ne zinis — viņa

skaidrais prāts būtu guvis virsroku,— bet tagad viņš nolēma atspēlēties.

— Viegli lāsti smagās nelaimēs, dakter Slop,— sacīja mans tēvs (iepriekš izteicis nožēlu par notikušo nelaimi),— tikai velti izšķiež mūsu spēkus un dvēseles mieru. Zinu,— atbildēja dakteris Slops. Tikpat,— piemetināja tēvocis Tobijs

(pārtraukdams svilpot),— kā šaut ar skrotīm pa cietoksni. Lāsti vienīgi sagandē žulti,— turpināja mans

tēvs,—bet neremdē sašutumu;— runājot par sevi, varu teikt, ka es reti lādos vai lamājos — pēc manām domām, tā neklājas

darīt;— taču, ja man neviļus izsprūk lāsti, es parasti saglabāju tik daudz veselā saprāta (— Pareizi!— iestarpināja tēvocis Tobijs), lai tie kalpotu maniem mērķiem, tas ir,— es lādos, kamēr man kļūst vieglāk. Kaut gan gudrs un taisnīgs cilvēks vienmēr centīsies samērot žults izplūduma daudzumu ne vien ar tās vārīšanās karstumu savās krūtīs, bet arī ar to, cik liels un

ļaunprātīgs ir apvainojums, uz kuru tai jāizlīst. Tikai tīši

aizvainojumi sāp,— piebilda tēvocis Tobijs. Tāpēc,— turpināja mans tēvs īsti servantiskā nopietnībā,— izjūtu visdziļāko cieņu pret džentlmeni, kas, negalvodams par savu savaldību šajā ziņā, apsēdās un sacerēja (protams, vaļas brīžos) lāstu formulas, piemērotas ikvienam apvainojumam, sākot no visniecīgākā un beidzot ar vissmagāko, kas nāktu pār viņa galvu; tā kā viņš bija rūpīgi apdomājis šīs formulas un atradis, ka uz tām var paļauties, džentlmenis tās turēja vienmēr pa rokai uz

kamīna dzegas. Man nebija ne jausmas,— brīnījās dakteris

Slops,— ka tamlīdzīgas domas kādam ienākušas prātā,— kur

nu vēl tikušas pierakstītas! Atvainojiet,— iebilda mans

tēvs,— vēl šorīt vienu no tām nolasīju, kaut arī pats to neliku lietā, brālim Tobijam, kamēr viņš lēja tasītēs tēju;— tā guļ uz plauktiņa virs manas galvas;— taču, ja atmiņa mani neviļ, šie lāsti ir pārāk nešķīsti savainotam īkšķim.— Nepavisam,— attrauca dakteris Slops,— lai parauj jods to nelieti!—Tādā gadījumā,— atbildēja mans tēvs,— šis sacerējums ir pilnīgi jūsu rīcībā, dakter Slop,— tikai ar noteikumu, ka lasīsiet

skaļi. To pateicis, tēvs piecēlās un pastiepies nocēla no

kamīna dzegas Romas katoļu baznīcas lāstu formulu, kuras norakstu viņš (būdams ērmību kolekcionārs) bija ieguvis no bīskapa ERNULFA sarakstītās Ročesteras baznīcas grāmatas;— liekuļoti piešķīris skatienam un balsij visdziļāko nopietnību, kas būtu glaimojusi pašam bīskapam ERNULFAM,— viņš sniedza to dakterim Slopam.— Dakteris Slops ievīstīja īkšķi mutauta stūri un ar skābu sejas izteiksmi, taču ļaunu nenojauzdams, skaļi izlasīja sekojošās rindas, tēvocim Tobijam nemitīgi svilpojot «Lillabulero», cik vien plaušās spēka.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Textus de Ecclesiā Roffensi per Ernulfom Episcopum.

Cap. XXV. EXCOMMUNICATO [5]

Ex auctoritate Dei omnipotentis, Patris, et Filij, et Spiritus Sancti, et sanctorum canonum, sanctaeque et intemeratae Virginis Dei genetricis Mariae,

Atque omnium coelestium virtutum, angelorum, archan-

gelorum, thronorum, dominationum, potestatum, chйrubin ac sйraphin, et sanctorum patriarcharum, prophetarum, et omnium apostolorum et evangelistarum, et sanctorum innocentum, qui in conspectu Agni soli digni inventi sunt canticum cantare novum, et sanctorum martyrum et sanctorum confessorum, et sanctarum virginum, atque omnium simul sanctorum et electorum Dei,

vel os s vel os

Excommunicamus, et anathematizamus hunc furem, vel hune

s

malefactorem, N. N. et a liminibus sanctae Dei ecclesiae

vel i n

sequestramus, et aeternis suppliciis excruciandus, mancipetur, cum Dathan et Abiram, et cum his qui dixerunt Domino Deo, Recede а nobis, scientiain viarum tuarum nolumus: et sicut

vel eorum

aquв ignis extinguitur sic extinguatur lucerna ejus in secula n n

seculorum nisi resipuerit, et ad satisfactionem venerit. Amen.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Ročesteras tekstu krājums, ko sakopojis bīskaps Ernulfs

IZSLĒGŠANA

—«Visvarenā Dieva Tēva, Dēla un Svētā Gara, visu svēto un šķīstās Jaunavas Marijas, Pestītāja mātes un mūsu sargātājas…» Man šķiet, nav nepieciešamības tekstu lasīt skaļi,— sacīja dakteris Slops, nolaizdams lapu uz ceļgaliem un uzrunādams manu tēvu,— jo jūs taču, ser, šo dokumentu esat nesen lasījis,— un, tā kā kapteinis Šendijs neizrāda sevišķi dedzīgu vēlēšanos klausīties, mierīgā garā varu šo sacerējumu izlasīt klusībā.— Tas ir pret mūsu norunu,— pretojās mans tēvs.— Bez tam tajā ir kaut kas tik ēverģēlīgs, sevišķi pēdējā daļā, ka man būtu žēl atteikties no prieka dzirdēt to vēlreiz.— Dakterim Slopam tas nemaz nepatika, —bet, tā kā šajā brīdī tēvocis Tobijs piedāvājās pārtraukt svilpošanu un ķerties pie

lasīšanas, dakteris Slops nolēma, ka labāk jau pašam lasīt

tēvoča Tobija svilpošanas pavadījumā nekā paciest, ka tēvocis Tobijs lasa dokumentu klusumā;——tāpēc, piegrūdis lapu sejai un pacēlis acu augstumā, lai slēptu īgnumu,— viņš skaļi lasīja sekojošās rindas, tēvocim Tobijam svilpojot «Lillabulero», gan ne tik skaļi kā pirmāk.

«Visvarenā Dieva Tēva, Dēla un Svētā Gara, šķīstās Jaunavas Marijas, Pestītāja mātes un mūsu sargātājas, un visu svēto, eņģeļu, ercenģeļu, goda krēslu, kundzību, valstību, ķerubu un zēravu, vi™ svēto ciltstēvu, praviešu, visu apustuļu un evaņģēlistu, un svēto bezgrēcīgo, kurus vienīgos Dieva Jērs atzinis par cienīgiem dziedāt svēto mocekļu un ticības liecinieku, svēto jaunavu un visu svēto,

kā arī Dieva taisno un izredzēto vārdā jauno dziesmu, lai

viņš (Obadija) top nolādēts (par to, ka sasēja šos mezglus)! Mēs izslēdzam un nolādam viņu un padzenam viņu

no visvarenā Dieva svētās baznīcas sliekšņa, un nododam viņu mūžīgām mokām, lai viņu piemeklē Dātana un Abirāma un visu to liktenis, kuri saka Dievam tam Kungam: «Atstājies no mums, mēs nekārojam iet tavus ceļus!» Un, kā uguns top nodzēsta ar ūdeni, tā lai uz mūžiem viņam nodziest acu gaisma, ja viņš (Obadija) nenožēlo (ka aizsējis mezglus) un neizpērk savu vainu (to dēļ)! Āmen.»

OS

Maledicat ilium Deus Pater qui hominem creavit. Maledicat

OS OS

ilium Dei Filius qui pro homine passus est. Maledicat ilium

OS

Spiritus Sanctus qui in baptismo effusus est. Maledicat ilium sancta crux, quam Christus pro nostra salute hostem triumphans ascendit.

os

Maledicat ilium sancta Dei genetrix et perpetua Virgo Maria.

OS

Maledicat ilium sanctus Michael, animarum susceptor sacra-

os

rum. Maledicant ilium omnes angeli et archangeli, principatus et potestates, omnisque militia coelestis.

OS

Maledicat ilium patriarcharum et prophetarum laudabilis

OS

numerus. Maledicat ilium sanctus Johannes praecursor et Baptista Chirsti, et sanctus Petrus, et sanctus Paulus, atque sanctus Andreas, omnesque Christi apostoli, simul et caeteri discipuli, quatuor quoque evangelistae, qui sua praedicatione mundum

OS

universum converterunt. Maledicat ilium cuneus martyrum et confessorum mirificus, qui Deo bonis operibus placitus inventus est.

OS

Maledicant ilium sacrarum virginum chori, quae mundi vana causa honoris Christi respuenda contempserunt. Maledicant

OS

ilium omnes sancti qui ab initio mundi usque in finem seculi

OS

Deo dilecti inveniuntur. Maledicant ilium coeli et terra, et omnia sancta in eis manentia.

i n n

Maledictus sit ubicunque fuerit, sive in domo, sive in agro, sive in via, sive in semitд, sive in silvд, sive in aqua, sive in ecclesiд.

i n

Maledictus sit vivendo, moriendo,

«Lai Dievs Tēvs, kurš radījis cilvēku, nolād viņu! Lai

Dievs Dēls, kurš cietis par mums, nolād viņu! Lai Svētais

Gars, kuru esam saņēmuši caur kristību, nolād viņu (Oba-

diju)! Lai svētais krusts, pie kura mums par svētību gāja

Kristus, uzveicis savus ienaidniekus, nolād viņu!

«Lai svētā un mūžīgā Jaunava, Dieva māte, nolād

viņu! Lai svētais Miķelis, bezgrēcīgo dvēseļu aizstāvis,

nolād viņu! Lai visi eņģeļi, erceņģeļi, eņģeļu valdnieki un

virspavēlnieki un visi debesu apustuļi nolād viņu!» [— Mūsu karavīri Flandrijā lādējās šaušalīgi,— iesaucās tēvocis Tobijs,— taču ne tuvu tā kā šis bīskaps.— Par sevi varu teikt, ka man nebūtu dūšas šādiem vārdiem nolādēt pat suni!ļ

«Lai cildeno sentēvu un praviešu pulki nolād viņu! Lai svētais Jānis Priekštecis un Kristītājs, svētais Pēteris, svētais Pāvils un svētais Andrejs un visi pārējie Kristus apustuļi nolād viņu! Un lai visi pārējie Kristus mācekļi un četri evaņģēlisti, kas ar saviem sprediķiem pievērsuši ticībai visu pasauli, un lai mocekļu un biktstēvu dievišķie un brīnišķīgie karapulki, kas ar saviem svētajiem darbiem iemantojuši visvarenā Dieva žēlastību, nolād viņu (Obadiju)!»

«Lai svēto jaunavu, kuras Kristum par godu nonievājušas

pasaulīgos priekus, šķīstais koris nolād viņu! Lai visi svētie,

kas kopš pasaules radīšanas uz mūžu mūžiem iemantojuši Dieva

mīlestību, nolād viņu! Lai debess un zeme ar visu, kas tajā

svēts, nolād viņu (Obadiju) vai to sieviešu kārtas personu (vai jebkuru citu, kas pielicis roku, lai sasietu šos mezglus)!»

«Lai viņš (Obadija) top nolādēts visur, kur vien atrastos,——mājā vai staļļos, dārzā vai laukā, uz lielceļa vai taciņas, mežā vai uz ūdens, vai baznīcā!— Lai viņš top nolādēts dzīves laikā un mirstamā stundā!» (Šeit tēvocis Tobijs, izsvilpodams melodijas otrās takts pusnoti, vilka to garumā līdz teikuma beigām,— kamēr dakteris Slops piebasēja lāstus.] «Lai viņš top nolādēts ēdot un dzerot, ciešot izsalkumu, jūtot slāpes,

manducando, bibendo, esuriendo, sitiendo, jejunando, dormitando, dormiendo, vigilando, ambulando, sоando, sedendo, jacendo, operando, quiscendo, mingendo, cacando, flebotomando.

i n

Maledictus sit in totis viribus corporis, i ii

Maledictus sit intus et exterius.

in in

Maledictus sit in capillis; maledictus sit in cerebro.

i n

Maledictus sit in vertice, in temporibus, in fronte, in auriculis, in superciliis, in oculis, in genis, in maxillis, in naribus, in dentibus, mordacibus sive molaribus, in labiis, in guttere, in humeris, in harnis, in brachiis, in manubus, in digitis, in pectore, in corde, et in omnibus interioribus stomacho tenus, in renibus, in inguinibus, in femore, in genitalibus, in coxis, in genebus, in cruribus, in pedibus, et in unguibus.

Maledictus sit in totis compag'bus membrorum, a vertice capitis, usque ad plantam pedis — non sit in eo sanitas.

Maledicat ilium Christus Filius Dei vivi toto suae majestatis imperio.

gavējot, dusot, snaužot, atmostoties, staigājot, stāvot, sēžot, guļot, strādājot, atpūšoties, nolaižot ūdeni, izkārnījoties un asinsnotecināšanas bridi!»

«Lai viņš top nolādēts no iekšpuses un ārpuses!»

«Lai nolādēts ik mats uz viņa galvas! Lai nolādētas viņa

smadzenes un pauris (— Tas ir smags lāsts,— atzina mans tēvs), viņa deniņi, viņa piere, viņa ausis, viņa uzacis, viņa vaigi, viņa žokļa kauli, viņa nāsis, viņa priekšzobi un dzerokļi, viņa lūpas, viņa rīkle, viņa pleci, viņa delnu locītavas, viņa rokas, viņa plaukstas un viņa pirksti!»

«Lai nolādēta viņa mute, viņa krūtis, viņa sirds un viņa iekšas līdz pašam kuņģim!»

«Lai nolādētas viņa nieres un viņa cirkšņi (— Lai Dievs nedod!— iesaucās tēvocis Tobijs), viņa gurni, viņa dzimumorgāni (mans tēvs pakratīja galvu), viņa gūžas, viņa ceļgali, viņa kājas un pēdas, un viņa kāju pirkstu nagi!»

«Lai nolādētas viņa locītavas un locekļu mezgli no galvas līdz papēžiem! Lai tās netur viņa kaulus kopā!»

«Lai dzīvā Dieva dēls visā savā spožumā [Šajā brīdī

tēvocis Tobijs, atgāzis galvu, izsvilpa nedabiski garu, skaļu fī — ī — ī——kaut ko vidēju starp svilpošanu un izsaucienu — vī — die — vī!

Pie Jupitera zeltainās bārdas — un pie Junonas (ja

viņas majestātei bārda bijusi) un pie visu pārējo jūsu pagānisko augstību bārdām, kuru, starp citu, nav mazums, ja tām pieskaita debesu, zemes un ūdens dievību bārdas,— nemaz jau nerunājot par pilsētu un lauku dievu bārdām vai debesu dieviešu, jūsu sievu vai elles dieviešu, jūsu netikļu un piegulētāju bārdām (tas ir, ja viņas bārdas nēsājušas), kuras, kā man ar godavārdu apzvēr Varrons, vienuviet savāktas, devušas tīrā skaitā ne mazāk par trīsdesmit tūkstošiem pagānisko

dievību bārdu, no kurām ikviena pastāvējusi uz tiesībām

tikt glaudītai un piesauktai zvērot, — tātad pie visām šīm

—et insurgat adversus ilium coelum cum omnibus virtutibus quae in eo moventur ad damnandum eum, nisi penituerit et ad satisfactionem venerit. Amen. Fiat, fiat. Amen.

bārdām — es zvēru un svinīgi apgalvoju, ka no abām novalkātajām sutanām, kas man šajā pasaulē pieder, es būtu atdevis mazāk nodilušo tikpat mīļu prātu, kā reiz Sids Ahmets piedāvājis savējo,— lai būtu tur bijis klāt un dzirdējis tēvoča Tobija pavadījumu.]

nolād viņu!— turpināja dakteris Slops,— un lai Debesis

ar visiem spēkiem, kas tur riņķo, saceļas pret viņu, tiesā un nolād viņu (Obadiju), ja viņš nenožēlo un neizpērk savu vainu! Āmen. Lai notiek tā — lai notiek tā.Āmen.»

—   Atzīstos,— sacīja tēvocis Tobijs,— man pietrūktu dūšas

tik ļauniem vārdiem nolādēt pašu nelabo. Viņš ir lāstu

tēvs!— teica dakteris Slops. Bet es neesmu,— attrauca tēvocis Tobijs. Taču viņš ir jau nolādēts un notiesāts uz mūžīgiem laikiem,——atbildēja dakteris Slops.

—   Žēl, ka tā,— sacīja tēvocis Tobijs.

Dakteris Slops savilka lūpas un jau taisījās atbildēt uz tēvoča Tobija laipnību ar viņa «fī — ī — ī» vai izsauksmes svilpienu,— kad aiznākamajā nodaļā steigšus atrautās durvis šo nodomu izjauca.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Necelsim degunu mākoņos un neizliksimies, ka lāsti, ar kuriem mēs savā brīvības zemē mētājamies, ir mūsu īpašums, un tāpēc, ka mums pietiek drosmes tos piesaukt lamājoties, neiedomāsimies, ka mums bijis prāta diezgan tos arī izdomāt.

Šo pašu brīdi apņemos pierādīt to ikvienam uz pasaules, tikai ne lietpratējam, kaut gan atzīstos, ka iebildumi pret lādēšanās lietpratēju ir tādi,— kādi man būtu pret glezniecības lietpratēju utt., utt.,— viņi visi kā viens tā apkārušies un nofetišizējušies ar kritikas karekļiem un grabuļiem — vai, atmetot šo metaforu, no kuras man, starp citu, žēl atteikties,— jo esmu to aizguvis no tik tālas vietas kā Gvinejas piekraste,— viņu galvas, ser, ir bāztin piebāztas ar kritērijiem un amplitūdām un viņi jūt tik velnišķīgu dziņu pielietot tos vietā un nevietā, ka ģeniālam darbam labāk tūliņ izčibēt uz velna paraušanu, nevis gaidīt, lai viņi to izplucina un nomoka līdz nāvei.

—    Kā tad Geriks vakar norunāja monologu? Ak, ārpus visiem kritērijiem, milord,— šausmīgi negramatiski!— starp

lietvārdu un īpašības vārdu, kuriem jābūt saskaņotiem skaitlī, locījumā un dzimtē, viņš šo saskaņu izjauca,— apstādamies tā, it kā šis likums būtu vēl jāpierāda;— bet starp nominatīva locījumu, kuram, kā jūsu augstībai zināms, jāpakļauj darbības vārds, viņš epilogā reižu divpadsmit ieturēja trīs un trīs piektdaļas sekundes garas pauzes, mērot ar hronometru, milord.—-Pasakains filologs!— Bet vai, saraustot runas plūdumu, netika saraustīta arī doma? Vai viņa žesti un mīmika neaizpildīja arī klusuma brīžus?— Vai viņa acis bija mēmas? Vai jūs skatījāties vērīgi? Es raudzījos vienīgi hronometrā, milord.——Acīgs skatītājs!

— Bet ko jūs sakāt par šo jauno grāmatu, kas visās malās

sacēlusi tādu troksni? Ak, tā uzrakstīta galīgi šķērsām,

milord, aplam haotiska grāmata!— neviens no tās četriem

leņķiem stūros nav taisns.— Man, milord, kabatā bija lineāls, cirkulis u. c. Izcils kritiķis!

Bet, runājot par episko poēmu, kurā jūsu augstība lūdza

man ieskatīties,— izmērot tās garumu, platumu, augstumu un dziļumu un mājās pārbaudot iegūtos datus pēc Bosī precīzās skalas,— tā, milord, pārsniedz normu visās dimensijās. Apbrīnojams lietpratējs!

Bet vai atpakaļceļā jūs iegriezāties apskatīt iespaidīgo

gleznu? Tas ir nožēlojams smērējums, milord!— nevienā

tās kompozīcijas grupā nav ievērots piramīdas princips!— bet kāda cena!— Tajā taču nav ne zīmes no Ticiāna krāsu gammas,— Rubensa izteiksmības,— Rafaela plastiskuma,— Dominikino skaidrības,— Korredžo koredžiskuma,— Pusēna erudīcijas,— Gvido manierisma,— Karači izsmalcinātības —

vai Andželo monumentalitātes. Apžēlojieties Dieva dēļ!—

Kaut gan no visiem žargoniem, kādos žargonē šajā žargonā runājošajā pasaulē,— par vispretīgāko var uzskatīt liekuļu iecienīto žargonu,— vismokošāk ērcina kritikas žargons!

Labprāt nosoļotu kājām piecdesmit jūdžu, jo man nav jāšanai piemērota zirga, lai noskūpstītu roku tam cilvēkam, kura cēlā sirds savus iztēles grožus nodod iemīļotā rakstnieka rokās — un kurš gūst prieku no lasīšanas, nebēdādams, kā tas nākas un no kurienes rodas.

Dižais Apolon! ja tev prāts nesas uz dāvināšanu,— dāvini man — vairāk es nelūdzu!— kriksīti īstas humora izjūtas ar sīku dzirkstīti no tavas uguns tajā — un sūti Merkūriju ar viņa lineāliem un cirkuli, ja vien vari bez viņa iztikt, ar maniem sveicieniem — vienalga, pie kā.

Tad nu ikvienam, tikai ne lietpratējam, apņemos pierādīt, ka visas lamas un lāsti, ar kuriem pēdējos divi simti piecdesmit gados esam lielījušies, visiem izbazūnēdaini tos par pašu sacerētiem,— vienīgie izņēmumi ir lāsti — svētā Pāvila īkšķis,— Dieva miesa un Dieva zivs, ar kuriem lādējās monarhi un kuri, ņemot vērā to radītājus, ir visai trāpīgi, jo nav svarīgi, vai karalis lādoties piemin miesu vai zivis;— runājot par pārējiem, apgalvoju, ka nav neviena lāsta vai vismaz lamu vārda, kas tūkstoškārt nebūtu norakstīts no Ernulfa sacerējuma, taču, tāpat kā visos pārējos norakstītajos aizguvumos, cik bezgala maz tajos oriģināla izteiksmības un spēka! — «Lai Dievs tevi soda!» tiek uzskatīts par diezgan iespaidīgu lāstu, un pats par sevi tas ir tīri pieņemams.— Nolieciet to blakus Ernulfa lāstiem:— «Visvarenais Dievs Tēvs lai nolād tevi!— Dievs Dēls lai nolād tevi!— Dievs Svētais Gars lai nolād tevi!»— un jūs redzēsiet, cik tas nevērtīgs. Ernulfa lāstiem piemīt kaut kāds spilgtums, kuru sasniegt mums nav pa spēkam, turklāt viņam daudz krāšņāka izdoma:— viņš bijis dāsnāk apveltīts ar lādētāja talantu,— viņam bijušas tik pamatīgas zināšanas par cilvēka skeletu, tā apvalku, nerviem, saitēm, locītavu savienojumiem un mezgliem,— tā ka, ja Ernulfs nolādēja,— sveikā neizspruka neviena daļiņa. Jāatzīst, viņa izturēšanās ir mazliet nežēlīga,— un viņam, tāpat kā Mikelandželo, pietrūkst izsmalcinātības, toties — cik spoži tajos kvēlo sirdsdegsmei

Mans tēvs, kurš parasti uz visu lūkojās pavisam savādāk nekā pārējie cilvēki, neparko negribēja atzīt, ka šis dokuments ir oriģinālsacerējums. Viņš Ernulfa anatēmu drīzāk uzskatīja par lādēšanās rokasgrāmatu, kurā, viņaprāt, iestājoties lādēšanās mākslas pagrimumam kāda iecietīga pāvesta valdīšanas laikā, Ernulfs, paklausot nākamā pāvesta pavēlei, liekot lietā savu milzu erudīciju un uzcītību, savācis vienkop visus lādēšanās likumus; vadoties no tiem pašiem apsvērumiem, Justiniāns, impērijai pagrimstot, uzdeva savam kancleram Triboniānam sakopot romiešu vai civiltiesību likumus vienā kodeksā vai digestā,— lai, laika zoba maitāti — un nenovēršamai iznīcībai lemti, kā ikviens mutvārdu sacerējums, tie nepazustu uz visiem laikiem.

Šā iemesla dēļ mans tēvs bieži apgalvoja, ka, sākot no Viljama Iekarotāja diženā un satriecošā lāsta («Pie Dieva varenības!») un beidzot ar viszemākā atkritumu savācēja visrupjākajām lamām («Lai tev blisenes izsprāgst!»), nav tāda, kuru nevarētu atrast Ernulfa dokumentā.— īsi sakot,— tēvs

piebilda,— neticu, ka atrastos cilvēks, kam izdotos viņu pārspēt lādēšanā.

ŠI hipotēze, tāpat kā lielākā daļa no mana tēva hipotēzēm, ir savdabīga un arī asprātīga;— mans vienīgais iebildums pret to ir tāds, ka tā apgāž manu hipotēzi.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Vai Dieviņ!— mana nabaga kundze taisās ģībt — un

sāpes mitējušās — un pilināmās zāles izdzertas — un sīrupa blašķe lauskās — un kopēja iegriezusi rokā —(— Bet es — īkšķī!— iekliedzās dakteris Slops), bet bērns kā nekust, tā nekust no vietas,— turpināja Suzanna,— un bērnu saņēmēja atmuguriski uzkritusi kamīna režģim un sadauzījusi gurnu tik melnu

kā jūsu cepure. Es to apskatīšu,— sacīja dakteris

Slops. To nu gan nevajag,— atbildēja Suzanna,— labāk

būtu apskatīties manu kundzi,— taču bērnu saņēmējai vispirms gribētos jums pastāstīt, kas tur pašlaik darās, tāpēc viņa grib, ka jūs šo pašu brīdi kāptu augšā un uzklausītu viņu.

Cilvēks paliek tikai cilvēks, lai kāda viņam profesija.

Bērnu saņēmējai tikko bija piešķirta ievērojamāka loma nekā dakterim Slopam,— samierināties ar to nebija viņa spēkos.— Nē,— atcirta dakteris Slops,— tai bērnu saņēmējai

pieklātos nokāpt lejā pie manis! Man patīk pakļautība,—

ierunājās tēvocis Tobijs,— ja nebūtu tās, nezinu, kas būtu noticis ar Ģentes garnizonu pēc Lilles ieņemšanas desmitajā

gadā, kad izsalkušie sadumpojās. Tāpat kā es,— atbildēja

dakteris Slops (izsmējīgi atdarinādams jājamzirdziņa mugurā sēdošā tēvoča Tobija apcerīgās pārdomas, kaut gan viņa paša jājamzirdziņš nepacietīgi mīņājās), arī nezinu, kapteini Šendij, kas notiktu ar augšstāvā izvietoto garnizonu nemieros un jandāliņā, kāds tur, liekas, pašlaik valda, ja es savus īkšķus un pārējos pirkstus nepabāztu zem ***** * kas, apsverot man notikušo nelaimi, ir tik ļoti ā propos, ser, ka, ja šī izlīdzēšanās nenotiktu, Šendiju ģimene dabūtu matīt ievainojumu manā īkšķī, kamēr vien tāda Šendiju ģimene dzīvotu uz pasaules.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Tagad atgriezīsimies pie ****** iepriekšējā nodaļā.

Savdabīgs daiļrunības paņēmiens ir (vimaz bija laikā, kad daiļrunība plauka tēnās un Romā, un būtu arī tagad, ja

oratori valkātu mantijas) nenosaukt lietu vārdā, ja jums tā ir klāt in petto, ja esat gatavs to uz vietas uzrādīt, kad vien uznāk tāda vēlēšanās. Rētu, cirvi, zobenu, ieplīsušu kamzoli, sarūsējušu bruņu cepuri, pusotras mārciņas potaša kādā toverī vai trīs puspensu vērtu mieczāļu podu,— taču vairāk par visu — kuslu bērniņu karaliskās drānās.— Lai gan, ja bērns bija pārāk mazs, bet runa tik gara kā Tullija otrā «Filipika»,— viņš noteikti būs notraipījis oratora mantiju.— Vai atkal, ja bērns bija jau krietni paaudzies,— viņš noteikti būs bijis neparocīgs turēšanai un traucējis oratoram kustēties,— tā ka, staipīdams bērnu, viņš zaudēja gandrīz tik, cik ieguva.— Citkārt, kad valstsvīrs bija trāpīgi izvēlējies vajadzīgā vecuma bērnu,— tik veikli noslēpis BAMBINO savas mantijas krokās, ka nevienam mirstīgam nebija ne jausmas, ka viņš tur ir,— un izvilcis tik izšķirošā brīdī, ka neviena dzīva dvēsele nav varējusi pateikt, vai vispirms ieraudzījusi bērna galvu vai plecus…— Ak, seri,

šāds paņēmiens darījis brīnumus! Tas pārrāvis aizsprostus

un ievirzījis domāšanu citā gultnē, un satricinājis uzskatus par pamatvērtībām, un izsitis no sliedēm pus nācijas politiskās dzīves ritmu!

Tomēr pie šādiem meistariskiem paņēmieniem varēja ķerties vienīgi tajās valstīs un laikmetos, kad, atkārtoju, oratori valkāja mantijas,— turklāt, mīļie ļautiņi, diezgan plandošas, kuru šūšanai izgāja jardu divdesmit vai divdesmit pieci izturīga, ļoti smalka, augstvērtīga purpurkrāsas auduma, ar platām, brīvi krītošām krokām un dubultielocēm, atbilstošu lieliskā stilā ieturētajam modelim.— Sacītais skaidri parāda, ar jūsu augstību atļauju, ka pašreizējā daiļrunības mākslas pagrimumā un niecīgajā labumā, kas no tās atlec gan mājās, gan ārpus tām, vainojami vienīgi īsie svārki un kuplo bikšu iziešana no

modes. Zem saviem svārkiem, kundze, mēs nevaram paslēpt

neko redzēšanas vērtu.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Dakteris Slops par mata tiesu kļuva izņēmums šajā pierādījumu ķēdē, jo izrādījās, ka zaļais rupjvilnas maiss, kas gulēja viņam uz ceļgaliem, kad viņš sāka vilkt uz zoba tēvoci Tobiju,— kalpoja kā vislabākā mantija pasaulē, tāpēc, paredzēdams, ka teikums beigsies ar viņa nesen izgudroto knaibļu pieminēšanu, dakteris iegremdēja roku maisā, sagatavojies tās izcelt kā pārsteigumu, kad jūsu augstību uzmanību pilnībā

6—514

saistīja vārds ******, ja dakterim tas būtu izdevies,— tēvocis Tobijs neapšaubāmi būtu ticis pārspēts: daktera apgalvojums un pierādījums šajā gadījumā pilnīgi saskanētu, gluži kā divas līnijas, kas veido ravelīna izejas leņķi,— dakteris Slops neparko nebūtu atteicies no sava izgudrojuma;— un tēvocim Tobijam būtu nācies vai nu bēgt, vai atņemt knaibles triecienā. Taču dakteris, knaibles ārā vilkdams, tik neveikli taustījās pa maisu, ka efekts zuda un, kas bija vēl desmitreiz ļaunāk (jo nelaime dzīvē nekad nenāk viena), velkot ārā knaibles, nelaimīgā kārtā ar tām aizķēra un izvilka līdzi arī šļirci.

Kad spriedumu iespējams pieņemt divējādu,— tad nu, kā tas strīdos iegājies, pretinieks atbildot var izvēlēties, kurš no abiem viņam labāk patīk vai kurš viņam šķiet izdevīgāks.— Šāda izvēles iespēja deva tēvocim Tobijam strīdā lielas priekšrocības. «Augstais Dievs!» iesaucās tēvocis Tobijs, «vai tad bērnus pasaulē izvelk ar šļirci?»

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

—   Goda vārds, ser, jūs ar savām knaiblēm esat nobrāzis man ādu no abām rokām!— iesaucās tēvocis Tobijs,— turklāt

vēl visu; pirkstu kauliņus saberzis miltos! Tur jūs pats esat

vainīgs,— atcirta dakteris Slops,— jums vajadzēja abas dūres saspiest kopā, lai tās atgādinātu bērna galvu, un sēdēt rāmi, kā es jums liku!—Tā es arī darīju!— apgalvoja tēvocis Tobijs. Tad jau manu knaibļu galiem nav bijis pietiekams tvēriena spēks vai kniede kļuvusi vaļīga,— vai arī savainotais

īkšķis mani padarījis par jēlnadzi,— vai, iespējams… Labi

vēl,— ierunājās mans tēvs, pārtraukdams varbūtējo vainu sīku uzskaitījumu,— ka eksperiments papriekš netika izdarīts ar mana bērna galvu!——Nebūtu jau pārspiesta kā ķiršu kauliņš!— apgalvoja dakteris Slops. Bet es saku,— neatlaidās

tēvocis Tobijs,— ka viņam būtu saplacinātas smadzenītes (ja vien viņa galvaskauss neizrādītos ciets kā granāta) un pārvērstas galīgā putrā! Blēņas,— iebilda dakteris Slops,— jaundzimuša bērna galva ir maiga kā ābola mīkstums;— galvaskausa šuves nav saaugušas;— un turklāt es viņu būtu varējis izvilkt aiz kājām!— Ne jau jūs!— viņa aizrādīja.— Man nudien patiktu, ja jūs jau pašā sākumā pie tām ķertos,— teica mans tēvs.

—   Lūdzams, dariet gan tā,— piebilda tēvocis Tobijs.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Un sakiet, lūdzama, labo sieviņ, uz kāda pamata jūs galu

galā ņematies apgalvot, ka tas nav bērna gurns, bet gan viņa galva? Kā ta nebūs galva,— nepiekāpās bērnu saņēmēja.— Jo,— turpināja dakteris Slops (pievērsdamies manam tēvam),— lai arī cik pašpārliecinātas būtu šīs vecās lēdijas,— noteikt guļu ir ļoti grūti,— bet patlaban ir ārkārtīgi svarīgi to zināt,— tāpēc, ser, ka, aiz misēšanās gurnu noturot par galvu,— var gadīties (ja bērns ir zēns), ka knaibles * * * * *

Kas var gadīties, to dakteris Slops ļoti klusi pačukstēja

manam tēvam, bet pēc tam tēvocim Tobijam.— Galvai,— viņš

turpināja,— šādas briesmas nedraud. Protmas, nedraud,—

piekrita mans tēvs,— taču, ja tas var gadīties ar gurnu,— tikpat labi jūs varat noraut bērnam arī galvu!

Lasītājam būtībā nav iespējams no sacītā kaut ko

saprast,— pietiek, ka dakteris Slops saprata;— tā nu, satvēris zaļo rupjvilnas maisu, Obadijas kurpēs apāvies, viņš saviem apmēriem diezgan veicīgā solī devās pāri istabai uz durvīm;— bet no durvīm lāga vecā bērnu saņēmēja pavadīja viņu uz manas mātes istabu.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

—    Pagājušas divas stundas un desmit minūtes — ne vairāk,— izsaucās mans tēvs, ielūkodamies pulkstenī,— kopš ieradās dakteris Slops un Obadija,— un es nezinu, kā tas nākas, brāli Tobij,— bet man liekas, ka pagājusi vesela mūžība.

Paklausieties, ser, ņemiet, lūdzams, manu naktsrnici —

un ne to vien — paķeriet pie viena arī zvaniņu un manas ritakurpes!

—    Tā, tagad visas šīs lietas ir jūsu rīcībā;— un es labprāt tās dāvinu jums ar noteikumu, ka šai nodaļai veltīsiet neatslābstošu uzmanību.

Lai gan mans tēvs sacīja: «nezinu, kā tas nākas»,— tomēr viņš ļoti labi zināja, kā tas nākas,— un tajā brīdī, kad to teica, savā prātā jau bija nolēmis sīki izskaidrot tēvocim Tobijam, kur tas suns aprakts, ielaižoties metafiziskos prātojumos par laika ilgumu un tā vienkāršākajiem paveidiem, lai izklāstītu tēvocim Tobijam, kāds mehānisms un laika aplēse smadzenēs radījuši priekšstatu, ka straujais plūdums un nepārtrauktā

nv, oaiunu tēmas uz citu, Kopš istabā ienācis

dakteris Slops, izstiepuši īso laika sprīdi tik neticamā garumā. Es nezinu, kā tas nākas,— izsaucās mans tēvs,— bet

liekas, ka pagājusi mūžība!

Tas izskaidrojams,— sacīja tēvocis Tobijs,— ar mūsu

domu plūsmu.

Mans tēvs, kam, tāpat kā visiem filozofiem, mēle niezēja apspriest visu, kas notiek, kā arī izskaidrot to,— paredzēja, ka saruna par domu plūsmu viņam sagādās neizsakāmu prieku, un nemaz nenojauta, ka viņam šo tēmu no mutes izņems tēvocis Tobijs, kurš (lāga dvēsele!) parasti visu uzņēma tieši, galvu nelauzīdams,— un kurš nekādā ziņā nepiepūlēja smadzenes ar dziļdomīgām apcerēm;— prātojumi par laiku un telpu vai ceļiem, pa kādiem mēs pie šiem prātojumiem nonākam, vai par to, kas laiku un telpu veido: vai tie rodas reizē ar piedzimšanu vai arī apjausmu par tiem mēs gūstam tālākajā dzīves ceļā, vai tas notiek, kamēr vēl staigājam krekliņā, vai tikai pēc tam, kad esam uzvilkuši bikses,— līdz ar simtiem citu strīdīgu un tirdošu jautājumu par BEZGALĪBU, IZZINĀS PROCESU, IZVĒLĒS BRĪVĪBU, NEPIECIEŠAMĪBU un citām kategorijām, kuru bezcerīgi grūtajās un neizdibināmajās teorijās lauzoties, tik daudzi gaiši prāti samežģījušies un nojūgušies,— tēvoča Tobija galvai nenodarīja ne mazāko ļaunumu; mans tēvs to zināja — un bija gaužām pārsteigts un sarūgtināts, kad tēvocim nejauši palaimējās atrisināt šo jautājumu.

—   Vai tev skaidra problēmas teorētiskā puse?— vaicāja mans tēvs.

—   Man ne,— atzinās tēvocis.

—   Bet tev taču ir kāds priekšstats par to, ko tu runā?—

—   Ne vairāk kā manam zirgam,— atbildēja tēvocis Tobijs.

—   Žēlīgā debess!— iesaucās mans tēvs, paceldams acis augšup un saņemdams rokas,— tava naivā neziņa ir tik aizkustinoša, brāli Tobij,— ka būtu gandrīz žēl to aizstāt ar zināšanām.— Taču es sniegšu tev paskaidrojumu.—

—   Lai pareizi izpraštu, kas ir laiks,— nezinot to, mēs nekad nespētu aptvert, kas ir mūžība, jo pirmais ir daļa no otrās,— mums jāapsēstas un visā nopietnībā jāpārdomā, ko mēs saprotam ar laika ilgumu, lai varētu sakarīgi izskaidrot, kā mēs

esam nokļuvuši pie šīs izpratnes. Kam tas vajadzīgs?—

pajautāja tēvocis Tobijs.— Ja tu iedziļināsies savā prāta darbībā,— turpināja mans tēvs,— un uzmanīgi to pavērosi, tad pamanīsi, brāl, ka tikmēr, kamēr mēs ar tevi sarunājamies, prātojam, kūpinām pīpes vai kamēr mūsu prātā veidojas domu

plūsma, mēs apzināmies, ka patiesi eksistējam, un tādā kārtā uzskatām, ka šī mūsu vai kāda cita eksistence vai eksistences turpinājums mērojams ar domu secību mūsu prātā, ar mūsu eksistences ilgumu vai jebkuru tamlīdzīgu jēdzienu, kas pastāv līdzās mūsu domāšanai… [6] tu man galīgi jauc galvu! iesaucās tēvocis Tobijs.

Tas izskaidrojams ar to,— neatlaidās mans tēvs,— ka,

nosakot laika ilgumu, mēs tā esam pieraduši pie minūtēm, stundām, nedēļām un mēnešiem — un, skaitot to pēc pulksteņa (vēlētos, kaut visā karalistē nebūtu neviena pulksteņa!), pieraduši, ka tie stingri pēc iedaļām mēra laiku gan mums, gan mūsu mājiniekiem, tā ka būtu labi, ja turpmāk mūsu domu plūsmai vispār būtu jebkāda nozīme vai pielietojums.

— Taču vienalga, vai mēs tādu laika mērīšanu ievērojam vai ne,— tēvs runāja tālāk,— katra vesela cilvēka galvā ritmiskā plūdumā viena doma nomaina otru, sekojot nepārtrauktā virtenē kā… Artilērijas vezumnieka virkne?—

palīdzēja tēvocis Tobijs. Kā lietuvēnu virkne!— atcirta

mans tēvs, turpinādams iesākto teikumu,— kas noteiktā secībā nomaina viena otru mūsu smadzenēs gluži kā attēli sveces

liesmas karstumā rotējoša luktura iekšpusē. Es atzīstos,—

sacīja tēvocis Tobijs,— ka mana domu plūsma drīzāk atgādina

iesmu, ko griež aiz roktura. Tādā gadījumā, brāli Tobij,—

atsaucās mans tēvs,— man šai sakarā nekas vairāk nav tev sakāms!

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Kāda spoža hipotēze šeit tika palaista pa vējam! Mans tēvs bija tādā garastāvoklī, kad prāts nestin

nesas uz skaidrojumiem,— degdams nepacietībā izsekot ikvienai metafiziskai domai līdz pat tādiem augsUimiem, kur to drīz vien apņemtu mākoņi un necaurredzama tumsa,— tēvocis Tobijs tik labvēlīgi noskaņots viņu uzklausīt kā reti kad—-domas viņa galvā griežas kā uz iesma;— dūmvads netīrīts, un domas metas tajā virpuļiem vien, virpuļiem vien, visas nokūpējušas un

kvēpos nomelnējušas! Zvēru pie Luciāna kapakmeņa,— ja

tāds ir atrodams;— ja ne, tad pie viņa pīšļiem!— Zvēru pie

man tuvā Rablē un vēl tuvākā Servantesa pīšļiem! mana

tēva un tēvoča Tobija saruna par LAIKU un MŪŽĪBU bija ne

saruna, bet sapnis!— un tēva untumainā iegriba sarunu pārtraukt laupīja ontoloģisko dārgumu krātuvei tādu pērli, ko laikam gan nekādi labvēlīgu apstākļu un izcilu cilvēku kopīgie pūliņi nespēs atlikt vecajā vietā.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Lai gan mans tēvs stūrgalvīgi liedzās atsākt sarunu,— tomēr viņam neizgāja no prāta tēvoča Tobija domu iesms,— kaut gan sākumā tas bija dūries viņam sirdī;— taču salīdzinājuma pamatā slēpās kaut kas tāds, kas rosināja viņa iztēli;— šā iemesla dēļ, atbalstījis elkoni uz galda un atspiedis labo vaigu delnā,— pēc tam kad brīdi bija vēries ugunī,— viņš domās sāka vērpt sarunas pavedienu un filozofēt par šo iesmu. Bet, tā kā viņa garīgie spēki bija izsīkuši, jaunus domu ceļus pētot un nepārtraukti sasprindzinot uztveres spējas, lai izsekotu visdažādākajām tēmām, ko viņi sarunā bija skāruši, aina, k 3

uzbūra domu iesms, drīz vien sagrieza visas viņa domas ačgārni,— tā ka viņš aizmiga, neapjēgdams, kas ar viņu notiek

Runājot par tēvoci Tobiju, domu iesms nebija apgriezies vel ne desmit reižu, kad arī viņš iegrima snaudā.— Miers viņiem

abiem! Dakterim Slopam augšstāvā darba pilnas rokas ar

bērnu saņēmēju un manu māti.— Trims noņemas ar vecu garo zābaku pārtaisīšanu par divām mortīrāin, kas tiks izmantotas nākampavasar, aplencot Mesīnu,— un pašreiz ar nokaitētā krāsns kruķa smaili dur tajos degļa caurumus.— Esmu ticis vaļā no visiem saviem varoņiem;— pirmo reizi pa visu šo laiku man radies brīvs brītiņš,— un to es izmantošu, lai uzrakstītu priekšvārdu.

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Nē, es neteikšu ne vārda par to šeit tā ir!— Publicējot šo

grāmatu,— esmu vērsies pie pasaules — un pasaulei es veltu to;— lai tā runā pati par sevi.

Zinu vienīgi to, ka, sēžoties pie galda, mans nodoms bija uzrakstīt labu grāmatu un, cik manai vājai saprašanai būtu pa spēkam,— saturīgu un arīdzan atturīgi izturētu;— rakstīdams domāju vienīgi par to, kā tajā ielikt visu asprātību un veselo saprātu (lai arī cik daudz vai maz tā būtu), ko dižais Radītājs un Dāvātājs sākotnēji atradis par vajadzīgu man

piešķirt;—tad nu jūsu augstības var pārliecināties — tā iznākusi tāda, kā Dievam labpaticies.

Tā Agelasts (nopeldams mani) saka, ka manā grāmatā, cik viņš noprotot, iespējams, esot atrodama zināma asprātība,— taču no veselā saprāta neesot ne smakas. Un Triptolems ar Futatoriju, pievienodamies viņa uzskatam, vaicā,— vai šādā darbā maz iespējams to atrast, jo asprātība un veselais saprāts šajā pasaulē ir divi nesavienojami jēdzieni, tāpēc, ka abas šīs prāta darbības atšķiras viena no otras tik ļoti, cik austrumi no rietumiem.— To apstiprina Loks:—«Kā gāzes nolaišana no žagošanās, es jums saku!»— Bet Didijs, lielais baznīcas likumu zinātājs, atbildot savā kodeksā de fartandi et illustrandi fallacciis, apgalvo un izsmeļoši izklāsta, ka skaidrojums, izmantojot piemēru, vēl nav pierādījums,— bet es savukārt neapgalvoju, ka spoguļa tīrīšana ir siloģisms;— taču pēc tam jūs visi, atļaujiet vērst uz to jūsu augstību uzmanību, attēlu redzat skaidrāk;——tā ka vissvarīgākais ieguvums, ko dod šāda rosīšanās, ir prāta attīrīšana, lai, pirms darbā laiž pierādījumu, atbrīvotu to no vissīkākajiem puteklīšiem vai duļķainiem pilieniņiem, kuri, ja tos atstāstu maisāmies pa smadzenēm, varētu traucēt izpratni un izkropļot uztvertā jēgu.

Tātad, mani dārgie antišendijisti, izcili spējīgie kritiķi un spalvas brāļi (jo jums es šo priekšvārdu rakstu) —un arī jūs, visnotaļ izveicīgie valstsvīri un aplam piesardzīgie zinību doktori (nudien,— raujiet nost bārdas!), kas tiekat daudzināti savas nopietnības un gudrības dēļ:— Monopol — mans politiķi, Didij — mans padomdevēj,— Kisarcij — mans draugs,— Futatorij — mans ceļvedi,— Gastrifer — manas dzīvības sargātāj,— Somnolentij — tās dziedinātāj un spirdzinātāj — un visi pārējie, tiklab gulošie, kā nomodā esošie, kā garīdznieki, tā laicīgie, kurus es lakonisma labad, bet ne aiz ļaunuma, metu vienā kaudzē!— Ticiet man, augsti cienījamie!

Mana karstākā vēlēšanās un dedzīgākā lūgsna jūsu un arī manā labā, gadījumā, ja tā par mums vēl nav noskaitīta,— lai asprātības, kā arī veselā saprāta dižās veltes un dārgumi ar

visu, kas parasti tos pavada, atmiņu, iztēli, apdāvinātību,

daiļrunību, atjautību un vēl citām spējām,— šo pašu brīdi bez mitas vai mēra netraucēti nolītu pār mums tik karsti, cik nu kurš no mums spēj izturēt,— ar putām, nogulsnēm un visu pārējo (jo nevēlos, ka secen ietu kaut piliens), iekļūstot mūsu smadzeņu daudzajos asinsvados, šūnās, šūniņās, mājvietās, guļamistabās, ēdamzālēs un brīvajās telpās, tā, lai šīs spējas atbilstoši manu vēlmju īstenajiem mērķiem un iecerēm

joprojām varētu ieliet un iepildīt smadzenēs, kamēr ikviena to tvertnīte, gan liela, gan maza, tā piesūktos, tā piesātinātos un piepildītos ar tām, ka nebūtu iespējams ne lāsīti nedz piepilināt, nedz noliet, kaut arī no tā būtu atkarīga cilvēka dzīvība.

Dievs liecinieks!— cik lieliski mēs sastrādātos!— ar kādu aizrautību es rakstītu!— un kādu pacilātību sevī justu, ka rakstu tādiem lasītājiem!— Bet jūs — augstā debess!— ar kādu aizgrābtību jūs ķertos pie grāmatas un lasītu!— Taču — ak vai!— tas ir par daudz — man kļūst nelabi — es krītu ģībonī no šādām reibinošām domām!— tas iet pāri cilvēka spēkiem!— atbalstiet mani,— man reibst galva,— gar acīm metas

melns,— mirstu,— esmu pagalam. Palīgā! Palīgā! Palīgā!—

Taču pagaidiet — man atkal kļūst nedaudz vieglāk ap sirdi, jo sāku nojaust, ka tad, kad nelabums pāries, mēs visi būsim tikpat izcili asprāši kā agrāk — pat ne dienu nenodzīvosim

savstarpējā saskaņā. Būs tik daudz satīras un sarkasma,—

ņirgāšanās un ļaunu joku,— izsmiekla un dzēlīgu asprātību,— nāvējošu uzbrukumu no mugurpuses un pretsitienu,— ka starp mums valdīs vienīgi naids.— Skaidrie debesu spīdekļi! kā mēs kodīsimies un skrāpēsimies, kādu jezgu un jandāliņu sacelsim, cik daudz galvaskausu ielauzīsim, kā sadosim cits citam pa nagiem un kā bliezīsim pa vārīgākajām vietām,— nebūs ne runas par savstarpēju saprašanos.

Taču, no otras puses, tā kā mēs visi būsim apveltīti ar izcilām prāta spējām, mēs uz karstām pēdām vērsīsim par labu visu, kas būs sācis iet greizi; un, kaut arī mūsu savstarpējais riebums būtu desmitreiz lielāks par to, ko cits pret citu jūt velni un vellatas, tomēr mēs būsim, mani dārgie līdzcilvēki, laipnības un pieklājības iemiesojums — runāsim eņģeļu mēlēs;— tā būs otra apsolītā zeme,— paradīze zemes virsū, ja vien tāda ir iespējama,— tā ka visumā mēs izkulsimies tīri labi.

Vienīgais, par ko es zūdos un raizējos un kas šobrīd visvairāk nomāc manu iztēli, ir neziņa, kā pie šīs lietas ķerties, jo, kā jūsu augstībām labi zināms, mums paredzētais asprātības un skaidrā prāta dievišķais starojums, kuru man gribētos redzēt dāsni izlīstam pār jūsu augstībām un mani,— ir pieejams visai pieticīgā daudzumā, domāts visa cilvēku dzimuma lietošanai un labklājībai, un tik mazās divās top sūtīts uz mūsu plašo pasauli, izkliedēts gan šur, gan tur pa visnomaļākajiem nostūriem — un izplūst tik sīkās straumītēs un tik milzīgā attālumā cits no cita, ka cilvēkam jābrīnās, kā tas nav izsīcis vai kā tas spēj apmierināt tik daudzu dižu valstu un biezi

apdzīvotu impēriju vajadzības un izlīdzēt tām kritiskās situācijās.

Protams, te jāņem vērā viens apstāklis — Novajā Zemļā, Lapzemes ziemeļos un visos tajos aukstajos un drūmajos zemeslodes apgabalos, kas atorodas vistuvāk Arktikai un Antarktī-

dai, kur gandrīz deviņus mēnešus no vietas cilvēka rūpju

loks nesniedzas tālāk par viņa šauro alu,— kur cilvēka gara rosība nomākta gandrīz pavisam — un kur cilvēciskās kaislības ar visām to izpausmēm ir tā sasalušas ragā kā pats apgabals,— tur pietiek ar vismazāko skaidrā saprāta drusciņu, kādu vien

var iedomāties,— bet, kas attiecas uz asprātību, to pilnīgi un

galīgi var pieciest, jo, tā kā neviena tās dzirkstīte nav vajadzīga, tad arī neviena netop dota. Lai mūs sargā eņģeļi un visi labie gari!— cik bēdīga nodarbošanās būtu tādā zemē pārvaldīt karalisti, izcīnīt kauju vai noslēgt līgumu, vai slēgt derības, vai uzrakstīt grāmatu, vai radīt bērnu, vai noturēt kapitula sēdes, ja mums tik pilnīgi trūktu asprātības un skaidrā saprāta! Dieva dēļ, nedomāsim vairs par to, bet dosimies, cik ātri vien varam, uz dienvidiem, uz Norvēģiju,— šķērsosim Zviedriju, ja jums nekas nav pretī, caur mazo trīsstūrveidīgo provinci Angermaniju lūļz Botnijas ezeram; kuģosim gar tā austrumu un rietumu piekrasti līdz Karēlijai un vēl tālāk cauri visām valstīm un provincēm, kas robežojas ar Somu līča ziemeļdaļu un Baltijas ziemeļaustrumu apgabaliem, līdz Pēterpilij un nonāksim Ingrijā,— tad dosimies taisni pāri Krievijas impērijas ziemeļu apgabaliem, atstājot Sibīriju mazliet pa kreisi, līdz nokļūsim Krievijas un aziātu Tatārijas pašā sirdī.

Šajā garajā ceļojumā, kurā jūs izvadāju, ievērojāt, ka krietnie ļaudis tur ir daudz gaišāki nekā polārajās zernēs, kurās tikko bijām,— jo, aizsargājot acis ar roku un lūkojoties ļoti uzmanīgi, jūs varat pamanīt kaut kādas vājas (tā sakot) asprātības dzirkstītes līdz ar krietnu devu labās, vienkāršās, praktiskās apķērības, ar kuru šie ļautiņi, apkopojot tās kvalitāti un kvantitāti, ļoti labi iztiek;—bet, ja viņiem viena no šiem labumiem būtu vairāk, tas izjauktu vajadzīgo līdzsvaru; bez tam, esmu pārliecināts, viņiem nerastos izdevība pārpalikumu izlietot.

Toties, ser, ja es atvestu jūs atkal mājās uz mūsu daudz raženāko un krāšņāko salu, jūs pamanītu, cik šeit augstu uzbango mūsu kaislības un dīvainības,— cik daudz lielāka ir mūsu godkāre, lepnums, skaudība, izvirtība un citas zemiskās dziņas, kas mums jāsavalda un jāpakļauj saprātam;— mūsu asprātības spožums un mūsu prāta dziļums, kā redzat, ir tieši

proporcionāli mūsu vajadzību nebeidzamibai un nesātībai — un tādēļ mūs ar tiem pārpārēm aplaimo tik pietiekami un iespaidīgi, ka nesienam pat prātā nenāk žēloties.

Šajā sakarībā tomēr jāpiebilst, ka, laikam mainoties pa desmit reižu dienā — te karsts, te auksts,— te mitrs, te sauss —, mēs tās saņemam neregulāri un nenoteikti,— tāpēc dažreiz gadās, ka turpat pusgadsimtu no vietas pie mums asprātību un prāta spēju tikpat kā neredz un nedzird — to sīkie strautiņi šķiet gluži izsusējuši;— tad pēkšņi slūžas tiek pārrautas, un tie atkal gāžas nevaldāmā niknumā — jums sāk likties, ka straume nekad vairs neapstāsies— un tad klāt ir bridis, kad rakstniecībā, kauslībā un desmitiem citu slavas apdvestu nodarbību rnēs apsteidzam visu pasauli.

Izmanotojot šos novērojumus un piesardzīgos spriedumus, kas analoģiski iegūti diskusijas procesā, ko Svida nosaucis par

dialektisko indukciju, formulēju un izvirzu kā vispareizāko

un ticamāko šādu viedokli,

ka no šiem diviem spīdekļiem laiku pa laikam uz mums visžēlīgi krīt tik daudz gaismas, lai apgaismotu mūsu ceļu neziņas tumsā, cik paredzējis tas, kas bezgalīgā gudrībā ik lietu iedala pareizā mērā un svarā; tā nu jūsu svētībām un augstībām kļūst skaidras, tāpat kā nav manos spēkos kaut minūti ilgāk jums to noslēpt, ka mans dedzīgais novēlējums, ar kuru pie jurns vērsos sākumā, nebija nekas cits kā priekšvārda lišķīga sacerētāja pieglaimiga ievadfrāze, ar kuru viņš savu lasītāju piespiež klusēt gluži tāpat, kā to dažkārt dara mīlētājs ar savu kautrīgo iemīļoto. Ak, ja šo mirdzošo starojumu tik viegli varētu iegūt, kā es šīs grāmatas ievadā vēlējos!— Es nodrebu domājot, ka droši vien daudzi tūkstoši tumsībā klīstošu ceļotāju (vismaz pa augsto zinību takām) to meklējuši taustīdamies un maldīdamies visu savu dzīvi kā pa mūžīgu nakti,— ieskriedami ar galvu stabos un izsizdami smadzenes, tā arī nekad nesasnieguši savu ceļamērķi;— daži taisni uz deguna iekrīt kloākā;— citi uz dibena iesēžas notekā.— Te viena puse mācīto vīru ar paceltiem ieročiem uzbrūk otrajai pusei un tad sakrīt kaudzē un vārtās dubļos kā cūkas, te cita amata brāļi, kam būtu jāturas savrup citam no cita, gluži pretēji — virtenē laižas visi vienā virzienā kā meža zosu bars.— Kāds sajukums!— kādas kļūmes!— vijolnieki un gleznotāji savos spriedumos paļaujas uz acīm un ausīm — lieliski!— melodiju spēlējot, uzticas sabangotām kaislībām vai, gleznojot kādu sižetu, seko savai sirdsbalsij — tā vietā, lai mērītu ar kvadrantu.

Šās gleznas priekšplānā kāds valstsvīrs kā stulbenis griež politikas stūres ratu pretējā virzienā — pret pērkamības vilni — ak Dievs!— tā vietā, lai peldētu pa straumei]

Bet šajā gleznas stūrī kāds dievišķā Eskulāpija dēls raksta grāmatu, vērstu pret likteņa pirkstu, vai — vēl ļaunāk — tausta pacienta pulsu — tā vietā, lai taustītu to savam aptiekāram;— kāds viņa amatbrālis gleznas dibenplānā, asarās mirkstot, sabrucis uz ceļiem,— atvilcis sava sakropļotā upura gultas aizskarus, izlūdzas tam piedošanu, piedāvādams honorāru, tā vietā, lai ņemtu to sev.

Tajā plašajā ZĀLĒ mantijās tērpti dažādu kolēģiju advokāti izskata pretīgu, netīru, ieilgušu prāvu, spēkus nežēlodami, virzīdami procesu ačgārni — spārdīdami to ārā pa durvīm — tā vietā, lai vilktu iekšā,— turklāt darīdami to ar tik mežonīgu niknumu skatienos un tik dziļi iesakņojušos naidu, it kā likumi sākotnēji būtu domāti, lai cilvēcei nodrošinātu kārtību un aizstāvību;—iespējams, advokāti pieļāvuši vēl nopietnāku kļūdu:— taisnīgi atlikta kāda strīdus jautājuma izskatīšana, piemēram, vai Džona O'Noksa deguns varētu pārvietoties uz Toma O'Stailsa sejas bez īpašuma tiesību pārkāpšanas vai nevarētu,— pārsteidzīgi izlemta divdesmit piecās minūtēs, kaut gan, ja rūpīgi būtu apsvērti visi par un pret, kā to prasa tik sarežģīta prāva, process būtu varējis ilgt tikpat daudzus mēnešus;— bet, ja to izskatītu pēc militāra parauga, jūsu augstības jau zina, kā šādai prāvai būtu jārisinās ar visām KARA VILTĪBĀM tādām kā šķietams uzbrukums,— forsēts pārgājiens,— pēkšņs uzbrukums,— slēpņi,— maskētas baterijas un tūkstošiem citu kara mākslas paņēmienu, ko liek

lietā abas puses, lai gūtu virsroku, prāva būtu turpinājusies

tikpat daudzus gadus, barojot un apģērbjot veselu likumnieku kolēģiju.

Kas attiecas uz garīdzniecību…— Nē — lai mani nošauj, ja bilstu pret viņiem kaut pušplēstu vārdu. Man nav ne mazākā vēlēšanās — un, ja arī būtu,— es neparko uz pasaules neuzdrīktētos pieskarties šim jautājumam!— Patlaban, juzdamies nervozs un nomākts, es riskētu ar dzīvību, satraucot un sarūgtinot sevi ar tik nepatīkamu un bēdīgu aprakstu,— tādēļ drošāk ir neizteikties, bet ar steigu ķerties pie galvenā un svarīgākā jautājuma, ko esmu apņēmies izskaidrot,— un proti,— kā tas nākas, ka cilvēki, kam asprātības nav ne tik cik melns aiz naga, tiek uzskatīti par vissaprātīgākajiem?— Taču ievērojiet — es saku tiek uzskatīti,— jo šāds uzskats, mani dārgie seri, nav nekas vairāk kā baumas, kas, tāpat kā

desmitiem citu baumu, kam ik dienas mēs noticam uz vārda, nudien, es jums saku, piedevām vēl ir zemiskas un ļaunprātīgas.

Balstoties uz nupat minētajiem izteikumiem, kurus, es ceru, jūsu svētības un augstības jau izvērtējušas un apsvērušas, es šo apgalvojumu tūlīt pierādīšu.

Ciest nevaru dogmatisku spriedelēšanu,— bet visaplamākā tās izpausme, kādu otru uz pasaules neatrast, ir hipotēzes sarežģīšana, virknējot starp saviem un lasītāja uzskatiem vienu aiz otra taisnās rindās retoriski dižus, mīklainus vārdus,— kad tajā pašā laikā, paskatoties apkārt, droši vien varētu ieraudzīt stāvam vai karājamies gaisā kaut ko tādu, kas vienā mirklī ieviestu skaidrību diskutējamā jautājumā,—«jo kāds apgrūtinājums, ļaunums vai nelaime var celties cilvēkam no slavējamām zināšanu alkām, pat ja tās izraisa ods, pods, muļķis, puļķis, dūrainis, trīša ritenītis, zelta kausējamā tīģeļa vāciņš, eļļas blašķe, veca tupele vai pīts krēsls?»— Tieši uz tāda es pašlaik sēžu. Vai jūs atļausiet man izskaidrot viedokli par asprātību un saprātu, izmantojot šā krēsla atzveltnes abas bumbas?— Šīs bumbas, kas, kā redzat, turas uz divām tapām un viegli ieslīd izurbtos caurumos, tik skaidri ilustrēs manu domu, ka jūs sapratīsiet visa mana priekšvārda zemtekstu un nozīmi tik gaiši, it kā katra tās iedaļa un rindiņa būtu austa no saules stariem.

Bet tagad ņemšos iztirzāt tieši lietas būtību.

—    Šeit ir asprātība, bet tur — cieši blakus — saprāts, gluži kā manis pieminētās bumbas uz šā paša krēsla atzveltnes, uz kura pašlaik sēžu.

—   Jūs redzat, tās atrodas visaugstāk un rotā krēsla rāmi,— tāpat kā asprātība un saprāts rotā mūs,— un, gluži kā šīs bumbas, tie nepārprotami tikuši virpoti un pielāgoti, lai, kā

mēdzam sacīt par šādiem pāru rotājumiem, pieskaņotos

viens otram.

Tagad izņēmuma veidā un lielākas uzskatāmības labad — uz mirkli izņemsim vienu no abiem gleznainajiem rotājumiem (vienalga, kuru) no apmales vai krēsla atzveltnes augšdaļas, kur tas pašlaik iesprausts;— nē, nesmejieties!— bet vai jūs savu mūžu esat redzējis kaut ko smieklīgāku par šo krēslu?— Nudien, tas izskatās tikpat nožēlojami kā sivēnmāte ar vienu ausi; un vienā ir uz mata tikpat daudz jēgas un simetrijas, cik

otrā. Lūdzami, piecelieties un apskatiet to!— Vai amatnieks,

kuram kaut mazliet rūp viņa labais vārds, būtu izlaidis no rokām krēslu šādā izskatā?— Nē, lieciet roku uz sirds un

atbildiet uz manu vienkāršo jautājumu:— vai šī bārā bumba, kas tagad tur vientulīgi rēgojas kā nejēga, vispār der kam citam kā tikai atgādinājumam, ka otras trūkst?— Un atļaujiet vaicāt tālāk: vai gadījumā, ja krēsls piederētu jums, jūs klusībā nenodomātu, ka desmitreiz labāk krēsls izskatītos vispār bez bumbām, nevis tā kā pašlaik — ar vienu?

Tātad abas bumbas — vai cilvēka prāta augstāko rotu, kas vainago miesas būvi,— sauc, kā jau teicu, par asprātību un saprātu, un tās, kā esmu jau pierādījis, ir visnepieciešamākās no visām cilvēka spējām,— visaugstāk vērtētās,— to trūkums ir vislielākā nelaime, bet iegūšana ir attiecīgi gandrīz neiespējama;— ņemot vērā visus šos apsvērumus, starp mums neatradīsies pret savu labo slavu vai dienišķo maizi tik vienaldzīga vai tik aprobežota mirstīgā, kas nesaprastu, kāds labums viņam no tā atlēks,— un kas nevēlētos vai savā prātā stingri neapņemtos būt vai vismaz izlikties par viena vai otra, bet, protams, vislabāk par abu šo greznumu īpašnieku, ja vien tas kaut kādā veidā šķiet panākams vai pastāv kāda iespēja šīs veltes iegūt.

Bet, tā kā mūsu visnotaļ ietekmīgajiem dižciltīgajiem ir maz vai pat nav nemaz cerību iegūt kādu no šīm spējām, ja vien viņiem jau nepiemīt viena no tām,— sakiet, lūdzami, kas, pēc jūsu domām, viņus sagaida?— Ak, seri, par spīti visam ietekmīgumam, viņiem nāksies samierināties ar domu, ka viņu dvēsele ir kaila;— taču šāda atziņa panesama vienīgi tad, ja to uzņem daudzmaz filozofiski, uz ko šajā gadījumā nav ko cerēt,— tāpēc nevienam nebūtu tiesības dusmoties uz viņiem, jaN viņi apmierinātos ar to mazumiņu, ko būtu izdevies pakampt un noslēpt zem apmetņiem un kuplajām pūderētajām parūkām, ja tajā pašā laikā viņi, klaigādami «ķeriet, turiet!», netvarstītu mantu likumīgos īpašniekus.

Nav vajadzības paskaidrot jūsu augstībām, ka tas tika darīts tik viltīgi un veikli,— ka dižais Loks, ko reti izdevās piemānīt ar viltus klaigāšanu,— par spīti tam, tika apvests ap

stūri. Šķiet, ka nabaga asprāšu vajāšana, ko pavadīja tik

skanīgas un pacilātas klaigas, kuras vēl iespaidīgākas vērta kuplās parūkas, svētsvinīgās sejas un pārējie krāpšanas atribūti, kļuva tik visaptveroša, ka pat filozofs spēra kļūmīgu soli;— viņa godkāre alka atbrīvot pasauli no izplatītu maldu sārņiem,— taču šie maldi pie tādiem nepiederēja;— tāpēc tā vietā, lai nesteidzīgi un augstasinīgi, kā īstam filozofam piederas, iedziļinātos lietas būtībā, pirms sāktu to apcerēt,— viņš, gluži pretēji, noticēja baumām un pievienojās klaigātājiem, aurodams tikpat mežonīgi kā pārējie.

Kopš tā laika muļķībai piešķirta Magna Harta,— taču, kā jūsu svētības skaidri redz, tā iegūta tādā kārtā, ka tiesības, ko tā dod, nav graša vērtas;— starp citu, tā ir viena no daudzajām zemiskajām blēdībām, par kurām ietekmīgajiem ar visu viņu ietekmību nāksies atbildēt viņā saulē.

Attiecībā uz kuplajām parūkām, var likties, izteicos pārāk atklāti,— izlūdzos atļauju visas aiz nepiesardzības izsprukušās paļas un nosodījumus mīkstināt ar vienu vispārīgu svinīgu apgalvojumu,— ka nejūtu pret kuplajām parūkām vai garajām bārdām nekādu pretīgumu, tāpat kā nenolādu un nevēršos pret tām tik ilgi, kamēr nepārliecinos, ka parūkas tiek pasūtītas un bārdas tīšuprāt audzētas, lai slēptu jau minēto krāpšanu,— vienalga, kāds ir tās mērķis,— Dievs ar viņiem!— Tikai lieciet vērā — es nerakstu viņiem.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Vismaz gadus desmit tēvs ik dienas apņēmās likt tās salabot;— tās nav salabotas vēl līdz šai dienai.— Nevienā citā mājā, vienīgi mūsējā ar tādām nesamierinātos ne stundu;— taču vispārsteidzošākais ir tas, ka uz pasaules nebija lietas, par ko tēvs izteiktos tik daiļrunīgi kā par durvju virām.— Bet tajā pašā laikā tās viņu nenoliedzami padarīja par stulbāko antiņu, kāds jebkad pasaulē redzēts,— tēva daiļrunība un viņa izturēšanās nemūžam nesaskanēja.— Ik reizes, kad viesistabas durvis vērās,— tām par upuri krita tēva filozofiskās atziņas un principi.— Trīs pilieni eļļas uz spalviņas un trāpīgs āmura sitiens būtu glābuši viņa godu uz laiku laikiem.

——Cik nepastāvīga radība ir cilvēks!— Cieš no vainām, kuras izdziedēt ir viņa spēkos!— Viņa dzīve nepārtraukti ir pretrunā ar viņa pārliecību!— Viņa prāts, šī dārgā Dieva dāvana (tā vietā, lai lietu balzamu uz viņa jūtīgajām vietām), tās tikai ievaino,— vairo ciešanas, kas viņu dara nomāktu un skumju. Nabaga nelaimīgais, kas nespēj rīkoties citādi!— Vai tad šāszemes dzīvē mums nav pietiekami daudz posta, ka tīšuprāt jāuzkrauj vēl lieks smagums savam bēdu slogam? — jācīnās pret ļaunumu, no kura var izbēgt, un jācieš no cita, kuru uz visiem laikiem varētu izdzīt no mūsu sirds, ja mēs kaut desmito daļu rūpju, ko šis ļaunums sagādā, veltītu cīņai pret to?

Zvēru pie visa, kas labs un cēls!— ja izdosies dabūt trīs pilienus eļļas un desmit jūdžu apkārtnē atrast āmuru,— viesistabas durvju viras taps salabotas vēl šā karaļa valdīšanas laikā!

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Kad kaprālis Trims bija uzmeistarojis abas mortīras, viņa sajūsmai par savu roku darbu nebija gala; un, zinādams, kādu prieku, tās ieraugot, jutīs kungs, viņš nespēja pretoties kārdinājumam nekavējoties ienest tās viesistabā.

Jāsaka, ka līdzās morāles mācībai, kādu biju iecerējis sniegt, runājot par durvju virām, man padomā vēl bija abstrakti prātojumi, kas no šīs mācības izriet, un proti:

—   ja viesistabas durvis būtu vērušās un vārstījušās virās kā durvīm pieklājas,—

—vai, piemēram, tikpat slīdoši virinājušās virās kā mūsu valdība (tas ir, ja valdības rīcība pilnībā atbildusi jūsu augstības vēlmēm,— pretējā gadījumā atsakos no sava salīdzinājuma),— tādā gadījumā, es saku, nedz kungam, nedz kalpam nebūtu gabals nokritis, ja kaprālis Trims būtu zagšus ieskatījies istabā:— ieraudzījis manu tēvu un tēvoci Tobiju cieši aizmigušus,— Trims, pieklājības mudināts, būtu nozudis klusi kā pelīte un atstājis abus brāļus savos atzveltnes krēslos tikpat saldi sapņojam, kā bija viņus atradis; taču to izdarīt, patiesību sakot, nebija nekādu cerību, jo no pastāvīgajām ciešanām, ko tēvam pa šiem garajiem gadiem bija sagādājušas bojātās viras, viena bija šāda:— tiklīdz mans tēvs sakrustoja rokas, lai pēc pusdienām nosnaustos, tā doma, ka pirmais, kas atvērs durvis, viņu noteikti uzmodinās, mūždien nodarbināja viņa iztēli un tik uzmācīgi traucēja baudīt pirmo saldā nomiedža pieskārienu, ka laupīja viņam, kā tēvs bieži izteicās, visu atpūtas jaukumu.

—   Ja dzīve karājas bojātās virās, atļaujiet, jūsu augstība,— kā gan citādi var justies?

—   Kas noticis? Kas tur ir?— iesaucās mans tēvs, atmozdamies brīdī, kad durvis sāka čīkstēt.——Kaut kalējs reiz apskatītu tās sasodītās viras! Neviens cits kā es, piedošan', jūsu

augstība,— atsaucās Trims,— nesu divus miezerējamos!Šeit viņi ar miezeriem nestampāsies!— azisvilās mans tēvs.— Ja dakterim Slopam jāsaberž zāles, lai dara to virtuvē!Piedošan', jūsu augstība,— skaļi iebilda Trims,— tās ir nākamajā vasarā paredzētā aplenkuma bumbmetējas mortīras, kuras esmu izgatavojis no garo zābaku pāra, ko jūsu augstība, kā apgalvoja Obadija, vairs nevalkājot!—Dieva vārds!— izmisa mans tēvs, dievodamies pietrūcies no krēsla,— nav nevienas valkājamas lietas, kas man tā būtu pieaugusi pie sirds kā šie garie zābaki:— tie piederējuši mūsu vecvectēti-

ņam, brāli Tobij!— tie bija mantotil Tādā gadījumā bīstos,— sacīja tēvocis Tobijs,— ka Trims būs nogriezis turpmākās mantošanas iespējas!——Nogriezu tikai atlokus, piedošan', jūsu augstība!— pilnā balsī taisnojās Trims. Tāpat kā ikviens cilvēks, ciest nevaru mūžos glabājamas lietas,— iesaucās mans tēvs,— taču šie garie zābaki,— viņš turpināja (ar smaidu, kaut gan bija ļoti noskaities),— glabājušies mūsu dzimtā no pilsoņkara laikiem;— seram Rodžeram Šendijam tie bijuši kājās kaujā pie Mārstonmūras.— Nudien, nebūtu tos

atdevis pat par desmit mārciņām! Es tev tās samaksāšu,

brāli Šendij,— iesaucās tēvocis Tobijs, begalīgā apmierinājumā pētīdams abas mortīras un tajā pašā laikā grūzdams roku bikšu kabatā,— šo pašu brīdi ar vislielāko prieku samaksāšu tev šīs desmit mārciņas.

—    Brāli Tobij,— atbildēja mans tēvs, mainīdams toni,— tev nerūp, kādu naudu tu izšķied un aizlaid pa vējam, ka tik,— viņš turpināja,— tā iziet par kaut kādu APLENKUMU! Vai tad man neienāk simtdivdesmit mārciņu gadā,

turklāt vēl puse algas?— iesaucās tēvocis Tobijs. Kas tā

par naudu,— iekarsis kliedza mans tēvs,— ja izdod desmit mārciņu par garajiem zābakiem,— divpadsmit gineju par pontoniem un pusotrreiz vairāk par holandiešu paceļamo tiltu?— nemaz nerunājot par virkni misiņa rotaļu artilērijas vezumu, ko tu pasūtīji pagājušajā nedēļā līdz ar divdesmit citu kaujas rīku Mesīnas aplenkšanai? Tici man, dārgo brāli Tobij,— turpināja mans tēvs, sirsnībā satverdams viņa roku,— visas šīs militārās operācijas nav tev pa kabatai;— nodomi tev labi, brāl,— taču, ievelkot tevi daudz lielākos izdevumos par tiem,

ar kādiem tu sākumā rēķinājies, piemini manus vārdus,

mīļo Tobij, beigu beigās tie tevi izputinās un padarīs par ubagu! Kāda nozīme, ja arī tā notiks, brāl,— attrauca tēvocis Tobijs,— kamēr mēs zinām, ka tas ziedots nācijas uzplaukumam?—

Mans tēvs nespēja atturēties, sirsnīgi nepasmaidījis;— viņa visspīvākās dusmas nekad neliesmoja ilgāk par zibsni;— Trima dedzība un vientiesība — un tēvoča Tobija devīgā (kaut arī jājamzirdziņam atvēlētā) cēlsirdība acumirklī noskaņoja viņu pret abiem ārkārtīgi miermīlīgi.

—   Cēlās dvēseles!— Lai Dievs svētī jūs abus un jūsu mortīras arīdzan,— tēvs klusībā novēlēja.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

—   Visapkārt klusums un miers!— iesaucās mans tēvs,— vismaz augšējā stāvā:— nedzird nevienu staigājam!— Saki,

liidzams, Trim, vai virtuvē kāds ir? Tur nav nevienas dzīvas

dvēseles,— Trims atbildēja, zemu paklanīdamies,— vienīgi

dakteris Slops. Gatavais juceklis!— šķendējās mans tēvs

(pietrūkdamies kājās pa otram lāgam),— šodien viss iet aplam! Ja es ticētu astroloģijai, brāl (kam viņš, starp citu, licēja), es galvu liktu ķīlā, ka virs manas nelaimīgās mājas apstājusies kāda ačgārnas gaitas planēta un izsvaida visu, kas šajā mājā atrodams,— kur kuro.— Nudien, es biju tādās domās, ka dakteris Slops ir augšstāvā pie manas sievas, un to

apgalvojāt arī jūs!— Ko tas zellis var pīties pa virtuvi? Viņš,

piedošan', jūsu augstība,— atbildēja Trims,— aizņemts ar tilta taisīšanu! Cik mīļi no viņa!— iesaucās tēvocis Tobijs, lūdzams, apliecini dakterim Slopam manu pazemīgo

cieņu, Trim, un saki, ka es viņam sirsnīgi pateicos!

Jums jāzina, ka ar tiltu tēvocis Tobijs smagi vīlās — ne mazāk kā mans tēvs ar mortīrām;— bet, lai jūs saprastu, kā tēvocis Tobijs varēja vilties ar tiltu,— šķiet, man nāksies sīki aprakstīt ceļu, kas viņu pie tādiem maldiem noveda,— vai, atmetot šo metaforu (jo vēsturniekam nav nekā apkaunojošāka par metaforu izmantošanu)— lai jūs pareizi izprastu, kā šī kļūda varēja rasties,— man nāksies pastāstīt par kādu Trima piedzīvojumu, kaut arī ļoti negribētos to darīt; saku, ka ļoti negribētos to darīt, vienīgi tādēļ, ka stāstam par šo notikumu, protams, šeit nav gluži īstā vieta, jo patiesībā tas iederētos vai nu starp jautrajiem nostāstiem par tēvoča Tobija mīlas likstām ar atraitni Vodmenu, kurās kaprālim Trimam bija diezgan ievērojama loma,— vai arī starp aprakstiem par viņa un tēvoča Tobija kampaņām zaļajā pļaviņā, jo abās vietās tas iederētos vienlīdz labi;— taču, ja es to pataupītu vienai no minētajām vietām stāstījumā,— es sabojātu to, ko pašlaik stāstu;— bet, ja es to izstāstītu šeit,— vad aizsteigtos notikumiem priekšā un sabojātu stāsta turpmākās vielas.

—   Kā jūsu augstības ieteiktu man šajā gadījumā rīkoties?

—    Izstāstiet tūliņ, mister Šendij,— katrā ziņā izstāstiet! Jūs esat muļķis, Tristram, ja to darīsiet!

—   Ak, jūs, SPĒKI! (jo spēki jūs esat, turklāt vēl vareni) — kas mirstīgo ap veltāt ar spēju atstāstīt klausīšanās vērtus notikumus,— kas vēlīgi mācāt viņu, kā stāstījumu iesākt — un ar ko beigt,— kas tajā ietverams — un kas atmetams,— kam

no stāstāmā jāpaliek ēnā — un ko spilgtāk jāizgaismo!— Jūs, kas valdāt pār šo neizmērojami plašo literāro laupītāju impēriju un redzat, kādā tintē un briesmās ik brīdi iekuļas jūsu pavalstnieki,— vai izdarīsiet man pakalpojumu?

Lūgtin lūdzu jūs (ja negribat mūsu labā darīt vairāk), ikreiz, kad kādā jūsu valstības daļā notiek tā, ka trīs dažādi ceļi satek vienā krustojumā, kā tie šoreiz satikušies,— aiz tīrās līdzjūtības vismaz nolieciet krustcelēs ceļa rādītāju, lai apmulsušajiem literātiem parādītu, pa kuru no trim ceļiem viņiem jāiet.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

Trieciens, ko tēvocim Tobijam gadu pēc Dinkerkas izpostīšanas sagādāja dēka ar atraitni Vodmenu, bija nostiprinājis viņā apņemšanos nekad vairs nodomāt par daiļo dzimumu — un par visu, kas ar to saistās,— toties kaprālis Trims šādu vienošanos ar sevi slēdzis nebija.— Patiešām, tā bija dīvaina un neizskaidrojama apstākļu sagadīšanās, kas tēvoci Tobiju nemanāmi ievilka šā skaistā un stiprā cietokšņa aplenkšanā.— Trimu tur neievilka nekāda sagadīšanās, vienīgi viņš pats un Bridžita sagadījās kopā virtuvē; tiesa gan, mīlestība un cieņa, ko viņš juta pret savu kungu, bija tik liela un viņš tik cītīgi pūlējās atdarināt visas kunga izdarības, ka tad, ja tēvocis Tobijs būtu izšķiedis laiku un spējas, maucot uzgaļus auklām,— krietnais kaprālis, esmu pārliecināts, noliktu savus ieročus un ar prieku sekotu viņa piemēram. Tādēļ tad, kad tēvocis Tobijs uzsāka kundzes aplenkšanu,— kaprālis Trims nekavējoties ieņēma pozīcijas viņas kalpones iekarošanai.

Tagad sakiet, dārgais Gerik, kuru mīlēt un cienīt man netrūkst iemeslu (nav svarīgi, kādu),— vai jūsu vērīgajam skatienam būtu paslīdējis garām — kam es neticu —, ka vesels pulks dramaturgu un pļāpu ludziņu skribentu no šī brīža metušies uz Trima un tēvoča Tobija attiecību atdarināšanu?— Man nav daļas, ko saka Aristotelis vai Pakūvijs, vai Bosī, vai Rikabonijs (lai gan nevienu viņu darbu savu mūžu neesmu lasījis),— bet esmu pārliecināts, ka starp vienjūga divričiem un marķīzes Pompadūras vis-avis nav lielākas atšķirības kā starp savrupu mīlas intrigu un divkāršu mīlas intrigu, kas, krāšņi izvērsta, drasē cauri visai iespaidīgajai drāmai no sākuma līdz beigām.— Ser, vienkārša, savrupa un naiva intriga — pilnīgi pazūd piecos cēlienos;— bet tas jau nu nekur neder.

Pēc deviņu mēnešu ilgiem aplenkumiem un to atvairīša-

ii.ts — pārbaudījuma tēvoča Tobija neatlaidībai, par ko, īstajam brīdim pienākot, tiks sniegts izsmeļošs apraksts, tēvocis l obijs — goda vīrs!— uzskatīja par nepieciešamu ieņemtās pozīcijas atstāt un, mazliet aizskarts juzdamies, aplenkšanu beigt.

Kaprālis Trims, kā jau sacīju, nebija slēdzis šādu vienošanos nedz ar sevi, nedz kādu citu;— tomēr uzticīgā sirds neļāva viņam ieiet mājā, ko viņa kungs aizvainojumā bija atstājis,— viņš apmierinājās ar to, ka savam aplencamajam domāto aplenkumu pārvērta blokādē:— tas nozīmē — viņš nelaida klāt sāncenšus,— jo, kaut arī nekad vairs nespēra kāju šajā mājā, taču, sastopot Bridžilu ciematā, allaž viņai pamāja vai pamirkšķināja ar acīm, vai uzsmaidīja, vai maigi uzlūkoja,— vai (kad apstākļi atļāva) paspieda roku,— vai gādīgi apjautājās, kā viņai klājas,— vai uzdāvāja lentīti,— bet palaikam, taču vienīgi tad, kad to atļāva pieklājība, sniedza viņai…

Šādas attiecības nemainīgi ilga tieši piecus gadus,— las ir, no Dinkerkas izpostīšanas trīspadsmitajā gadā līdz pat tēvoča Tobija kampaņas beigām astoņpadsmitajā gadā, kas iekrita nedējas sešas vai septiņas pirms notikumiem, par kuriem

stāstu, kad Trims kādā gaišā mēnesnīcas naktī, palīdzējis

tēvocim Tobijam apgulties, kā paradis, devās palūkoties, vai nocietinājumos viss kārtībā, un uz takas, ko no zālāja šķīra ziedoši krūmi un aslapes,— pamanīja savu Bridžitu.

Domādams, ka pasaulē nav nekā ievērības cienīgāka par lieliskajiem nocietinājumiem, ko viņš un tēvocis Tobijs bija uzcēluši, kaprālis Trims iznesīgi un galanti satvēra Bridžitu aiz rokas un ieveda viņu nocietinājumos. Tas netika darīts tik lielā slepenībā, lai mēlnesīgā baumu taure neizpūstu šo noslēpumu no vienas auss citā, kamēr tas nāca ausīs manam tēvam līdz ar vēl kādu nepatīkamu sīkumu, proti, ka tēvoča Tobija brīnišķīgais holandiešu stilā celtais un krāsotais paceļamais tilts, kas veda tieši pāri grāvim,— tajā naktī bija iebrucis un nez no kā salūzis gabalu gabalos.

Mans tēvs, kā būsiet pamanījuši, neizjūta sevišķi dziļu cieņu

pret tēvoča Tobija jājamzirdziņu; viņš uzskatīja, ka tas ir

vissmieklīgākais zirgs, kura mugurā jebkad sēdējis džentlmenis; un, nudien, ja vien tēvocis Tobijs neērcināja viņu ar savu zirdziņu, iedomājoties vien par to, nespēja atturēties nepasmaidījis,— tā ka ikreiz, kad tēvoča zirgs sāka pieklibot vai iekūlās kādā ķezā, mans tēvs par to vareni uzjautrinājās;— taču šis negadījums viņam daudz vairāk gāja pie sirds nekā jebkurš no līdz šim piedzīvotajiem un kļuva par neizsīkstošu jautrības avotu.— Bez jokiem, dārgo Tobij!— mans tēvs vedināja,—

pastāsti mums, kā īsti tā nelaime ar tiltu atgadījās? Kā tev

neapnīk vienā laidā mani par to tincināt?— tēvocis Tobijs aizstāvējās,— desmitiem reižu esmu vārds vārdā tev atkārtojis, ko man stāstīja Trims! Nu tad lūdzu, kaprāl, kā tas

notika?— tēvs sauca, pievērzdamies Trimam. Tas, piedošan', jūsu augstība, bija tikai un vienīgi negadījums;— es izrādīju misis Bridžitai mūsu nocietinājumus un, atrazdamies uz

pašas grāvja malas, paslīdēju un iekritu tajā… Pareizi,

Trim!— iesaucās mans tēvs (noslēpumaini smaidīdams un piekrītoši mādams ar galvu,— taču nepārtraukdams

viņu). …un, tā kā gāju, piedošan', jūsu augstība, cieši

ieķēries misis Bridžitai zem rokas, novilku viņu sev līdzi,

kālabad viņa atmuguriski uzkrita tiltam. Un, tā kā Trima

kāja (tēvocis Tobijs pilnā balsī skaidroja, izņemdams vārdus kaprālim no mutes) aizķērās aiz grāvja malas, viņš visā

augumā uzgāzās tiltam. Izredzes bija tūkstotis pret vienu,—

tēvocis Tobijs piemetināja,— ka nabadziņš salauzīs kāju. Jā, tā nu tas ir,— mans tēvs piekrita,— šādos randiņos, brāli Tobij, itin drīz var nolauzt kādu locekli. Un tā,

piedošan', jūsu augstība, tilts, kurš, kā jūsu augstībai labi zināms, bija ļoti trausls, zem mums ielūza un saplaisāja.

Citās reizēs, bet jo sevišķi tad, kad tēvocim kā par nelaimi izspruka kaut pušplēsts vārdiņš par dižgabaliem, bumbām vai petardēm,— mans tēvs izšķieda visus savus daiļrunības krājumus (kuri patiešām bija neizsmeļami), lai cildinātu seno tautu lietotos MŪRU DRAGĀTĀJUS — VIŅĒJAS, ko Aleksandrs izmantoja Trojas aplenkšanā.— Viņš stāstīja tēvocim Tobijam par sīriešu KATAPULTĀM, kas metušas tik milzīgus akmeņus simtiem pēdu tālu, ka satricinājušas visstiprākos vaļņus līdz pamatiem;— viņš nerimās un aprakstīja BALLISTAS brīnišķīgo mehānismu, ko tik ļoti apjūsmo Marcelīns,— uguns metēju PIRĀBOLU baismīgo iedarbību,— bīstamās TEREBRAS

un SKORPIONUS, kas met pīķus. Bet vai gan tie,— viņš

piebilda,— var līdzināties ar kaprāļa Trima postošajām ietaisēm?— Tici man, brāli Tobij, neviens tilts vai cietoksnis, vai nocietinājumu vārti uz pasaules nespētu pretoties šādai artilērijai.

Tēvocis Tobijs nekad nemēģināja aizstāvēties pret šo uzmācīgo izsmieklu citādi, kā vien ar divkāršu cītību kūpinādams savu pīpi; kādu dienu pēc vakariņām viņš tā piekvēpināja istabu, ka manam tēvam, kam bija nosliece uz plaušu kaiti, uznāca smacējoša klepus lēkme.— Tēvocis Tobijs pielēca kājās, pat nejuzdams sāpes cirksnī,— un pāri plūstošā

ilzcictībā nostājās blakus brālim, ar vienu roku belzdams vigam pa muguru, bet ar otru pieturēdams viņa galvu un laiku |>n laikam izslaucīdams viņam acis ar tīru batista mutautu, ko 1/vilka no kabatas.— Sirsnība un līdzjūtība, ar kādu tēvocis

Tobijs sniedza šos niecīgos pakalpojumus, manam tēvam

Iedūrās sirdī kā nazis, likdams nokaunēties, ka nupat vēl viņu Kāpinājis.— Lai manas smadzenes izšķaida tarāns vai katapulta, vienalga, kurš no abiem,— mans tēvs klusībā nozvērējās,— ja es vēl kaut reizi apbēdinu šo cēlo dvēseli!

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Pastāvot uzskatam, ka paceļamais tilts nav salabojams, Tri-

mam uzdeva bez kavēšanās ķerties pie cit būves, tači' ne

pēc vecā parauga,— jo tajā laikā gaismā nāca kardināla Alberoni intrigas, un tēvocis Tobijs, tālredzīgi nojautis, ka starp Spāniju un Impēriju uzliesmos nesaprašanās un ka tām sekojošā karadarbība visticamāk notiks vai nu Neapolē, vai Sicīlijā,— izšķirās par itāliešu tiltu (tēvocis Tobijs, starp citu, savos minējumos nebija tālu no patiesības),— taču mans tēvs, kas bija nesalīdzināmi labāks politiķis un valsts pārvaldes lietās tikpat tālu pārspēja tēvoci Tobiju, cik tēvocis Tobijs pārspēja viņu cīņu laukā, pārliecināja brāli, k gadījumā, ja Spānijas karalis un imperators klups viens otram matos,— Anglijai, Francijai un Holandei uz agrāku nolīgumu pamata ari nāksies šajā pasākumā piedalīties;— bet, ja tā notiks,— viņš skaidroja,— karojošās valstis, skaidrs kā diena, brāli Tobij, pa galvu pa kaklu atkal metīsies pēc vecā iekārojamā laimesta — Fiandrijas:— ko tad tu iesāksi ar savu itāliešu tiltu?

— Tad mēs to pabeigsim pēc vecā parauga!— tēvocis Tobijs iesaucās.

Kad kaprālis Trims gandrīz pusi tilta bija uzbūvējis šādā stilā,— tēvocis Tobijs atklāja tajā būtisku trūkumu, par kuru iepriekš nekad nebija dziļāk ieprātojies. Tilts, pēc visa spriežot, abās pusēs turējās virās un atvērās vidū, vienu pusi paceļot vienā grāvja malā, bet otru — otrā; šās uzbūves priekšrocība bija tā, ka tilta smagumam sadaloties divās vienlīdzīgās daļās, tēvocis Tobijs varēja to pacelt un nolaist ar vienā rokā satverta kruķa galu, jo vairāk spēku, ņemot vērā garnizona niecīgo skaitlisko sastāvu, viņš nevarēja izbrīvēt;— taču šādai

konstrukcijai piemita arī nepārvarami trūkumi: jo, tiltu

paceļot,— tēvocis sūkstījās,— pusi no tā es pametu ienaidnieka varā;— un, sakiet, lūdzu, kāds man labums no otras?

Skaidrs, ka vienkāršāk šo nepilnību būtu bijis novērst, tiltu iestiprinot virās tikai vienā galā, lai to varētu pacelt visu reizē un tas stāvētu taisni kā miets,— taču šāds atrisinājums tika noraidīts augstāk minētā iemesla dēļ.

Pēc tam veselu nedēļu tēvocis Tobijs bija ieņēmis galvā celt tādu īpašas konstrukcijas tiltu, kas atvelkams horizontāli, lai neļautu pāriet,— un izbīdāms no jauna, lai iegūtu pāreju,— trīs ievērojamus šāda veida tiltus jūsu augstības varbūt redzējušas Špeijerā pirms tās izpostīšanas — un vienu Breizahā, kas, ja nemaldos, stāv vēl šodien;— bet, tā kā mans tēvs no visas sirds ieteica tēvocim Tobijam turpmāk vairs nenoņemties ar pārbīdāmiem tiltiem — un turklāt tēvocis paredzēja, ka šāds tilts mūžīgi atgādinās kaprāļa Trima nelaimi,— viņš izšķīrās par labu marķīza Delopitāla izgudrotajam tiltam, kuru Bernulli, jaunākais, tik izsmeļoši un zinātniski aprakstījis, par ko jūsu augstības var pārliecināties, ieskatoties Act. Erud. Lips. an. 1695,— tādus tiltus nemainīgā līdzsvarā notur svina balsts, kas tos apsargā tikpat droši kā divi sardzes vīri, ja tilta

konstrukcija lokveidīga, kas aptuveni atgādina cikloīdu vai

pat ir pilnīga cikloīda.

Tēvocis Tobijs zināja parabolas iezīmes ne sliktāk par jebkuru cilvēku Anglijā,— taču nebija gluži tik labs cikloīdas

pazinējs; viņš gan par to runāja katru mīļu dienu;— tilta

būve nekustējās no vietas.— Mēs kādam pajautāsim, kas tā tāda ir,— tēvocis uzmundrināja Trimu.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kad ienāca Trims un pateica manam tēvam, ka dakteris Slops virtuvē noņemas ar tilta taisīšanu,— tēvocis Tobijs, kura smadzenēs notikums ar garajiem zābakiem bija uzbūris virkni militāru vīziju,— acumirklī noticēja, ka dakteris Slops taisa

marķīza Delopitāla tilta modeli. Tas ir ļoti jauki no viņa

puses,— atzina tēvocis Tobijs,— lūdzams apliecini dakterim Slopam manu dziļo cieņu, Trim, un saki, ka es viņam sirsnīgi pateicos!

Ja tēvoča Tobija galva būtu bijusi leijerkaste un mans tēvs neatņēmies tajā skatītos,— viņš nebūtu varējis iegūt skaidrāku izpratni par to, kas rosās tēvoča Tobija iztēlē; tāpēc viņš, par spīti katapultai, tarāniem un spēcīgajiem uz tiem raidītajiem lāstiem, gadrīz jau sāka līksmot,—

kad Trima atbilde vienā mirklī norāva lauru vainagu no viņa pieres un sapluinīja to gabalos.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Šis jūsu nelaimīgais paceļamais tilts,— iesāka mans icvs. Dievs lai žēlo jūsu augstību!— iesaucās Trims.— Tas (iIts domāts jaunā kunga degunam!— Izvelkot viņu pasaulē ar Navārn nešpetnajām ierīcēm, dakteris, Suzanna apgalvo, saspiedis viņa degunu plakanu kā pankūku un tagad, lai to paceltu, no vates piciņas un Suzannas korsetei izņemtas vaļa ūsas sloksnītes meistaro mākslīgu virsdeguni.

Ved mani ātrāk, brāli Tobij,— iesaucās mans tē\ — uz

manu istabu!

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

No brīža, kad apsēties, lai uzrakstītu savas dzīves stāstu ļaudīm par uzjautrinājumu un paustu savus uzskatus viņiem par pamācību, pār maria tēva galvu nemanot sabiezējuši mākoņi.— Sīku nepatikšanu un bēdu jūra triekusi pret viņu savas bangas.— Viss, kā viņš pats atzina, bija gājis grīstē;— un tagad mākoņi bija pietūkuši un draudēja brāzties un gāzties pār viņa galvu.

Rakstu šo manas dzīves stāsta nodaļu tādās skumjās un nomāktībā, kāda vēl nekad nav skārusi jūtīgu sirdi.— Mans nervu spriegums rakstot atslābst.— Es jūtu, ka ar katru uzrakstīto rindiņu mana pulsa straujie sitieni kļūst gausāki un tiem līdzi izplēn bezrūpīgā dedzība, kas ik dienas visu mūžu mani skubinājusi mnāt un rakstīt par tūkstošiem tādu iieiu, kuras labāk būtu bijis necilāt.— Un pat tajā mirklī, kad mērcu spalvu tintē, neviļus pamanīju, kāds atturīgs stīvums un pārspīlēts svinīgums jautās manās kustībās.— Ak kungs! cik ļoti tās, Tristram, atšķiras no apsviedīgās knosīšanās un pamuļķīgās dīdīšanās, kas tev ir asinīs, kad ķeries pie rakstīšanas citādā noskaņojumā:— spalva tev krīt no rokām ārā,— tinte nošļaksta galdu un grāmatas,— it kā spalva un tinte, grāmatas un mēbeles tev nāktu par baltu velti!

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Neiešu jau par šo jautājumu ar jums strīdēties,— jā

gan,— taču esmu pilnīgi pārliecināts, kundze, ka gan vīrietis, gan sieviete sāpes un bēdas (un, cik man zināms, ari prieku) vislabāk pārcieš horizontālā stāvoklī.

Līdzko mans tēvs tika līdz savai istabai, viņš bezspēkā sabruka uz gultas tik izmisīgā sarūgtinājumā un vienlaikus tik dziļu bēdu satriekta cilvēka pozā, kāda jebkad izvilinājusi asaras līdzjūtīga skatītāja acīs.— Labās rokas delna, kas, viņam krītot gultā, bija satvērusi pieri un gandrīz aizsegusi abas acis, līdzi galvai viegli noslīga (elkonim atliecoties aiz pakauša), kamēr deguns iegrima dūnu segā;— viņa kreisā roka bezspēcīgi nokarājās pāri gultas malai, pirkstu kauliņiem skarot naktspoda osu, kas rēgojās laukā no pagultes; labā kāja (kreiso

viņš bija pievilcis pie ķermeņa) karājās pāri gultai, kuras mala spieda viņa lielakaulu.— Viņš to nejuta. Ikvienu vaibstu viņa sejā stindzināja nepārvaramas bēdas.— Vienu reizi viņš nopūtās,— krūtis viņam strauji cilājās,— taču viņš neizdvesa ne vārda.

Gultas galvgalvī, tajā pusē, kam tēvs bija pagriezis pakausi, stāvēja vecs, ar audumu apvilkts krēsls, ko rotāja krokota, bārkstaina daudzkrāsainu vilnas bumbulīšu apmale.— Tēvocis Tobijs apsēdās uz tā.

Pirms nav ar ciešanām aprasts,— mierinājums allaž nāk par agru,— bet, kad ar tām aprasts,— tas nāk par vēlu; taču, kā redzat, kundze, starp abām galējībām mērķis, kurā mierinātājam jātrāpa, ir tik smalks kā matiņš.— Tēvocis Tobijs allaž mērķēja vai nu uz vienu, vai otru pusi un bieži izteicās, ka ir no sirds pārliecināts, ka tikpat labi viņš varētu cerēt trāpīt meridiānā;— tāpēc, apsēzdamies krēslā, viņš nedaudz ciešāk savilka gultas aizskarus un, būdams gatavs birdināt asaras par ikvienu,— izņēma batista mutautu — izdvesa klusu nopūtu,— taču valdījās.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

«Ne viss ir peļņa, kas iekrīt makāl»— Manam tēvam bija

laimējies izlasīt visdīvainākās grāmatas pasaulē un turklāt pats viņš bija apveltīts ar visdīvaināko domāšanas veidu, kāds vien iedomājams.

Bez šaubām, jaunpiedzimušā virsdegunes saspiešana ar knaibļu galiem — kaut arī knaibles lietotas zinātniski pareizi — būtu sarūgtinājusi ikvienu, kam bērnu pagādāt nācies tikpat grūti, cik manam tēvam;— tomēr ar šo nelaimi nevar izskaidrot viņa pārspīlētās bēdas, kā arī attaisnot kristietim nepiedienīgo nesavaldību, ar kādu viņš tām nodevās.

Lai to izskaidrotu, man viņš uz pusstundiņu jāatstāj guļam Itā, bet tēvocis Tobijs — sēžam viņam līdzās vecajā krēslā i bārkstaino apmali.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

—Man tā šķiet pārmērīga prasība!— iesaucās mans vecvectēvs, saburzīdams papīru un nomezdams to uz

galda. Pēc šā dokumenta, kundze, juins pieder divi tūkstoši

mārciņu un ne šiliņa vairāk,— taču jūs prasāt trīssimt mārciņu atraitnes pensijas gadā!

—   Tāpēc, ser,— atbildēja mana vecvecmāmiņa,— ka jums deguna vietā knupis vai vispār nekas! Taču, pirms uzdrošinos vārdu deguns minēt otru reizi,— lai novērstu jebkādus pārpratumus Šajā saistošajā mana stāstījuma nodaļā, kurā tiks runāts par degunu, varbūt nebūtu lieki paskaidrot savu nodomu un pēc iespējas skaidri un noteikti pateikt, kā es, lietodams šo vārdu, vēlētos tikt saprasts,— jo, manuprāt, vainīga vienīgi un tikai rakstnieku paviršība un tiepīgā nevēlēšanās ievērot šo piesardzību,— ka neviens no polemiskajiem sacerējumiem teoloģijā nav tik skaidrs un pārliecinošs kā traktāts par Maldugunim vai kādu citu tikpat sīkstu filozofijas vai dabaszinātņu tēmu;— lai tās risinātu, gadījumā, ja neesat nolēmuši līdz Pastarai dienai taustīties kā pa miglu,— pirms ķerties pie rakstīšanas,— kas tad jums cits atliek kā vienīgi skaidri nodefinēt lasītājiem to galveno vārdu, ar kuru turpmāk sacerējumā nāksies visbiežāk sastapties, un stingri turēties pie šīs definīcijas,— izmainot šo vārdu, ser, kā gineju sīknaudā?— Kad tas būs paveikts,— lai vislielākais lietpratējs haosa radīšanā pamēģina, ja tas viņa spēkos, sajaukt jums galvu — vai grozīt jūsu vai jūsu lasītāju galvās izveidojušos priekšstatus, ja viņš zina, kā to izdarīt.

Grāmatās, kas ieturētas stingras morāles un dzelžainas loģikas garā, tādās kā šī, ar kuras sacerēšanu pašlaik noņēmos,— šāda nevērība nav attaisnojama; un, Dievs liecinieks, cik rūgti man dzīvē atkodies tas, ka devu iespēju tik daudz ko izprast divējādi — un visu laiku pārāk paļāvos uz savu lasītāju iztēles tīrību.

—    Šim vārdam ir divējāda nozīme,— iesaucās Judžīnijs pastaigas laikā, ar labās rokas rādītājpirkstu bakstīdams šās grāmatu grāmatas deviņdesmit sestajā lappusē atrodamo vārdu

SPRAUGA,,— šeit ir divas nozīmes,— viņš sacīja.— Un arī divi ceļi,— atteicu, viņu pārtraukdams,— viens tīrs,— otrs — netīrs;— pa kuru mēs iesim? —Pa tīro, protams!— atsaucās Judžīnijs. Judžīnij,— es teicu, aizšķērsodams viņam

ceļu un roku uz viņa krūtīm uzlikdams,— izskaidrot — nozīmē apšaubi1 !— Tādā veidā es nokaunināju Judžīniju, taču nokaunināju tā, kā esrnu paradis kaunināt,— kā muļķis.— Tomēr mani mierina tas, ka neesmu tiepīgs muļķis, tālabad

skaidroju degunu šādi — iesākumā vienīgi lūdzot savus lasītājus, kā vīriešus, tā sievietes, vienalga, kāda vecuma, izskata un sabiedriskā stāvokļa, Dieva mīlestības un savas dvēseles glābšanas labad izsargāties no Velna kārdināšanas un kūdīšanas un nepieļaut, lai tas ar kādu viltību vai ļaunprātību ieliek viņu galvā citādas domas, nekā esmu ielicis savā skaidrojumā;— jo ar vārdu deguns šajā garajā nodaļā par deguniem un it visās pārējās mana stāsta nodaļās, kur sastopams vārds deguns,— svinīgi apliecinu — esrnu domājis degunu un vienīgi degunu.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

Tāpēc, ser,— atkārtoja mana vecvecmāmiņa,— ka jums

deguna vietā knupis vai vispār nekas!

—   Velns parāvis!— iesaucās mans vecvectēvs, paplikšķinādams sev pa degunu,— tas nepavisam nav tik mazs, kā izskatās,— par veselu collu garāks nekā manam tēvam. Jāteic,

ka mana vecvectēva deguns pilnībā līdzinājās to vīriešu, sieviešu un bērnu deguniem, ko Pantagriels ieraudzīja Ennazinas salā. Starp citu, ja vēlaties uzzināt, cik dīvainā veidā notiek tuvināšanās plak.andeguņu ciltī, jums jāizlasa Rablē grāmata — pats jūs nekad to domādams neizdomāsiet.—

—   Tas bija izlocīts kā krusta dūzis, ser?

Par collu,— turpināja mans vecvectēvs, ar īkšķi un

rādītājpirkstu stumdams degungalu uz augšu un atkārtodams savu apgalvojumu,— tas, kundze, ir par veselu collu garāks nekā mana tēva deguns.—

—   Jūs laikam gribējāt teikt — nekā jūsu tēvoča deguns!— atcirta mana vecvecmāmiņa.

Mans vecvectēvs jutās uzveikts.— Viņš izgludināja

papīru un parakstīja līgumu.

\

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

Cik nekaunīgi lielu atraitnes pensiju mēs, dārgais, maksājam no mūsu niecīgā īpašuma!— mana vecmāmiņa sacīja

vectēvam.—

—   Manam tēvam, dārgā,— atbildēja vectēvs,— deguns nebija lielāks par kārpiņu uz manas rokas!

—   Tātad jums jāzina, ka mana vecvecmāmiņa nodzīvoja divpadsmit gadus ilgāk par manu vectēvu,— tā ka visus šos gadus manam tēvam nācās ik pusgadu (Miķeļdienā un Marijas pasludināšanas dienā) izmaksāt simt piecdesmit mārciņu lielu atraitnes pensiju.

Nebija otra tāda cilvēka, kas savas finansiālās saistības kārtotu labprātāk par manu tēvu;—kamēr tika līdz pirmajām simts mārciņām, viņš meta galdā gineju pēc ginejas, kūsādams tādā dziļas labvēlības pacilātībā, ar kādu dāsnas dvēseles — un vienīgi dāsnas dvēseles — spējīgas mētāt naudu,— taču, sākdams piemest līdz atlikušajam piecdesmitniekam,— viņš parasti skaļi norūca hml—'— ar rādītājpirksta spilventiņu vilcinādamies braucīja deguna sānu,— piesardzīgi iebāza roku starp galvu un parūkas tīkliņu,— apgrozīja pirkstos katru gineju, pirms no tās šķīrās,— un retu reizi spēja noskaitīt piecdesmit mārciņas, neizvelkot mutautu un nenoslaukot deniņus.

Atpestī mani, žēlīgais Dievs, no tiem neciešamajiem bezsiržiem, kuriem no šīm mūsu iekšķīgā nemiera izpausmēm ne silts, ne auksts!— Nekad — ak nekad!— lai man nav jānoskaita paspēlētā nauda zem tādu cilvēku jumta, kas nespēj apslāpēt savu uzbudinājumu un izjust žēlumu pret audzināšanas žņaugu un iesīkstējušu uzskatu radītajiem spaidiem, kas no seniem laikiem nāk mums līdzi mantojumā no prieštečiem!

Jau vismaz gadsimtus trīs pārliecība par garo degunu pārākumu pakāpeniski kļuvusi par dogmu mūsu dzimtā.

TRADĪCIJAS allaž sekmējušas šā uzskata iesakņošanos, bet KABATA ik pusgadu palīdzējusi tam nostiprināties; tāpēc šoreiz mana tēva ekscentriskais prāts ne tuvu nevarēja lepoties ar nedalītām izgudrotāja tiesībām, kuras, runājot gandrīz par visiem pārējiem viņa dīvainajiem uzskatiem, bija nenoliedzamas, jo varēja sacīt, ka šo dogmatu viņš lielā mērā iesūcis

līdz ar mātes pienu. Tomēr daļēji bija vainojams arī viņš.— Ja šo kļūdaino uzskatu bija iedēstījusi audzināšana (pieņemot, ka tas bija kļūdains), mans tēvs to laistīja un kopa, līdz tas uzplauka pilnos ziedos.

Izsakot savas domas par šo jautājumu, viņš bieži apgalvoja, ka nesaprotot, kā visspēcīgākā dzimta Anglijā varēja pastāvēt par spīti sešiem vai septiņiem strupiem deguniem, kas rodas cits aiz cita.— Bet, no otras puses,— viņš parasti piebilda,— tas būtu viens no pasaules lielākajiem brīnumiem, ja tikpat daudz garu un lielisku degunu, nākdami vienā laidā, nebūtu ģimeni izcēluši un paaugstinājuši līdz svarīgākajiem amatiem karalistē. Viņš bieži dižojās, ka karaļa Henrija VIII valdīšanas laikā Šendiju dzimta ieņēmusi ļoti augstu sabiedrisko stāvokli, taču šis paaugstinājums nebija sasniegts, ņemot vērā nopelnus valsts labā,— viņš sacīja,— bet vienīgi degunus;— taču arī šo dzimtu,— tēvs piebilda,— līdzīgi citām, ķēris likteņdieves ratu ritenis, un tā nekad vairs nav atspirgusi no trieciena, kas to trāpījis, likteņratam aizķeroties aiz mana vecvectēva deguna.— Ne dots, ne ņemts — krusta dūzis,— viņš iesaucās, pakratīdams galvu,— un tikpat nevērtīgs savai nelaimīgajai ģimenei kā atsegts trumpis.

Lēnām un ar apdomu, laipno lasītāj!— kurp aizmaldījusies tava iztēle?— Dodu godavārdu, ka ar vecvectēva degunu esmu domājis vienīgi ārējo ožas orgānu vai to cilvēka miesas daļu, kas sejā izvirzīta uz āru un kam, pēc gleznotāju atzinuma, ja deguni ir labi veidoti un sejas panti pareizi, jāaizņem pilna trešdaļa sejas,— tas ir, ja mēra no pieres uz leju.

—Cik grūti rakstniekam izsekot šādām virtuozām piespēlēm!

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

Kāda nenovērtējama laime, ka daba cilvēka prātu apveltījusi ar tādu pašu saprātīgu kūtrumu un stūrgalvīgu pretošanos pierunāšanai, kādu novēro pie veciem suņiem, mācot tiem jaunus trikus!

Par niedri vējā vienā mirklī pārvērstos lielākais filozofs, kāds jebkad dzīvojis, ja lasītu tādas grāmatas, novērotu tādas parādības un nodotos tādām domām, kas viņu mudinātu nepārtraukti mainīt savu pārliecību!

Mans tēvs, kā jau pagājušajā gadā jums sacīju, tādu mētāšanos necieta ne acu galā.— Viņš uzlasīja dažu labu domu, gluži kā dabasbērns uzlasa ābolus:— tie kļūst par viņa īpašumu;— un, ja tas ir vīrs ar dūšu, viņš drīzāk zaudēs dzīvību, nevis atdos savu guvumu.

Zinu, ka Didijs, lielais civiltiesību likumnieks, manu apgalvojumu apstrīdēs un iebildīs: kas devis šim cilvēkam tiesības uz ābolu?— Ex confesso,— viņš sacīs,— toreiz viss bija dabas rokās: ābols piederēja tiklab Pēterim, kā Miķelim.— Sakiet, lūdzams, mister Šendij,— kādu ābola dāvinājuma rakstu viņš var uzrādīt, un kurā brīdī ābols kļuva viņa īpašums?— vai tas notika tad, kad viņš to iekāroja?— vai tad, kad pacēla to?— vai tad, kad grauza to?— vai tad, kad cepa to?— vai tad, kad mizoja to?— vai tad, kad pārnesa to mājās?— vai tad, kad sagremoja to?— vai tad, kad…?— Jo skaidrs, ser,— ja ābola pacelšana nepadarīja pirmatnējo cilvēku par tā īpašnieku,— tad to nespēja neviena no turpmākajām darbībām.

— Brāli Dīdij,— atbildēs Tribonijs (bet, tā kā Tribonija, laicīgo un baznīcas likumu zinātāja, bārda ir par trīsarpus un trim astotdaļām collu garāka nekā Dīdija bārda,— esmu priecīgs, ka viņš steidz glābt manu ādu, un par atbildi vairs neraizējos).— Brāli Dīdij,— Tribonijs sacīs,— šādu gadījumu likums paredz, kā jūs varat pārliecināties, izlasot fragmentus no Gregorija un Hermogena kodeksiem, kā arī visus citus kodeksus, sākot no Justiniāna un beidzot ar Luija un Dezo likumu krājumiem,— ka sviedri cilvēka vaigā un viņa domu augļi tāpat ir viņa personīgs īpašums kā bikses, kas apsedz pēcpusi; tā kā minētais ābols slacīts ar minētajiem sviedriem utt., kas lieti, to sūri grūti meklējot un paceļot, un tā kā pacēlējs pacelto lietu neatgriezeniski iztērējis un neatgriezeniski piesavinājies, to paceldams, pārnesdams mājās, izcepdams, nomizodams, apēzdams, sagremodams un tā joprojām,— tad nav noliedzams, ka, šādi rīkodamies, ābola pacēlējs pievienojis kaut ko savu ābolam, kas viņam nepieder; līdz ar to viņš ieguvis īpašumu vai, citiem vārdiem sakot, ābols ir Pētera ābols.

Ar šādiem zinātniskiem argumentiem mans tēvs aizstāvēja visus savus uzskatus; viņš netaupīja pūles, lai tos sameklētu, un, jo spilgtāk tie atšķīrās no ierastajiem argumentiem, jo neapstrīdamākas bija viņa tiesības uz tiem.— Neviens mirstīgais nepretendēja uz šiem argumentiem; turklāt to sadomāšana un šķirošana prasīja no viņa tikpat daudz pūļu, cik noņemšanās ar minēto ābolu, tā ka tos ar pilnām tiesībām varēja uzskatīt par viņa īpašumu.— Tādēļ viņš pie tiem cieši turējās ar zobiem un nagiem,— metās uz visu, ko vien varēja sagrābt,— un, vārdu sakot, apjoza tos ierakumiem un nostiprināja ar tikpat daudziem vaļņiem un brustvēriem kā tēvocis Tobijs savus cietokšņus.

Sajā lietā bija viens sasodīts piedauzības akmens: trūka aizstāvēšanās līdzekļu strauja uzbrukuma gadījumā, jo tikai daži ģeniāli apdāvināti cilvēki bija izlietojuši savas spējas, lai sacerētu grāmatas par gariem deguniem. Zvēru pie manas kārnās ķēves, tas ir kaut kas neticams!— un man ir ko nenobrīnīties, kad iedomājos, cik daudz dārga laika un spēju izšķiesti, rakstot par daudz nenozīmīgākām lietām,— un cik daudz miljonu grāmatu visās valodās un visās iespējamās drukās un iesējumos tikušas izdotas par jautājumiem, kas ne uz pusi tā nav noskaņojušas cilvēkus uz vienprātību un miermīlību! Tāpēc jo lielāku nozīmi tēvs piešķīra tam, ko vēl varēja par šo jautājumu sameklēt; un, kaut viņš bieži uzjautrinājās par tēvoča Tobija bibliotēku, kas, starp citu, bija diezgan smieklīga,— tajā pašā laikā viņš krāja zinātniskā garā ieturētas grāmatas un traktātus par deguniem ar tādu pašu rūpību, kā lāga tēvocis Tobijs krāja rakstus, kas attiecās uz fortifikāciju.— Tiesa gan, tēva grāmatas varētu novietot uz daudz mazāka galda,— taču ne jau tavas vainas dēļ, dārgo tēvoc.—

Šeit, bet kādēļ šeit,— nevis kādā citā mana darba

nodaļā?— to es nespēju izskaidrot;—taču šeit ir tā

vieta sirds pavēl man pārtraukt stāstu, lai apliecinātu tev,

dārgo tēvoci Tobij, reizi par visām reizēm, cieņu, ko esmu parādā tavai labestībai.— Atļauj man šajā vietā pabīdīt krēslu sānis un nomesties ceļos, kamēr izpaužu viskarstāko mīlestību pret tevi un apliecinu cieņu tavarn brīnišķīgajam raksturam ar tādu dedzību, kādu tikums un daba jebkad iesvēlusi brāļadēla krūtīs. Lai miers un iepriecinājums nolaižas pār tavu galvu uz mūžiem!— Tu neapskaudi neviena panākumus,— nenoniecināji neviena uzskatus. Tu neaizskāri neviena godu,— neatrāvi nevienam maizes kumosu! Lēnprātīgi, ar uzticīgo Trimu pie sāniem, tu viegliem soļiem apstaigāji savu prieku šauro loku, nepagrūžot nevienu cilvēku;— tev bija asara ikvienam apbēdinātajam;— katram trūcīgajam tavā kabatā atradās šiliņš.

Kamēr man būs, ar ko samaksāt ravētājam, celiņš no tavām namdurvīm līdz pļaviņai nekad neaizaugs.— Kamēr vien Šendiju ģimenei piederēs kaut ceturtdaļakra zemes, tavi nocietinājumi, dārgo tēvoci Tobij, nekad netiks izpostīti.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Mana tēva kolekcija nebija liela, toties tajā atradās retas grāmatas; un tas liecināja, ka šo grāmatu savākšanai viņš bija ziedojis ne mazumu laika; tiesa, viņam ļoti palaimējās sākumā,

kad viņš ieguva Briskambila ievadu zinātnē par garajiem deguniem gandrīz par velti,— jo viņš par Briskambilu samaksāja tikai trīs puskronas un tās pašas vienīgi tāpēc, ka bukinists redzēja, ar kādu kāri viņš tver šo grāmatu.— Visā kristīgajā pasaulē neatradīsies trīs Briskambilu,— sacīja bukinists,— ja neskaita tos, kas ar ķēdēm piesieti retu grāmatu krātuvēs.— Zibensātri tēvs nometa naudu uz galda,— pasita Briskambilu padusē — un steidzās ar viņu mājup no Pikadili uz Koulmenstrītu tā, kā būtu steidzies, ja nestu kādu dārgumu, visu ce]u turēdams Briskambilu apskautu.

Tiem, kuri vēl nezina, kāda dzimuma ir Briskambils,— jo ievadmācību par garajiem deguniem varēja uzrakstīt tiklab vīrietis kā sieviete——nebūs ko iebilst, ja, lietojot salīdzinājumu,— teikšu, ka, atsteidzies mājās, mans tēvs tīksminājās par Briskambilu gluži tāpat — deru uz desmit pret vienu —, kā jūsu augstība tīksminājās par savu pirmo mīļāko, tas ir — no rīta līdz pat vakaram,— kas, jāpiebilst, lai arī cik brīnišķīgas izjūtas modinātu mīlētājā,— skatītājos rada niecīgu vai vispār nerada nekādu sajūsmu.— Ievērojiet — no tālākas salīdzināšanas es atturos;— mana tēva iekāre bija lielāka nekā viņa ēstgriba,— viņa aizrautība lielāka nekā zināšanas,— viņš atsala,— viņa kaislība kļuva daudzpusīgāka:— viņš sameklēja Prignicu,— iegādājās Skroderu, Andrea Pāreju, Bušē «Vakara sarunas» un — pašu galveno — diženo un augsti mācīto Hāfenu Slokenbergiju, par kuru man tūlīt tik daudz būs jārunā,— ka šobrīd neteikšu neko.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Neviens no traktātiem, ko mans tēvs ar tādām pūlēm ieguva un studēja, lai rastu apstiprinājumu savai hipotēzei, ātrumā izlasīts, nesagādāja viņam tik rūgtu vilšanos kā slavenais Pamfaga un Koklesa dialogs, ko diženā un cienījamā Erasma atturīgā spalva uzrakstījusi par garu degunu daudzveidīgas izmantošanas un vispusīgas pielietošanas iespējām.— Tātad, sirsniņ, neļaujiet šajā nodaļā Sātanam atsperties uz kāda zemes kukuržņa, ja vien ir jūsu spēkos to aizkavēt; bet, ja viņš tomēr izmanās ielēkt seglos,— esiet, lūgtin lūdzu jūs, kā neiejāta ķēvīte:— dīdieties, Ieciet stāvus gaisā, lēkšojiet, slienieties pakaļkājās, atsperieties — un spārdieties gan lieliem spērieniem, gan sīki spirinādamās, kamēr pārraujat astes siksnu vai grožus kā Tikltobija ķēvīte un iemetāt viņa augstību dubļos! — Nogalināt viņu jums nevajag.

— Bet sakiet, lūdzams, kas bija Tikltobija ķēvīte? Tas ir

tikpat apvainojošs un analfabētisks jautājums, ser, it kā jūs būtu prasījis, kurā gadā (ah urb. con.) izcēlās otrais pūniešu

karš. Kas bija Tikltobija ķēvīte? Lasiet, lasiet, lasiet,

lasiet, mans nemācītais lasītāj!— lasiet vai, piesaucot svētā Paraleipomenona rakstus,— jau laikus iesaku jums bez kavēšanās mest šo grāmatu pie malas, jo bez lielas lasīšanas, ar ko es, ser, kā jūsu cienībai zināms, domāju lielas zināšanas, jūs tikpat maz spēsiet izprast nākošās marmorlappuses (mana darba raibumraibā simbola!) morāli, cik visas pasaules gudrajie nav spējuši atminēt daudzos uzskatus, secinājumus un neskaitāmās patiesības, ko vēl joprojām sedz plankumainās lappuses tumšais plīvurs.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

«Nihil me paenitet hujus nasi,» sacīja Pamfags; tas

nozīmē —«Caur savu degunu es esmu cēlies». «Nec est cur

paeniteat,» atbild Kokless;— tas nozīmē —«Tā tik vēl trūka, ka šāds deguns nošautu greizi!»

Dogmatu, kā redzat, Erasms atbilstoši mana tēva vēlmēm bija formulējis maksimāli skaidri, taču tēvs bija vīlies, atrazdams, ka tik spējīgs rakstnieks nav attapis pateikt neko vairāk par kailu faktu konstatāciju, kam trūka jebkādu izsmalcinātu prātojumu vai visaptverošas argumentācijas, ko debesis cilvēkam dāvājušas, lai viņš izzinātu Patiesību un nepagurdams cīnītos par to.— Sākumā mans tēvs briesmīgi dusmojās un

skaitās. Taču būt slavena vārda īpašniekam ir ko vērts. Tā

kā dialogu bija uzrakstījis Erasms, mans tēvs drīz vien nomierinājās un lielā centībā atkal un atkal to pārlasīja, rūpīgi iedziļinādamies ik vārdā un ik zilbē, pūlēdamies atklāt vistiešāko un burtiskāko to nozīmi. Taču šādā veidā nespēja izlobīt no tiem neko.— Varbūt te slēpjas dziļāks zemteksts, nekā vārdos izteikts?— prātoja mans tēvs.— Mācīti ļaudis, brāl Tobij, velti neraksta dialogus par gariem deguniem. Izpētīšu šā darba mistisko un alegorisko jēgu. Šeit ir, par ko palauzīt galvu, brāl!

Mans tēvs turpināja lasīšanu.

Šajā vieta uzskatu par nepieciešamu darīt zināmu jūsu svētībām un augstībām, ka, līdzās daudzveidīgajām Erasma

uzskaitītajām iespējām izmanotot garos degunus jūrniecībā,

dialoga autors apgalvo, ka garš deguns noder arī ikdienā, jo, kad vajadzība spiež,— bet pie rokas nav plēšu, tas lieliski noder ad excitandum focum (uguns sabikstīšanai).

Daba, apdāvinot manu tēvu, bijusi ārkārtīgi izšķērdīga un apveltījusi viņu ar tikpat dziļām burtu ēšanas alkām, cik dziļas bija viņa alkas pēc citām zināšanām, tādēļ viņš izvilka spalvunazīti un ņēmās eksperimentēt ar teikumu, lai pārliecinātos, vai tajā nevar ieskrāpēt kādu jēdzīgāku domu.— Vēl tikai vienu vienīgu burtiņu, brāli Tobij,— iesaucās mans tēvs,— un Erasma izteiciena slēptā nozīme būs atminētai—Tev jau tā tikpat kā rokā!— atbildēja tēvocis Tobijs,— tur nav divu domu.Blēņas,— atsaucās mans tēvs,

turpinādams kasīt,— varbūt esmu septiņu jūdžu tālumā no

tās! Darīts!— priecājās mans tēvs, knipjus sizdams.—

Palūk, mīļais brāli Tobij, cik veikli es uzlaboju domu!— Bet tu esi izkropļojis vārdu!— iebilda tēvocis Tobijs.— Mans tēvs uzlika acenes,— saknieba lūpas — un dusmās izrāva lapu no grāmatas.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

AK, SLOKENBERGIJ, manu likstu godprātīgais izskaidrotāji— tu, kas drūmi pareģojis man daudzos likteņa triecienus un sitienus, kas vienā vai otrā dzīves posmā biruši pār mani vienīgi īsā deguna un ne cita, man izprotama iemesla dēļ,— saki man, Slokenbergij, kas tas bija par noslēpumainu aicinājumu?— kā tas ierunājās?— no kurienes nāca?— kā tu to saklausīji?— vai esi pārliecināts, ka to dzirdēji?— kas pirmoreiz tev uzsauca:— Darbojies,— darbojies, Slokenbergij!— veltī savus pūliņus,— pamet savas izpriecas, sasprindzini visus savus dabas dotos spēkus un iedzimtās spējas,— ziedojies cilvēcei un uzraksti apjomīgu FOLIANTU par tās deguniem!

Kā šī ziņa noraidīta līdz Slokenbergija apziņai,— kā viņš varēja zināt, kas licis šim aicinājumam ieskanēties — un šīm alkām gaiši liesmot,— mēs varam vienīgi minēt,— jo Hāfens Slokenbergijs ir miris un vairāk nekā deviņdesmit gadu guļ savā kapā.

Ar Slokenbergiju, cik man zināms, izrīkojušies tā, it kā viņš būtu viens no Vaitfīlda mācekļiem;— tas nozīmē, ser,— tik skaidri nosakot, kurš no abiem meistariem iedarbojies uz viņa

uztveri, ka visi minējumi šajā sakarā ir gluži lieki. Jo

Hāfens Slokenbergijs plašam lasītāju lokam domātajā izklāstā par motīviem un iemesliem, kas viņu mudinājuši rakstīt un tik

daudzus mūža gadus veltīt šim vienīgajam darbam, kaut kur ievaddaļas beigās, kam, starp citu, būtu vajadzējis atrasties sākumā,— ja grāmatsējējs nebūtu to neapdomīgi ielicis starp anotāciju un grāmatas tekstu,— dara zināmu savam lasītājam, ka, tiklīdz viņš sasniedzis apzinīgu vecumu un spējis mierīgi apsēsties un klusībā pārdomāt cilvēka īsto stāvokli un vietu pasaulē, kā arī izprast viņa esības pamatbūtību un mērķi,— vai, saīsinot manu tulkojumu, jo Slokenbergija grāmata uzrakstīta latīņu valodā un šajā fragmentā ir diezgan liekvārdīga;— kopš brīža,— saka Slokenbergijs,— kad sāku kaut ko apjaust,— vai, pareizāk sakot, kas ir kas — un spēju novērtēt, ka visi mani priekšgājēji pārāk nevērīgi izturējušies pret garo degunu problēmu,— es, Slokenbergijs, sajutu stipru dziņu un dzirdēju varenu un neapklusināmu balsi, kas mani mudināja uzvelt sev plecos šā pienākuma nastu.

Novērtējot Slokenbergiju pēc nopelniem, jāatzīst, ka viņš iznāca cīņas laukā, bruņojies ar asāku pīķi, un guva spožākas uzvaras nekā visi, kas bija cīnījušies pirms viņa; un daudzējādā ziņā viņš patiešām pelnījis, ka viņu novieto uz pjedestāla par paraugu rakstniekiem, vismaz daudzsējumu darbu autoriem, kā jāsacer grāmatas,— jo viņš, ser, tēmu izsmēlis pilnībā,— aplūkojis katru tās tēzi dialektiski, pēc tam ieviesis darbā pilnīgu skaidrību, spoži izgaismojot to ar dzirkstīm, kas uzplaiksnījušas vai nu viņa ģeniālajām domām saduroties,— vai arī tās uzšķīlusi viņa dziļā zinātniskā erudīcija,— salīdzinot, vācot un

sakopojot, izdiedelējot, patapinot un zogot savā ceļā visu,

par ko zinātnieki kādreiz rakstījuši vai diskutējuši skolu vai akadēmiju sienās, tā ka Slokenbergija grāmatu pamatoti var uzlūkot ne vien par paraugu,— bet arī par vispilnīgāko KOPSAVILKUMU un visīstāko degunu zinātnes kodeksu, kas ietver visas šobrīd vai turpmāk nepieciešamās ziņas par tiem.

Šā iemesla dēļ atturēšos runāt par tēva kolekcijas daudzajām vērtīgajām (citādā ziņā) grāmatām un traktātiem, kas sarakstīti vai nu tieši par deguniem,— vai netieši pieskaroties šai tēmai;— piemēram, tādiem darbiem, kāds šobrīd atrodas uz mana galda un kādu sacerējis Prignics, kas ar milzu erudīciju un balstoties uz vairāk nekā četrtūkstoš visdažādāko galvaskausu objektīvu un zinātnisku izpēti, ko veicis, izrakņājot pāri par divdesmit Silēzijas kapliču, ziņo mums, ka

cilvēka cieto un kaula daļu izmēri un apveidi jebkurā zemeslodes joslā, tikai ne Krimas Tatārijā, kur visi deguni pieplacināti sejai ar īkšķi, tā ka par tiem nav iespējams spriest,— ir daudz līdzīgāki, nekā mēs domājam;— atšķirība starp tiem, viņš

iy /

apgalvo, ir tik maza, ka nav vērts to pieminēt,— bet katra atsevišķa deguna garums un izskats, tas, ar ko viens deguns ir pārāks par otru un tiek vērtēts augstāk, atkarīgs no krimšļiem un muskuļaudiem, pa kuru kapilāriem un fistulām plūst un aizlokās cieši ar degunu saistītās siltuma un iztēles spēka dzītās asinis un dzīvības sulas (citādi ir vienīgi idioti, kas, pēc ilgus gadus Turcijā nodzīvojušā Prignica domām, atrodas īpašā debesu aizgādībā),— no tā izriet un nevar neizrietēt, saka Prignics, ka deguna lieliskums ir tieši propocionāls tā īpašnieka iztēles lieliskumam.

Tā paša iemesla dēļ, proti, tāpēc, ka visas šīs atziņas atrodamas Slokenbergija grāmatā, ne ar vārdu nepiemint-.su Skroderu (Andrea), kas, kā visiem zināms, ar milzu dedzība metās apstrīdēt Prignicu,— savdabīgi pierādot vispirms ar loģikas palīdzību, bet pēc tam ar virkni grūti izprotamu faktu, ka «Prignics, apgalvodams, ka iztēle rada degunu, stāv tālu rio patiesības, jo notiek otrādi — deguns rada iztēli».

— Ar šo apgalvojumu Skroders zinātniekos modināja aizdomas par nosodāmu sofisma izmantošanu;— Prignics skaļi klaigāja, ka Skroders varmācīgi pierakstījis šo domu viņam,— taču Skroders tiepīgi turējās pie savām tēzēm.

Mans tēvs tostarp svārstījās, kura pusē nostāties, kad Ambrozijs Parejs šo jautājumu izšķīra vienā mirkli un, apgāzdams abas sistēmas — gan Prignica, gan Skrodera, izglāba manu tēvu no abām ķildīgajām pusēm vienlaicīgi.

Pārliecinieties paši:

Izglītotam lasītājam ar to nepasacīšu neko jaunu — stāstu to vienīgi tādēļ, lai parādītu izglītotajiem, ka arī man zināms,

ka šis Ambrozijs Parejs bija Francijas karaļa Franciska IX galvenais ķirurgs un degunu pielabotājs un baudīja viņa, kā ari divu iepriekšējo vai sekojošo karaļu (nezinu, kuru) lielu labvēlību un ka, ņemot vērā viņa kļūmīgo uzskatu par Taljakotija deguniem un to pielikšanas paņēmienu,— visi tā laika ārstu kolēģijas locekļi atzinīgi vērtēja Pāreju kā lielāko lietpratēju degunu lietās no visiem, kam jebkad bijusi darīšana ar tiem.

Tātad Ambrozijs Parejs pārliecināja manu tēvu, ka īstais un tiešais iemesls problēmai, kura bija piesaistījusi vispārēju uzmanību un kuras izpētei Prignics un Skroders bija izšķieduši tik daudz zināšanu un talanta,— ir pavisam cits — deguna garumu un dižciltību gluži vienkārši nosaka zīdītājas krūšu

mīkstums un ļenganums, tāpat kā knuv^egunu plakanums

un īsums izskaidrojams ar veselīgu un spriganu zīdītāju tā paša

barības avota atsperlbu un stingrumu;— kaut gan šādas krūtis izdaiļo sievieti, bērnam tās atnes postu, jo viņa deguns tik cieši tiek piespiests, saplacināts, notrulināts un atvēsināts pie tām, ka nekad nesasniedz ad mensuram suam legitimam,— bet gadījumā, ja zīdītājas vai mātes krūtis ir slābanas un mīkstas,— iegrimstot tajās kā sviestā,— saka Parejs,— deguns tiek aprūpēts, uzbarots, piebriedināts, atspirdzināts, spēcināts un sāk pieņemties lielumā.

Attiecībā uz Pereju man ir tikai divas piebildes: pirmkārt, ka viņš savu hiptotēzi pierāda uz izskaidro, lietojot ārkārtīgi atturīgus un pieklājīgus izteicienus,— par to lai viņa dvēsele atdusas mūžīgā mierā!

Otrkārt, sabrūkot Prignica un Skrodera sistēmām, kuras tik spīdoši apgāza Ambrozija Pareja hipotēze,— vienlaikus tā apgāza ari mūsu ģimenē valdošo miera un saskaņas sistēmu un ne vien trīs dienas sēja ienaida sēklu starp manu tēvu un māti, bet arī apgrieza ar kājām gaisā mūsu māju ar visu, kas tajā atradās, neietekmējot vienīgi tēvoci Tobiju.

Tik uzjautrinošas tenkas par strīdu starp vīru un sievu droši vien vēl nekad nevienā zemē un laikmetā nav nākušas atklātībā pa parādes durvju atslēgas caurumu.

Jāsaka, ka mana māte taču man vispirms jums jāpasaka piecdesmit citu, daudz svarīgāku lietu:— mani nomāc simt rūpju, ar kurām esmu apņēmies tikt galā, un tūkstoš nelaimju un ģimenes dzīves nebūšanu, kas viena pēc otras brūk pār mani kā lavīna. Govs ielauzās (nākamās dienas rītā) tēvoča Tobija nocietinājumos un apēda divarpus devas siena, izraujot līdzi velēnas, ar kurām bija aplikta slīpā nogāze un segtais ceļš. Trims neatlaidīgi pieprasīja kara tiesu — govs jānošauj,— Slops jāsit krustā,— mani jātristramē un no pašas kristību dienas jāpārvērš moceklī;— cik nožēlojami neveiksminieki mēs visi esam!— mani vajag pārtīt, taču nedrīkst

zaudēt laiku gaužoties. Atstāju tēvu guļam šķērseniski gultā, bet tēvoci Tobiju sēžam vecajā, bārkstainajā krēslā viņam blakus, un apsolīju pēc pusstundas pie viņiem atgriezties;— taču pagājušas jau trīsdesmit piecas minūtes. Šādā

likstā vēl nekad neviens autors nav iepinies — tāda vēl nav redzēta, jo man, ser, jātiek galā ar Slokenbergija foliantu, jāatstāsta tēva un tēvoča saruna par Prignica, Skrodera, Ambrozija Pareja, Ponokrata un Granguzjē spriedumiem, jāpārtulko viens Slokenbergija stāsts, bet ir jau piecas minūtes

pāri man atvēlētajam laikam. Mana nabaga galva!— Ak

Kungs, ja mani ienaidnieki varētu tajā ielūkoties!

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Uzjautrinošāka notikuma mūsu ģimenē nav bijis, tādēļ par godu tam——šajā vietā noņemu naktsmici un nolieku uz galda tieši blakus tintnīcai, lai mans plašai sabiedrībai domātais viedoklis par šo jautājumu skanētu svinīgāk, apgalvojot,— ka, pēc manas visciešākās pārliecības (ja vien mīlestība un apbrīna, ar kādu es uzlūkoju savas prāta spējas, neaptumšo manas acis), Visvarenā un visu lietu Radītāja roka vēl nekad (vismaz tajā laikā, kuru esmu ņēmies aprakstīt) nav izveidojusi vai pulcējusi vienuviet ģimeni,— kuras locekļu raksturi iezīmētos vai pretstatītos tik spilgti kā mūsējās vai kuras klēpī mājotu un baudītu neierobežotu patvaļu tik spēcīgas personības kā ŠENDIJU ĢIMENĒ, kas spējīgas sarīkot vētrainas scēnas un augu dienu tās dažādot.

Neviens, atkārtoju, no mūsu mājās spēlētajiem kumēdiņiem nesmidināja vairāk — kā tas, ko bieži izraisīja tā pati garo

dugunu tēma, it sevišķi, kad mana tēva iztēle kvēloja

pētnieka dedzībā un viņš par visu varu gribēja iekvēlināt arī tēvoča Tobija iztēli.

Tēvocis Tobijs visnotaļ godīgi atbalstīja tēva centienus un bezgalīgā pacietībā stundām ilgi sēdēja, kūpinādams pīpi, kamēr mans tēvs apstrādāja viņa galvu, visiem iespejamiem līdzekļiem cenzdamies iedzīt tajā Prignica un Skrodera secinājumus.

Vai nu tēvoča Tobija saprašana tiem bija par vāju, vai gluži otrādi, vai arī viņa smadzenes līdzinājās mitram praulam, kurā nevar iemest dzirksteli, vai bija tā piebāztas ar apakšzemes ejām, mīnām, ierakumiem, dūmu aizsegiem un tamlīdzīgām militārām blēņām, ka traucēja viņam skaidri izprast Prignica un Skrodera mācības,— nemāku teikt;— lai par to savā starpā izplēšas sholasti,— virtuves zēni,— preparētāji un sapieri.

īsta sodība bez šaubām bija tā, ka manam tēvam nācās tēvocim Tobijam katru vārdu tulkot un skaidrot no latīņu valodas, kuru viņš diez cik labi neprata, tāpēc tulkojums ne vienmēr bija nevainojams,— un visbiežāk skaidrības pietrūka tur, kur tā bija visvairāk nepieciešama.— Tas, protams, pavēra ceļu citai nelaimei:— tēva domas dedzīgas aizrautības uzplūdos, cenšoties vest tēvoci Tobiju pie apskaidrības,— tikpat ātri traucās pa priekšu tulkojumam, cik tulkojums apsteidza tēvoča Tobija domas;—nedz viens, nedz otrs neviesa lielāku skaidrību mana tēva pamācību izklāstā.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Spējas loģiski spriest un secināt balstoties uz siloģismiem — es domāju cilvēka spējas —, jo augstākas būtnes, tādas kā eņģeļi un bezmieslgi gari, to panākot — atļausiet teikt, jūsu augstības, kā man sacīts,— ar INTUĪCIJU, bet zemākas būtnes, kā jūsu augstībām zināms,— izdara secinājumus ar degunu;— tomēr jūras klaids apskalo kādu salu, lai gan ne gluži bezrūpīgi, kuras iedzīvotāji, ja vien esmu pareizi sapratis, esot apveltīti ar tik brīnišķīgām spējām, ka spriežot gluži tādā pašā veidā un gūstot ļoti labus panākumus. Taču tas uz šo jautājumu neattiecas.

Spējas domāt tā, kā pieklātos, vai brīnišķais un svarīgais domāšanas process cilvēkā, kā loģiķi māca, izpaužas divu ideju saskaņas vai nesaskaņas noskaidrošanā ar trešās starpniecību (sauktas par medius terminus), tieši tāpat kā cilvēks ar jarda mēru rokās, kā to trāpīgi novērojis Loks, atklāj, ka divas ķegļu rindas ir vienāda garuma, ja nav iespējams tās novietot vienu otrai blakus, lai noteiktu abu vienādību ar salīdzināšanu.

Ja šis pats lielais domātājs būtu pavērojis tēvoča Tobija izturēšanos, kamēr mans tēvs izvērsa savas teorijas par deguniem,— cik uzmanīgi viņš ieklausījās ik vārdā — un cik dziļā nopietnībā viņš acīm mēroja savas pīpes kāta garumu ikreiz, kad izņēma to no mutes, nolūkodams to, turot pīpi starp īkšķi un rādītājpirkstu gareniski, tad — no priekšpuses, tad — grozīdams gan šā, gan tā — visos iespējamos virzienos un redzesleņķos, viņš būtu secinājis, ka tēvocis Tobijs tur rokas medius terminus un vērtē un mēro ar to ikvienas garo degunu hipotēzes pareizību tādā kārtībā, kādā mans tēvs tās izklāstīja. Tas, jāpiebilst, pārspēja mana tēva vēlmes — mērķis, pēc kā viņš šajās dziļdomīgajās lekcijās izmisīgi tiecās,— bija nevis ļaut tēvocim Tobijam vērtēt,— bet apjēgt — iegūt kādu zināšanu graudiņu vai kripatiņu,— nevis svārstīt tos. Tēvocis Tobijs, kā jūs uzzināsiet nākamajā nodaļā, nedarīja nedz vienu, nedz otru.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

— Cik žēl,— iesaucās mans tēvs kādā ziemas vakarā, kad trīs stundas bija nomocījies ar Slokenbergija tulkošanu,— cik žēl,— iesaucās mans tēvs, ielikdams foliantā par grāmatzīmi

papīra strēmeli no mātes dzijas šķeteres, un turpināja,— ka Patiesība, brāli Tobij, dažreiz nostiprinās tik nepieejamā cietoksnī un tik sīksti pretojas, ka dažreiz to nevar ieņemt pat ar visneatlaidīgāko aplenkumu.—

Pēkšņi notika tas, kas jau agrāk bija noticis ne reizi vien,— tcvoča Tobija iztēle, kamēr mans tēvs skaidroja viņam Prignica hipotēzi, neatradusi tajā nekā rosinoša,— nemanāmi

bija aizlidojusi uz zaļo pļaviņu; arī viņa ķermenis labprāt

būtu devies turp,— jo ar visu medius terminus dziļdomīgā apcerē iegrimuša sholastiķa izskatu tēvocis Tobijs tikpat maz uztvēra tēva spriedumus ar visiem viņa «par» un «pret», it kā viņš tulkotu Hāfena Slokenbergija darbu no latīņu valodas irokēziešu valodā. Taču vārds aplenkums mana tēva metaforā, līdzīgi burvju talismanam, kā skaņa, kas seko, ja nospiež taustiņu, zibens ātrumā atsauca atpakaļ tēvoča Tobija iztēli — viņš saausījās;— bet mans tēvs, redzēdams, ka tēvocis izņem pīpi no mutes un pievelk krēslu tuvāk galdam, it kā vēlēdamies labāk dzirdēt,— mans tēvs ar lielu patiku teikumu vēlreiz atkārtoja, tikai mazliet izmainīdams tā jēgu un izmezdams metaforu par aplenkumu, lai izvairītos no zināmām briesmām, kuru draudus viņš šajā vārdā saklausīja.

— Cik žēl,— sacīja mans tēvs,— ka taisnība var būt tikai vienā pusē, brāli Tobij, ja padomājam, cik daudz asprātības visi šie mācītie vīri parādījuši savos degunu spriedumos. Vai tad degunus var saspriest?— iebilda tēvocis Tobijs.

Mans tēvs atgrūda krēslu, —piecēlās kājās,— uzlika galvā cepuri, ar četriem gariem soļiem aizmetās līdz durvīm, atgrūda tās,— pa pusei izbāza ārā galvu,— atkal aizcirta durvis,— nepievērsa ne mazāko vērību čīkstošajām virām,— atgriezās pie galda,— izrāva no Slokenbergija folianta mātes diegu šķeteres aptinamo papīra strēmeli, —steigšus devās pie savas rakstāmpults,— lēnām nāca atpakaļ, vīstīdams mātes diegu aptinamo strēmeli ap īkšķi,— atpogāja svārkus,— iemeta papīrstrēmeli ugunī,— pārkoda mātes atlasa kniepadatu spilventiņu uz pusēm, piedzīdams muti ar klijām,— apjukumā izgrūda lāstus:— bet — ievērojiet!— juceklīgie lāsti bija tēmēti un vērsās pret tēvoča Tobija smadzenēm,— kurās jau tāpat valdīja diezgan pamatīgs juceklis;— lāsti bira, uzlādēti vienīgi ar kliju lādiņu;— klijas, ar jūsu augstību atļauju, —bija tas pats, kas pulveris lodei.

Par laimi, mana tēva dusmu uzliesmojumi neturpinājās ilgi — jo, kamēr tie turpinājās, .viņam nebija ne mirkļa

miera —, bet — tā ir viena no vissarežģītākajām problēmām, ar kādu man jebkad nācies sastapties, vērojot cilvēka dabu,— nekas tā neatklāja tēva iekarsīgo dabu un nelika viņa dusmām uzsprāgt līdzīgi šaujampulverim kā negaidītie triecieni, ko viņa zināšanām deva tēvoča Tobija mulsinoši vientiesīgie jautājumi.— Ja desmit duču sirseņu vienlaikus viņam būtu iedzēluši mugurpusē simtdivdesmit vietās,— viņš nebūtu varējis izdarīt vairāk instinktīvu kustību īsākā laika sprīdī vai aizsvilties tik spēji kā no viena vienīga naiva jautājuma, kas, izteikts dažos vārdos, iestarpināts nelaikā, viņam auļojot sava jājamzirdziņa mugurā.

Tēvocim Tobijam no tā nebija ne silts, ne auksts; viņš turpināja vienā mierā kūpināt savu pīpi;— tēvocis savā sirdī nekad nebija perinājis nodomu iedzelt brālim,— un, tā kā viņa prāts reti aptvēra, kur dzelonis iestrēdzis,— dusmu remdēšanu viņš allaž atstāja tēva ziņā. Šoreiz tēvs ar to noņēmās piecas minūtes un trīsdesmit piecas sekundes.

— Zvēru pie visa, kas svēts!— mazliet atguvies, sodījās mans tēvs, ņemdams zvēresta vārdus no Ernulfa lāstu krājuma (kaut gan tēvam par godu jāatzīst, ka šo grēku, kā viņš dakterim Slopam sarunā par Ernulfu izteicās, viņš piekopa retāk kā jebkurš cits uz pasaules). Zvēru pie visa, kas svēts uri dižens, brāli Tobij,— sacīja mans tēvs, ja nebūtu glābiņa filozofijā, kas cilvēkam sniedz tik lielu atbalstu,— tu izvestu mani no pacietības!— Tad, lūk, ar degunu spriedumiem, par kuriem tev stāstīju, es domāju,— kā tu būtu sapratis, ja pagodinājis mani ar mazumiņu uzmanības,— atšķirīgos viedokļus, kurus visdažādāko zinātņu nozaru mācītie vīri izteikuši par īso un garo degunu rašanās cēloņiem. Ir tikai viens cēlonis,— iebilda tēvocis Tobijs,— kāpēc vienam cilvēkam deguns garāks nekā citam: Dievam labpaticies, lai tā

būtu! Tas ir Granguzjē risinājums!— nenocietās mans

tēvs. Tas ir viņš,— turpināja tēvocis Tobijs, paceldams acis

pret griestiem un nepievērsdams uzmanību tēva iestarpinājumam,— kas mūs rada un veido, salikdams vienkop mūsu locekļus tādā izskatā un attiecībās, kā arī paredzēdams mūs tādiem mērķiem, kas tīkami viņa neizmērojamai gudrībai. Tas ir dievbijīgs skaidrojums!— iesaucās mans tēvs,— bet ne filozofisks,— tajā ir vairāk ticības nekā pamatotas zinātniskas atziņas!— Tēvoča Tobija raksturam piemita tāda negrozāma iezīme,— ka viņš bijās Dieva un turēja godā reliģiju.— Tāpēc, tikko tēvs bija izteicis savu aizrādījumu,— tēvocis Tobijs

aizrautīgāk nekā parasti (kaut ari nepareizāk) ņēmās svilpot I illabulero.—

— Kur palikusi manas sievas diegu šķeteres aptinamā p.ipīrstrēmele?

ČETRDESMIT OTRA NODAĻA

Dievs ar viņu!— kā šūšanas piederums šī diegu šķeteres aptinamā strēmele varēja kaut ko nozīmēt manai mātei,— manam tēvam kā grāmatzīme Slokenbergija foliantā — neko. Ikviena Slokenbergija lappuse manam tēvam bija neizsmeļams bagātīgu zināšanu avots;— viņš nevarēja tajā uzšķirt vietu, kas nebūtu izdevusies, un, aizverot grāmatu, bieži mēdza sacīt, ka gadījumā, ja visas mākslas un zinātnes nozares uz pasaules aizietu bojā,— bet paliktu vienīgi Slokenbergija sacerējums,— nudien, ar to pietiktu atliku likām,— mans tēvs apgalvoja,— lai pasaule atkal ieietu vecajās sliedēs. Tāpēc tas patiešām bija īsts dārgums — rokasgrāmata ar visām nepieciešamajām ziņām par deguniem, kā arī jebkuru citu lietu;— Hāfens Slokenbergijs manu tēvu spirdzināja rīta, dienas un vakara stundās:— tēvs to neizlaida no rokām. Jūs būtu varējis apzvērēt, ser, ka tā ir lūgsnu grāmata,— tik ļoti no viena vāka līdz otram to bija sapluinījuši, notaukojuši, apdriskājuši pirksti un īkšķi, pa pusei izdzēsdami burtus.

Neesmu tik fanātisks Slokenbergija pielūdzējs kā mans tēvs;— bez šaubām, viņa darbos ir sava vērtība, taču, pēc manām domām, vislabākā — es nesaku — visvērtīgākā, bet vissaistošākā daļa Hāfena Slokenbergija darbā ir viņa stāsti; un, tā kā viņš bija vācietis, daudzos no tiem netrūkst iztēles. Šie stāsti ievietoti otrajā daļā, kas aizņem gandrīz pusi folianta un sadalīta desmit nodaļās — pa desmit stāstiem katrā nodaļā. Filozofija nav dibināta uz nostāstiem; un tāpēc, protams, Slokenbergijs pieļāva kļūdu, publicēdams tos ar šādu nosaukumu!— Daži no astotajā, devītajā un desmitajā nodaļā ievietotajiem stāstiem, es piekrītu, šķiet drīzāk uzjautrinoši un izklaidējoši, nevis apcerīgi,— taču visumā zinātniekiem uz tiem jāskatās kā uz virkni objektīvu faktu, kuri tieši vai netieši skar Slokenbergija pētījumu galveno objektu un kurus viņš savācis ar lielu rūpību un bagātīgi iekļāvis savā darbā kā pamācošus piemērus mācībai par deguniem.

Tā kā brīva laika mums atliku likām,— ja jūs, kundze, atļausiet, es izstāstīšu desmitās nodaļas devīto stāstu.

CETURTA GRAMATA

SLAWKENBERGII FABELLA [7]

Vespera quвdam frigidulв, posteriori in parte mensis Augusti, peregrinus, rnulo fusco colore insidens, mаnticв a tergo, paucоs indusiis, bims calceis, braccisque sericis coccоneis repletв, Argentoratum пngressus est.

Militi eum percontanti, quam portus intraret, dixit, se apud Nasorum Promontorium fuisse, Francofurtum proficiscп, et Argentoratum, transitu ad fines Sarmatiae mensis intervallo, reversurum.

Miles peregririi in faciem suspexit — D1 boni, nova forma nasi!

At multuin mini profuit, inquit peregrinus, carpum amento extrahens, e quo pependit acinaces: Loculo manum inseruit; et magna cum urbanitate, pilei parte anteriore tactв manu sinistra, ut extendit dextram, militi flonnum dйdit et processit.

Dolet mihi, ait miles, tympanistam nanum et valgum alloquens, virum adeo urbanum vaginarn perdidisse: itinerari haud poterit nudв acinaci, neque vaginani toto Argentorato habilem inveniet. Nullam unquam habui, respondit peregrinus respiciens, seque comiter inclinans — hoc more gesto,

nudam acinacem elevans, mulo lentц progrediente, ut nasum tueri possim.

SLOKENBERGIJA STĀSTS

Bija vēss augusta nogales vakars, kas pēc tveicīgas dienas tikami spirdzināja, kad uz tumšspalvaina mūļa kāds svešzemnieks ar aizmugurē piesietu drānu somiņu, kurā atradās daži krekli, kurpju pāris un koši sarkanas atlasa bikses, iejāja Strasburgas pilsētā.

Sargam, kas viņu pie vārtiem iztaujāja, svešzemnieks pastāstīja, ka bijis Degunu Kuprī,— dodas uz Frankfurti,— bet pēc mēneša atkal ieradīsies Strasburgā pa ceļam uz Krimas Tatāriju.

Sargs ieskatījas svešzemnieka seja:— savu mužu viņš nebija redzējis tādu degunu!

—  Tas man lieti noderēja,— sacīja svešzemnieks,— tad, izvilcis plaukstu no cilpas melnajā lentē, pie kuras karājās īss zobens, viņš iebāza roku kabatā un, izstiepis labo roku, ar kreiso ļoti goddevīgi pieskardamies cepures priekšmalai,— iespieda sargam delnā florīnu un jāja prom.

—  Žēl skatīties,— sacīja sargs, vērsdanues pie maza, līkkājaina bundzinieka,— ka tik laipns cilvēks acīmredzot nozaudējis sava zobena maksti;—turpināt ceļu ar kailu zobenu viņš nevar, bet diez vai viņam visā Strasburgā izdosies atrast

piemērotu maksti. Nekad man nav bijusi zobena maksts,—

atsaucās svešzemnieks, atskatīdamies uz sargu un pieskardamies ar roku cepurei.— Es to nesu, lūk, šādi,— viņš turpināja, paceldams kailo zobenu, kamēr mūlis lēnām klidzināja tik uz priekšu,— lai aizsargātu savu degunu!

Non immerito, benigne peregrine, respondit miles.

Nihili aestimo, ait ille tympanista, e pergamenв factitius est.

Prout christianus sum, inquit miles, nasus ille, ni sexties major sit, meo esset conformis.

Crepitare audivi, ait tympanista.

Mehercule! sanguinem emisit, respondit miles.

Miseret me, inquit tympanista, qui non ambo tetigimus!

Eodem temporis puncto, quo haec res argumentata fuit inter militern et tympanistam, disceptabatur ibidem tubicine et uxore suв qui tunc accesserunt, et peregrino praetereunte, restiterunt.

Quantus nasus! aeque longus est, ait tubicina, ac tuba.

Et ex eodem mйtallo, ait tubicen, velut sternutamento audias.

Tantum abest, respondit ilia, quod fistulam dulcedine vincit.

Aeneus est, ait tubicen.

Nequaquam, respondit uxor.

Rursum affirmo, ait tubicen, quod aeneus est.

—       Jusu deguns tiešam ir to vērts, laipno svešzemniek,— sargs atbildēja.

Tas nav plika graša vērts,— iebilda līkkājainais bundzinieks, tas ir papīra deguns!

—       Tik tiešām, kā esmu krietns katolis,— apzvērēja sargs,— deguns līdzinās manējam, tikai ir sešreiz brangāks.

—  Es dzirdēju to šņākujojam,— apgalvoja bundzinieks.

—  Pie aitas galvas!— sacīja sargs,— es redzēju to asiņojam!

—       Cik žēl,— iesaucās līkkājainais bundzinieks,— ka mēs to neaptaustījām!

Tajā pašā laikā, kad starp sargu un bundzinieku risinājās šī saruna, šo jautājumu pārsprieda arī taurētājs un viņa sieva, kuri, tikko kā pienākuši, bija apstājušies palūkoties uz svešzemnieku, kas jāja garām.

—       Benedicity\ Ir nu gan deguns!— brīnījās taurētāja sieva,— garš kā taure!

—       Un no tā paša metāla,— atsaucās taurētājs,— paklausies vien, kā šķauda!

—  Maigi kā flauta,— sacīja sieva.

—  īsts misiņš,— neatlaidās taurētājs.

—  Blēņas!— turējās pretī viņa sieva.

— Es tev velreiz saku,— uzstaja tauretajs,— ka tas ir misiņa deguns.

O

Rem penitus explorabo; prius, enim digito tangam, ait uxor, quam dormivero.

Mulus peregrini gradu lento progressus est, ut unumquodque verbum controversiae, non tantum inter militem et tympanistam, verum etiam inter tubicinem et uxorem ejus, audiret.

Nequaquam, ait ille, in muli Collum fraena demittens, et manibus ambabus in pectus positis (mulo lentи progrediente) nequaquam ait ille, respiciens, non necesse est ut res isthaec dilucidata foret. Minime gentium! meus nasus nunquam tangetur, dum spiritus hos reget artus — ad quid agendum? ait uxor burgomagistri.

Peregrinus illi non respondit. Votum faciebat tunc temporis sancto Nicolao, quo facto, in sinum dextrum inserens, e qua negligenter pependit acinaces, lento gradu processit per plateam Argentorati latam quae ad diversorium templo ex adversum ducit.

Pergrinus mulo descendens stabulo includi, et manticam inferri jussit: quв apertв et coccineis sericis femoralibus extractis cum argenteo laciniato jiegiTļļuiaTe, his sese induit, statimque, acinaci in manu, ad forum deambulavit.

Quod ubi peregrinus esset ingressus, uxorem tubicinis obviam euntem aspicit; illico cursum flectit, metuens ne nasus suus exploraretur, atque ad diversorium regressus est — exuit se vestibus; braccas coccineas sericas manticae imposuit mulumque educi jussit.

Francofurtum proficisor, ait ille, et Argentoratum quatuor abhinc hebdcmadis revertar.

— Es atradīšu, kur tas suns aprakts,— nosolījās tauretaja sieva,— jo neiešu pie miera, pirms nebūšu to aptaustījusi.

Mūlis kustējās uz priekšu tik gausi, ka svešzemnieks līdz pēdējam vārdam dzirdēja ne vien strīdu starp sargu un bundzinieku, bet arī starp taurētāju un viņa sievu.

—    Nē!— iesaucās svešzemnieks, nomezdams pavadu uz mūļa kakla un salikdams rokas pār krūtīm kā svētais (mūlim visu laiku savā nodabā soļojot).— Nē!— viņš iesaucās, raidīdams skatienu augšup,— es neesmu tāds grēcinieks ļaužu priekšā,— kaut arī esmu pulgots un nicināts,— lai tos iepriecētu ar šādu atzīšanos.— Nē!— viņš atkārtoja,— nemūžam mans deguns netaps aizskarts, kamēr vien debesis dod man spēku

—    Kādam nolūkam?— jautāja birģermeistara sieva.

Svešzemnieks nepievērsa uzmanību birģermeistara sievai; viņš runāja zvēresta vārdus svētajam Nikolajam; pēc

tam, atlaidis rokas no krūtīm tikpat svinīgi, kā bija tās salicis, viņš satvēra pavadu kreisajā rokā, bet labo, zobenam brīvi kūļājoties ap locītavu, ielika azotē un jāja tālāk, mūlim tikko cilājot kājas, pa Strasburgas galvenajām ielām, kamēr nejauši nonāca pie lielās viesnīcas tirgus laukumā iepretī baznīcai.

Tikko nokāpis no mūļa, svešzemnieks lika ievest lopiņu stallī, bet somu ar drānām ienest istabā, tad, atvēris to un izņēmis savas koši sarkanās atlasa bikses ar sudraba bārkstīm izgreznoto… (piedēkli tam, ko es neuzdrīkstos pārtulkot)— uzvilka bikses ar bārkstaino maisiņu un, nesdams rokā īso zobenu, tūliņ devās pastaigā uz pilsētas galveno laukumu.

Svešzemnieks bija tik tikko apgājis trīsreiz apkārt laukumam, kad pretējā pusē pamanīja taurētāja sievu;— tāpēc viņš, bīdamies, ka netiek apdraudēts viņa deguns, strauji apcirties, nekavējoties devās atpakaļ uz viesnīcu,— pārģērbās, ielika drānas somā koši sarkanās atlasa bikses utt. un lika atvest mūli.

— Jāšu uz Frankfurti,— sacīja svešzemnieks,— un tieši pec mēneša atgriezīšos Strasburgā.

Bene curasti hoc jumentum (ait) muli faciem manu demulcens — me, manticamque meam, plus sexcentis mille passibus portavit.

Longa via est! respondet hospes, nisi plurimum esset negoti.— Enimvero ait peregrinus a nasorum promontorio redii, et nasum speciosissimum, egregiosissimumque quem unquam quisquam sortitus est, acquisivi.

Dum peregrinus hanc miram rationein, de seipso reddit, hospes et uxor ejus, oculis intends, peregrini nasum contemplantur — Per sanctos, sanctasque omnes, ait hospitis uxor, nasis duodecim maximis, in toto Argentorato major est!— estne, ait ilia mariti in aurem insusurrans, nonne est nasus praegrandis?

Dolus inest, anime mо, ait hospes — nasus est falsus.

Verus est, respondit uxor —

Ex abiete factus est, ait ille, terebinthinum olet—

Carbunculus inest, ait uxor.

Mortuus est nasus, respondit hospes.

Vivus est, ait ilia,— et si ipsa vivam tangam.

Votum feci sancto Nicolao, ait peregrinus, nasum meum intactum fore usque ad — Quodnam tempus? illico respondit ilia.

Minimo tangetur, inquit ille (manibus in pectus coinpositis) usque ad illam horam —Quam horam? ait ilia. Nullam, respondit peregrinus, donee pervenio, ad — Quem locum,— obsecro? ait ilia Peregrinus nil respondens mulo conscenso discessit.

—   Ceru,— turpināja svžešzemnieks, noglāstīdams ar kreiso roku mūļa galvu, pirms sēdās seglos,— ka izturējāties laipni pret manu uzticīgo kalpu:— viņš nesis mani un manu somu,— svešzemnieks turpināja, papliķēdams mūļa muguru,— vairāk nekā sešsimt jūdžu.

—   Tas ir tāls ceļš, ser,— atbildēja iebraucamās vietas saimnieks,— droši vien jums bija kārtojamas svarīgas darīšanas.——Ak, jā, jā!— piekrita svešzemnieks,— biju Degunu Kuprī un, paldies Dievam, izdabūju sev vienu no izcilākajiem un izskatīgākajiem deguniem, kādu jebkad liktenis piešķīris cilvēkam.

Kamēr svešzemnieks sniedza par sevi šīs pārsteidzošās ziņas, viesnīcnieks ar sievu, acis ieplētuši, skatījās uz viņa degunu. Pie svētās Radagundas,— viesnīcnieka sieva nodomāja,— tas ir lielāks nekā ducis visprāvāko Strasburgas degunu, kopā saliktu! Vai tas,— viņa čukstēja vīram ausī,—

nav dižciltīgs deguns?

—   Te ož pēc blēdības, mana dārgā,— atbildēja viesnīcnieks,— deguns ir viltots.

—   Tas ir īsts deguns,— neatlaidās viņa sieva.

—   Taisīts no egles koka,— sacīja viņš,— smaržo pēc terpentīna.

—   Uz tā uzmetusies pūtīte,— ievēroja sieva.

—   Tā nav dzīva miesa,— iebilda viesnīcnieks.

—   Tā ir dzīva miesa, un es nebūšu dzīva,— sacīja viesnīcnieka sieva,— ja to neaptaustīšu.

—   Devu šodien svētajam Nikolajam solījumu,— sacīja svešzemnieks,— ka mans deguns netaps aizskarts līdz…— Te viņš, uz brīdi apklusdams, pacēla acis uz debesīm.—

—    Līdz kuram laikam?— sieva steigšus ievaicājās.

—   Tas nemūžam netaps aizskarts,— svešzemnieks sacīja, saņemdams rokas un piespiezdams tās cieši pie krūtīm,— līdz tai stundai…— Kurai stundai?— iesaucās viesnīcnieka sieva. Nemūžam!— nemūžam!— atkārtoja svešzemnieks,— nemūžam, līdz nokļūšu… Dieva dēļ! Kur nokļūsiet?— tincināja sieva.——Nesacīdams vairs ne vārda, svešzemnieks jāja prom.

Viņš nebija nojājis vēl ne pusjūdzi ceļā uz Frankfurti, kad visu Strasburgas pilsētu pārņēma satraukums svešzemnieka deguna dēļ. Skanēja vakara zvani, aicinādami strašburdziešus uz vakara dievkalpojumu, lai nobeigtu dienas tecēšanu ar lūgsnu;— neviena dvēsele visā Strasburgā tos nedzirdēja —

pilsēta dūca kā bišu strops viri, sievas un bērni (vakara

zvaniem nepārtraukti dimdot) skraidīja šurpu turpu — pa vienām durvīm iekšā, pa otrām ārā,— uz vienu pusi un uz otru pusi pa ielām un šķērsielām,— pa vienu ielu turp, pa otru — atpakaļ,— ieskrienot vienā sānieliņā un izskrienot no citas; vai jūs to redzējāt? vai jūs to redzējāt? vai jūs to

redzējāt? ak, vai jūs to redzējāt? Kurš to redzēja?— kurš

patiešām to redzēja? Dieva dēļ, sakiet, kurš to redzēja?

—          Vai manu dieniņ! Es biju uz vakarlūgsnu!— Es mazgāju veļu, es cietināju to, es izberzu māju, es izšuvu ar krustdūrie-

niein! Lai Dievs stāv klāt! Es to neredzēju, —es tam

nepieskāros!—Būtu es bijusi sargs, līkkājainais bundzinieks, taurētājs vai taurētāja sieva!— Tādas vien gaušanās un žēlabas atskanēja visās Strasburgas ielās un šķēsiehņās.

Kamēr dižajā pilsētā Strasburgā valdīja visa šī jezga un jukas, laipnais svešzemnieks jāja uz sava mūļa Frankfurtes virzienā tik rāmā garā, it kā viņam ar notiekošo nebūtu

nekāda sakara, visu ceļu izmezdams pa aprautam vārdam te

savam mūlim, te pats sev,— te savai Jūlijai

—          Ak, Jūlija, mana dievišķā Jūlija!— Nē, nevaru apstāties, lai ļautu tev noplūkt šo usni!— un vajadzēja arī tā notikt, ka sāncenša nelietīgā mēle nolaupa man laimi, kad grasījos to jau nobaudīt?

Tpu!— tā ir tikai usne — neaiztiec to — vakarā dabūsi

labāku cienastu!—

—    Atrauts no dzimtenes,— no draugiem,— no tevis..,,

—          Nabaga lopiņ, šis ceļojums tevi nokausējis pie nabadzības! Saņemies!— cilā kājas mazliet žiglāk — manā drānu

somā ir tikai divi krekli,— koši sarkanas atlasa bikses — un bārkstains… Dārgā Jūlija!

—          Bet kādēļ gan jāju uz Frankfurti?— Vai tiešām neredzama roka vada mani pa šiem svešajiem līkloču ceļiem?

—          Tev kāja aizmetas! Svētais Nikolaj, tu klūpi uz katra soļa! — Nu, tādā ātrumā mēs visu nakti noklidzināsim, netikuši tuvāk…

…Laimei;— bet varbūt man lemts kļūt par nejaušības un apmelojumu rotaļlietu?— tapt izdzītam bez vainas pierādīša-

nas, neuzklausītam,— neaptaustītam;— ja tā, kādēļ es nepaliku Strasburgā, kur taisnā tiesa…— taču es devu zvērestu! Rimsties, drīz tevi padzirdinās!— pie svētā Nikolaja!— ak, Jūlija! Kāpēc tu saausījies? Tas ir tikai kāds

ceļinieks utt.

Tā svešzemnieks jāja, sarunādamies ar savu mūli un Jūliju,— kamēr nokļuva līdz viesnīcai, kur tūdaļ nokāpa no

mūļa, gādāja, kā bija solījis, lai lopiņu labi aprūpē,— un

noraisīja somu ar koši sarkanajām biksēm utt.,— pasūtīja vakariņās omleti, ap divpadsmitiem likās gultā un pēc minūtēm piecām cieši iemiga.

Bija aptuveni tā pati stunda, kad nemiers Strasburgas ielās uz nakti norima,— visi strasburdzieši bija klusi devušies pie miera,— taču nevis lai atpūtinātu savu dvēseli un miesu, kā to darīja svešzemnieks; karaliene Meba savā laumas nerātnībā bija paņēmusi svešzemnieka dugunu un, nekaitēdama tā apmēriem, nopūlējās visu naktf, skaldīdama un šķeldama to tik daudzos dažāda veida un izskata degunos, cik Strasburgā bija seju, kur tos iespraust. Kvedlinburgas abate, kas kopā ar četrām augstām sava kapitula amatpersonām — klostera priekšnieci, dekāni, otro priekšdziedātāju un vecāko kanoniķi — šajā nedēļa bija ieradusies Strasburgā lūgt universitātē padomu kutelīgā jautājumā, kas skāra viņu svārku šķēlumu, jutās slima visu nakti.

Laipnā svešzemnieka deguns bija iespiedies abates smadzeņu čiekurveida dziedzera pašā virsotnē un tā sairauca kapitula četru augsto amatpersonu iztēli, ka cauru nakti viņas ne acu neaizvēra;— neviens viņu loceklis nespēja dusēt mierīgi;— īsi sakot, no rīta pieceļoties viņas izskatījās kā rēgi.

Svētā Franciska trešā ordeņa grēku nožēlniecēm,— Golgātas kalna mūķenēm,— premonstrantēm,— klinjensēm [8] ,— kartēzietēm un visu pārējo stingras kārtības klosteru iemītniecēm, kas šajā naktī gulēja uz vilnas vai astru segām, klājās daudz sliktāk nekā Kvedlinburgas abatei — valstoties un mētājoties, mētājoties un valstoties no vieniem sāniem uz otriem visu garo nakti,— dažādo ordeņu mūķenes bija saskrāpējušas un nomocījušas savu miesu līdz nāvei;— viņas piecēlās no guļvietām gandrīz kā dzīvas nodīrātas;— ikviena nodomāja, ka viņu apciemojis svētais Antonijs, lai pārbaudītu ar savu

uguni;— vārdu sakot, neviena no viņām nebija aizvērusi acis augu nakti no vakara dievkalpojuma līdz rīta lūgsnai.

Svētās Urzulas klostera mūķenes rīkojās gudrāk — viņas pat nemēģināja doties pie miera.

Strasburgas dekāns, prebendāriji, kapitula locekļi un jaunākie kanoniķi (sapulcējušies nākamajā rītā, lai apspriestu jautājumu par sviesta veģiem)—visi kā viens vēlējās, kaut būtu sekojuši svētās Urzulas klostera mūķeņu piemēram. Steigā un nekārtībā, kas valdīja iepriekšējā vakarā, maiznieki, visi kā viens, bija aizmirsuši uzraudzīt mīklu — visā Strasburgā nevarēja sameklēt brokastīm sviesta veģus;— katedrāles tuvākajā apkaimē nepārtraukti valdīja burzma:— šāds satraukums un nemiers, kā arī tik dedzīga šā satraukuma cēloņa noskaidrošana Strasburgā nebija pieredzēta, kopš Mārtiņš Luters ar savu mācību sagrieza šo pilsētu ar kājām gaisā.

Ja svešzemnieka deguns atļāvās vaļību bāzties reliģisko ordeņu katlos [9] un citās vietās, tad — aprakstīt kādu prieku tas izjuta, vandīdamies pa laju katliem,— manai līdz kātam nodilušajai spalvai nav pa spēkam, kaut gan atzīstu (Slokenbergijs savas domas pauž daudz šķelmīgāk, nekā varēju no viņa sagaidīt), ka tagad pasaulē atrodami neskaitāmi trāpīgi salīdzinājumi, kas varētu maniem tautiešiem sniegt skaidrāku priekšstatu par notiekošo; taču, nobeidzot darbu pie šāda folianta, kurš uzrakstīts viņu labā un kura sacerēšanā esmu izšķiedis sava mūža lielāko daļu,— vai nebūtu tīrais neprāts no viņu puses gaidīt, ka man atradīsies laiks vai patika meklēt šādus salīdzinājumus, kaut arī nenoliedzu, ka tādi ir? Pietiks, ja teikšu, ka nemiers un juceklis, ko bija izraisījis svešzemnieka deguns, satraukdams strasburdziešu iztēli, bija kļuvis visaptverošs un ieguvis tik neierobežotu varu pār viņu domāšanas spējām, no visām pusēm pašpārliecināti un daiļrunīgi atskanēja tik dīvaini apgalvojumi par šo degunu un to patiesīgums apzvērēts, ka tas kļuva par vienīgo sarunu un apbrīnas priekšmetu:— ikviens strasburdzietis — labs vai slikts,— bagāts vai nabags,— mācīts vai nemācīts, zinātņu doktors vai students,— kundze vai kalpone,— dižciltīgais vai vienkāršu ļaužu,— mūķene vai laicīga sieviete — to vien darīja kā ausījās, vai

edzirdēs kādu jaunumu par šo degunu;— ikviena acs Strasburgā ilgojās to redzēt,— ikviens pirksts — no mazākā līdz īkšķim — dega nepacietībā to aptaustīt.

Šeit varētu piebilst, ka šīs stiprās alkas iekvēlināt vēl spēcīgāk bija pa spēkam vienīgi sargam, līkkājainajam bundziniekam, taurētājam, taurētāja sievai, birģermeistara atraitnei, viesnīcniekam un viesnīcnieka sievai, jo, lai cik ļoti cita no citas atšķīrās viņu liecības un svešzemnieka deguna apraksts,— par divām lietām viņi visi bija vienisprātis,— proti, ka viņš devies uz Frankfurti un Strasburgā atgriezīsies ne agrāk kā tieši pēc mēneša un, otrkārt, ka svešzemnieks, vienalga, vai viņa deguns bija īsts vai mākslīgs, bijis vispilnīgākais skaistuma paraugs — visizskatīgākais vīrietis,— visdižciltīgākais,— visdevīgākais,— visiznesīgākais, kāds jebkad ienācis pa Strasburgas vārtiem;— kad viņš jājis pa pilsētas ielām, zobenam brīvi kuļājoties ap locītavu,— vai pastaigājies pa laukumu savās koši sarkanajās atlasa biksēs,— svešzemnieka izturēšanās paudusi tik apburoši bezrūpīgu vienkāršību un turklāt vēl tādu vīrišķību,— ka viņš būtu apdraudējis (nebijis deguns tam par šķērsli) sirdi ikvienai jaunavai, kas viņu uzlūkoja.

Es nevēršos pie sirdīm, kas nekad nav jušas un

pamirušas dedzīgā ziņkārē, ar lūgumu attaisnot ICvedlinburgas abati, klostera priekšnieci, diakoni un otro priekšdziedātāju, kuras pusdienlaikā sūtīja pēc taurētāja sievas;— sieva soļoja pa Strasburgas ielām ar vīra tauri rokā — labāko pierādījumu, ko steigā paspēja sameklēt savas teorijas izskaidrošanai;— pie abates taurētāja sieva uzturējās tikai trīs dienas.

Toties sargs un līkkājainais bundzinieks!— Vienīgi senajās Atēnās varētu atrast viņiem līdzīgus!— Šie vīri, stāvēdami pilsētas vārtos, lasīja savas lekcijas garāmgājējiem tikpat iespaidīgi kā Hrlsips un Krantors savos portikos.

Viesnīcnieks, stāvēdams zirgu staļļa portikā vai nojumē ar savu staļļa puisi pie kreisās rokas, runāja tādā pašā stilā;— viņa sieva lasīja lekcijas šaurākam klausītāju lokam vienā no dibenistabām. Uz šīm lekcijām cilvēki plūda bariem,— taču ne raibā jūklī, bet pie viena vai otra runātāja, kā allaž noliek, kad ticība un lētticība ļaudis sašķiro atsevišķās grupās. Vārdu sakot, katrs strasburdzietis tiecās iegūt tuvākas ziņas;— un ikviens strasburdzietis arī ieguva tādas ziņas, kādas vēlējās.

Visu dabaszinātņu filozofijas profesoru u.c. labā ir vērts piebilst, ka, tikko taurētāja sieva bija beigusi privātlekcijas Kvedlinburgas abatei un sākusi tās lasīt publiski, pakāpjoties uz ķeblīša laukuma vidū,— viņa sagādāja neērtības citiem aculie-

ciniekiem, galvenokārt ar to, ka tūlīt ieguva par saviem klausītājiem Strasburgas visaugstāko aprindu pārstāvjus. Bet, ja

kāds filozofijas profesors (izsaucas Slokenbergijs) apbruņojies ar tauri kā pārliecināšanas līdzekli, sakiet lūdzami, kurš no tā sāncenšiem zinātnes laukā var cerēt, ka viņu kāds sadzirdēs blakus šim vīram?

Kamēr zinātniski neizglītotie cītīgi šļūca lejup pa šiem informācijas kanāliem, lai nokļūtu pie izziņas avota pirmsākumiem, kur mīt PATIESĪBAS mazais galms, —mācītie savukārt tikpat cītīgi nopūlējās, lai pa dialektiskās indukcijas kanāliem uzsūknētu to virspusē;— viņus interesēja fakti—viņi izdarīja secinājumus…

Nevienas profesijas pārstāvji nebūtu ieviesuši šajā jautājumā lielāku skaidrību par medicīnas fakultātes pasniedzējiem,— ja vien visi viņu disputi par šo degunu nebūtu beigušies ar pievēršanos taukaudzēju un tūskas pampumu tēmām, no kurām viņi, sit kaut nost, nespēja izvairīties.—Svešzemnieka dugunam nebija nekāda sakara nedz ar taukaudzējiem, .nedz tūskas pampumiem.

Tomēr diezgan pārliecinoši tika pierādīts, ka tik smaga viendabīgas matērijas masa nevar uzkrāties un pārvērsties par viendabīgu degunu, kamēr bērns atrodas in Utero, neizjaucot augļa organisko līdzsvaru un neapsviežot to tieši uz galvas

deviņus mēnešus pirms laika.

—Oponenti pieļāva, ka šī teorija ir pareiza;— viņi noliedza vienīgi no tās izrietošās sekas.

— Ja šāda deguna barošanai nepieciešamo vēnu, artēriju u.c. pietiekams daudzums netiktu nodrošināts,— viņi sacīja,— jau pašos organisma uzbūves un piedēkļu veidošanās pirmsākumos, kad deguns vēl nav nācis pasaulē (sacītais neattiecas uz taukaudzējiem), tas nespētu normāli attīstīties un vēlāk to nevarētu godam nest.

Visi šīs teorijas jautājumi tika iztirzāti kādā disertācijā par barošanos un iespaidu, kādu barošanās atstāj uz asinsvadu paplašināšanos un muskuļu piebriešanu, kā arī pagarināšanos līdz neiedomājami milzīgiem apmēriem.— Aizrāvušies ar šo teoriju, tās autori nonāca pat līdz apgalvojumam, ka dabā neesot spēku, kas traucētu degunam izaugt cilvēka lielumā.

Pretēju uzskatu piekritēji mierināja, ka šāds ļaunums cilvēcei nedraudot, kamēr cilvēkam ir tikai viens kuņģis un viens pāris plaušu.— Jo kuņģis,— viņi apgalvoja,— būdams vienīgais orgāns barības uzņemšanai un pārvēršanai piena sulā, bet plaušas — vienīgais mehānisms asiņu radīšanai,— nespēj pār-

strādāt vairāk par to daudzumu barības, ar ko to piepilda, vai, pieļaujot iespēju, ka cilvēks var pārslogot savu kuņģi, plaušu darbībai daba tomēr noteikusi apjomu — šis mehānisms ir noteikta lieluma un jaudas un noteiktā laikā spēj saražot tikai zināmu daudzumu produkcijas;— tas nozīmē, ka plaušas var radīt vienīgi tik daudz asiņu, cik nepieciešams vienam cilvēkam, bet ne vairāk; tāpēc, viņi pierādīja, ja deguns izaugtu cilvēka lielumā,— tas nenovēršami izraisītu gangrēnu, un, tā kā pietrūktu asiņu gan cilvēkam, gan tā degunam, tad vai nu degunam būtu jāatkrīt no cilvēka, vai cilvēkam neizbēgami jaatkrīt no sava deguna.

—   Daba nāk talkā šādos kritiskos brīžos,— skaļi iebilda pretinieki,— jo ko jūs tādā gadījumā sacītu par veselu kuņģi,— veselu plaušu pāri, bet tikai pusi cilvēka, ja abas viņa kājas nelaimīgā kārtā atrāvusi lielgabala lode?

—    Viņš mirtu no pilnasinības,— sekoja atbilde,— vai spļautu asinis un divās trijās nedēļās izdzistu no diloņa.

—   Notiek arī citādi,— iebilda oponenti.

—   Nevajadzētu notikt,— skanēja atbilde.

Vērīgāko un zinošāko dabas un tās norišu pētnieku uzskati par šo degunu, kaut arī labu ceļa gabalu viņi gāja roku rokā, galu galā tomēr bija gandrīz tikpat atšķirīgi kā medicīnas fakultātes mācībspēku uzskati.

Viņi draudzīgi secināja, ka starp cilvēka ķermeņa atsevišķām daļām un to dažādām nozīmēm, uzdevumiem un darbību pastāv tieša un ģeometriska kārtība un samērs, ko drīkst izjaukt tikai līdz zināmai robežai,— ka daba, kaut arī mēdz pajokot,— joko, nepārkāpjot zināmu apli,— par kura diametru viņi nespēja vienoties.

Loģiķi vairāk nekā citu zinātņu pārstāvji pietuvojās jautājuma būtībai; viņi sāka un beidza ar vārdu deguns, un, ja

nebūtu petitio principii, par kuru pats spējīgākais no viņiem ieprātojās diskusijas sākumā, strīdus jautājums tiktu atrisināts vienā paņēmienā.

—    Lai deguns asiņotu,— pierādīja šis zinātnieks,— vajadzīgas asinis un ne vienkārši asinis,— bet asinis, kas, tajā riņķojot, izraisa šo parādību ar nepārtrauktu pilēšanu —(ka straume ir

tikai ātrāka pilēšana, jau pierādīts, viņš sacīja). Tā kā

nāve,— turpināja loģiķis,— nav nekas cits kā vien asins sastingums,

—    Es noraidu šādu definējumu.— Nāve ir dvēseles atdalīšanās no miesas,— iebilda viņa pretinieks. Tādā gadījumā mums trūkst vienprātības ieroču izvēlē,— secināja loģiķis.

Tada gadījuma strīdam ir pielikts punkts,— atcirta viņa pretinieks.—

Civilisti sprieda vēl īsāk; viņu izteiktais veidoklis vairāk atgādināja tiesas spriedumu nekā diskusiju.

Tik milzīgu degunu,— viņi sacīja,— ja tas patiešām būtu īsts, nevienā pilsoņu sabiedrībā neciestu,— bet, ja viltots, tad pret to būtu jāvēršas ar jo lielāku bardzību, uzskatot sabiedrības mānīšanu ar viltus piekariem un piedēkļiem par daudz nopietnāku tās tiesību aizskārumu.

Vienīgais iebildums pret civilistu spriedumu bija tāds, ka, ja arī tas kaut ko pierādīja, tad vienīgi to, ka svešzemnieka deguns nebija nedz īsts, nedz viltots.

Tas deva ieganstu strīdu turpināt. Baznīctiesas advokāti apgalvoja, ka nav iemesla aizkavēt tiesas lēmumu, kopš svešzemnieks ex mero motu atzinies, ka bijis Degunu Kuprī un ieguvis vienu no visizcilākajiem utt., utt. Tam sekoja atbilde: neiespējami, ka būtu tāda vieta kā Degunu Kupris, bet zinātniekiem nebūtu ne jausmas, kur tas atrodas, Strasburgas bīskapa pilnvarotais nostājās advokātu pusē un izklāstīja jautājuma būtību traktātā par sakāmvārdu idiomām, parādīdams, ka Degunu Kupris ir tikai alegorisks izteiciens, kas nozīmē vienīgi to, ka daba svešzemniekam piešķīrusi garu degunu; lai to pierādītu, izrādīdams lielu erudīciju, viņš atsaucās uz zemāk minētajām autoritātēm [10] ,— kas nenoliedzami būtu jautājumu izšķīris, ja neatklātos, ka pirms deviņpadsmit gadiem, izmantojot tās pašas atsauces, izšķirts strīds par dažu dekānu un kapitula zemju privilēģijām.

Tā sagadījās — neteikšu, ka patiesībai par ļaunu, jo ar savām ķildām tās netieši palīdzēja patiesībai atklāties,— ka

bus Strasburgas universitātes — luterāņu, ko 1583. gadā bija ibinājis Jākobs Sturmijs, senāta padomnieks,— un pāvesta, o dibinājis Austrijas erchercogs Leopolds,— tieši šajā laikā l/mantoja visas savas dziļās zināšanas (atlicinot vienīgi tik • l.iudz, cik prasīja Kvedlinburgas abates ierosinātās svārku ķeluma lietas izskatīšana), lai izšķirtu jautājumu par Mārtiņa I utera nolādēšanu.

Katoļticīgie doktori bija apņēmušies pierādīt a priori, ka f.-ikarā ar planētu stāvokli 1483. gada oktobra 22. dienā, kad Mēness atradās divpadsmitajā zodiaka iedaļā, Jupiters, Marss un Venera — trešajā, bet Saule, Saturns un Merkurs sapulcējušies ceturtajā,— Luteram šo planētu neatvairāmā ietekmē nenovēršami jātop nolādētam un, balstoties uz. tiešu secinājumu, kas no tā izriet, tāpat jātop nolādētai ari viņa mācībai.

Izpētot viņa horoskopu, kurā atklājās, ka piecas planētas vienlaicīgi bijušas saskarsmē ar Skorpionu* (to lasot, mans Icvs allaž pakratīja galvu) devītajā zodiaka iedaļā, ko arābi ierādījuši reliģijai,— noskaidrojās, ka Mārtiņš Luters nav turējis ticības lietas ne graša vērtas un ka no horoskopa, kurā ņemts vērā planētu savienojums ar Marsu,— tāpat var skaidri izsecināt, ka Luteram jāmirst ar lāstiem un zaimiem uz lupām,— kas viņa dvēseli (grēkos pagrimušu) aizrautu uz vēja spārniem un iepūstu elles uguns jūrā.

Luterāņu teoloģijas doktoru niecīgais iebildums pret šo

* Haec mira saьsque horrenda. Planetarum coitio sub Scorpio Asterismo in nona coeli statione, quam Arabes religioni deputabant, efficit Martinum Liitherum sacrilegum hereticum, christianae religionis hostem acerrimum ntque prophanum, ex horoscopi directione ad Martis coitum, religiosissimus obiit, ejus Anima scelestissima ad internos navigavit — ab Alecto, Tisiphone et Megara flagellis igneis cruciata perenniter.

Lucas Gauricus in Tractatu astrologico de praeteritis multorum

liominum accidentibus per examinatis.

Tas ir pārsteidzoši un diezgan baismi. Planētu stāvoklis Skorpiona zvaigznājā devītajā debesu iedaļā, ko arābi paredz reliģijai, parāda Mārtiņu Luteru ka nešķīstu ķeceri, niknāko un turklāt tumsonīgāko kristīgās ticības ienaidnieku, bet no horoskopa, kur ņemta vērā planētu savienošanās ar Marsu, acīm redzami izriet, ka viņa caur un cauri grēcīgā dvēsele aizlidojusi uz elli, kur to mūžam šaustīs ar uguns pletnēm Alekto, Tizifona un Megēra.

Lūkass Gaurijs «Astroloģiskais traktāts par nelaimēm, kas piemeklējušas daudzus cilvēkus un izskaidrotas ar horoskopa palīdzību». (Autora piezīme.)

apgalvojumu bija tāds,— ka dvēsele, kas bijusi spiesta uz vēja spārniem lidot uz elli, droši vien piederējusi citam vīram, dzimušam 1483. gada 22. oktobrī,— jo no Mansfeldas grāfistes Eislēbenas pilsētas baznīcas grāmatām izriet, ka Luters dzimis nevis 1483. gadā, bet 1484, gadā un nevis 22. oktobrī, bet gan 10. novembrī Mārtiņdienas priekšvakarā, tāpēc arī nosaukts par Mārtiņu.

— Esmu spiests uz mirkli pārtraukt tulkošanu, jo jūtu — ja to nedarīšu, man, tāpat kā Kvedlinburgas abatei, neizdosies gultā ne aci aizvērt.— Man jāpavēsta lasītājam, ka šo Slokenberga darba fragmentu mans tēvs allaž lasīja priekšā tēvocim

Tobijam tikai uzvaras priekā, ne jau pār tēvoci Tobiju, kas

viņam nekad neiebilda,— bet pār visu pasauli.

Mans tēvs apzinājās, cik vājš balsts šī atziņa viņa hipotēzei, tikpat skaidri, kā to viņam būtu varējis pierādīt visveiklākais loģiķis,— tomēr — cik dīvaini izpaužas cilvēka vājums!— līdzko nākas saskarties ar kādu hipotēzi, viņš, kaut vai nosit, pieķeras tai; droši vien šā iemesla dēļ Hāfena Slokenbergija grāmatas desmit nodaļās, kur atrodami daudzi tikpat aizraujoši stāsti kā tas, kuru tulkoju, nav neviena, kas pārlasot būiu modinājis tēvā tādu sajūsmu;— šis stāsts glaimoja vienlaicīgi divām viņa visneparastākajām hipotēzēm — par VĀRDIEM un DEGUNIEM,—

Iedrošinos apgalvot, ka mans tēvs būtu varējis izlasīt visas Aleksandrijas bibliotēkā atrodamās grāmatas, ja liktenis ar tām neizrīkotos savādāk, un nebūtu uzgājis nevienu grāmatu vai pat rindiņu kādā no tām, kas ar vienu šāvienu noķertu divus tādus zaķus kā šos.

Abu Strasburgas universitāšu zinātnieki sviedriem vaigā pūlējās izskaidrot Lutera kuģošanu. Protestantu doktori pierādīja, ka viņš nav burājis pa vējam, kā to apgalvo katoļticīgie doktori, un, tā kā ikvienam zināms, ka cieši pret vēju burat nav iespējams,— viņi ņēmās aprēķināt, par cik rumbiem viņš novirzījies no kursa, ja vispār burājis; vai Mārtiņš veikli apbraucis zemesragu, vai patvēries krasta aizvējā; un, tā kā nenoliedzami šis pētniecības darbs bija visnotaļ pamācīgs, vismaz tiem, kas bija lietpratēji šāda veida NAVIGĀCIJĀ,— zinātnieki, par spīti svešzemnieka deguna apmēriem, būtu izziņas procesu turpinājuši, ja vien šā deguna apmēri nebūtu novērsuši ļaužu uzmanību no jautājuma, kurā viņi centās ieviest skaidrību;— tagad viņiem atlika vienīgi sekot pārējo piemēram.

Kvedlinburgas abate ar savām četrām augstajām pavado-

i^m šo nodomu netraucēja, jo svešzemnieka deguna baismīgie apmēri nodarbināja viņu iztēli ne mazāk kā kutelīgā lieta, kuras dēļ viņas bija ieradušās.— Jautājums par svārku šķēlumu tika pamests novārtā; vārdu sakot, iespiedējam pavēlēja izjaukt burtu salikumu — visi strīdi beidzās»

Lieku četrstūrainu cepuri ar sudrabainu pušķīti galā — pret i icksta čaumalu,— ka esat jau uzminējuši, kurā deguna pusē nostāsies abas universitātes.

—   Tas iet pāri saprašanai!— klaigāja doktori vienā pusē.

—   Tas ir zem saprašanas!— klaigāja otrā pusē stāvošie.

—   Taisnība!— izsaucās viens.

—   Blēņas!— atcirta cits,,

—   Šāds deguns ir iespējams!— iesaucās viens.

—   Nav iespējams!— atcirta cits.

—           Dieva spēks ir bezgalīgs,— sauca deguna aizstāvji,— viņš spēj radīt visu!

—          Viņš nespēj radīt neko tādu,— iebilda deguna pretinieki,— no kā izriet pretrunas!

—   Viņš var likt matērijai domāt!— sauca deguna piekritēji.

—          Tikpat nenoliedzami, kā no cūkas auss var izgatavot samta cepurīti,— atbildēja deguna pretinieki.

—          Viņš var izdarīt tā, lai divreiz divi ir pieci!— iebilda katoļu doktori. Nav tiesa!— apstrīdēja viņu pretinieki.

—           Bezgalīgs spēks ir bezgalīgs spēks,— sacija doktori, kas aizstāvēja deguna realitātes teoriju.— Tas attiecināms tikai uz iespējamām lietām,1 — atbildēja luterāņi.

—           Žēlīgā debess!— sauca katoļu doktori,— viņš, ja uzskata par vajadzīgu, var radīt degunu, tik garu kā Strasburgas katedrāles torni!

Tā kā Strasburgas katedrāles tornis bija varenākais un augstākais no pasaulē skatāmajiem baznīcu torņiem, deguna teorijas pretinieki noliedza, ka cilvēks varētu nēsāt 575 ģeometrisko pēdu garu degunu,— vismaz ne vidēja auguma.— Katoļu doktori apzvērēja, ka tas iespējams; luterāņu doktori sacīja:— Nē,— nav iespējams!

Šāds iebildums tūliņ izraisīja jaunu strīdu, kam sekoja garas un plašas debates par Dieva garīgā un miesiskā spēka bezgalību un ierobežojumiem,— Dabiski, ka šīs domstarpības noveda pretiniekus līdz Akvīnas Tomam, bet Akvīnas Toms — līdz velnam.

Strīdā svešzemnieka deguns vairs netika pieminēts;— tas bija kalpojis vienīgi par fregati, lai ievestu viņus sholastikas teorijas līča ūdeņos,— un tad jau viņi pilnās burās traucās pa vējam.

Dedzība ir tieši proporcionāla zināšanu trūkumam.

Strīds par varenību u.c. izpausmēm tai vietā, lai atvēsinātu, gluži pretēji — sakarsēja strasburdziešu prātus līdz galējībai.— Jo mazāk viņi no šā strīda saprata, jo bijīgāka kļuva viņu apbrīna; strasburdzieši, pamesti vieni savas neapmierinātās ziņkāres radītajās ciešanās,— redzēja savus zinātņu doktorus — pergamentārijus, misiņpaurijus un terpentārijus, no vienas puses,— katoļticīgos doktorus — no otras, līdzīgi Pantagrielam un viņa biedriem, kuri devās meklēt pudeles orākulu,— sakāpjam kuģos un izzūdam skatienam.

—   Nabaga krastā pamestie strasburdzieši!

—   Ko te varēja līdzēt?— Vilcināties nedrīkstēja,— satraukums auga,— nekārtība, kur vien raugies,— pilsētas vārti līdz kājai vaļā.—

Nelaimīgie strasburdzieši! Vai atradās dabas mantu krātuvē,

vai atradās zināšanu grabažnīcā, vai atradās plašajā

nejaušību arsenālā kaut viens vienīgs ierocis, kas nebūtu izmantots jūsu ziņkāres tirdīšanai un jūsu alku iekvēlināšanai, ko likteņa roka nebūtu cilājusi, lai ļaunprātīgi rotaļātos ar jūsu sirdīm?— Nemērcu spalvu tintē, lai attaisnotu jūsu sakāvi,— bet lai dziedātu jums slavas dziesmu. Parādiet man pilsētu, kas, gaidu novārdzināta, neuzklausīdama nedz reliģijas, nedz dabas balsi, bez ēšanas un dzeršanas, bez miega un bez lūgšanām pavadījusi divdesmit septiņas dienas, izturētu kaut dienu ilgāk!

Divdesmit astotajā dienā laipnais svešzemnieks bija apsolījis atgriezties Strasburgā.

Septiņtūkstoš kariešu (Slokenbergijs acīmredzot kļūdījies skaitļu zīmēs), 7000 kariešu, piecpadsmit tūkstoš divriču,— divdesmittūkstoš pajūgu, stāvgrūdām pārpildītu senatoriem, padomniekiem, klostera priekšstāvēm — begīnietēm, atraitnēm, sievām, jaunavām, kanoniķiem, blakussievām, kas sēdēja savos braucamajos,— šo procesiju vadīja Kvedlinburgas abate, sēdēdama vienā karietē ar klostera priekšnieci, dekāni un otro priekšdziedātāju, bet no viņas pa kreisi brauca Strasburgas dekāns ar sava kapitula četriem augstiem garīdzniekiem;— pārējie sekoja juku jukām, kā nu kurš varēja un prata:— dažs jāšus,— dažs kājām,— dažu veda,— dažu vilka,— dažs devās lejup pa Reinu,— dažs pa vienu ceļu — dažs — pa citu,— visi, saulei lecot, devās ceļā, lai sagaidītu laipno svešzemnieku.

Nupat mēs steigšus tuvojamies katastrofai manā stāstā — saku: katastrofai (izsaucas Slokenbergijs), jo pareizi veidots stāsts priecē (gaudet) ne vien ar DRĀMAS katastrofu un

peripetijām, bet vēl jo vairāk ar visiem sižeta būtiskajiem un Hi atņemamajiem elementiem;— drāmai ir savi elementi — protu sis, epitasis, catastasis, sava katastrofa un peripetijas, kas (Iramas gaitā nomaina viena otru tādā secībā, kādā Aristotelis tas sākotnēji izkārtojis;— ja to neievēro, māca Slokenbergijs, tad labāk lai stāsts vispār paliek neuzrakstīts, bet glabājas stāstītāja dvēselē.

Ikvienu no saviem stāstiem, kas pa desmit sakopoti desmit nodaļās, es, Slokenbergijs, esmu veidojis, tikpat cieši ievērodams šo likumu, kā esmu rīkojies, rakstot stāstu par svešzemnieku un viņa degunu.

—  Sākot no svežzemnieka pirmajiem ar sargu pārmītajiem vārdiem līdz viņa aizjāšanai no Strasburgas pēc tam, kad viņš novilka koši sarkanās bikses, risinās protasis vai ievads,— kurā parādās Personae Dramatis un tikko jaušami iezīmējas sižeta līnija.

Epitasis, kurā darbība sazarojas un tiek kāpināta, līdz sasniedz spriegumu vai kulmināciju, ko sauc par catastasis un kas parasti aizņem otro un trešo cēlienu, aptver mana stāsta notikumiem bagātāko daļu — no satraukuma pirmajā vakarā par svešzemnieka degunu līdz taurētāja sievas lekciju beigām lielajā pilsētas laukumā, bet periods no zinātnieku strīda aizsākuma līdz brīdim, kad doktori uzvilka buras un atstāja apbēdinātos strasburdziešus krastā, ir catastasis vai darbības un kaislību kāpinājums, kas piektajā cēlienā izlaužas konflikta atrisinājumā.

Šis posms sākas ar strasburdziešu došanos Frankfurtes lielceļa virzienā un beidzas ar sarežģījumu atrisinājumu un izmaiņām varoņa dvēseles stāvoklī — no satraukuma (kā to dēvē Aristotelis) uz atelpu un aprimu.

—  Šie notikumi,— saka Slokenbergijs,— manā stāstā veido katastrofu vai peripetiju;— un tieši šo daļu es grasos atstāstīt.

Mēs atstājām svešzemnieku aiz gultas priekškara cieši aizmigušu;— tagad viņš uznāk uz skatuves.

—  Kāpēc tu saausījies?— tas ir tikai kāds ceļotājs uz zirga,— skanēja svešzemnieka pēdējie mūlim teiktie vārdi. Tobrīd nebija vajadzības lasītājam pavēstīt, ka mūlis noticēja saimniekam uz vārda un bez jebkādiem ja vai bet palaida garām ceļotāju un viņa zirgu.

Šis ceļotājs visiem spēkiem steidzās vēl pirms rītausmas nokļūt Strasburgā.— Kāds muļķis esmu bijis,— nojājis kādu jūdzi tālāk, ceļotājs klusībā pukojās,— cerēdams vēl šonakt nokļūt Strasburgā!— Strasburga! dižā Strasburga!— Stras-

burga — visas Elzasas galvaspilsēta! Strasburga — impērijas pilsēta! Strasburga — suverēna valsts! Strasburga — piectūkstoš vīru liela labākā garnizona pilsēta pasaulē!— Ak vai! ja es šajā acumirklī stāvētu pie Strasburgas vārtiem, man neizdotos iekļūt pilsētā par dukātu, nē, pat par pusotra ne;— tas ir pārāk dārgi — labāk doties atpakaļ uz viesnīcu, kam nesen pajāju garām,— nekā apgulties sazinkur — vai maksāt sazincik.— To visu pārdomājis, ceļotājs apgrieza zirgu un trīs minūtes pēc tam, kad svešzemnieks tikko bija aizvests uz guļamtelpu, sasniedza to pašu iebraucamo vietu.

—    Mums ir speķis un maize,— sacīja saimnieks,— un līdz vienpadsmitiem vakarā bija arī trīs olas,— bet kāds svešzemnieks, kas ieradās pirms stundas, apēda tās omletē, un pāri nepalika neviena.

—    Ak Kungs!— iesaucās ceļotājs,— esmu tā nomocījies, ka gribu vienīgi tikt gultā!— Man ir tik mīksta gulta, kādu neatradīsiet visā Elzasā,— apgalvoja saimnieks.

—    Būtu to piedāvājis svešzemniekam,— saimnieks turpināja,— jo tā ir mana labākā gulta, nebijis viņam tāds deguns. Iesnās iedzīvojies un tek,— nosprieda ceļotājs. Cik

man zināms, nē,— atsaucās saimnieks.— Taču tā ir saliekamā gulta, un Džasintai ienāca prātā,— viflš turpināja, lūkodamies uz kalponi,— ka tajā nepietiks vietas svešzemnieka degunam. Kāpēc tad tā?— iesaucās ceļotājs atkāpdamies.—

Tas ir briesmīgi garš deguns,— atbildēja saimnieks.— Ceļotājs cieši nopētīja Džasintu,tad — grīdu,— nometās uz labā ceļgala

un piespieda roku krūtīm. Nesmejieties par manu karstāko

vēlēšanos,— viņš sacīja, atkal pieceldamies. Tas nav izsmiekls,— apgalvoja Džasinta,— bet vislieliskākais deguns!— Vēlreiz viņš nometās ceļos,— piespieda roku krūtīm — un sacīja, palūkodamies uz debesīm:— Tātad ar tavu palīgu esmu sasniedzis sava svētceļojuma mērķi!— Tas ir Djēgo.

Ceļotājs bija brālis tai Jūlijai, ko tik bieži piesauca svešzemnieks, vēlu vakarā jādams uz mūļa no Strasburgas,— un bija devies, paklausot viņas lūgumam, uzmeklēt svešzemnieku. Viņš bija pavadījis māsu no Valjadolidas pāri Pireneju kalniem līdz Francijai un pārvarējis ne mazumu grīstē savijušos grūtību, sekodams svešzemniekam pa mīlētāja ērkšķaino taku līkločiem un asajiem pagriezieniem.

—   Jūliju ceļojuma grūtības bija nogurdinājušas un viņa nespēja spert ne soli tālāk par Lionu, kur zem maigajā sirdī radušos ļauno aizdomu sloga, par kādu visi runā, bet sajūt tikai retais,— sabruka, taču atrada sevī vēl tik daudz spēka, lai

uzrakstītu vēstuli Djēgo, tad, nozvērinājusi brāli nerādīties viņai acīs, kamēr nav atrasts Djēgo, un iespiedusi viņam rokā vēstuli, Jūlija iegūla slimības gultā.

Fernandess (tā sauca brāli) — kaut gan saliekamā gulta bija tik mīksta, kādu otru neatrast visā Elzasā,— augu nakti nogu\ leja tajā, acu neaizvēris.— Tikko uzausa gaismiņa, viņš piecēlās un, uzzinājis, ka arī Djēgo piecēlies, iegāja viņa istabā, lai izpildītu māsas uzdevumu.

Vēstulē bija rakstīts:

«SENJOR DJĒGO!

Vai manas aizdomas attiecībā uz jūsu degunu bija vai nebija pamatotas,—tagad nav īstais laiks noskaidrot;— pietiks, ja teikšu, ka man pietrūka drosmes pētīt dziļāk šo aizdomu cēloņus.

Cik maz es pazinu sevi, likdama duenjai aizliegt jums rādīties zem mana aizrežģotā loga! Cik maz es pazinu jūs, Djēgo, iedomādamās, ka paliksiet Valjadolidā kaut vai vienu dienu, lai izkliedētu manas šaubas!— Vai tiešām jūs mani atstāsiet, Djēgo, tāpēc ka maldījos? Vai bija labi pieķerties maniem vārdiem, vienalga, vai manās aizdomas bija dibinātas vai nebija, atstājot mani, kā jūs to darījāt, skaudras neziņas un šaubu varā?

Cik dziļi Jūliju tas aizvainojis,— pastāstīs mans brālis, kad nodos jums šo vēstuli. Viņš jums pastāstīs, cik drīz viņa nožēloja pārsteidzīgi aizsūtīto vēsti,— ar kādu neprātīgu steigu viņa metās pie sava aizrežģotā loga un cik daudz dienu un nakšu viņa, atbalstījusies uz elkoņa, nekustīgi vērās tajā virzienā, no kurienes parasti nāca Djēgo.

Viņš jums pastāstīs, kā, izdzirdējusi par jūsu aizbraukšanu, viņa zaudēja dzīvesprieku,— cik smagi viņai kļuva ap sirdi,— cik gauži viņa bēdājās,— cik zemu nokāra galvu. Ak, Djēgo! cik daudzus sāpju ceļus esmu izstaigājusi, balstīdamās uz līdzjūtīgā brāļa rokas, ilgodamās uziet jūsu pēdas! Cik tālu mani aizvedušas alkas par spīti maniem vājajiem spēkiem!— Cik bieži esmu bez atmaņas ļimusi brāļa rokās, spēdama vienīgi iesaukties:— Ak, mans Djēgo!

Ja jūsu maigā izturēšanās nav devusi man mānīgu priekšstatu par jūsu sirdi, jūs steigsities pie manis gandrīz tikpat ātri, cik ātri aizbēgāt no manis.— Taču, lai kā jūs steigtos,— jūs paspēsiet ierasties, vienīgi lai redzētu mani mirstam. Tas ir rūgts malks, Djēgo!— taču — ak vai!— vēl jo rūgtāk ir mirt ne…»

8—514

Vēstuli turpināt viņa nebija spējusi.

Laipnā Djēgo sirdij, lasot šo vēstuli, krūtīs kļuva par šauru… Viņš pavēlēja bez kavēšanās seglot savu mūli un Fernandesa zirgu; un, tā kā šāda saviļņojuma izteikšana prozā ne tuvu nav salīdzināma ar dzejas darbu, tad, nejaušībai, kas vienlīdz bieži sūta mums gan zāles, gan slimības, iemetot viņam pa logu ogles gabaliņu,— Diēgo to izmantoja un, kamēr zirgu puisis segloja mūli, atviegloja savu sirdi, šņāpdams uz sienas vārdus:

ODA

Ik mīlestības stiga skarbi skan, Pirms mana Jūlija to skar: Vien viņas roka atrast prot To, kura kairu ritmu dod Un cilvēku ar saldām trīsām pildīt var [11]

II

Ak, Jūlija!

— Rindas plūda ļoti viegli,— jo tām nebija nekāda sakara ar šo pārdzīvojumu,— saka Slokenbergijs,— vienīgi žēl, ka dzejas bija tik maz, taču,— vai nu tāpēc, ka senjoram Djēgo vārsmošana padevās gausi,— vai zirgu puisim žigli veicās seglot mūļus,— nav noskaidrots; droši zināms vienīgi tas, ka Djēgo mūlis un Fernandesa zirgs stāvēja apsegloti pie viesnīcas durvīm, pirms Djēgo bija izdomājis otro pantu; negaidīdami, kamēr viņš pabeigs savu odu, abi ielēca seglos, devās ceļā, pārcēlās pāri Reinai, šķērsoja Elzasu, nosprauduši par ceļamērķi Lionu, un, pirms vēl strasburdziešu un Kvedlinburgas abates svinīgā kavalkāde bija sarindojusies izbraukšanai, Fernandess, Djēgo un viņa Jūlija jau bija tikuši pāri Pirenejiem un laimīgi sasnieguši Valjadolidu.

Nav nekādas vajadzības lasītājam ar zināšanām ģeogrāfijā klāstīt, ka sastapt laipno svešzemnieku uz Frankfurtes ceļa, kad Djēgo jau atradās Spānijā, nebija iespējams; pietiks, ja sacīsim, ka ziņkāri, kas ir visnepārvaramākā no visām tirdošajām alkām,— strasburdzieši izbaudīja pilnā mērā un ka, šīs vētrainās kaislības trenkti, trīs dienas un trīs naktis viņi braukāja

Inrp un turp pa Frankfurtes ceļu, pirms samierinājās ar domu I .1 atgriešanos mājās,— kur — ak vai!— viņus sagaidīja rūgtākā neveiksme, kāda vien piemeklē brīvu tautu.

Tā kā par šo apvērsumu strasburdzicšu dzīvē daudz runā, bet maz to izprot, gribu desmit vārdos,— saka Slokenbergijs,— to izskaidrot un līdz ar to pabeigt savu stāstu.

Ikviens būs dzirdējis par Vispasaules Monarhijas lielisko Nislēmu, kas mesjē Kolbēra uzdevumā aprakstīta un manuskriptā nodota Luijam XIV 1664. gadā.

Tikpat labi zināms, ka viens no daudzajiem šīs sistēmas punktiem paredzēja Strasburgas pakļaušanu, kas jebkurā laikā ļautu iebrukt Švābijā, lai izjauktu Vācijas mierīgo dzīvi,— un ka, šim nodomam piepildoties, Strasburga, par nelaimi, beidzot krita francūžu rokās.

Tikai pavisam nedaudzi spēj izprast šādu un līdzīgu revolūciju īstenos iemeslus.— Vienkāršā tauta tos meklē pārāk augstu,— valstsvīri — pārāk zemu;— patiesība atrodas kaut kur vidū.

—    Cik liktenīgas sekas var būt brīvas pilsētas iedzīvotāju nacionālajam lepnumam!— iesaucas viens vēsturnieks.— Strasburdzieši uzskatīja, ka, impērijas garnizonu izmitinot pilsētā, viņi ierobežo savu brīvību,— tāpēc krita franču rokās.

—   Strasburdziešu liktenis,— saka cits vēsturnieks,— var noderēt par brīdinājumu visiem brīviem ļaudīm taupīt savu

naudu. Viņi jau priekšlaicīgi iztērēja savus ienākumus,—

apgrūtināja sevi ar nodokļiem,— novājināja savus spēkus un beigās kļuva par tik vārgulīgu tautiņu, ka viņiem pietrūka spēka turēt pilsētas vārtus aizbultētus,— un frančiem pietika tikai pagrūst, lai tie atvērtos.

—    Ak vai! ak vai!— gaužas Slokenbergijs,— ne francūži,— bet ZIŅKĀRE atgrūda pilsētas vārtus!— Patiešām, francūži, kas ailaž tur acis vaļā, redzēdami strasburdziešus — vīrus, sievas un bērnus — bariem izsoļojam cauri pilsētas vārtiem, lai ietu, kur svešzemnieka deguns rāda,— gāja, kur rādīja pašu deguni, un iesoļoja pilsētā.

Kopš tā laika tirdzniecība un rūpniecība pilsētā sākusi nīkuļot un pamazām pagrimusi galīgi,— taču neviens no iemesliem, par ko bija ieprātojušies veikalnieki, nebija īstais, jo vienīgi tāpēc, ka strasburdziešu prātus mūždien nodarbināja deguni, viņi nevarēja nodoties saviem veikaliem.

—    Ak vai! ak vai!— vaimanādams izsaucas Slokenbergijs,— šis nav pirmais — un, bīstos, nebūs pēdējais cietoksnis, kas vai nu ieņemts,— vai zaudēts — ar deguniem!

Slokenbergija STĀSTA BEIGAS

PIRMĀ NODAĻA

Vai iespējams, ka tik pārsmalcinātu jūtu cilvēks, kāds bija mans tēvs,— ar tik plašām zināšanām par deguniem, kas nepārtraukti rosījās viņa iztēlē,— ar tik daudziem ģimenes aizspriedumiem un desmit nodaļās ietilpinātiem, mūždien urdošajiem stāstiem par tām,— triecienu, ko deva tik pārsmalcināts jautājums — vai deguns bija īsts?— maz būtu varējis panest apakšstāvā,— vai, pareizāk sakot, augšstāvā,— citādā stāvoklī, kā vien tajā, ko aprakstīju?

—    Pamēģiniet reižu desmit mesties gultā,— tikai, pirms to darāt, papūlieties novietot uz krēsla gultas vienā pusē spoguli— Bet kāds tad īstenībā bija svešzemnieka deguns īsts

vai mākslīgs?

—   Pateikt to pirms laika, kundze, nozīmētu noplicināt vienu no vislabākajiem stāstiem kristīgajā pasaulē — tas ir desmitās nodaļas desmitais stāsts, kas seko tieši aiz tikko stāstītā.

—    Šo stāstu,— izsaucas Slokenbergijs mazliet pacilati,— esmu iecerējis likt sava darba noslēgumā, skaidri apzinoties, ka pēc tam, kad būšu to izstāstījis, bet lasītājs izlasījis līdz galam,— mums abiem būs pēdējais laiks grāmatu aizvērt, jo,— turpina Slokenbergijs,— nezinu neviena cita stāsta, kas varētu atstāt paliekamu iespaidu, ja būs izlasīts šis.

—   Tas tik ir stāsts!

Vēstījums sākas ar pirmo sastapšanos Lionas viesnīcā, kad Fernandess atstāja laipno svešzemnieku divatā ar savu māsu Jūliju viņas istabā, un saucas:

DJĒGO UN JŪLIJAS LIKSTAS

Ak Dievs! Tu esi dīvains radījums, Slokenbergij! Kādus serēžģītus sievietes sirds līkloču labirintus tu mums esi pavēris! Kā lai tos vīpār pārtulko; un tomēr, ja šis Slokenbergija paraugstāsts un viņa augsti tikumiskās pamācības lasītājiem ies

pie sirds,— pāris sējumu pārtulkot nāksies. Vienīgi man

nav ne mazākā priekšstata, kā lai tos pārtulko labskanīgā angļu valodā.— Šķiet !ai pareizi pārtulk <~u dažu labu vietu,

nepieciešams sestais prāts.— Ko viņš domājis ar dzirkstošu acu līļošanu gausā, sausā, atturīgā pļāpāšanā piecus toņus pieklusinātā balsī,— kas, pati saprotat, kundze, ir tikai nedaudz skaļāka par čukstu? Brīdi, kad izrunāju šos vārdus, sajūtu it kā

stīgu ietrīsamies sirds apvidū. Smadzenes nereaģēja.— Bieži

starp smadzenēm un sirdi trūkst labas saprašanās.— Man bija tāda sajūta, it kā es saprastu.— Domu man nebija.— Nevarēja taču sakustēšanās notikt bez iemesla.— Esmu apjucis.— Nesaprotu neko — vienīgi to, ar jūsu augstību atļauju,— ka balss, šajā gadījumā būdama tikai mazliet skaļāka par čukstu, neapšaubāmi spiež acu pārus ne vien pietuvoties sešu coliu attālumā vienam no otra,— bet arī ielūkoties acu zīlītēs.— Vai tas nav bīstami?— Taču izvairīties no tā nevar,— jo, ja skatās uz augšu, uz griestiem, neizbēgami saskaras abi zodi,— bet, ja skatās uz leju, viens otram uz kājām, tiešā saskarē nonāk pieres, kas uzreiz pieliek punktu sarunai — es domāju, tās jūtelīgajai daļai.— Kas no sarunas paiiek pāri, kundze, nav lasīšanas vērts.

OTRĀ NODAĻA

Mans tēvs, izstiepies šķērsām gultā tik nekustīgi, it kā viņu būtu pieveikusi nāves roka, nogulēja krietnas pusotras stundas, pirms saka bungot pa grīdu ar tās kājas pirkstgaliem, kas nokarājās pāri gultas malai. To redzot, tēvoča Tobija sirds

kļuva par veselu mārciņu vieglāka. Pēc brīža tēva kreisā

roka, kuras pirkstu skriemeļi visu laiku bija balstījušies uz naktspoda osas, atguva kustīgumu;— viņš iestūma podu mazliet dziļāk pagultē un pēc tam,— iebāzdams roku azotē,—

nokremšļojās. Labais tēvocis Tobijs pāri plūstošā sirsnībā

atbildēja ar tādu pašu nokremšļošanos; ļoti labprāt viņš būtu pa šo klusēšanā radušos plaisu iestūmis dažus mierinājuma vārdus, taču, nebūdams, kā jau sacīju, no valodīgajiem, bet vel jo vairāk bīdamies, ka varētu izmest kaut f ko tādu, kas ļaunumu vērstu vēl ļaunāku, viņš aprobežojās ar to, ka lēnīgi atbalstīļa zodu uz kruķa šķērskoka.

Vai atspiešanās uz kruķa saplacināja tēvoča Tobija seju, piešķirot lai daudz patīkamāku ovālu veidolu,— vai ari viņa līdzjūtīgā sirds, redzot, ka brālis sāk iznirt no savu bēdu jūras, bija likusi savilkties viņa sejas muskuļiem,— tā ka atspiešanās uz zoda vērta viņa sejas sākotnējo labsirdīgo izteiksmi vēl

īauesugaKu,— patlaban neizlemsim.— Manu tēvu, pavēršot skatienu uz tēvoci Tobiju, apžilbināja tik līksms mirdzums tā sejā, ka acumirklī izklīda viņa posta drūmie mākoņi. Tēvs pārtrauca klusēšanu ar vārdiem:

TREŠA NODAĻA

—    Vai savu mūžu kāds cilvēks, brāli Tobij,— viņš iesaucās, pasliedamies uz elkoņa un pagriezdamies uz gultas otru pusi, kur vecajā bārkstainajā krēslā sēdēja tēvocis Tobijs, atbalstījis zodu pret kruķi,— vai savu mūžu kāds nabaga nelaimīgs cilvēks, brāli Tobij,— iesaucās mans tēvs,— tik nežēlīgi šaustīts? Visnežēlīgāk, cik man gadījies redzēt,— sacīja tēvocis Tobijs (paskandinādams gultas galvgalī novietoto zvaniņu, lai pasauktu Trimu),— tika sadots vienam grenadierim, šķiet, no Makkeja pulka.

Ja tēvocis Tobijs būtu iešāvis manam tēvam lodi sirdī, arī tad viņš tik pēkšņi neiekristu ar degunu segā.

—   Apžēliņ!— izdvesa tēvocis Tobijs.

CETURTA NODAĻA

— Vai tas nabaga grenadieris,— jautāja tēvocis Tobijs,— ko Brigā tik nežēlīgi nopēra dukātu dēļ, piederēja pie Makkeja pulka? Ak Kristu! Viņš nebija vainīgs!— iesaucās Trims, dziļi nopūzdamies.— Taču viņu — atļausiet sacīt, jūsu augstība,— pēra gandrīz līdz nāvei.— Labāk būtu nošāvuši tūliņ, kā viņš lūdza, un nabadziņš būtu nokļuvis tieši debesīs, jo bija

tikpat nevainīgs kā jūsu augstība. Pateicos tev, Trim,—

sacīja tēvocis Tobijs. Kad vien iedomājos,— turpināja

Trims,— par viņu un par sava brāļa Toma likstām, kaucu kā gļēvulis, jo mēs visi trīs bijām skolas biedri. Asaras neliecina par gļēvumu, Trim!— Bieži es pats nobirdinu pa asarai,— iesaucās tēvocis Tobijs. Zinu, ka nobirdināt, jūsu augstība,— atbildēja Trims,— tāpēc arī nekaunos raudāt.— Taču iedomājoties vien,— neņemiet ļaunā, jūsu augstība!— turpināja Trims, asarām sariešoties acu kaktiņos,— iedomājoties vien, ka divi krietni puiši ar karstām un godīgām sirdīm, par

kut am cēlākas Dievs nespētu radīt,— godīgu ļaužu bērni — varonīgi devušies pasaulē laimi meklēt,— bet iekūlušies tādās nelaimēs!— Nabaga Tom!— tikt vilktam pie kāķa vienīgi par precībām ar ebreja atraitni, kas tirgojas ar desām,— bet godīgā Dīka Džonsona dvēselei tikt izdauzītai no miesām ar pātagu dukātu dēļ, ko cits kāds ielicis viņa mugursomā!— Ak!— tās ir tādas nelaimes,— izsaucās Trims, izvilkdams mutautu,— tās ir nelaimes,— neņemiet ļaunā, jūsu augstība!— kuru dēļ var mesties gar zemi un kaukt!

—  Mans tēvs neviļus nosarka.

—  Lai Dievs nedod, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— tev pašam piedzīvot bēdas — tu esi tik jūtīgs pret citu bēdām. Vai dieviņ!— atbildēja kaprālis atplaukdams, jūsu augstībai zināms, ka man nav nedz sievas, nedz bērnu;— kādas bēdas mani var piemeklēt šajā pasaulē?— Mans tēvs nespēja

noslēpt smaidu. Tādas, kā ikvienu cilvēku, Trim,— sacīja

tēvocis Tobijs,— tomēr neredzu iemesla, kādēļ tik jautras dabas cilvēkam kā tu nāktos ciest, ja nu vienīgi no nabadzības sloga vecumā, kad tu vairs nespēsi kalpot, Trim,— un būsi pārdzīvojis savus draugus.— Piedošan', jūsu augstība!— nav ko baidīties!— Trims priecīgi atsaucās.— Bet es gribu, lai tu arī nekad nebaidītos, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— un tādēļ,— viņš turpināja, nomezdams kruķi un pie vārda tādēļ pieceldamies kājās,— lai atalgotu tevi, Trim, par ilgo uzticamo kalpošanu un labo sirdi, par kuru tik daudzreiz esmu pārliecinājies, tev, kamēr tavam kungam būs kaut šiliņš pie dvēseles, nekad nevajadzēs kādam izlūgties ne penija. Trims mēģināja pateikties tēvocim Tobijam,— taču viņam pietrūka spēka;— pār viņa vaigiem asaras ritēja ātrāk, nekā viņš spēja tās noslaucīt. Viņš piespieda rokas pie krūtīm,— paklanījās līdz zemei un aizvēra aiz sevis durvis.

Novēlēju Trimam pļaviņu,— iesaucās tēvocis Tobijs.—

Mans tēvs pasmaidīja. Bez tam novēlēju viņam arī pensiju,— turpināja tēvocis Tobijs.— Mans tēvs sadrūma.

PIEKTĀ NODAĻA

— Vai tagad ir īstais laiks,— mans tēvs noburkšķēja,— runāt par PENSIJĀM un GRENADIERIEM?

Kad tēvocis Tobijs pirmoreiz pieminēja grenadieri, mans tēvs, kā jau sacīju, tik pēkšņi iekrita ar degunu segā, it kā tēvocis Tobijs būtu viņu nošāvis, taču es nepateicu, ka arī visas pārējās tēva ķermeņa daļas un locekļi, tāpat kā deguns, acumirklī novietojās tieši tādā stāvoklī, kādā atradās, kad tos pirmīt aprakstīju, tāpēc, kad kaprālis atstāja istabu un manā tēvā modās vēlēšanās celties no gultas,— viņam no jauna nācās vipirms izķepuroties, iekams viņš spēja pierausties kājās.— Ķermeņa stāvoklis, kundze, neko nenozīmē — svarīga ir pāreja no viena stāvokļa otrā,— tas ir tikpat būtiski kā disonanses sagatavošana pārejai uz harmoniju.

Tādēļ mans tēvs no jauna ar zābaka purngalu uz grīdas izbungoja džīgu, pastūma naktspodu vēl mazliet dziļāk pagultē,— nokremšļojās,— paslējās uz elkoņa — un jau grasījās uzrunāt tēvoci Tobiju,— kad, atcerējies savu agrāk šādā stāvoklī izdarītā mēģinājuma neveiksmi,— piecēlās kājās un, trešoreiz iedams apkārt istabai, pēkšņi apstājās tēvoča Tobija priekšā; iespiedis labās rokas trīs lielos pirkstus kreisās delnā un mazliet plecos sameties, viņš vērsās pie tēvoča Tobija šādiem vārdiem:

SEPTĪTĀ NODAĻA

— Kad es tā padomāju, brāli Tobij, kas ir cilvēks, un paskatos uz viņu no tumšās puses, kas rāda, ka cilvēka dzīve paiet vienās raizēs,— kad es iedomājos, brāli Tobij, cik bieži mēs ēdam rūpestu maizi un ka mums tā lemta no dzimšanas kā mantojuma daļa… Man no dzimšanas nav lemts nekāds mantojums,— ierunājās tēvocis Tobijs, pārtraukdams tēvu,— vienīgi virsnieka kārta. Ka tevi!— iesaucās tēvs,— vai tad mans tēvocis neatstāja tev simt divdesmit mārciņu rentes gadā? Kā tad es bez tām būtu izticis?— atsaucās tēvocis Tobijs. Tas ir cits jautājums,— tēvs atņurdēja.— Es tikai saku, Tobij, ka, pārlaižot acis daudzo vilšanās un bēdu uzskaitījumam, kas tik smagi nospiež cilvēka sirdi, nenobrīnīties, kādi slepeni spēki dvēselei palīdz izturēt un vēl pretoties, kā viņa to dara, nelaimēm, kas mūs piemeklē. Mums palīdz visvarenais Dievs,— iesaucās tēvocis Tobijs, paceldams acis uz debesīm un salikdams rokas kā lūgšanā,— mūsu spēks tam ir par vāju, brāli Šendij!— tikpat labi sargs savā koka būdā varētu apgal-

I, ka izturēs piecdesmit viru lielas vienības uzbrukumu.— Uins palīdz vienīgi Visaugstākā žēlsirdība un atbalsts.

—  Runāt šādi nozīmē pārcirst mezglu,— sacīja mans s,— tā vietā, lai to atraisītu.— Bet atļauj man dziļāk iz-

uidrot tev šo noslēpumu, brāli Tobij.

—   Ar vislielāko prieku,— atbildēja tēvocis Tobijs. Mans tēvs tūlīt pārmainīja līdzšinējo ķermeņa stāvokli pret

.lu, kādā redzams Rafaēla lieliski gleznotais Sokrāts savā klenu skolā; šī poza, kā jūsu augstība zinās, ir tik meistarīgi «fveidota, ka pat attēlo īpatnējo veidu, kādā Sokrāts argumenta,— filozofs ielicis kreisās rokas rādītājpirkstu starp labās rokas rādītājpirkstu un īkšķi, it kā sacīdams brīvdomātājam, ura uzskatus apstrīd: «Tu esi ar mani vienisprātis par

—   un par to, bet par to un to es tev neprasu — tas izriet no Iepriekš teiktā.»

Tā stāvēja mans tēvs, cieši iespiedis kreisās rokas rādītājpirkstu starp labās rādītājpirkstu un īkšķi, cenzdamies pārliecināt tēvoci Tobiju, kas sēdēja vecajā bārkstainajā krēslā ar daudzkrāsaino vilnas bumbulīšu apmali.— Ak, Gerik!— cik izteiksmīgā ainā šo skatu būtu pārvērtis tavs spilgtais talants!— it 11 cik labprāt es aprakstītu vēl vienu šādu skatu, lai izmantotu lavu nemirstību un tādejādi nodrošinātu savējo!

ASTOTĀ NODAĻA

—    Kaut gan cilvēks ir visdīvainākā pārvietoties spējīgā ierīce,— teica mans tēvs,— tomēr tajā pašā laikā viņš ir tik trauslas uzbūves un tik nedroši salikts kopā, ka negaidītie grūdieni un smagie triecieni, no kuriem viņš nevar izvairīties savā grambainajā ceļā, reizes desmit dienā apgāztu viņu un izjauktu gabalos,— ja mūsos, brāli Tobij, nebūtu kāda slepena atspere. Par šādu atsperi,— sacīja tēvocis Tobijs,— es uzskatu reliģiju.— Vai tā iztaisnos mana bērna degunu?— iekliedzās tēvs, tlaizdams vaļā pirkstus un sasizdams ro kas. Tā iztaisno ikvienu lietu,— atbildēja tēvocis Tobijs.— Tēlaini runājot, dārgo Tobij, varbūt tā ir,— nestrīdos,— piekrita mans tēvs,— taču atspere, par kuru runāju es, ir tas apbrīnojamais un neierobežotais spēks, kas mums dots, lai varam pretoties ļaunumam; šis spēks, līdzīgi atsperei labi uztu rētā mehānismā, kaut gan nespēj aizkavēt triecienu,— vismaz dara to vieglāk panesamu.

—   Tātad, dārgo brāli Tobij,— sacīja mans tēvs, salikdams

pirkstus kā iepriekš un pāriedams pie jautājuma būtības izklāsta,— ja mans dēls būtu ieradies pasaulē sveiks un vesels, neizkropļots vissvarīgākajā miesas daļā,— tad, lai cik untumainas un galējas pasaulei šķistu manas domas par kristāmvārdiem un to maģisko ietekmi, kādu labie vai sliktie vārdi nenoliedzami atstāj,— Dievs liecinieks, ka visdedzīgākajās rūpēs par sava bērna labklājību man nekad pat prātā nenāktu vainagot viņa galvu ar spožāku godu un slavu, nekā to būtu izstarojuši pār viņa galvu vārdi Džordžs vai Edvards.

—   Bet — ak vai!— mans tēvs turpināja,— tā kā viņam uzbrukusi vislielākā nelaime,— man tā jānovērš un jāiznīdē ar jo lielāku aplaimošanu.

—   Viņa kristāmvārds, brāl, būs Trismegists.

—    Novēlu, lai nu tas līdzētu,— atbildēja tēvocis Tobijs, pieceldamies no krēsla.

DEVĪTĀ NODAĻA

—    Kādai nodaļai par nejaušībām,— sacīja mans tēvs, kopā ar tēvoci dodamies lejup un, ticis līdz pirmajam kāpņu laukumiņam, atskatīdamies,— kādai garai nodaļai par nejaušībām vielu mums sagādā notikumi uz šīs pasaules! Ņem spalvu un tinti, brāli Tobij, un aprēķini rūpīgi. No aprēķināšanas es nesaprotu vairāk kā šīs margas,— atbildēja tēvocis Tobijs (mērķēdams pa tām ar kruķi, bet sāpīgi iezveldams tēvam tieši pa lieliem).— Izredzes bija simts pret vienu,— iesaucās tēvocis Tobijs. Un es vēl domāju,— sacīja mans tēvs (berzēdams lielu),— ka tu no aprēķināšanas neko nesajēdz, brāli Tobij. Tā bija tīrā nejaušība,— sacīja tēvocis Tobijs.— Tad

šai virknei pievienojas vēl viena,— atbildēja mans tēvs.

Divkāršais prieks par savām asprātīgajām atbildēm tēvam ar rāvienu remdēja sāpes kājā;— labi, ka tā sagadījās (atkal nejaušība!),— citādi pasaule līdz pat šai dienai nebūtu uzzinājusi, ko īsti mans tēvs gribēja aprēķināt,— uzminēt to nebija nekādu cerību.— Cik veiksmīga nodaļa par nejaušībām, pateicoties šim sitienam, iznākusi! Tas mani atbrīvojis no rūpēm uzrakstīt vēl īpašu nodaļu, kad man, taisnību sakot, jau tā darba pilnas rokas.— Vai neesmu apsolījis lasītājiem nodaļu par mezgliem?— divas nodaļas par to, no kura gala pieiet sievietei?— nodaļu par ūsām?— nodaļu par vēlmēm?— nodaļu par deguniem?— Nē, vienu solījumu esmu izpildījis:— uzrakstījis nodaļu par tēvoča Tobija kautrību, nodaļu par

flniluļām, ko gribu pabeigt, pirms dodos pie miera, nemaz Jllpicininot.— Zvēru pie vectēva vaigubārdas — pat ar pusi no nelikšu galā šogad!

Ņem spalvu un tinti un aprēķini rūpīgi, brāli Tobij,— jļkiibinaja mans tēvs,— un izrādīsies, ka izredzes bijušas milflj. pret vienu, ka no visām ķermeņa daļām stangas aizķers un postīs tieši to, kam jāizposta mūsu dzimtas labklājība!

I          Varēja notikt arī ļaunāk,— iebilda tēvocis Toii Nesaprotu,— sacīja mans tēvs. Pieņemsim, ka būtu

parādījusies gūža, atbildēja tēvocis Tobijs,— kā pareģoja dakiciis Slops.

II  vs brītiņu padomāja,— paraudzījās uz zemi,— ar rādītājpiikstu viegli pieskārās pierei…

| Patiesi,— viņš sacīja.

DESMITA NODAĻA

Vai nav apkaunojoši divās nodaļās aprakstīt to, kas notika, ejot lejup no viena stāva uz otru?—jo šobrīd mēs neesam likuši tālāk par pirmo kāpņu laukumiņu, bet līdz apakšējam Klavam ir vēl piecpadsmit pakāpienu, un, tā kā mans tēvs un levocis Tobijs ir runātnīgā noskaņā, tad, kas lai zina, varbūt nāksies uzrakstīt tikpat daudz nodaļu, cik atlikuši pakāpieni. Lai nu būtu kā būdams, pret to es, tāpat kā pret likteni, esmu bezspēcīgs.— Pēkšņi man uzmācas urdītājs:— nolaid priekškaru, Šendij!— es to nolaižu.— Novelc šeit, uz papīra svītru, Tristram!— es to novelku un — aiziet!— pie nākamās nodaļas.

Lai velns rauj visus citus principus, kurus man, šo darbu sacerot, nāktos ievērot!— pat ja man kāds princips būtu,— tā ka savā rīcībā es nekad neievēroju nekādus principus,— es to saburzītu un saplēstu gabalos, bet pēc tam iemestu ugunī.— Esmu aizsvilies? Protams, un ne bez iemesla:— jauki gan! Vai 1 ilvēkam jāpakļaujas principiem vai principiem jāpakļaujas viņam?

Tā kā šī, jums jāzina, ir nodaļa par nodaļām, kuru apsolīju uzrakstīt pirms došanās pie miera, esmu iecerējis, iekams ieiniegu, pilnībā atvieglot savu sirdsapziņu, tūliņ pastāstot visu, kas man par šo lietu zināms. Vai tad tas nav desmitreiz labāk nekā vīzdegunīgi sākt dižoties ar pamācošām gudrībām, stāstot visiem par upurzirgu liesmās — ka nodaļas veldzē sirdi,— ka tās rosina — vai iedvesmo iztēli — un ka tik dramatiskas ievir zes darbā kā šis tās ir tikpat nepieciešamas kā ainu mija

lugā — līdz ar piecdesmit citiem vēsiem argumentiem, kas spēj apdzēst liesmas, kurās upurzirgs cepinās! Ak!— taču, lai saprastu, kas tās par upurliesmām, kas tievā dīimu grīstē stīdz no sāna Diānas templī,— jums jālasa Longins:— jāizēdas tam cauri;— ja nekļūstat ne par mata tiesu gudrāks, lasot pirmo reizi,— nenokariet degunu:— lasiet vēlreiz,— Avicenna un Licetuss lasīja Aristoteļa «Metafiziku» četrdesmit reižu no viena ļ vāka līdz otram un ne reizes nesaprata neviena vārda!— Bet ievērojiet, kādas tam bija sekas:— Avicenna kļuva par pārgalvīgu rakstnieku visos žanros, jo sacerēja grāmatas de omni scribili, bet, kas attiecas uz Licetusu (Fortunio),—kaut gan visiem zināms, ka viņš piedzima priekšlaicīgi* un bija tikai piecarpus coilu garš, tomēr literatūrā viņš sasniedza tik pārsteidzošu lielumu, ka uzrakstīja grāmatu ar nosaukumu sava

auguma garumā. Izglītotie sapratīs, ka šeit es domāju viņa

grāmatu «Gonopsihaniropoloģija» par cilvēka dvēseles rašanos.

* Ce Foetus n'йtoit pas plus grand que la paume de la main; mais son pиre l'ayant examinй en qualitй de Mйdecin, et ayant trouvй que c'йtoit quelque chose de pius qu'un Embryon, le fit transporter tout vivant а Rapailo, oщ il le fit voir а Jйrфme Bardi et а d'autres Mйdecins du lieu. On trouva qu'il ne lui manquoit rien d'essentiel а la vie; et son pиre pour faire voir un essai de son expйrience, entreprit d'achever l'ouvrage de la Nature, et de travailler а 'a formation de l'Enfant avec le mкme artifice, que celui dont on se sert pour faire йclore les Poulets en Egypte. Il instruisit une Nourrice de tout ce qu'elle avoit а faire, et ayant fait mettre son fils dans un four proprement accommodй, il rйussit а l'йlever et а lui faire prendre ses accroissemens nйcessaires, par l'uniformitй d'une chaleur йtrangиre mesureй exactement sur les dйgrйs d'un Thermomиtre, ou d'un autre instrument йquivalent, (vide Mich. Guistinian, ne gli Scritt. Liguri а Cart. 223, 488).

On auroit toujours йtй trиs salisfait de l'industrie d'un Pиre si expйrimentй dans l'Art de la Gйnйration, quand il n'auroit pu prolonger la vie а son lits que pour quelques mois, ou pour peu d'annйes.

Mais quand on se reprйsente que l'Enfant a vecu prиs de quatrevingts ans, et qu'il a composй quatre-vingls Ouvrages diffйrents tous fruits d'une longue lecture,— il faut convenir que tout ce qui est incroyable n'est pas toujours faux, et que la Vraisemblance n'est pas toujours du cфte de la Vйritй.

Il n'avoit que dix neuf ans lorsqu'il composa Gonopsychanthropologia de Origine Animae humanae.

(Les Enfans cйlиbres, revu et corrigй par M. de la Monnoye de l'Acadйmie Franзoise.)

Ai to arī beidzu šo nodaļu par nodaļām, ko uzskatu par labako savā sacerējumā, un, ticiet man, katrs, kas to lasīs, pavadis laiku tikpat lietderīgi, kā nokaujoties ar miegu,

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Viss tiks vērsts par labu,— sacīja mans tēvs, sperdams soli o kāpņu laukumiņa uz pirmā pakāpiena,— Šis Trismegists,— ļjdvs turpināja, atkāpdamies uz kāpņu laukumiņu un pievērztlainies tēvocim Tobijam,— bija visu laiku dižākais (Tobij) mirstīgais — viņš bija dižākais valdnieks,— dižākais likumdevējs,— dižākais filozofs,— dižākais priesteris… Un inženieris piebilda tēvocis Tobijs.

Protams,— piekrita mans tēvs,

DIVPADSMITĀ NODAĻA

— Kā tad klājas jūsu saimniecei?— uzsauca mans tēvs, atkal sperdams soli no kāpņu laukumiņa uz pirmā pakāpiena un uzrunādams Suzannu, kas parādījās kāpņu lejgalā ar

Šis priekšlaicīgi dzimušais bija plaukstas garumā, taču viņa tēvs, uzdevis Irstam bērnu izpētīt un uzzinājis, ka tas ir lielāks nekā embrijs, lika to dzīvu nogādāt Rapollo, kur parādīja to Džerolomo Bardi un citiem vietējiem ārstiem, l ika atzīts, ka bērnam ir viss, kas nepieciešams dzīvošanai; tad priekšlaicīgi dzimušā tēvs, gribēdams parādīt savu māku, uzņēmās turpināt dabas aizsākto darbu un strādāt pie bērna izveidošanas, pielietojot tos mākslīgos līdzekļus, ar kādiem Ēģiptē veiksmīgi perināja cāļus. Viņš sīki izstāstīja kopējai, kas viņai darāms, un, pavēlējis ievietot savu dēlu īpaši izmūrētā krāsns rierē, panāca, ka nemainīgā ārējā siltumā, kas precīzi mērīts grādos ar termometru vai citu līdzvērtīgu riku, tas normāli aug un attīstās, (Skat, Mik. Džustiniana «Ligurijas rakstnieki», 225, 488. Ipp ) Pat tādā gadījumā, ja viņam būtu izdevies paildzināt dēla dzīvi par dažiem mēnešiem vai dažiem gadiem, nāktos dziļi apbrīnot tēva pūles, izmēģinot spēkus pēcnācēju vairošanas mākslā.

Taču, kad uzzinām, ka šis bērns nodzīvoja astoņdesmit gadu un uzrakstīja .istoņdesmit visdažādākos sacerējumus, kas visi bija ilgstošas mācīšanās i». ultāls,— mums jāatzīst, ka neticamais ne viemēr ir meli un ka «patiesībai līdzīgais ne vienmēr ir taisnība».

v; ņam bija tikai deviņpadsmit gadu, kad viņš uzrakstīja «Gonoliiihropologia de Originae Animae humanae». («Brīnumbērni», rediģējis riģēiis de Lamonē kunņs, Franču akadēmijas loceklis) (Autora .-/i e.)

milzīgu adatu spilventiņu rokā.— Kā klājas jūsu saimniecei? Tik labi,— atbildēja Suzanna, aiztipinādama garām,

taču nepaceldama acis uz augšu,— cik vien var vēlēties.

Kāds gan es esmu muļķis!— sapīka mans tēvs, atkal pakāpdamies atpakaļ uz laukumiņu,— lai ietu kā iedams, brāli Tobij, atbilde vienmēr skanēs tieši tā.— Bet sakiet, kā jūtas bērns? — Klusums.— Un kur atrodas dakteris Slops?— turpināja tēvs, piepaceldams balsi un lūkodamies pāri margām.— Suzanna bija pārāk tālu, lai dzirdētu.

—    No visām laulības dzīves mīklām,— sacīja mans tēvs, šķērsodams kāpņu laukumiņu, lai atbalstītos pret sienu, kamēr izklāstīs savas domas tēvocim Tobijam, no visām mulsinošajām laulības dzīves mīklām,— viņš teica,— kuru, tici man, brāli Tobij, sanāks tik daudzas ēzeļa kravas, ka visam ījaba ēzeļu baram nebūtu pa spēkam tās pavilkt,— nav otras tik sarežģītas kā šī:— tikko mājasmāte iegūlusi dzemdību gultā, visas sievietes mājā, no kundzes apteksnes līdz pelnu izgrābējai skuķei, izaug par veselu collu garākas un dižojas ar šo collu vairāk nekā ar visām pārējām sava auguma collām.

—    Man drīzāk šķiet,— iebilda tēvocis Tobijs,— ka mēs kļūstam par collu zemāki.— Kad vien sastopu sievieti mātes cerībās,— ar mani tā notiek.— Smags pārbaudījums uzlikts šai cilvēces daļai, brāli Šendij,— sacīja tēvocis Tobijs.— Drausmīga nasta uzlikta sievietei,— viņš turpināja, galvu šūpodams. Jā, jā, tas ir apgrūtinoši,— piekrita mans tēvs, arī

pašūpodams galvu;— taču, nudien, kopš galvu šūpošana nākusi modē, nekad vēl divas galvas nebija šūpojušās reizē, saskanīgi, divu tik dažādu iemeslu mudinātas.

—   Dievs lai svētī ļ viņas visas,— sacīja tēvocis Tobijs

—   Velns lai parauj/ un mans tēvs savās domās.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

—   Ei, nesēj!— lūk, te tev būs sešpensa gabals — ieej tajā grāmattirgotavā un paaicini ārā kritiķi, kam šodien teikšanai Ļoti labprāt došu kronu jebkuram no viņiem, kas ar savu māku man palīdzēs novest pa kāpnēm tēvu un tēvoci Tobiju un iedabūt viņus gultā.

—   Ir pats pēdējais laiks, jo, ja neskaita īslaicīgo snaudienu, kurā viņi abi ieslīga, kamēr Trims urba zābakus,— un kurš, starp citu, čīkstošo durvju viru dēļ neatnesa manam tēvam nekādu labumu,— viņi nebija ne acu aizvēruši kopš brīža

,,.rin > deviņām stundām, kad Obadija ieveda dibenistabā dubm nošļakstīto dakteri Slopu.

Ja man visu mūžu būtu tā jārosās kā šodien — un jāoskrienas… Pagaidiet.

I'irms pabeidzu šo teikumu, gribu izteikt novērojumu par dīvainajām attiecībām, kādas pašlaik izveidojušās starp mani tin lasītāju,— novērojumu, kas neattiecas ne uz vienu citu 11 grāfu kopš pasaules radīšanas kā vien uz mani — un, pēc —lunām domām, arī nekad netiks attiecināts uz kādu citu līdz i pasaules bojāejai;— un, kaut vai tāpēc, ka šis novērojums T visnotaļ jauns, tas pelna jūsu augstības uzmanību.

Šomēnes esmu kļuvis par gadu vecāks, nekā biju šajā pašā l.iikā pirms divpadsmit mēnešiem, un ticis, kā jūs redzat, līdz ceturtā sējuma vidum,— bet ne tālāk par sava mūža pirmo dienu;— no teiktā izriet, ka tagad man nāksies uzrakstīt par trīssimt sešdesmit četrām mūža dienām vairāk nekā tai brīdī, kad uzsāku savas dzīves aprakstu; tātad tā vietā, lai, līdzīgi parastam rakstniekam, ar katru uzrakstīto rindu virzītos tuvāk sava darba nobeigumam,— esmu, gluži otrādi, attālinājies no la par minēto dienu daudzumam atbilstošu sējumu skaitu.— Ja man visu mūžu būtu tā jārosās kā šodien — un kādēļ gan lai nebūtu?— un notikumu izklāsts kopā ar uzskatiem prasītu likpat sīku aprakstu — un kāpēc gan būtu jāskopojas ar vārdiem?—, ja tā turpinātos, tad man būtu jādzīvo trīssimt sešdesmit četras reizes ātrāk, nekā spēju uzrakstīt par savu dzīvi.— No tā jāsecina, ar jūsu augstības atļauju, ka, jo vairāk es rakstu, jo vairāk man jāraksta — un tātad — jo vairāk jūsu augstības lasa, jo vairāk jums nāksies lasīt.

—   Vai tas jūsu augstības acīm darīs labu?

Manām gan tas nāks par labu, un ja vien mani nepazudinās mani UZSKATI, domāju, ka dzīvošu cepuri kuldams uz savas dzīves rēķina vai, citiem vārdiem sakot, baudīšu divas patīkamas dzīves vienlaikus.

Runājot par iecerēm izdot divpadsmit sējumus gadā vai pa sējumam ik mēnesi, tas nekādā ziņā nemaina manas nākotnes izredzes:— lai cik centīgi es rakstītu, lai cik neapdomīgi mestos dzīves virpulī, kā ieteic Horācijs,— nekad man sevi nepanākt, kaut arī es trenktu un nomocītu sevi līdz nabadzībai. Visļaunākajā gadījumā par vienu dienu apsteigšu savu spalvu,— taču ar vienu dienu pietiek, lai uzrakstītu divus sējumus,— bet ar diviem sējumiem gadā pietiks.

—    Lai Dievs palīdz papīrfabrikantiem šajā karaļvalstī, kas mums vēlīgi atdara savus vārtus,— tāpat kā ceru uz providen-

ces palīdzību arī visās citās lietās, kas vien šajā karaļvalstī taps uzsāktas.

Kas attiecas uz zosu vairošanos,— tā man rūpes nesagādā.— Daba ir devīga;— nekad man netrūks riku darbam.

— Tātad, mans draugs, jūs esat noda'oūjis manu tēvu un tēvoci lejup pa kāpnēm un apguldījis? Kā jums tas izdevās?-

— Jūs nolaidāt priekškaru kāpņu lejasgalā.— Tā jau domāju, ka cita ceļa jums nebija. Ņemiet kronu par savām pūlēm.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

—           Padodiet taču manas bikses no krēsla,— tēvs sacīja Suzannai. Nav laika noņemties ar jūsu ģērbšanu, ser,— izsaucās Suzanna,— bērns kļuvis sejā melns kā mana… Kā

jūsu?— jautāja rnans tēvs, jo, līdzīgi visiem oratoriem, dedzīgi meklēja salīdzinājumus.— Ak Kungs, ser,— attrauca Suzanna,— bērnam piemetušies krampji. Bet kur ir misters

Joriks? Nekad viņa nav tur, kur viņam vajadzētu būt,— atbildēja Suzanna,— taču viņa palīgs ar bērnu uz rokām gaida ģērbtuvē, lai uzzinātu vārdu,— bet kundze lika man skriet ko kājas nes un pajautāt, vai nenosaukt bērnu kapteiņa Šendijā vārdā, ja jau viņš ir krusttēvs.

—           Ja zinātu,— mans tēvs, uzaci kasīdams, klusībā sprieda,— ka bērns mirs, visādā ziņā varētu brālim Tobijam darīt to prieku,— un miršanas gadījumā būtu arī žēl izniekot viņa dēļ tik lielisku vārdu kā Trismegists.— Taču bērns var atlabt.

—    Nē, nē,— tēvs sacīja Suzannai,— pagaidiet, es celšos!

Nav laika!— atsaucās Suzanna,— bērns ir tik melns kā mana

kurpe. Trismegists,— sacīja mans tēvs. Bet pagaidiet —

jums ir caura galva, Suzanna,— viņš piebilda,— vai varēsiet Trismegistu paturēt prātā, kamēr tiksiet līdz gaiteņa galam? Vai varēšu?— iesaucās Suzanna, dusmās aizcirzdama

durvis. Lai mani nošauj, ja viņa to varēs,— sacīja mans

tēvs, tumsā izlēkdams no gultas un meklēdams bikses.

Suzanna skrēja pa gaiteni, cik kājās spēka.

Mans tēvs drudžaini centās uztaustīt bikses.

Laika ziņā Suzanna bija ieguvēja un tāda arī palika.— Tris-

unvēlkautkas,— sauca Suzanna. Visā pasaulē nav otra kris-

tārnvārda,— apgavoja mācītāja palīgs,— kas sāktos ar Tris-,

vienīgi Tristrams. Tādā gadījumā Tristram-gists,— pieļāva

Suzanna.

Nekāda gista tur galā nav, muļķe!— Mani pašu tā

miuc,— atbildēja mācītāja palīgs, iegremdēdams roku kristāmn aukā.— Tristram!—viņš iesāka,— utt., utt., utt.— Tā man • Uva vārdu Tristrams, un Tristrams es palikšu līdz savai nāves Stundai.

Mans tēvs, pārmetis rītasvārkus pār roku, sekoja Suzannai, ģerbies vienīgi biksēs, kas, steigā aizpogātas, turējās tikai uz vienas pogas, un tā pati steigā tikai līdz pusei iestumta pogcaurumā.

— Vai viņa nebija aizmirsusi vārdu?— sauca tēvs, mazliet

pavēris durvis. Nē, nē, ser,— prātīgi atsaucās mācītāja

palīgs. Un bērns jūtas labāk!— paziņoja Suzanna. Bet

kā klājas jūsu saimniecei? Tik labi,— sacīja Suzanna,— ka

labāk nevar būt. Tpu!— nošņācās mans tēvs, bikšu pogai

slīdot no pogcauruma.— Vai šis izsaukuma vārds bija domāts Suzannai vai pogcaurumam, vai šis «tpu» izteica kautrību vai nicinājumu,— nav skaidrs un nebūs skaidrs, kamēr atradīšu laiku uzrakstīt trīs sirdij tuvas nodaļas:— proti, nodaļu par istabenēm, nodaļu par izsaukuma vārdiem un nodaļu par pogcaurumiem.

Taču šobrīd varu lasītājam teikt vienīgi to, ka reizē ar izsaucienu «tpu!» mans tēvs apcirtās riņķī — un, ar vienu roku pieturēdams bikses, bet otrai pāri pārmezdams rītasvārkus, devās pa gaiteni uz savu gultu, gan mazliet lēnākā solī, nekā nākot šurp.

PIECPADSMITA NODAĻA

Vēlētos, kaut mācētu uzrakstīt nodaļu par miegu!

Nekad nebūtu varējis rasties piemērotāks gadījums par pašreizējo, kad. mājniekiem visi aizkari aizvilkti, sveces nodzēstas — un ikvienas dzīvas radības acis aizvērtas,— vaļā ir tikai viena vienīga, kas pieder manas mātes kopējai, jo viņas otra acs jau divdesmit gadus kā ciet.

Tā ir brīnišķīga tēma.

Un tomēr, lai cik tā brīnišķīga, labāk apņemtos gan ātrāk, gan veiksmīgāk uzrakstīt duci nodaļu par pogcaurumiem nekā vienu vienīgu par miegu.

Pogcaurumi! jau paši par sevi tie rosina iztēli — un, ticiet

man, kad saskaros ar tiem,— jūs, cienīgie džentlmeņi ar garajām bārdām,— varat kaut plīst aiz uzpūtības, es izklaidēšos

ar pogcaurumiem,— tie visi būs mani,— tā ir neskarta tēma,— mani nemulsinās sveša gudrība un skaisti vārdi.

Bet, kas attiecas uz miegu,— jau iepriekš zinu, ka šī tēma nav man pa spēkam:— pirmkārt, neprotu mētāties ar skaistām frāzēm — un, otrkārt, neparko nevaru, savilcis svinīgu seju, gvelzt muļķības, iegalvojot,— ka tas ir nelaimīgo patvērums,— cietumnieku atsvabinātājs,— mīksts pagalvis izmisušajiem, nogurušajiem un bēdu salauztajiem, tāpat nespētu dabūt pāri lūpām melus, ka no visām jaukajām un tīkamajām mūsu ķermeņa norisēm, ar kurām lielais Radītājs savā dāsnumā mūs vēlīgi aplaimojis, lai atlīdzinātu par ciešanām, ko uzlicis mums par sodu pēc sava prāta un taisnīguma,— šī ir pati galvenā (man zināmas desmitkārt pārākas baudas)—vai, kāda tā laime, kad cilvēks pēc dienišķām rūpēm un pārdzīvojumiem atslīgst uz muguras savā guļvietā, bet dvēsele viņa ķermenī iegrozās tā, ka, lai kurp tā arī raudzītos, pāri plešas rāmas un skaidras debesis — tās neaptumšo nedz vēlmes,— nedz bailes,— nedz šaubas; nav arī tādu šķēršļu ne pagātnē, ne tagadnē, ne nākotnē, ko šajā saldajā aizmirstībā iztēle bez pūlēm nevarētu pārvarēt.

«Dieva svētība,» sacīja Sančo Pansa, «lai nāk pār cilvēku, kas pirmais izdomāja to, ko sauc par miegu:— tas apņem mūs no galvas līdz kājām kā apmetnis.» Šie vārdi man šķiet svarīgāki un siltāk uzrunā sirdi un jūtas nekā visas disertācijas, kas par šo jautājumu izspiestas no mācīto vīru smadzenēm, vienkopus ņemot.

—   Tas nenozīmē, ka es pilnībā noliedzu Monteņa domas par miegu,— savā ziņā tās ir apbrīnas vērtas.— (Citēju pēc atmiņas.)

—    Mēs baudām miegu, tāpat kā visus pārējos priekus,— viņš saka,— nemanīdami un nejuzdami, kā tas klusītēm aizslīd un izgaist.— Mums vajadzētu to pētīt un apcerēt, lai pienācīgi pateiktos tam, kas mums to dāvā.— Šajā nolūkā pavēlu mani miegā traucēt, lai es varētu to labāk un pilnīgāk izbaudīt.— Un tomēr,— viņš turpina,— es zinu maz tādu cilvēku, kas, ja nepieciešams, tāpat kā es, prot iztikt ar miega mazumiņu; mans ķermenis spēj izturēt spēcīgu, taču ne smagu un pēkšņu piepūli;— pēdējā laikā es izvairos no jebkādas smagas fiziskas slodzes,— pastaiga mani nenogurdina, taču kopš jaunības gadiem man nav paticis slīpēt bruģi. Labprāt guļu cietā guļvietā un vienatnē, pat bez sievas.— Pēdējie vārdi var lasītājos modināt šaubas, taču atcerieties: «La Vraisemblance (kā saka Beils, runājot ar Licetusa dzimšanu) riest pas toujours du Cote de la Veritē.»— Bet pietiks runāt par miegu.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

—          Ja vien mana sieva neiebildīs, brāli Tobij, Trismegistu saģērbs an nonesīs lejā pie mums, kamēr brokastojam.

—    Ej, Obadija, pasaki, lai ierodas Suzanna!

—           Nupat viņa uzskrēja pa kāpnēm,— atbildēja Obadija,— raudādama un elsodama, un rokas lauzīdama, it kā sirds viņai taisītos lūzt.

—           Šomēnes mums būs ko turēt,— sacīja mans tēvs, novērsdamies no Obadijas un labu brīdi skumīgi vērdamies tēvoča Tobija sejā,— velnišķīgs mēnesis mūs sagaida, brāli Tobij,— sacīja mans tēvs, iespiezdams rokas sānos un šūpodams

galvu,— uguns, ūdens, sievietes, vējš,— brāli Tobij! Laikam

notikusi kāda nelaime,— bažījās tēvocis Tobijs. Tā ir gan

nelaime,— klaigāja mans tēvs,— ja visas šīs nesamierināmās stihijas izlaužas brīvībā un uzrīko īstu raganu danci visos viena

kārtīga cilvēka mājas kaktiņos. Ģimenes mieram maz

līdzēts, brāli Tobij, ka mēs abi nezaudējam savaldību un sēžam šeit klusi un rāmi,— kamēr virs mūsu galvām trako tāda vētra.

—    Bet kas noticis, Suzanna? Bērnu nokristīja par Tris-

tramu,— un manai saimniecei nupat beidzās histērijas lēkme šitā vārda dēļ. Nē!— tā nav mana vaina,— taisnojās Suzanna,— es viņam teicu, ka Tristram-gists.

Dzer tēju viens, brāli Tobij,— sacīja mans tēvs, noņemdams no vadža cepuri,— taču viņa balsī un kustībās nemanīja ne zīmes no uzbudinājuma un drudžainības, kā varētu iedomāties parasts lasītājs,

Jo balsi viņš izlocīja vislabskanīgākajās modulācijās,— bet cepuri noņēma visliegākajām ķermeņa kustībām, kādas nelaime jebkad harmoniski sakausējusi vienkop.

—           Ej uz pļaviņu un pasauc kaprāli Trimu,— tēvocis Tobijs palūdza Obadijam, tiklīdz mans tēvs bija atstājis istabu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Kad nelaime ar manu DEGUNU tik dziļi satrieca tēvu,— viņš, kā lasītājs atceras, acumirklī devās uz augšējo stāvu un iemetās gultā; šis apstāklis lasītāju, ja vien tas nav smalks cilvēka dabas pazinējs, vedinās domāt, ka arī pēc nelaimes ar manu KRISTĀMVĀRDU tēvs, tāpat kā toreiz, pamīšus staigās augšup lejup; nē.

—    Dažādais smagums, dārgo ser,— nē, pat dažādās divu

vienādi nomācošu nepatikšanu ārējās izpausmes — ļoti būtiski ietekmē attieksmi, ar kādu mēs uzņemam un pārciešam tās*— Nav pagājusi vēl ne pusstunda, kad es (drudžainā steigā un neapdomībā, kas raksturīga nabaga velniem, kuri raksta maizes kumosa dēļ) iesviedu ugunī melnraksta vietā tīrraksta lapu, ko tikko biju pabeidzis un rūpīgi pārrakstījis.

Tajā pašā acumirklī norāvu no galvas parūku un no visa spēka metu pret griestiem;— tiesa, es to noķēru kritienā,— taču dusmas bija kā ar roku atņemtas; diezin vai Dabā atrastos otra tāda lieta, kas būtu spējusi man sniegt šādu tūlītēju atvieglinājumu, Tā ir viņa, vēlīgā dieve, kas sarūgtinājuma brīžos acumirklīgā jūtu uzplūdā liek mums neapdomīgi pluinīt kādu lietu vai arī nezin kādēļ nostāda mūs zināmā ķermeņa stāvoklī vai vietā.— Taču ņemiet vērā, kundze, ka mūsu dzīvi caurvij mīklas un noslēpumi;— visikdienišķākajām parādībām, ar kurām saskaramies, ir savas tumšās puses, kam cauri izurbties nespēj visasākā redze, un pat ar visgaišāko un dižāko prātu apveltītie starp mums apjūk un neziņā mulst gandrīz pie ikviena ieplaisājuma dabas veidojumos; tā kā šī parādība, līdzīgi tūkstoš citām, atklājas mums tādā izpausmē, kas — kaut arī nav ar mūsu saprašanu izprotama — tomēr, atļaujiet sacīt, jūsu svētības un augstības, atnes mums labumu,— un ar to mēs esam mierā.

Tātad no šīm bēdām mans tēvs ne sitams nespēja likties guļus,— nedz arī tās uznest augšstāvā kā iepriekšējās;— viņš savaldīgi devās pastaigā uz zivju dīķi, nesdams tās līdzi.

Ja mans tēvs būtu atbalstījis galvu delnā un veselu stundu

domājis, kādu ceļu izvēlēties, ari tad Sajēga, visus piecus

prātus sakopojusi, nebūtu varējusi viņam norādīt ceļu uz jaukāku pastaigas vietu; zivju dīķiem, ser, piemīt kaut kas tāds — bet kas, to uzminēt es atstāju dīķu sistēmas plānotāju un racēju ziņā;— taču, atrodoties vētrainu emociju pirmo uzplūdu varā, lēna un nosvērta pastaiga gar dīķi tik neizsakāmi nomierina, ka bieži esmu brīnījies, kādēļ nedz Pitagors, nedz Platons, nedz Solons, nedz Likurgs, nedz Muhameds, nedz arī kāds cits no mūsu slavenajiem likumdevējiem nav izdevis nekādu priekšrakstu šajā sakarā.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

— Jūsu augstība,— sacīja Trims, aizvērdams viesistabas durvis, pirms sāka runāt,— laikam jau būs dzirdējis par nelaimīgo misēkli. Ak, jā, Trim,— ; ucās tēvocis Tobijs,— un ta-

mani ļoti sarūgtina. —Arī es esmu dziļi sarūgtināts, bet es ceru,— atbildēja Trims,— jūsu augstība būs tik taisnīgs un man

licēs, ka es pie tā neesmu vainojams ne mazākajā mērā.

Tu — Trim?— iesaucās mans tēvocis Tobijs, laipni skatīdamies

viņam sejā, tā jau ir Suzannas un mācītāja palīga kopīgā

vaina! Kas viņiem abiem, piedošan', jūsu augstība, bija meklējams dārzā? Tu gribi teikt — gaitenī,— izlaboja tēvocis

Tobijs.

Trims juta, ka sarunājis aplamības, un, dziļi paklanījies,

aprāvās. Divas nelaimes,— kaprālis klusībā nodomāja,— ir

vismaz divreiz vairāk, nekā vajadzīgs vienas reizes runāšanai;— par postījumiem, ko nodarījusi govs, ielauzdamās nocietinājumos, varēs pastāstīt viņa augstībai kaut kad vēlāk. Trima atjautība un taktiskums, kas slēpās aiz dziļās

paklanīšanās, kliedēja tēvoča Tobija aizdomas, tāpēc viņš turpināja savu sakāmo Trimam šādiem vārdiem:

— No savas puses saku, Trim, kaut gan neredzu lielas starpības, vai manu brāļadēlu sauc Tristrams vai Trismegists,— tomēr, tā kā mans brālis šo kļūdīšanos tik ļoti ņem pie sirds, Trim,— es labprāt būtu devis simts mārciņu, lai tā

nebūtu notikusi. Simt mārciņu, piedošan', jūsu augstība!—

izsaucās Trims,— es par to nedotu pat ķiršu kauliņu. Nedotu ari es, Trim, ja runa būtu par mani,— atrunājās tēvocis Tobijs, taču mans brālis, ar kuru par šo jautājumu nav vērts strīdēties, apgalvo, ka kristāmvārdu ietekme esot daudz lielāka, nekā nezinātājam šķiet,— jo kopš pasaules radīšanas, viņš saka, nekad neviens cilvēks, saukts par Tristramu, neesot paveicis neko diženu vai varonīgu.— Vēl vairāk — viņš ir cieši pārliecināts, ka cilvēks ar šādu vārdu

nevarot būt nedz mācīts, nedz gudrs, nedz drosmīgs. Tās ir

iedomas no viena gala līdz otram, piedošan', jūsu augstība;— es cīnījos tikpat labi,— sacīja kaprālis,— kad pulkā mani sāka saukt par Trimu, kā tad, kad mani sauca Džeimss Batlers.—-Bet par sevi varu teikt,— sacīja tēvocis Tobijs,— lai gan man ir kauns lielīties, Trim,— pat tad, ja mans vārds būtu Aleksandrs, es pie Namīras būtu izpildījis tikai savu pienākumu. Vārds vietā, jūsu augstība!— iesaucās Trims, panākdams trīs soļus uz priekšu,— vai gan cilvēks domā par savu kristāmvārdu, kad dodas uzbrukumā? Vai kad stāv tranšejā, Trim?— sauca tēvocis Tobijs, izskatīdamies nelokāmi stingrs. Vai kad metas pārrāvumā?— jautāja Trims, izspraukdamies starp diviem krēsliem.— Vai uzbrukdams ienaidnieka pozīcijām?— sauca tēvocis, uzlēkdams kājās un izstiep-

dams kruķi kā šķēpu. Vai stāvēdams karavīru vada priekšā?— sauca Trims, turēdams spieķi kā šauteni pēc komandas «Godam sveikt!» Vai kad rāpjas augšup pa cietokšņa nogāzi?— sauca tēvocis Tobijs, aizrautībā uzlikdams kāju uz ķeblīša.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Mans tēvs bija atgriezies no pastaigas gar zivju dīķi — un vēra viesistabas durvis pašā uzbrukuma karstumā, tieši tajā mirklī, kad tēvocis Tobijs rāpās augšup pa cietokšņa nogāzi.— Trims nolaida ieroci.— Savu mūžu tēvocis Tobijs nebija pieķerts tik neprātīgā ātrumā joņojam JĀJAMZIRDZIŅA mugurā! Ak vai, tēvoci Tobij! ja visu savu spožo daiļrunību tēvam nebūtu vajadzējis veltīt daudz nopietnākai tēmai,— kā jūs abi — tu un tavs JĀJAMZIRDZIŅŠ — būtu tikuši izsmieti!

Mans tēvs uzkarināja cepuri uz vadža tikpat savaldīgi, kā bija to noņēmis, pēc tam, uzmetis ātru skatienu nekārtīgi izgrūstītajām istablietām, paņēma vienu no krēsliem, kuri kaprālim bija noderējuši, lai veidotu pārrāvumu, un, nolicis to iepretī tēvocim Tobijam, apsēdās, bet, tikko bija novākti tējas trauki un aizvērtas durvis, izplūda šādās žēlabās:

MANA TĒVA ŽĒLABAS

— Nav vērts ilgāk,— sacīja mans tēvs, vērsdamies tiklab pie Ernulfa lāstu grāmatas, kas gulēja kaktiņā uz kamīna plaukta,— kā pie tēvoča, kurš sēdēja zem tā,— nav vērts ilgāk,— sacīja mans tēvs tik žēlabaini un skumīgi, ka metās baisi,— cīnīties, kā esmu to darījis, pret šo visdrūmāko no cilvēka pārliecībām.— Skaidri redzams, ka, vai nu par maniem grēkiem, brāli Tobij, vai par Šendiju dzimtas grēkiem un noziegumiem debesīm labpaticies vērst pret mani savu vissmagāko artilēriju un ka mana dēla labklājība ir tas mērķis, uz kuru tiek raidīta visspēcīgākā uguns. -Ja tā notiktu, šāda viesuļuguns sagrautu pasauli lupatu lēveros, brāli Šendij,— apgalvoja tēvocis Tobijs. Nelaimīgais Tristrams! dusmu

bērns! nevarības bērns! traucējuma, kļūdas un neapmierinātības bērns! Vai embrija slimību grāmatā atradīsies kaut viena liksta vai nelaime, spējīga kaitēt taviem kauliem vai samudžināt tava ķermeņa šķiedras, kura nebūtu tevi piemeklējusi, pirms vēl tu ieradies pasaulē?— Cik daudz bēdu ceļā uz

loī cik bēdu pēc tam!— ieņemts sava tēva mūža pēdējās dienās,— kad viņa garīgie un miesīgie spēki dilst,— kad dabiskus siltums un dabiskais mitrums — elementi, kuriem būtu vajadzējis veiksmīgi savienoties tavā organismā, izsīkst un tavas būtnes aizsākumam nekas nav palicis pāri, vienīgi tukša šķietamība!— Labākajā gadījumā ras ir nožēlojami, brāli Tobij, ka pietrūka jebkādas palīdzības, ko abpusējas rūpes un

gādība varēja sniegt. Bet cik smagi mēs tikām piemeklēti!

Tu zini, kā tas notika, brāli Tobij!— atgadījums ir pārāk bēdīgs, lai to šobrīd vēlreiz cilātu,— kad dzīvības spēku lazumiņš, kas man vēl piemita un kam vajadzēja iedibināt atmiņu, iztēli, apķērību,— tika izkliedēts, apmulsināts, satraukts, iztramdīts un aizdzīts pie visiem velniem!

Te nu bija laiks darīt galu nelaimīgā vajāšanai un ''aut

vai pamēģināt, vai tavas svaines mierīgais un līdzsvarotais dvēseles stāvoklis, uzmanīgi vērojot, brāli Tobij, ko viņa izdala un ko uzņem,— kā arī pārējās non-naturals, deviņu mēnešu ilgajā grūtniecības laikā nebūtu varējis vērst visu par labu. Manam bērnam tika laupīts arī tas! Kādus satraucošus pārdzīvojumus viņa sagādāja sev un tātad arī savas miesas auglim ar aplamo tiepšanos dzemdēt Londonā! Man šķita, ka svaine pakļaujas vislielākajā padevībā,— atbildēja tēvocis Tobijs,— netiku dzirdējis no viņas ļaunu vārdu par šo lēmumu. Viņa dusmojās sevī,— sauca mans tēvs,— bet tas, atļauj aizrādīt, brāli Tobij, bērnam nāca desmitreiz vairāk par ļaunu,— turklāt kādus karus viņa izkaroja ar mani!— un kādas nemitīgas vētras plosījās, runājot par bērnu saņēmēju!— Šādā veidā viņa jāva jūtām vaļu,— sacīja tēvocis Tobijs. Vaļu!— iesaucās mans tēvs, paceldams acis uz debesīm.

—  Taču tas viss ir nieks, manu dārgo Tobij, salīdzinājumā ar pārestību, kas mums nodarīta, bērnam nākot pasaulē ar galvu pa priekšu, kad mana vienīgā vēlēšanās šajā kauliņu saspiešanas brīdī bija izglābt viņa sinadzeņpodu neielauzīiu un neievainotu!

Mana teorija, par spīti piesardzībai, tāpat kā bērns mātes klēpī, tika sagriezta ar kājām gaisā! Viņa galva nokļuva rupjas rokas rvērienā un, četri simti septiņdesmit angļu tirgus mārciņu smagam spiedienam perpendikulāri iedarbojoties uz tās virsējās daļas,— šobrīd tikai par deviņdesmit procentiem varam būt droši, ka smalkais smadzeņu šķiedru vijums nav saplēsts un sadriskāts skrandās.

—  Tornēr mēs būtu vēl kaut kā izkūlušies!— Muļķim, ākstam, vējagrābslim,— dodiet viņam tikai DEGUNU!— krop-

iim, pundurim, pjāpukulei, cāļa smadzenēm — (piešķiriet viņam trūkumus, kādus vien gribat) — ceļš uz laimi mūždien vaļāl Ak, Licetus! Licetus! Būtu es aplaimots ar piecarpus collu garu embriju, kāds biji tu,— liktenim pār mani nebūtu varas.

—   Taču ari tad vēl bija atlikusi viena cerība, ka mūsu bērnam veiksies…— Ak, Tristram! Tristram! Tristram!

—    Būs jāaizsūta pēc mistera Jorika,— sacīja mans tēvocis Tobijs.

—   Vari sūtīt pēc kā vien vēlies,— atbildēja tēvs.

DIVDESMITA NODAĻA

Kādā ātrumā, līkumodams un lēkādams divus soļus šurp, divus — turp,— esmu joņojis cauri šiem četriem sējumiem, ne reizes neatskatīdamies un pat neparaudzīdamies sānis, lai redzētu, kam esmu uzminis!— Nemīšu virsū nevienam,— klusībā apņēmos, sēzdamies seglos. Jāšu straujos auļos, bet pa

ceļam neaizskaršu pat visnožēlojamāko ēzeli.— Tā es devos

ceļā — pa vienu taciņu kalnā, pa otru lejā,— cauri šai

barjerai,— pāri tai, it kā man pa pēdām dzītos visapsēstākais žokejs.

Taču, jājot tādā ātrumā, kaut arī jums būtu viscēlākie nodomi un apņemšanās, miljons pret vienu, ka nodarīsiet

kādam, ja ari ne pats sev, miesas bojājumus. Viņš ir

nomests,— viņš ir izsists no segliem,— viņš ir pazaudējis savu cepuri,— viņš ir gar zemi,— viņš lauzīs sev kaklu!— skatieties!— kaut viņš nebūtu pilnos auļos iedrāzies kareivīgi noskaņotu kritiķu apmetnē!— viņš izšķaidīs sev smadzenes pret vienu no tās mietiem!— viņa uzbrukums atvairīts!— skatieties,— tagad viņš ar nolaistu pīķi kā apsēsts nesas cauri gleznotāju, vijolnieku, dzejnieku, biogrāfu, ārstu, likumnieku, loģiķu, aktieru, sholastiķu, garīdznieku, valstvīru, karavīru, kazuistu, lietpratēju, prelātu, pāvestu un inženieru pūlim!— Nebīstieties,— es solīju,— neaiztikšu pat visnožēlojamāko ēzeli uz karaļa lielceļa! Bet jūsu zirgs šķiež dubļus — redziet, kā jūs esat apšļakstījis vienu bīskapu!——Dieva dēļ! Ceru, ka tas bija tikai

Ernulfs,— es aizbildinājos. Bet jūs esat iemetis dubļus tieši

sejā Lemuāna, Deromiņī un Demarsiļī kungiem, Sorbonnas doktoriem. Tas notika pagājušajā gadā,— es taisnojos. Bet šobrīd jūs esat uzminis vienam karalim. Karaļiem

pienākuši grūti laiki,— es atbildēju,— ja viņus mīda tāds cilvēciņš kā es.

—   Jūs esat viņam uzminis,— neatlaidās mans apsūdzētājs.

—       Noliedzu to,— es tiepos un, tā no viņa atkratījies, tagad hvu jūsu priekšā ar grožiem vienā rokā, bet cepuri — otrā, nluvs sākt kādu stāstu. Par ko tas vēstis? To jūs uzziniet nākamajā nodaļā.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Kādā ziemas vakarā Francijas karalis Frānsiss I sildījās pie mīnā dziestošajām oglēm un pārsprieda ar savu pirmo ministru šādas tādas lietas, kas attiecās uz valsts labklājību. [12] — Nenāktu par ļaunu,— ieminējās karalis, bikstīdams ogles ar .spieķīti,— mazliet nostiprināt labo saprašanos starp mūsu zemi

un Sveici. Nav jēgas, sir,— atbildēja ministrs,— dot šiem

ļ.iudīm naudu:— viņi ir spējīgi aprīt visu Francijas valsts

kusi. Nu! nu!— atbildēja karalis,— ir vēl citi ceļi, ne tikai

piekukuļošana, premjerministra kungs, kā uzpirkt valstis. Pagodināšu Šveici, uzaicinādams to par krusttēvu savam gaidāmajum bērnam. Šādi rīkodamies,— sacīja ministrs,— jūsu majestāte sakaitinās visus Eiropas gramatiķus: Šveice, kā republika būdama sieviešu dzimtes, nekādā gadījumā nevar kļūt par

krusttēvu. Tad lai kļūst par krustmāti,— Frānsiss, ilgi

negudrodams, attrauca.— Tātad rīt no rīta ar vēstnesi paziņo jiet Šveicei manu nodomu.

—          Esmu pārsteigts,— sacīja Frānsiss I (divas nedēļas vē lak), ministram ienākot karaļa apartamentos,— ka līdz pat šim laikam neesam saņēmuši no Šveices nekādu atbildi.— Sir, esmu ieradies tieši tādēļ,— sacīja premjerministra kungs,— lai .sniegtu jums ziņojumu šajā lietā. Vai viņi uzņēmuši priekšlikumu labvēlīgi?— vaicāja karalis. Labvēlīgi, sir,— atbildēja mtinistrs,— un augstu vērtē godu, ko jūsu majestāte viņiem parādījis; taču republika kā krustmāte pieprasa tiesības šoreiz izvēlēties bērna vārdu.

—          Pats par sevi saprotams,— sacīja karalis,— republika nosauks viņu par Frānsisu, Henriju vai Luiju, vai kādā citā

mums patīkamā vārdā. Jūsu majestāte maldās,— atbildēja

ministrs.— Nupat saņēmu no mūsu rezidences ziņu par republikas lēmumu arī šajā jautājumā. Un kādu vārdu dofīnam izvēlējusies republika? Sadrahs, Mesahs, Abednego,— atbildēja ministrs. Pie svētā Pētera jostas!— negribu ielaisties

ar šveiciešiem nekādos darījumos,— iesaucās Frānsiss I, paraudams uz augšu bikses un satraukti soļodams pa istabu.

—  Jūsu majestāte nevar atsaukt savu priekšlikumu,— rāmi iebilda ministrs.

—  Dosim viņiem naudu,— sacīja karalis.

—  Sir, valsts kasē neatradīsies pat sešdesmit tūkstoš kronu,— atbildēja ministrs. Ieķīlāšu sava karaļkroņa vērtīgāko dārgakmeni,— nolēma Frānsiss I.

—  Šoreiz jau arī jūsu gods ir apķīlāts,— atgādināja premjerministra kungs.

—  Tādā gadījumā, premjerministra kungs,— sacīja karalis,— zvēru pie…— mēs pieteiksim viņiem karu.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Kaut gan sirsnīgi esmu vēlējies un cītīgi pūlējies (izmantojot niecīgās spējas, ar ko Dievam labpaticies mani apveltīt, un vaļas brīžus, kas atlicināti pēc nodošanās ienesīgākām nodarbībām un veselīgākiem laika kavēkļiem), lai šīs plānās grāmatiņas, ko ielieku tavās rokās, laipno lasītāj, aizvietotu daudz biezākus sējumus,— tomēr aušīgā rotaļībā esmu izturējies pret tevi tik vieglprātīgi, ka tagad gaužām kaunos visā nopietnībā lūgt tevi būt iecietīgam. No sirds lūdzu ticēt man, ka,

atklājot sava tēva uzskatus par kristāmvārdiem,— man ne prātā nav bijis aizskart Frārisisu I,— nedz, stāstot gadījumu ar degunu,— Frānsisu IX,— nedz, attēlojot tēvoča Tobija iedabu, raksturot manu tautiešu militārās tieksmes — ievainojums viņa cirksnī pilnīgi izslēdz šādas salīdzināšanas iespēju — ,— nedz ar Trima tēlu esmu domājis Ormondas hercogu vai, sacerot šo grāmatu, vērsies pret iepriekšnolemtību, izvēles brīvību vai nodokļiem.— Ja tā vispār pret kaut ko vēršas,— tad vēršas, ar jūsu augstību atļauju, tikai pret splinu, lai ar biežāku un spēcīgāku diafragmas pacelšanos un nolaišanos, kā arī starpribu un vēdera muskuļu vibrāciju, kas rodas smejoties, izdzītu žulti un pārējās rūgtās sulas, ko tā izraisa, līdz ar visām kaitīgajām emocijām no viņa majestātes pavalstnieku žultspūšļa, aknām un aizkuņģa dziedzera un ievadītu tās divpadsmitpirkstu zarnā.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

—  Vai notikušo var padarīt par nebijušu, Jorik?— vaicāja mans tēvs.— Pēc manām domām,— viņš turpināja,— nevar. Es vāji pārzinu baznīcas likumus,— atzinās Joriks.— Bet, tā kā no visiem ļaunumiem vismokošākā ir neziņa,

pilina/ noskaidrosim, kas vissliktākajā gadījumā mūs ■№ui<la. Ciest nevaru šos lielos mielastus,— sacīja mans |t#v,v Šoreiz nav runa par mielasta apmēriem,— atbildēja Boriks,— mēvS, mister Šendij, gribam izdibināt līdz galam, vai ļVAnlu var vai nevar mainīt, un, tā kā galda vidū būs jāsastopas Pllk daudzām bīskapijas pilnvaroto, baznīcas tiesas priekšsēdēpirtju, advokātu, zvērināto piesēdētāju, tiesas protokolistu un I l/,i ilako teoloģijas zinātnieku, kā arī citām bārdām un tā kā ļphlijs tik neatlaidīgi jūs ielūdz,— kurš gan, atrazdamies jūsu Bēdīgajā stāvoklī, neizmantotu šādu izdevību? Nepieciešams ivlcnigi,— turpināja Joriks,— pārpratuma būtību izstāstīt Didiļļam un jaut, lai viņš pēc pusdienām sarunas virza tā, ka tās skartu šo tēmu. —Tādā gadījumā arī manam brālim Tobijam ļ.il rauc līdzi!— izsaucās tēvs, rokas plaukšķinādams.

Pakar uz nakti manu veco parūku ar lentīti un tresoto mundieri pie kamīna, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Šaubu nav, ser,— šeit trūkst veselas nodaļas,— un tas

rada atstarpi desmit lappušu garumā;— taču grāmatsējējs nav nedz muļķis, nedz blēdis, nedz pienapuika,— tāpat arī grāmata ne par matu nav kļuvusi nepilnīgāka (vismaz ne šīs starpas • leļ),— bet, gluži otrādi, šai nodaļai iztrūkstot, tapusi pilnīgāka u 11 nobeigtāka nekā tad, ja nodaļa nebūtu izlaista, ko es jūsu svētībām pierādīšu šādi.— Vispirms, starp citu, jautāšu, vai .'.adu eksperimentu tikpat veiksmīgi nevarētu izdarīt arī ar vairākām citām nodaļām; taču, eksperimentējot ar nodaļam, ja atļauts teikt, jūsu svētības, —ne pie kāda gala nenonaksim,— diezgan esam eksperimentējuši;— tātad šis jautājums izlemts.

Taču, pirms ņemos pierādīt, atļaujiet vienīgi piebilst, ka nodaļā, kuru esmu izrāvis un kuru jūs visi tagad lasītu šās nodaļas vietā,— bija aprakstīta mana tēva, tēvoča Tobija, Trima un Obadijas pošanās ceļā un brauciens vizītē uz * * * *.

— Brauksim karietē,— ierosināja mans tēvs.— Bet saki, Obadija, vai ģerbonis pārtaisīts?— Mans stāsts būtu daudz ieguvis, ja iesākumā būtu jums pastāstījis, ka tajā laikā, kad mātes ģerbonis tika pievienots Šendiju ģerbonim un karieti uz tēva kāzām pārkrāsoja, sagadījās tā, ka kariešu apgleznotājs — vai nu tāpēc, ka visus darbus, līdzīgi Turpīlijam Romietim vai Hansam Holbeinam no Bāzeles, darīja ar kreiso

roku,— vai ari vaina drīzāk slēpās mākslinieka galvā nekā rokā,— vai, visbeidzot, tāpēc, ka viss, kam vien kāds sakars ar mīisu dzimtu, tiecās nosvērties uz Jauno pusi,— tomēr sagadījās tā, ka, mums par kaunu, labējās diagonālās joslas vietā, kas mums likumīgi pienācās kopš Harija VIII laikiem, liktenīgas sagadīšanās dēļ šķērsām pāri visam Šendiju ģērbonim bija novilkta kreiliska diagonālā josla. Negribas ticēt, ka gudru cilvēku, kāds bija mans tēvs, tik smagi varēja nomākt tamlīdzīgi sīkumi. Kad vien tēvs padzirdēja mājā pieminam karieti — vienalga, kam tā piederēja,— vai karietes kučieri, vai karietes zirgu, vai karietes iznomāšanu, viņš mūždien žēlojās par pazemojošo bastarda zīmi uz karietes durvīm; nekad viņš nespēja iekāpt, karietē vai izkāpt no tās, nepagriezies, lai paskatītos uz ģerboni, un nenozvērējies, ka šodien pēdējo reizi sper lajā kāju, kamēr nebūs aizkrāsota kreiliska josla;— taču, līdzīgi durvju virām, tā bija viena no daudzajām lietām, par kurām likteņa grāmatā stāv rakstīts, ka mūžam cilvēki par tām kurnēs (un gudrākās ģimenēs nekā mūsējā),— bet nekad tās neizlabos.

— Prasīju, vai kreiliskā josla notīrīta,— neatlaidās mans

tēvs. Nekas nav notīrīts, ser,— atbildēja Obadija,— vienīgi

polsterējums karietes iekšpusē. Dosimies ceļā jāšus,—

sacīja mans tēvs, pievērsdamies Jorikam. Par visu mazāk

uz pasaules garīdznieki jēdz no heraldikas,— ja nu vēl mazāk no politikas,— sacīja Joriks.-—Kāda tam nozīme!— iesaucās mans tēvs.— Man būtu kauns viņiem acīs rādīties ar kauna

traipu ģerbonī. Tad ta liela muiža tā kreiliskā josla,—

sacīja tēvocis Tobijs, bāzdams galvā parūku ar lentīti. Tiešām nav liela,— atsaucās mans tēvs,— ja tev liekas,

ka tā pieklājas, tad jau tu vari šādā karietē ar kreiliska joslu

braukāt vizītēs kopā ar krustmāti Dinu! Nabaga tēvocis

nosarka. Tēvs dusmojās pats uz sevi. Nē, dārgo brāli

Tobij,— viņš sacīja, mainīdams balss noskaņu,— taču ar mitrumu pievilgušais karietes polsterējums var no jauna izraisīt manos krustos tādu pašu išiasu kā pagājušās ziemas decembrī, janvārī un februārī, tāpēc esi tik labs — jāj manas sievas mīkstajos seglos, bet, tā kā jums, Jorik, nāksies sprediķot, tad visieteicamāk jums būtu doties ceļā pirmajam, atļaujot man parūpēties par brāli Tobiju un sekot jums lēnā garā.

Tātad nodaļa, ko man no grāmatas nācās izraut, bija šīs kavalkādes apraksts, ko lēnā izlūkpatruļas solī, abiem kariešu zirgiem turoties plecu pie pleca, vadīja Trims un Obadija,— kamēr tēvocis Tobijs tresotajā mundierī un parūkā ar lentīti jāja

hl. kus manam tēvam, pārmaiņus iegrimdams te ceļa dubļos, te spriedumos par zinātnes vai kara mākslas priekšrocībām — atkarībā no tā, kurš no abiem pirmais tika pie vārda.

Taču, vēlreiz pārlasot šā ceļojuma attēlojumu, tas sava Mīla un māksliniecisko paņēmienu ziņā rādās tik daudzkārt .spilgtāks par visiem pārējiem notikumiem, ko man šajā grāmatā izdevies attēlot, ka nebūtu varējis tur palikt, nemazinot pārējo ainu vērtību un tajā pašā laikā neizjaucot nepieciešamo līdzsvaru un samēru (vai nu labo, vai slikto) starp nodaļām, no kā izriet visa daiļdarba pareizas proporcijas un harmonija. Kas attiecas uz mani, esmu šajā darbā iesācējs, lāpēc maz ko saprotu no tā;— bet, manuprāt, uzrakstīt grāmatu, pēc vispārpieņemta ieskata, ir tas pats, kas nodūkt dziesmiņu;— taču dūciet to savā tonī, kundze, vienalga, vai jūs to uzņemat augstu vai zemu,

—   Ar to arī izskaidrojams, atļausiet sacīt, jūsu svētības, ka dažus vismazvērtīgākos un visbanālākos sacerējumus ķertin izķer (kā Joriks kādu vakaru sacīja tēvocim Tobijam)— gluži

vai aplencot. Tēvocis Tobijs, izdzirdējis vārdu aplenkums,

atdzīvojās, taču nesaprata, kādēļ tas izteikts.

—   Nākamajā svētdienā man jānotur sprediķis galmā,—

sacīja Homenass,— ieskatieties manās piezīmēs. Tā nu es

dūcu, lasīdams doktora Homenasa piezīmes:— modulācijas — lieliskas — tā lieta ies, Homenas, ja sprediķis viscaur tādā garā!— un es turpināju dūkt;— pēc manām domām, tonis bija ciešams, un līdz pat šim brīdim, atļaujiet sacīt, jūsu svētības, nekad nebūtu atklājis, cik tas pliekans, garlaicīgs, pelēcīgs un vienmuļš, ja sprediķa vidū pēkšņi neieskanētos motīvs — tik tīrs,— tik pilnskanīgs,— tik dievišķīgs;— tas pacēla manu dvēseli un aiznesa sev līdzi uz citu pasauli; bet, ja es (kā Monteņs žēlojas līdzīgā gadījumā) — ja es būtu uzskatījis, ka kritums

nolaidens vai kāpums lēzens, droši vien būtu pievīlies.—

Jūsu piezīmes, Homenas,— es būtu sacījis,— ir labas piezīmes;— taču motīvs bija tik krasi atšķirīgs, tik pilnīgi atrauts no darba kopnoskaņas, ka, uzņemot pirmo noti, atskārtu, ka lid nos citā pasaulē, un, no turienes raugoties, ieleja, ko biju atstājis, man atklājās tik tumša, tik drūma un nomācoša, ka nekad man nepietiks drosmes tajā no jauna nolaisties.

Punduris, kas nēsā līdzi olekti sava auguma mērīšanai,— ticiet man — ir punduris ne tikai vienā nozīmē vien.— Tas arī viss, kas man sakāms par nodaļu izraušanu no grāmatām.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

—    Rau, viņš taču to sagriezis strēmelēs un piedāvā apkārt-

sēdošiem pīpes aizdedzināšanai! Zemiski!— šausminājās

Didijs. Tā to nevar atstāt,— sacīja doktors Kisarcijs. Viņš bija no Nīderlandes Kisarcijiem.

—    Man šķiet,— sacīja Didijs, pa pusei pieceldamies no krēsla, lai pabīdītu malā pudeli un augstu karafi, kas airadās tieši starp viņu un Joriku,— varējāt gan atturēties no šī sarkastiskā izlēciena un izvēlēties piemērotāku vietu, mister Jorik,— vismaz piemērotāku gadījumu, lai paustu savu nicinājumu pret to, kas mūs šeit nodarbina. Ja jūsu sprediķis noder vienīgi pīpju aizdegšanai,— tad, bez šaubām, ser, tas nebija diezgan labs nolasīšanai tik izglītotu cilvēku saietā; taču, ja tas bija labs diezgan nolasīšanai tik izglītotu cilvēku saietā,— tas, bez šaubām, ser, bija pārāk labs, lai vēlāk ar to aizdegtu pīpes.

—      Tagad viņš ir cieši uzķēries,— Didijs klusībā nodomāja,— uz viena no manas dilemmas diviem ragiem;— lai ķepurojas nost, kā nu prot.

—   Sprediķa sacerēšana šim gadījumam par godu man sagādāja tik neizsakāmas mokas,— sacīja Joriks,— ka tik tiešām saku, Didij,— tūkstošreiz labprātāk ciestu jebkādas mocības un, ia vien būtu iespējams, pakļautu tām arī savu zirgu nekā sēstos un uzrakstītu otru tādu sprediķi: tas radās neīstā

vietā — vārdi nāca no galvas, nevis no sirds; un tādā veidā

es atriebos sprediķim par ciešanām, ko man sagādāja gan tā uzrakstīšana, gan nolasīšana.— Sprediķot, lai parādītu savu plašo erudīciju vai prāta asumu,— dižoties ar lētu zināšanu druskām, iemetot tajās pa vārdiņam, kas spīd, bet dod maz gaismas un vēl mazāk siltuma,— kāda nekrietna tās nabaga pusstundiņas izmantošana, kas mums piešķirta tikai vienreiz nedēļā!— Tā nav eveņģēlija sludināšana, bet savu uzskatu paušana.— Kas attiecas uz mani,— turpināja Joriks,— es drīzāk izvēlētos piecus vārdus, kas trāpa tieši sirdī.

Tikko Joriks izrunāja vārdu trāpa — tēvocis Tobijs piecēlās, lai pasacītu kaut ko par lādiņiem,— kad viens vienīgs vārds, kas atskanēja no galda pretējās puses, pievērsa sev visu klātesošo uzmanību — vārds, ko no visiem vārdnīcā ietilpinātajiem vārdiem vismazāk varēja sagaidīt šajā vietā,— vārds, kuru kaunos uzrakstīt,— taču tas jāuzraksta,— jāizlasa,— aizliegts vārds,— neatzīts.— Izsakiet tūkstoš minējumu, pareizinot

los savā starpā,— nomociet,— piepūliet savu iztēli līdz bezgalīb.ii, ne soli uz priekšu jūs netiksiet.— īsi sakot, es to pateikšu nākamajā nodaļā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

— Sasodīts!

S s!— iesaucās Futatorijs paklusām —

un tomēr pietiekami skaļi, lai to dzirdētu pārējie;— dīvaina šķita vienīgi viņa sejas izteiksme un balss noskaņa, kas pauda kaut ko vidēju starp apjukumu un fiziskām ciešanām.

Kādi pāris šī saieta locekļi, kuru dzirde bija sevišķi smalka un kuri spēja atšķirt šo divu toņu ekspresiju un savienojumu tikpat skaidri kā tercu vai kvintu, vai jebkuru citu harmonisku salikumu mūzikā,— bija vairāk apmulsuši un pārsteigti nekā pārējie.— Harmonijai kā tādai nebija nekādas vainas;— taču tā bija ieturēta pavisam citā toņkārtā un nekādā ziņā neatbilda sarunas tēmai,— tā ka, par spīti savai asajai uztverei, viņi nekādi nespēja izskaidrot, ko tas nozīmē.

Citi, kuri nekā nesaprata no mūzikas izteiksmes līdzekļiem un saklausīja vienīgi vārda tiešo nozīmi, iedomājās, ka Futatorijs, cilvēks ar mazliet holerisku temperamentu, patlaban mēģina izraut rungu no Didija rokām, lai noslānītu Joriku, kā nākas,— un ka niknais izsauciens s — s ir jandāliņa ievads, kurā, spriežot pēc šāda iesākuma, viņš kārtīgi dabūs pa kaklu, tā ka tēvoča Tobija jūtīgā sirds sāpīgi sažņaudzās sitienu gaidās, ko nāksies saņemt Jorikam. Bet, redzot, ka Futatorijs apklust, pat nemēģinādams un neizrādīdams vēlēšanos mrpināt,— trešais sabiedrības nogrupējums sāka domāt, ka tas bijis tikai neviļus izmests vārdiņš, kas nejauši izpaudies stiprā lamu vārdā,— taču patiesībā ir gluži nekaitīgs.

Citi, it sevišķi viens vai divi, kas sēdēja Futatorijam blakus, gluži pretēji, uzskatīja šo izsaucienu par īstu un spēcīgu lamu vārdu, tīšuprāt vērstu pret Joriku, kurš, kā zināms, viņam ne sevišķi patika.— Minētais lamu vārds,— prātoja mans tēvs,— ārdījās un plosījās Futatorija iekšējo orgānu augšējos apvidos; un tāpēc tas dabīgi un likumsakarīgi pirmais tika izskalots pēkšņos asins uzplūdos, kas iebrāzās Futatorija sirds labējā kambarī no pārsteiguma, ka pastāv tik ērmīgi uzskati par sprediķošanu.

Cik smalki mēs protam apspriest pārpratumus!

— Starp tiem, kas nodevās visdažādākajiem prātojumiem par Futatorija izmestā vārda nozīmi, neatradās nevienas dzīvas dvēseles, kura, balstīdamās uz šo atziņu kā aksiomu, neuzņemtu to par patiesību, ka Futatorija uzmanību saistījis strīds, kas izraisījies starp Didiju un Joriku; un tiešām, redzot, kā viņš paskatās vispirms uz vienu, pāc tam uz otru ar tāda cilvēka izskatu, kurš ieklausās, kas notiks tālāk,— kurš nebūtu domājis tāpat? Taču patiesībā Futatorijs nedzirdēja ne vārda, pat ne skaņas no tā, kas tika runāts;— viņa domas un uzmanību saistīja tas, kas šajā acumirklī notika viņa plato bikšu apvidū, turklāt vēl tādā vietā, ko viņš vairāk par visām citām vēlējās pasargāt no nelaimīgām nejaušībām; tā ka, kaut arī viņš skatījās ar visdziļāko uzmanību un pakāpeniski sasprindzināja ikvienu nervu un muskuli savā sejā līdz pēdējai iespējai, ko šis instruments varēja turēt, lai dotu, kā tika domāts, asu atbildi Jorikam, kas sēdēja viņam tieši pretī,— tomēr saku vēlreiz, Joriks nenodarbināja nevienu Futatorija smadzeņu šūniņu,— bet īstais viņa izsauciena iemesls atradās vismaz jardu zemāk.

To es pacentīšos jums izskaidrot pēc iespējas pieklājīgāk.

Vispirms jums jāzina, ka Gastrifers, kas bija iegriezies virtuvē īsi pirms pusdienām, lai paskatītos, kā veicas ar ēdienu gatavošanu,— ieraudzījis uz virtuves galda pītu groziņu ar skaistiem kastaņiem, bija uzdevis kādus pāris simtus no tiem izcept un pasniegt tūliņ pēc pusdienām;— Gastrifers, gribēdams savu rīkojumu padarīt nozīmīgāku, pieteica, ka Didijam un — jo sevišķi Futatorijam tie ļoti garšojot.

Dažas minūtes pirms tam, kad tēvocis Tobijs pārtrauca Jorika dedzīgo runu,— ienesa Gastrifera pasūtītos kastaņus;— un, tā kā sulainis pirmām kārtām atcerējās Futatorija kāri pēc tiem, tīrā damasta salvetē ievīstītie karstie kastaņi tika nolikti uz galda tieši viņam priekšā.

Nezinu, vai tāpēc, ka nav fiziski iespējams pusducim roku vienlaicīgi sniegties pēc salvetē ietīstītiem kastaņiem tā, lai kāds no tiem, gludāks un apaļāks par citiem, nesāktu ripot,— taču sagadījās tā, ka viens patiešām sāka velties pa galdu; un, tā kā tajā malā ar izplestām kājām sēdēja Futatorijs, kastanis taisnā ceļā iekrita viņa bikšu īpašajā spraugā, kuras apzīmēšanai, par kaunu mūsu rupjajai valodai, jāsaka, nav pieklājīga vārda visā Džonsona vārdnīcā,— tāpēc gribot negribot jāsaka — tā bija īpašā sprauga, kuru pieklājības likumi ikvienā labā sabiedrībā, gluži kā Jāna templi (vismaz miera laikos), stingri pavēl turēt allaž aizvērtu.

Neievērojot šo nenozīmīgo formalitāti, Futatorijs (lai tas,

larp citu, noder par brīdinājumu visiem vīriešiem) bija ļāvis notikt šai liktenīgai nejaušībai.

Par liktenīgo nejaušību es to saucu saskaņā ar vispārpieņemto runas veidu, bet ne lai apstrīdētu Akrita vai Mitogera

uzskatus šajā jautājumā; zinu, ka viņi abi bija cieši un dziļi pārliecināti — un ir tādi vēl šobaltdien —, ka šajā notikumā nebija nekādas nejaušības,— bet kastanis, it kā pats no sevis : ākdams ripot tieši tajā virzienā— un tad visā savā karstumā iekrizdams tieši tajā vietā un nevienā citā, bijis taisnais sods, kas ķēris Futatoriju par viņa neķītro un piedauzīgo traktātu «De Concubinis retinendis», ko viņš bija publicējis pirms gadiem divdesmit — un tieši šonedēļ grasījās laist klajā otru izdevumu.

Man nav jādeldē spalva šajā strīdā;— daudz ko, bez šaubām, varētu sarakstīt par abiem šās problēmas aspektiem;— kā vēsturniekam mans pienākums ir vienīgi attēlot reālo notikumu un likt lasītājam noticēt, ka sprauga Futatorija biksēs bija plaša diezgan, lai tajā iekristu kastanis,— un ka kastanis, lai nu kā, tomēr tur iekrita taisnā ceļā, no karstuma čūkstēdams, pie tam tobrīd to nepamanīja nedz Futatorijs, nedz arī kāds cits.

Pirmajās divdesmit vai divdesmit piecās sekundēs rāmais siltums, ko izstaroja kastanis, bija gluži patīkams un tikko pievērsa Futatorija uzmanību attiecīgajai vietai;— taču, karstumam pakāpeniski pieaugot un dažās sekundēs pārsniedzot tīkama siltuma sajūtu, kas vēl pēc brīža strauji pārtapa sāpēs, Futatorija dvēsele ar visām viņa idejām, domām, uzmanību, iztēli, spriedumiem, apņēmību, piesardzību, apdomu, atmiņu un fantāziju kopā ar desmitiem citu dzīvessparu rosinošu izjūtu bataljoniem pa visdažādākajiem taisniem un līkumainiem ceļiem barā nevaldāmi traucās lejup, kur draudēja briesmas, atstādama viņa ķermeņa augšējo daļu, kā jūs paši sapratīsiet, tukšu kā mans naudas maks.

Lai cik pilnīgas bija ziņas, ko šie vēstneši varēja viņam atnest, Futatorijs nespēja nedz izdibināt noslēpumaino procesu, kas notika viņa ķermeņa lejasgalā, nedz arī kaut vai aptuveni uzminēt, kas, pie velna, tam lēcies? Tomēr, nezinādams, kas izrādīsies šīs sajūtas īstenais iemesls, viņš uzskatīja par visprātīgāko savā pašreizējā stāvoklī — panest to, ja iespējams, stoiskā mierā, kas ar sejas savilkšanu un lūpu sašķobīšanu droši vien viņam būtu izdevies, ja nebūtu iejaukusies viņa iztēle;— taču līdzīgos gadījumos iztēles rosība nav apvaldāma;— Futatorijam pēkšņi iešāvās prātā, ka, kaut gan sāpes izpaužas kā

9 514

sveloša karstuma sajūta,— tās var būt izraisījis tiklab kodiens kā apdedzināšanās, bet, ja tā, iespējams, kāda ķirzaka vai salamandra, vai cits kāds riebīgs rāpulis uzlīdis un cērt viņā zobus;— šī šausminošā iedoma kopā ar jaunu sāpju uzliesmojumu, ko tieši tajā acumirklī izraisīja kastanis, pēkšņi modināja Futatorijā paniskas bailes,— un pirmajā šausmu un apjukuma brīdī viņš galīgi pazaudēja galvu, tāpat kā tas notiek ar visspējīgākajiem ģenerāļiem pasaulē;— baiļu sekas bija tādas, ka viņš pietrūkās kājās kā apmāts, izgrūzdams tik sīki iztirzāto pārsteiguma saucienu, ar dažu burtu izlaidumu attēlotu šādi — «s — s!»— kas, īsti neatbilzdams vispārpieņemtajām normām, tomēr bija pats nevainīgākais vārds, ko cilvēks šādā situācijā varēja atļauties, turklāt jāpiebilst, ka atturēties no šā vārda — vai nu tas bija, vai nebija vispārpieņemts — Futatorijs nespēja, tāpat kā nespēja novērst iemeslu, kas to bija izraisījis.

Lai gan šā notikuma apraksts aizņēmis diezgan daudz laika, īstenībā tas aizņēma vienīgi tik daudz laika, cik Futatorijam bija vajadzīgs, lai izrautu kastani un no visa spēka nomestu zemē,— un Jorikam, lai pieceltos no krēsla un to paceltu.

Ir interesanti vērot nenozīmīgu notikumu varu pār cilvēka saprātu.— Cik neticami spēcīgi mūsu uzskatu veidošanos un nostiprināšanos par cilvēkiem un lietām ietekmē šie nieka sīkumi, kas spējīgi iedvest mūsu dvēselēs pārliecību un tik cieši to iesakņot,— ka Eiklīda pierādījumi, ja tos varētu izlietot, lai iedragātu šo pārliecību, nespētu to satricināt.

Joriks, kā jau sacīju, pacēla kastani, ko Futatorijs bija niknumā nometis,— nenozīmīga darbība,— man kauns par to runāt:— Joriks to darīja vienīgi tāpēc, ka, viņaprāt, kastanis šā atgadījuma dēļ ne par mata tiesu nebija kļuvis sliktāks, un arī tāpēc, ka uzskatīja labu kastani par noliekšanās vērtu.— Taču šis nenozīmīgais starpgadījums uz Futatorija iztēli iedarbojās pavisam savādāk: viņš Jorika rīcībā, pieceļoties no krēsla un kastani paceļot, saskatīja neapstrīdami klaju atzīšanos, ka šis kastanis sākotnēji piederējis Jorikam un tātad vienīgi kastaņa īpašnieks un neviens cits varēja izspēlēt ar viņu šādu joku. Futatorija aizdomas lielā mērā pastiprināja tas, ka galds, būdams šaurs taisnstūris, sagādāja Jorikam, kas sēdēja viņam tieši pretī, lielisku izdevību ieslidināt pretimsēdētāja klēpī kastani;— tātad Joriks tā arī izdarījis. Vairāk nekā neuzticīgais skatiens, ko Futatorijs uzmeta Jorikam, kad viņā modās šīs aizdomas, skaidri izpauda viņa viedokli;— un, tā kā visi uzskatīja, ka Futatorijs, protams, par notikušo zina daudz vai-

lak nekā jebkurš no klātesošajiem, viņa viedoklis uzreiz kļuva vispāratzīts;— un ļoti drīz kāds apstāklis, kas ārkārtīgi atšķīi as no ikviena līdz šim minētā, izgaisināja jebkuras šaubas.

Kad uz šīs laicīgās skatuves norisinās ievērojami un pārsteidzoši notikumi,— cilvēka prāts, šī zinātkārā substance, dabiski, traucas aiz kulisēm noskaidrot notikumu iemeslus un pirmcēloņus. Šoreiz ilgi meklēt nevajadzēja.

Nevienam nebija noslēpums, ka Joriks nekad nebija augstu vērtējis Futatorija traktātu «De Concubinis retinendis», jo domāja, ka tas pasaulei atnesis ne mazumu ļauna;— tāpēc nebija grūti secināt, ka Jorika nedarbam piemīt kāda slepena nozīme — un ka karstā kastaņa iemešana Futatorija * * *-* * * bija dzēlīga zobošanās par viņa grāmatu,— kurās mācības, kā viņi izteicās, bija apdedzinājušas ne vienu vien godīgu cilvēku tajā pašā vietā.

Šī smalkā alegorija aizdzina snaudu Somnolentijam, izvilināja smaidu Agelastam;— un, ja jūs spējat skaidri atcerēties, kāds skatiens un sejas izteiksme ir cilvēkam, kas pūlas atminēt mīklu, tad tieši šādu izteiksmi tā piešķīra Gastriferam; vārdu sakot, daudzi atzina Jorika nedarbu par zobgalīgas asprātības kalngalu.

Šie minējumi, kā lasītājs varēja pārliecināties, no sākuma līdz beigām bija tikpat nepamatoti kā filozofiskie prātojumi. Joriks, bez šaubām, bija, kā izteicies Šekspīrs par viņa senci,— «cilvēks, kam prātā joki», taču šo tieksmi vājināja kaut kas tāds, kas atturēja viņu gan no nupat notikušās, gan arī daudzām citām nepievilcīgām palaidnībām, kurās viņu nepelnīti apvainoja;— taču visu mūžu viņam kā par nelaimi nācās ciest kaunu par tūkstoš pārkāpumiem vārdos un darbos, kurus viņš (ja vien cieņa pret viņu nedara mani aklu) jau pēc sava rakstura nebija spējīgs izdarīt. Vienīgais, par ko es viņu nosodu, vai, labāk sakot, nosodu un tajā pašā laikā apbrīnoju, bija viņa rakstura savdabība, kas viņam mūždien liedza uzņemties pūles kliedēt ļaužu maldus, lai gan tas bija viņa spēkos. Katru reizi, kad tika netaisni apvainots šādos pārkāpumos, Joriks rīkojās gluži tāpat kā stāstā par viņa kārno zirgu. Viņš viegli būtu varējis visu izskaidrot un glābt savu godu, taču pašcieņa taisnošanos nepieļāva; turklāt viņš bija cieši pārliecināts, ka muļķīgu baumu izgudrotājs, izplatītājs un uzklausītājs vienlīdz noziegušies pret viņu;— Joriks nespēja pazemoties, lai izskaidrotos ar viņiem,— un tāpēc uzticēja laikam un patiesībai darīt to savā vietā.

Šī varonīgā rakstura iezīme Jorikam bieži sagādāja neērtī-

bas;— šajā gadījumā tā iesvēla neremdināmu sašutumu Futa torijā, kas, tikko Joriks bija kastani notiesājis, piecēlās kājās pa otram lāgam, lai liktu viņam to manīt,— ko arī izdarīja, tiesa — ar smaidu,— sacīdams vienīgi, ka pacentīsies neaizmirst viņam parādīto laipnību.

Taču jums jāievēro un rūpīgi jāiegaumē, kā ari savā prātā jāredz atšķirība starp šīm divām lietām:—

—  Smaids bija domāts sabiebrībai.

—  Drauds bija domāts Jorikam.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

— Vai jūs man nepateiktu,— Futatorijs uzrunāja blakus sēdošo Gastriferu — jo neviens jau neies meklēt ķirurga palīdzību tik muļķīgā lietā,— vai jūs man nepateiktu, Gastrifer, kā vislabāk remdināt sveloņu? Prasiet Judžīnijam,— atbildēja Gastrifers. Lielā mērā tas atkarīgs no tā,— sacīja Judžīnijs, izlikdamies, ka notikušais viņam nav zināms,— kur

svilst.— Ja šī miesas daļa ir maiga un to ērti aptīt… Tā ir

gan maiga, gan aptinama,— atbildēja Futatorijs, izteiksmīgi pamādams ar galvu un uzlikdams roku uz cietušās ķermeņa daļas, vienlaicīgi paceldams labo kāju, lai remdinātu sāpes

smeldzošajā vietā un dzesinātu to. Ja tur tā vaina,—

sacīja Judžīnijs,— ieteiktu jums, Futatorij, no Dieva puses, neizturēties vieglprātīgi; bet, ja jūs kādu aizsūtītu pie tuvākā iespiedēja un uzticētos tik vienkāršam ārstniecības līdzeklim kā tikko no spiedes nākušai papīrloksnei,— jums nevajadzētu

darīt neko citu kā vien aptīt to ap sāpošo vietu. Mitrs

papīrs,— sacīja Joriks (kurš sēdēja blakus savam draugam Judžīnijam),— kaut gan es zinu, ka tas atsvaidzina ar savu vēsumu,— tomēr, pēc manām domām, ir tikai pastarpinājuins,— bet tieši palīdz eļļa un sodrēji, ar kuriem papīrs tik bagātīgi piesūcināts. Pareizi,— atzina Judžīnijs,— no visiem līdzekļiem, ko es uzdrošinātos ieteikt, tas ir pats nomierinošākais un drošākais.

— Ja zinātu,— sacīja Gastrifers,— ka galvenais ir eļļa un sodrēji, es tos uztrieptu biezā kārtā uz lupatas un uzplātu tur, kur nākas. Tad jūs velnu redzētu!— iesaucās Joriks.

Turklāt šim maisījumam nebūtu dziedniecisku īpašību,— piebilda Judžīnijs,— kas piemīt izcili skaidri un skaisti uzrakstītai receptei, kurā, pēc ārstu domām, slēpjas puse no ārstēšanas panākumiem:— padomājiet vien, ja burtiņi ir ļoti sīki (kādiem tiem jābūt), ārstnieciskām daļiņām, kas saskaras šā-

2b 1

«1a veidā, ir tā priekšrocība, ka tās klājas tik bezgala plānā kartiņā un ar tik vienmērīgu precizitāti (ko izjauc vienīgi lielie burti un jaunas rindkopas sākums), kādu ar veiklu lāpstiņas i/.mantošanu nekādā ziņā panākt nevar. Kāda laimīga sagadīšanās,— atbildēja Futatorijs,— ka pašlaik tiek iespiests mana traktāta «De Concubinis retinendis» otrais izdevums. Varat ņemt jebkuru lapu no tā,— drošināja Judžīnijs,— nav svarīgi, kuru.-—Ja vien,— piebilda Joriks,— uz tās nav jēlības.

—    Pašlaik tiek iespiesta,— atbildēja Futatorijs,— devītā

nodaļa,— kas grāmatā ir priekšpēdējā. Sakiet, lūdzu,—

jautāja Joriks, godbijīgi paklanīdamies Futatorijam,— kāds tai nosaukums?—

—   Man šķiet,— atbildēja Futatorijs,—«De Re Concubinaria».

—   Dieva dēļ, turieties pa gabalu no šīs nodaļas,— sacīja Joriks.

—   Cik spēdams,— piebilda Judžīnijs.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

—   Tātad,— pieceldamies iesāka Didijs, un uzlika labo roku ar izplestiem pirkstiem uz krūtīm,— ja šāds misēklis ar kris-

tāmvārdu būtu noticis pirms Reformācijas, [— Tas notika

aizvakar,— klusiņām teica tēvocis Tobijsļ— kad kristību ceremonija notika latīņu valodā [— No sākuma līdz beigām tā notika angļu valodā,— sacīja mans tēvocisļ, salīdzinājumam varētu minēt daudzus piemērus un, atsaucoties uz iedarbīgiem lēmumiem daudzos līdzīgos gadījumos, pasludināt kristības par spēkā neesošām, vienlaicīgi piešķirot tiesības dot bērnam jaunu vārdu.— Ja, piemēram, garīdznieks, latīņu valodu neprazdams, kas gadījās it bieži, būtu nokristījis Toma O'Stailza bērnu in nomine patriae et filia et spiritum sanētos,— kristības tiktu uzskatītas par spēkā neesošām. Atvainojiet,— iebilda Kisarcijs,— šajā gadījumā, tā kā kļūdīšanās notikusi tikai vārdu galotnēs, kristībām būtu likumīgs spēks,— jo, lai kristības tiktu atzītas par spēkā neesošām, priesterim būtu bijis jākļūdās katra vārda pirmajā zilbē,— bet nevis kā jūsu minētajā piemērā — pēdējā zilbē.

Mans tēvs, ko sajūsmināja tik izsmalcināti spriedumi, klausījās ar ārkārtīgu uzmanību.

—   Pieņemsim,— turpināja Kisarcijs,— ka Gastrifers nokrista Džona Stredlinga bērnu in gomine Gatris, etc., etc., tā

vietā, lai teiktu in nomine Patris, ect.— Vai šāda kristība ir spēkā?— Nē,— saka viszinošākie kanoniķi,— jo katra vārda sakne tapusi izrauta un tādā kārtā to jēga un nozīme iznīcināta un aizstāta ar gluži citu; jo nedz Gomine nozīmē vārdu,

nedz gatris — tēvu. Ko tad šie vārdi nozīmē?— ievaicājās

tēvocis Tobijs.— Itin neko,— atbildēja Joriks. Ergo, šāda

kristība nav spēkā.— Tā iznāk,— piekrita Joriks balsī, kurā zobgalības bija divreiz vairāk nekā nopietnības.—

—  Bet minētajā piemērā,— turpināja Kisarcijs,— kad patris aizvietots ar patriae, filii — ar filia un tā joprojām,— tā kā kļūda pieļauta tikai locījumos, bet vārdu saknes nav skartas, viņu atzaru galotņu noliekšanās uz vienu vai otru pusi nekādi netraucē kristības, jo vārdi saglabā sākotnējo jēgu. Taču tādā gadījumā,— iebilda Didijs,— jāpierāda, ka priestera nodoms kristību laikā bijis šos vārdus izrunāt gramatiski pareizi. Piekritu,— atbildēja Kisarcijs,— un tieši šādiem gadījumiem piemērojamu lēmumu mēs atrodam pāvesta Leona III dekretālijās… Bet mana brāļa dēlam,— iesaucās tēvocis Tobijs,— nav nekāda sakara ar pāvestu;— viņš ir parasts protestanta bērns, kas pret tēva un mātes, kā arī pārējo radinieku gribu un vēlēšanos nokristīts par Tristramu.

—  Ja šajā jautājumā,— iejaucās Kisarcijs, pārtraukdams tēvoci Tobiju,— noteicošā būtu vienīgi to personu griba un vēlēšanās, kurām ir radniecīgas saites ar mistera Šendijā dēlu,

tad vismazākā teikšana būtu misis Šendijai. Tēvocis Tobijs

izņēma no mutes pīpi, bet mans tēvs piebīdīja krēslu vēl tuvāk galdam, lai noklausītos, kādas būs beigas tik dīvainam iesākumam.

Jautājums «Vai māte ir sava bērna asinsradiniece?»— turpināja Kisarcijs,— mūsu valsts lielākos likumu zinātājus un civiltiesību aizstāvjus [13] nav nodarbinājis tāpat vien, kapteini Šendij, bet pēc pamatīgas un objektīvas visu argumentu apsvēršanas un pretstatīšanas,— tas izlemts negatīvi,— proti: «Māte nav sava bērna asinsradiniece.» Acumirklī mans tēvs uzspieda roku tēvoča Tobija mutei, it kā lai iečukstētu viņam ausī,— bet patiesībā aiz bailēm izdzirdēt Lillabulero,— un, ļoti vēlēdamies dzirdēt sīkāku šā argumenta izklāstu,— lūdza tēvoci Tobiju, Dieva dēļ, nesagādāt viņam vilšanos. Tēvocis

Tobijs pamāja,— no jauna ielika pīpi mutē un apmierinājās ar Lillabulero svilpošanu domās.— Kisarcijs, Didijs un Triptolēms zinātnisko sarunu turpināja šādi:

Šim spriedumam,— atsāka Kisarcijs,— lai ari cik pretējs tas liktos vispārizplatītajiem uzskatiem, tomēr bija neapgāžams pamatojums, un kopš izdaudzinātās prāvas, kas plaši pazīstama ka Safolkas hercoga prāva, atkritušas visas šaubas par tā pareizību. Uz šo prāvu atsaucies Bruks,— sacīja Triptolems. Un pieminējis lords Kuks,— piebilda Didijs. Un to

var atrast arī Svinbērna grāmatā «Par testamentiem»,— sacīja Kisarcijs.

—   Prāvas saturs, mister Šendij, bija šāds:—

Edvarda VI valdīšanas laikā Safolkas hercogs Čārlzs, kam bija dēls no vienas laulības un meita no otras, sastādīja testamentu, kurā novēlēja savu mantu dēlam, un nomira; pēc viņa nāves nomira arī dēls,— taču neatstādams nedz testamentu, nedz sievu, nedz kādu bērnu,— viņa mātei un māsai (no tēva iepriekšējās laulības) tobrīd dzīvām esot. Māte uzsāka dēla īpašumu pārvaldīšanu saskaņā ar Henrija VIII statūtu, ar kuru noteikts, ka tādas personas miršanas gadījumā, kas nav atstājusi testamentu, tās īpašumu pārvaldīšana tiek nodota tuvākajam asinsradiniekam.

Kad, balstoties uz šo statūtu, īpašuma pārvaldīšana bija uzticēta (slepenībā) mātei,— māsa no tēva iepriekšējās laulības iesniedza sūdzību baznīcas tiesā, apgalvodama, pirmkārt, ka mirušā tuvākā asinsradiniece esot viņa un, otrkārt, ka māte vispār nav mirušā asinsradiniece; tādēļ viņa lūdza tiesu, lai mātei piešķirtās pārvaldīšanas tiesības tiktu atņemtas un saskaņā ar minēto statūtu nodotas viņai kā mirušā tuvākajai asinsradiniecei.

Tā kā prāva bija sensacionāla un daudz kas bija atkarīgs no tās iznākuma, un tā kā veidojās precedents, no kura vadoties, varēja tikt izskatītas daudzas līdzīgas īpašuma prāvas nākotnē,— lielākie lietpratēji, tiklab valsts, kā civiltiesībās, tika kopīgi apklaušināti, vai māte ir sava dēla asinsradiniece vai nav.— Šajā gadījumā ne tikai laicīgo likumu zinātāji:— juriskonsulti,— jurisprudenti,— civilpersonas,— advokāti, bet arī bīskapiju pilnvarotie,— Kenterberijas un Jorkas konsistorijas un privilēģiju tiesas tiesneši kopā ar baznīcas tiesas maģistru visi kā viens uzskatīja, ka māte nav sava bērna asinsradiniece. [14]

—   Bet ko par to sacīja Safolkas hercogiene?— vaicāja tēvocis Tobijs.

Tēvoča Tobija negaidītais jautājums apmulsināja Kisarciju

vairāk nekā visveiklākā aizstāvja iebildums.— Veselu minūti viņš klusēja un skatījās tēvocim Tobijam sejā, neatbildēdams ne vārda,— un šajā vienīgajā minūtē Triptolēms viņu apsteidza un pārņēma sarunas vadību, teikdams šādi:

—  Likuma specifikas pamatprincips,— sacīja Triptolēms,— ir tāds, ka tajā nekas neieriet, bet vienīgi izriet no tā; šajā gadījumā man nav ne mazāko šaubu, ka, lai gan bērns patiešām radies no savu vecāku sēklas un asinīm,— vecāki tomēr nav radušies no viņa sēklas un asinīm, jo ne bērns radījis vecākus, bet vecāki bērnu;— rakstos tas izteikts šādi: Liberi sunt de sanguine patris et matris, sed pater et mater non sunt de sanguine liberorum.

—  Šis apgalvojums, Triptolēm,— iesaucās Didijs,— pierāda pārāk daudz,— jo no jūsu citētajiem ietekmīgajiem vārdiem izriet, ka ne vien māte, kā to visi atzinuši, nav bērna asins-

radiniece,— bet tāds nav arī tēvs. Šāds viedoklis tiek

uzskatīts par vispareizāko,— sacīja Triptolēms,— jo tēvs, māte un bērns, kaut arī trīs cilvēki, tomēr ir (una caro) [15] viena miesa, un tātad viņu starpā nepastāv nekāda radniecība,—

nedz dabā rodams veids, kā to iegūt. Atkal jūs savos

pierādījumos aizejat par tālu,— iesaucās Dīdijs,— jo dabā nepastāv aizliegums, kaut gan Vecās Derības likumos tāds ir, ka cilvēks nedrīkst radīt bērnus ar savu vecmāmuļu;— šādā gadījumā, pieņemot, ka pēcnācējs būs meitene, viņa iznāks radiniece gan… Bet kam gan nācis prātā,— iesaucās Kisarcijs,— gulēt ar savu vecmāmuļu? Tam jaunajam džentlmenim,— atbildēja Joriks,— par kuru runā Seldens,— kurš ne vien domāja par to, bat arī attaisnoja savu nodomu tēva priekšā ar argumentu, kas ņemts no pretapsūdzības likuma:— «Jūs, ser, guļat ar manu māti,» sacīja jaunais cilvēks, «kāpēc

es nevaru gulēt ar jūsējo?» Tas ir argumentum com-

mune,— piebilda Joriks. Labāku,— sacīja Judžīnijs, paņemdams cepuri,— viņi nepelna.

Sapulcējušies izklīda.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

—  Sakiet, lūdzu,— iejautājās tēvocis Tobijs, balstīdamies uz Jorika rokas, kad tas kopā ar manu tēvu palīdzēja viņam lēnītēm noiet pa kāpnēm;— nešausminieties, kundze: pašreizējā saruna uz kāpnēm nav tik gara kā iepriekšējā.

akiet, lūdzu, Jorik,— iejautājās tēvocis Toijs,— kā tad galu ulā šie mācītie vīri izlēma jautājumu par Tristramu? —Visai lībvēlīgi,— atbildēja Joriks,— nevienai dvēselei ar to nav ■ckāda sakara,— jo misis Šendijā, bērna māte, vispār nav viņa radiniece;— bet, tā kā māte, būdama bērnam vistuvākā, tāda

l.iav,— tad par misteru Šendiju, protams, nav ko runāt. īsi

•akot, ser, viņš bērnam nav daudz tuvāks radinieks par mani.—

—   Stipri iespējams,— sacīja mans tēvs, pakratīdams galvu.

, — Lai zinātnieki runā, ko grib,— sprieda tēvocis Tobijs,— kaut kāda asinsradniecība starp Safolkas hercogieni un viņas dēlu droši vien bija.

—    Vienkāršie ļaudis,— sacīja Joriks,— līdz pat šai dienai tā domā.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Kaut gan manam tēvam ļoti bija pa prātam šie asprātīgie zinātniskie strīdi, tomēr tie līdzēja tikpat maz kā ziede lauztam kaulam. No brīža, kad viņš atgriezās mājās, bēdas no jauna uzgūla viņam, turklāt divkārt smagi, kā notiek vienmēr, izslīdot no rokām spieķim, uz kura esam balstījušies.— Viņš kļuva drūms,— bieži aizstaigāja līdz zivju dīķim,— nolieca cepures malu pār acīm,— nereti nopūtās,— atturējās no dzēlībām,— un, tā kā dusmu sprēgājošās dzirkstis, kas izsauc dzēlības, ārkārtīgi veicinot svīšanu un gremošanu, kā mūs māca Hipokrats,— viņš droši vien būtu saslimis no šo funkciju izbeigšanās, ja viņa domas nebūtu laikus ievirzījusi citā gultnē un veselību glābusi virkne jaunu rūpju, ko viņš līdz ar tūkstoš mārciņām mantoja no krustmātes Dinas.

Mans tēvs vēl nebija lāgā izlasījis vēstuli, kad, ķerdamies vērsim pie ragiem, tūlīt sāka prātot un lauzīt galvu, kā šo naudu labāk izlietot mūsu ģimenes goda vairošanai.— Simtiem dīvainu ieceru viena pēc otras pārņēma viņa domas — viņš darīs šo un to, un vēl kaut ko citu.— Viņš dosies uz Romu;— viņš sāks tiesāties;— viņš nopirks vērtspapīrus;— viņš nopirks Džona Hobsona fermu;— viņš atjaunos mājas fasādi un simetrijas dēļ uzcels jaunu spārnu.— Šaipus upei stāvēja lieliskas ūdensdzirnavas, un viņš uzcels tām pieskaņotas vējdzirnavas redzamā vietā viņpus upei.— Taču, lai darītu ko darīdams, viņš iežogos Vēršu tīreli un bez kavēšanās sūtīs manu brāli Bobiju ceļojumā.

Taču, tā kā mantotā summa bija ierobežota — un tātad nepietiekama, lai realizētu visas šīs ieceres,— no kurām, taisnību sakot, ļoti nedaudzas dotu panākumus,— no visām iecerēm, kas radās šajā sakarā, tēvu visdziļāk, šķiet, ietekmēja abas pēdējās; un viņš noteikti būtu izšķīries par abām vienlaicīgi, ja vien nebūtu jau minētā sīkā traucēkļa, kas viņu spieda izvēlēties vai nu vienu, vai otru no tām.

Tas nepavisam nebija tik viegli izdarāms; jo, kaut gan nav noliedzams, ka mans tēvs dvēseles dziļumos jau sen prātoja par šo mana brāļa izglītības neatņemamo sastāvdaļu un, kā jau saprātīgs cilvēks, bija cieši apņēmies šā nodoma īstenošanai izlietot pirmo naudas summu, ko ienesīs Misisipi akciju sabiedrības otrā izlaiduma vērtspapīri, ko viņš bija iegādājies,— tomēr Vēršu tīrelis — itin prāva, irbulenēm aizaugusi, nenosusināta, neapstrādāta atmata, kas piederēja pie Šendiju muižas, tēva domas nodarbināja tikpat ilgi. Gadiem viņš tāpat bija aizrautīgi prātojis, kā iegūt no tās kaut kādu labumu.

Bet, tā kā līdz šim apstākļi ne reizes nebija spieduši viņu bez vilcināšanās izlemt, kura no abām prasībām ir svarīgāka vai taisnīgāka,— viņš bija gudri atturējies rūpīgi un kritiski tās izvērtēt; tāpēc šajā izšķirošajā brīdī, visām pārējām iecerēm sabrūkot,— abas senās — kas attiecās uz VĒRŠU TlRELI un manu BRĀLI — atkal plosīja viņa sirdi, turklāt abu spēki bija tik vienādi, ka vecā džentlmeņa galvā norisa sīva cīņa — kuru no abām pirmo īstenot.

Kas grib, var smieties,— bet lieta bija tāda:—

Kopš seniem laikiem mūsu dzimtā valdīja paradums, kas ar gadiem bija kļuvis gandrīz vai par neapstrīdamām tiesībām, ka vecākais dēls pirms kāzām varēja brīvi iebraukt svešās zemēs, izbraukt no tām un atgriezties tajās — ne vien tādēļ, lai kustību un biežu gaisa pārmaiņu labvēlīgā ietekmē uzlabotu savu veselību,— bet arī vienkārši tādēļ, lai apmierinātu zēna vēlmi iespraust savā cepurē spalvu par zīmi, kā viņš bijis ārzemēs.— Tantum valet,— mans tēvs sacīja,— quantum sonat.

Un, tā kā tā bija attaisnojama privilēģija un atbilda īsti kristīgam garam,— tad liegt to viņam bez iemesla un pamata un tādējādi padarīt par pirmo Šendiju, kurš nav izbraukājis Eiropu pasta ratos, un vienīgi tādēļ, ka ir pastulbs,— nozīmētu izturēties pret viņu desmitkārt sliktāk nekā pret turku.

No otras puses — jautājums par Vēršu tīreli bija tikpat nopietns.

zo/

Nerēķinot sākotnējos pirkšanas izdevumus astoņsimt mārciņu apmērā, tīrelis mūsu dzimtai bija maksājis vēl astoņsimt mārciņas, ko izdeva par tiesas prāvu pirms apmēram piecpadsmit gadiem, un Dievs vien zina, cik daudz rūpju un nepatikšanu turklāt.

Bez tam tīrelis piederēja Šendiju dzimtai jau kopš pagājušā gadsimta vidus; un, lai gan tas visā plašumā pletās turpat pie mājas, vienā pusē stiepdamies līdz ūdensdzirnavām, bet otrā — līdz iecerētajām vējdzirnavām, par kurām runājām iepriekš, visu šo iemeslu dēļ, šķiet, pelnīdams mūsu ģimenes rūpes un gādību vairāk nekā jebkurš cits muižas īpašums, tomēr kādas liktenīgas nolemtības dēļ, raksturīgas tiklab cilvēkiem kā zemei, uz kuras viņi sper kāju,— tīrelis apkaunojošā kārtā visu laiku bija atstāts novārtā un, taisnību sakot, tik tālu nolaists, ka ikvienam cilvēkam, kas saprot zemes vērtību, tīrelim pāri jājot un redzot, kādā stāvoklī tas atrodas, būtu (kā izteicās Obadija) aptecējusies sirds.

Taču, tā kā nedz zemes gabala pirkšanā,— nedz — vēl jo vairāk tā atrašanās vietas izvēlē mans tēvs nebija pielicis savu roku, viņam nekad pat prātā nebija ienācis par tīreli raizēties,— kamēr pirms piecpadsmit gadiem pēkšņi sākās jau

minētā negodīgā prāva (ierosināta par tīreļa robežām),

kuras dokumenti saistījās tikai ar mana tēva vārdu un kura, gluži dabiski, daudzus argumentus izšķīra par labu tīrelim; apkopodams tos, viņš saprata, ka ne tikai pašlabums, bet arī gods uzliek viņam pienākumu kaut ko iesākt ar šo zemes gabalu — un darīt to tūliņ vai nekad.

Es uzskatu, ka ļaunais liktenis būs vainojams pie tā, ka apsvērumi vienas vai otras ieceres labā izrādījās tik vienlīdz svarīgi, jo, kaut arī mans tēvs tos izvērtēja, atrazdamies visdažādākajos dvēseles noskaņojumos un apstākļos,

—pavadīdams daudzas mokošas stundas dziļās un abstraktās pārdomās, kā vispareizāk rīkoties,— vienu dienu lasīdams grāmatas par zemes apsaimniekošanu, —ceļojumu aprakstus — citu dienu, —apvaldīdams jebkuru dedzības izvirdumu, aplūkodams secinājumus par labu abām iecerēm

no visiem viedokļiem un nosacījumiem, apspriezdamies ik dienas ar tēvoci Tobiju, strīdēdamies ar Joriku un pārrunādams jautājumu par Vēršu tīreli ar Obadiju,— tomēr pa visu šo laiku vienas ieceres labā neatradās arguments, kas tikpat labi nebūtu attiecināms uz otru ieceri vai vismaz ar

dažiem vienlīdz svarīgiem apsvērumiem tiktāl atspēkojams, lai svaru kausi nesvārstītos.

Kaut arī nebija noliedzams, ka atrazdamies prasmīgu cilvēku rokās un kārtīgi apkopts, Vēršu tīrelis, bez šaubām, būtu ieguvis izskatu, kas atšķirtos no tā, kāds tam bija vai varēja būt pašreizējos apstākļos — taču sacīto tikpat labi varēja attiecināt uz manu brāli Eobiju,— lai arī Obadija saka ko sacīdams.

No izdevīguma viedokļa raugoties,— šķēpu laušana par vienu no iecerēm pirmajā brīdī, piekrītu, nemaz nešķita tik neauglīga, jo ikreiz, kad tēvs ķērās pie spalvas un tintes un ņēmās aprēķināt elementāros izdevumus par krūmu izciršanu un sadedzināšanu, par Vēršu tīreļa iežogošanu utt., utt.— un drošos ienākumus, ko tas viņam savukārt ienestu,— pēdējie sasniedza tik milzīgus apmērus, ka varēja apzvērēt — Vērša tīrelis būtu guvis graujošus panākumus, jo bija skaidrs, ka jau pirmajā gadā viņš ievāks simt lāstu rapšu pa divdesmit mārciņām lāstā, turklāt nākamajā gadā — lielisku kviešu ražu, bet vēl pēc gada, runājot bez pārsīlējumiem,— simt, bet visticamāk — simt piecdesmit, ja ne visus divus simtus kvarteru

zirņu un pupu, piedevām vēl kartupeļu bez sava gala.— Taču pēkšņi doma, ka visu šo laiku viņš audzinātu manu brāli kā cūcēnu, kas visu to notiesā,'— atkal šos rēķinus sajauca, un vecajam džentlmenim parasti uzmācās tāda neziņa,— ka viņš, nudien nezināja, ko iesākt,— kā viņš bieži izteicās tēvocim Tobijam.

Neviens, kas pats tās nav izjutis, nespēj saprast mokas, ko sagādā prāts, izmisīgi cīnīdamies starp divām vienādi spēcīgām vēlmēm, kas abas vienlaicīgi atspērušās rauj viņu katra uz savu pusi, jo, nerunājot par postu, ko tās neizbēgami nodara trauslajai nervu sistēmai, kura, kā jums zināms, novada dzīvības spēkus un vēl gaistošākas vielas no sirds uz galvu un tā tālāk,— nav vārdos izsakāms, cik nelabvēlīgi šāda juceklīga raustīšana iespaido primitīvākas un izturīgākas ķermeņa daļas, noārdot taukus un deldējot spēkus ik reizes, kad tās velk uz vienu vai otru pusi.

Mans tēvs droši vien būtu sabrucis zem šās nelaimes nastas, kā tas notika pārpratumā ar manu kristāmvārdu, ja viņu, tāpat kā toreiz, nebūtu izglābusi jauna nelaime:— bēdas par mana brāļa Bobija nāvi.

Kas gan ir cilvēka dzīve? Vai dzīvot nenozīmē krist no

vienas galējības otrā? no vienas bēdas otrā? izsmelt

vienu ciešanu avotu— un ķerties pie nākamā?

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

No šī brīža mani jāuzskata par Šendiju dzimtas likumīgu liuntinieku;— un patiesībā no šīs vietas tā īsti sākas stāsts par manu DZĪVI un UZSKATIEM. Ar visu skubu un nepacietību tsmu paspējis vienīgi attīrīt zemi ēkas celšanai;— es paredzu, I i tā būs ēka, kādu vēl nekad neviens nav iecerējis un nekad nav uzslējis kopš Ādama laikiem. Nepaies ne pilnas piecas minūtes, kad būšu iesviedis savu spalvu ugunī un tai līdzi sabiezējušu tintes pilieniņu, kas patvēries tintnīcas dibenā,— taču līdz tam man vēl jānokārto pāris lietu:— viena lieta jānosauc vārdā,— viena lieta jānožēlo,— uz vienu lietu jācer,— viena lieta jāapsola — un ar vienu lietu jāpiedraud. Man viena lieta jāparedz,— viena lieta jāpaziņo,— viena lieta jānoklusē,— viena lieta jāizvēlas — un viena lieta jāizlūdzas.— Tāpēc šo nodaļu es nosaucu — nodaļa par I IETĀM,— bet nākamā nodaļa, tas ir, nākamā sējuma pirmā nodaļa, ja vien būšu dzīvs, sauksies nodaļa par ŪSĀM, lai manos darbos nezustu zināma saskaņa.

Lieta, ko es nožēloju, ir tā, ka lietas ieslēgušas mani tik ciešā lokā, ka man nav izdevies ķerties pie tās sava sacerējuma nodaļas, kuru uzrakstīt visu laiku esmu alcis visdedzīgākajā nepacietībā;— un tā ir nodaļa par kampaņām, bet jo sevišķi par tēvoča Tobija mīlas dēkām, kuru atsevišķi piedzīvojumi ir tik neparasti un tik servantiskā garā ieturēti, ka, ja vien man izdosies radīt ikviena lasītāja smadzenēs tādu pašu iespaidu, kādu šīs dēkas atstāj uz manām,— galvoju, ka mana grāmata gūs daudz lielākus panākumus, nekā tās sacerētājs guvis pirms tām.— Ak, Tristram! Tristram! ja vien tas kādreiz notiks,— rakstnieka slava, ko tu iemantosi, atalgos tevi par daudzajām likstām, kas tevi vajājušas visu mūžu;— tu baudīsi to,— kad pēdējās vairs nebūs pat miņā.

Nav brīnums, ka degu nepacietībā drīzāk nokļūt līdz šīm mīlas dēkām:— tās ir pats gardākais kumoss manā stāstā!— un, kad es līdz tām nokļūšu,— esiet pārliecināti, labie ļaudis (un nav mana bēda, ja kāda vārgajam kuņģim tos būs par grūtu sagremot), es nepavisam nekautrēšos vārdu izvēlē — un šī ir tā lieta, kas man jums jāpaziņo. Bīstos, ka netikšu piecās minūtēs ar visu galā;— bet lieta, uz ko es ceru, ir tā, ka jūsu augstības un svētības nebūs apvainojušās;— bet, ja esat, varat būt droši, mani godājamie, ka nākamajā gadā izspēlēšu tādu joku, par ko varēsiet apvainoties;— tā mēdz darīt mana dārgā Dženija — bet, kas ir mana Dženija — un kurš gals

sievietei ir īstais un kurš — neīstais,— tā ir lieta, kas jāno klusē;— par to jums tiks pavēstīts aiznākamajā nodaļā pēc nodaļas par pogcaurumiem — un ne par vienu vienīgu nodaļu agrāk.

Bet tagad, kad esat nokļuvuši līdz šo četru sējumu beigām,—• man jums jāpajautā: kā jums ar galvu?— manējā neciešami sāp!— Par jūsu veselību runājot, zinu, ka tā uzlabojusies.— īsts šendijisms, lai arī kādi aizspriedumi jums pret to būtu, atver sirdi un plaušas un, tāpat kā visi tam līdzīgie dvēseles stāvokļi, veicina asins un citu dzīvības sulu straujāku ritēšanu pa mūsu ķermeņa kanāliem un liek ilgi un līksmi griezties mūsu mūža ratam.

Ja man, gluži kā Sančo Pansam, nāktos izvēlēties karaļvalsti, tā nebūtu nedz sala,— nedz arī melnādaino karaļvalsts, kur iedzīvoties naudā;— nē, es izvēlētos karaļvalsti, kuras iedzīvotāji smejas no sirds. Bet, tā kā žultainiem un vēl indīgākiem jūtu izvirdumiem, kas rada traucējumus asins un dzīvības sulu ritē, ir tik ļauna ietekme, kā redzu, gan uz valsts, gan uz cilvēka ķermeni un tā kā vienīgi asinīs iegājusies tikumība var pilnībā apvaldīt šos jūtu izvirdumus un pakļaut tos saprātam, man nāktos papildināt savu lūgšanu — lai Dievs savā žēlastībā dotu maniem pavalstniekiem būt tikpat gudriem, cik līksmiem', tad es būtu vislaimīgākais valdnieks, bet viņi — vislaimīgākā tauta virs zemes.

Tagad, izteicis šo pamācību, ar jūsu augstību un svētību atļauju, atvados no jums uz veselu gadu, pēc tam (ja pa šo laiku mani nenogalēs nejaukais klepus) es atkal paplucināšu jūsu bārdas un izstāstīšu tādu notikumu, kāds jums ne sapnī nav rādījies.

PIEKTĀ GRĀMATA

Dixero si quid forte jocosius, hoc mihi juris Cum venia dabis.— HORATIUS

Si quis calumnietur levius esse quam decet theologum, aut mordacius quam deceat Christianum non Ego, sed Democritus dixit.— ERASMUS

AUGSTI GODĀTAJAM LORDAM VIKONTAM DŽONAM SPENSERAM

Milord,

pazemīgi izlūdzos atjauju veltīt jums šos divus sējumus: tas ir labākais, ko mani neveselības nomāktie radošie spēki spējuši dot.— Ja Providence būtu ,bagātīgāk apveltījusi mani gan ar talantu, gan veselību, no šiem sējumiem būtu iznākusi daudz izcilāka velte Jūsu augstībai. Ceru, ka Jūsu augstība man piedos, ka, veltot šo darbu Jums, tai pašā laikā atļaujos stāstu par Lefevru veltīt lēdijai SPENSERAI, uz ko mani pamudinājusi vienīgi sirdī iesakņojusies pārliecība, ka šo stāstu caurvij mīlestība uz cilvēkiem.

Palieku, milord,

Jūsu augstības visuzticamākais

un vispadevīgākais kalps LORENSS STĒRNS

PIRMĀ NODAĻA

Ja nebūtu abu straujo rikšotāju un apdauzītā foreitora, kas tos vadīja no Stiltonas līdz Stemfordai, šī doma man nekad nebūtu ienākusi prātā. Viņš šāvās kā zibens,— nogāze stiepās trīsarpus jūdžu garumā,— mēs tik tikko pieskārāmies zemei,— auļi bija galvu reibinoši,— mežonīgi— tie atbalsojās manās smadzenēs,— mana sirds lēkšoja auļu taktī. Zvēru pie diženā Gaismas dieva,— sacīju, skatīdamies uz sauli, un, svēti solīdamies, izstiepu roku pa karietes priekšējo lodziņu,— tiklīdz pārbraukšu mājās, aizslēgšu kabineta durvis un atslēgu iemetīšu deviņdesmit pēdu dziļi zem zemes, akā aiz mājas.

Londonas pasta kariete manu apņemšanos nostiprināja; tā zvalstījās kalnup, tik tikko kuldarnās uz priekšu, astoņu smagnēju zirgu vilkta.— No visa spēka,— es sacīju, mādams ar galvu,— bet arī augstākas būtnes par jums velk tādā pašā veidā — ikviens pa drusciņai! Ak, zili brīnumi!

— Sakiet man, jūs, mācītie, vai mēs mūžīgi tik strauji augsim skaitliski — ar tik vājām sugas iezīmēm?

Vai mēs mūžīgi taisīsim jaunas grāmatas, tāpat kā aptiekāri taisa mikstūras, vienīgi pārlejot tās no viena trauka otrā?

Vai mums mūžīgi jāvij un jāatšķetina tā pati virve? mūžīgi jāiet pa vienu un to pašu taku,— mūžīgi vienā un tai pašā solī?

Vai mums nolemts līdz pasaules galam gan svētkos, gan darbdienās izstādīt apskatei zināšanu paliekas, kā mūki izstāda savu svēto relikvijas,— neizdarot ar tām nevienu — pat ne to vismazāko brīnumu?

Kas licis CILVĒKAM, kam piemīt spēki acumirklī no zemes pacelties debesīs,— šai viscēlākajai un visdižciltīgākajai, šai vislieliskākajai radībai zemes virsū,— dabas brīnumam, kā to nosaucis Zoroastrs savā grāmatā Jieoi (pucrecog,— Dievišķās Klātbūtnes Šekinaham, kā saka Hrīsostoms,— Dieva iemiesojumam, kā saka Mozus,— dievišķajam staram, kā saka Platons,— brīnumu brīnumam, kā saka Aristotelis,— verdziski pazemoties šādā nicināmā,— nožēlojamā,— blēdīgā kārtā.

Man netīk izteikties tik apvainojoši kā Horācijam šajā sakarībā, taču, ja vārdu nozīme šajā vēlējumā nav sagrozīta un tajā nav nekā grēcīga, no visas sirds vēlos, lai ikviens atdarinātājs Lielbritānijā, Francijā un Trijā par savām pūlēm

pārklājas ar kraupi un lai kraupjainajiem ērmiem būtu kārtīga piemešanās vieta, pietiekami liela, kur uzņemt, jā, arī šķīstīt visus šos salašņas, vīriešus un sievietes, vienā barā. Un tā esmu nonācis līdz ūsu tēmai;— taču izsekot, kāda bijusi domu plūsma,— kā neatsavināmu mantojumu astāju svētuļiem un liekuļiem ko tīksmināties un nenopriecāties.

PAR ŪSĀM

Man žēl, ka apsolīju;— tas bija vispārsteidzīgākais solījums, kāds jebkad cilvēkam ienācis prātā.— Nodaļa par ūsām! Ak vai! lasītāji to nepārdzīvos!— tā ir izsmalcināta sabiedrība,— taču es nedz zināju, cik dedzīgs temperaments tai piemīt,— nedz arī esmu acīs redzējis zemāk ievietoto fragmentu, citādi, tikpat neapšaubāmi kā deguni ir deguni un ūsas ir ūsas (lai cilvēki saka ko sacīdami), es būtu turējies pa gabalu no šīs nodaļas.

FRAGMENTS

Tu jau pa pusei guli, mana mīļā,— sacīja vecais džentlmenis, satverdams vecās lēdijas roku un maigi to saspiezdams, kad bija izrunājis vārdu ūsas.— Varbūt mainīsim sarunas tematu? Nekādā ziņā,— atbildēja vecā lēdija,— man patīk, kā tu runā par šīm lietām.— Tad, uzmetusi galvā vieglu muslīna lakatiņu un atslīgusi pret krēsla atzveltni, pievērsusi seju sarunu biedram un pastiepusi uz priekšu kājas, viņa turpināja:— Vēlos, lai tu stāsti tālāk.

Vecais džentlmenis stāstīja tālāk, lūk, kā: Ūsas! — iesaucās Navarras karaliene, nomezdama dzijas kamolīti, kad Lafosēza izrunāja šo vārdu. Ūsas, kundze,— atkārtoja Lafosēza, piesprauzdama kamolīti karalienes priekšautam un izdarīdama reveransu.

Lafosēzas balss no dabas bija maiga un klusa, taču tā bija dzidra, un ikviena vārda ūsas skaņa skaidri atbalsojās Navarras karalienes ausīs. Ūsas!— iesaucās karaliene, ar sevišķu uzsvaru izrunādama šo vārdu, turklāt tā, it kā vēl joprojām neticētu savām ausīm. Ūsas!— atbildēja Lafosēza, atkārtodama vārdu trešo reizi. Navarrā, kundze, nav otra kava-

liera viņa gados,— runāja tālāk galma dāma, uzmākdamās karalienei ar pāža neatvairāmo dotumu uzskaitīšanu,— kuram būtu pāris tik krāšņu…— Pāris kā?— smaidīdama iesaucās Margarēta. Ūsu,— nobeidza Lafosēza bezgala kautri.

Vārds ūsas stingri iegājās un joprojām tika plaši lietots augstākajās aprindās visā mazajā Navarras karalistē, par spīti nepieklājīgajai nozīmei, kādu tam bija piešķīrusi Lafosēza. Taisnību sakot, Lafosēza bija izrunājusi šo vārdu ne tikai karalienes klātbūtnē, bet arī daudzos citos gadījumos galmā ar tādu izteiksmi, kas ikreiz lika nojaust ko noslēpumainu.— Un, tā kā Margarētas galmā tajā laikā, kā ikvienam zināms, valdīja bruņinieciskuma un dievbijības gars — un ūsas bija pieņemamas kā vieniem, tā otriem, tad šis vārds, dabiski, iegājās stingri;— visi par un pret līdzsvarojās; citiem vārdiem sakot, garīdzniecība bija par to,— laji — pret,— bet, runājot par sievietēm,— viņu domas dalījās.

Jaunā kunga Dekruā izskatīgais augums un cēlā iznesība tajā laikā sāka pievērst galma dāmu uzmanību kolonādei pils vārtu priekšā, kur stāvēja sardze. Lēdija Debosjēra iemīlējās viņā līdz ausīm,— Labatarella tāpat;— šīm jūtām labvēlīgs bija jaukais laiks, kāds Navarrā sen nebija redzēts.— Arī Lagijola, Lamaroneta, Lasabatjēra iemīlējās kungā Dekruā; Larebūra un Lafosēza bija gudrākas:— Dekruā bija cietis neveiksmi, mēģinādams iegūt Larebūras labvēlību, bet Larebūra un Lafosēza bija nešķiramas.

Navarras karaliene ar savām galma dāmām tobrīd sēdēja pie apgleznotā erkera loga, no kura bija redzami iekšējā pagalma vārti, kad pa tiem ienāca Dekruā.— Viņš ir skaists,— sacīja lēdija Debosjēra. Viņš ir iznesīgs,— sacīja Labatarella. Viņš ir daiļi veidots,— sacīja Lagijola. Savu mūžu neesmu redzējusi jātnieku gvardu virsnieku,— sacīja Lamaroneta,— kam būtu tādas kājas! Vai kurš tik stalti turētos uz tām,— sacīja Lasabatjēra. Bet viņam nav ūsu!— iesaucās Lafosēza. Ne spalviņas,— sacīja Larebūra.

Karaliene taisnā ceļā pa galeriju devās uz savu lūgšanu telpu, visu ceļu domādama par šiem vārdiem, pārlikdaina tos savā prātā gan tā, gan šā.— Ave Maria!— Kas Lafosēzai varēja būt padomā?— viņa prātoja, nomezdamās ceļos uz spilventiņa.

Lagijola, Labatarella, Lamaroneta, Lasabatjēra nekavējoties aizgāja uz savām istabām. Ūsas!— klusībā sacīja visas četras, aizbultēdamas durvis no iekšpuses.

Lēdija Karnavaleta paklusām zem krinolīna abām rokām

pārskaitīja rožukroņi.— Sākot no svētā Antonija, svēto Urzulu ieskaitot, caur viņas pirkstiem neizslīdēja neviens svētais bez ūsām; svētajam Franciskam, svētajam Dominikain, svētajam Benediktam, svētajam Bazilam un svētajai Brigitai — visiem bija ūsas.

Lēdija Bosjēra bija sapinusies sarežģītās metaforās, pārlieku aplinkiem meklēdama morāli Lafosēzas teiktajā.— Viņa sēdās sava aidinieka mugurā, pāžs viņai sekoja,— garām aiznesa svēto hostiju,— lēdija Bosjēra neapturēja zirgu.

—  Vienu denjē,— lūdzās Žēlsirdīgo ordeņa brālis,— vienu vienīgu denjē tūkstoš cietēju gūstekņu labā, kuru acis raugās uz debesīm un uz jums, lūdzot izpirkšanu!

Lēdija Bosjēra neapturēja zirgu.

—  Žēlojiet nelaimīgos!— sacīja dievbijīgs, cienījama izskata sirmgalvis, lēnīgi paceldams izģindušajās rokās ar tēraudu apkaltu lādīti.— Es lūdzu dāvanas dzīves pabērniem, žēlīgā kundze,— tās domātas cietumniekiem,— sirdzējiem,— veciem cilvēkiem,— tiem, kas cietuši no kuģu bojāejas, no galvojumam dotā vārda, no ugunsgrēka. Piesaucu par lieciniekiem Dievu un visus viņa eņģeļus,— lūdzos, lai kailie taptu apģērbti,— izsalkušie — paēdināti,— lai taptu iepriecināti slimie un bēdu sagrauztie.

Lēdija Bosjēra neapturēja zirgu.

Kāds izputējis radinieks palocījās viņai līdz zemei.

Lēdija Bosjēra neapturēja zirgu.

Kailu galvu, lūgdamies viņš skrēja blakus lēdijas aidiniekam, atgādinādams, ka viņus kādreiz saistījusi draudzība, saprašanās, asinsradniecība utt. Māsīc, krustmāt, mās, māt,— visa, kas labs, sevis, manis un Kristus dēļ,— atcerieties mani!— žēlojiet mani!

Lēdija Bosjēra neapturēja zirgu.

—  Pieturi manas ūsas,— sacīja lēdija Bosjēra. Pāžs

pieturēja viņas aidinieku. Lēdija Bosjēra nokāpa no zirga kolonādes galā.

Pastāv tāda domu plūsma, kas ievelk rievas ap mūsu acīm un uzacīm; un kaut kur sirds apvidū mūs kremt šī apziņa, kas dara šīs zīmes vienīgi dziļākas.— Mēs tās redzam, lasām un saprotam bez vārdnīcas.

—  Ha-ha! hi-hi-i!— smējās Lagijola un Lasabatjēra, cieši ieskatīdamās viena otras zīmēs. Ho-ho!— smējās Labatarella un Maroneta, darīdamas to pašu— Kuš!— klusināja viena;— šš, šš,— piebalsoja otra; —cst!— sacīja trešā;— fu,

fu — atbildēja ceturtā;— grammersī!— iesaucās lēdija Karnavaleta;— tā bija viņa, kas svētajai Brigitai piešķīra ūsas.

Lafosēza izvilka adatu no matu mezgla un, uzvilkusi ar tās neaso galu virs augšlūpas smalku ūsu līniju, ielika to Larebūras rokā.— Larebūra pakratīja galvu..

Lēdija Bosjēra trīsreiz ieklepojās, aizsegusi seju ar uzroci.—

— Lagijola smaidīja. Fu!— sacīja lēdija Bosjēra. Navarras

karaliene ar rādāmo pirkstu pieskārās acīm, it kā vēlēdamās sacīt:— es saprotu jūs visas!

Visam galmam bija skaidrs, kā vārds ūsas ir nomelnots:— Lafosēza bija to apkaunojusi, un, izvazāts pa visām šīm slepenajām vietām, tas nekļuva tīrāks.— Tomēr dažus mēnešus tas vēl vārgi noturējās; šim laikam apritot, kad sjers Dekruā atskārta, ka pienācis pats pēdējais brīdis atstāt Navarru, tādēļ ka viņam nav ūsu,— vārds kļuva patiešām nepieklājīgs un (pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem) gluži nelietojams.

Vislabākais vārds vislabākās zemes vislabākajā valodā būtu

cietis šādos frazeoloģiskajos savienojumos. Palīgmācītājs

d'Estella uzrakstīja pret šādiem savienojumiem vērstu grāmatu, atklādams blakus nozīmes kaitīgumu un brīdinādams no tās navarriešus.

— Vai visā pasaulē nav zināms,— sava darba noslēgumā rakstīja palīgmācītājs d'Estella,—ka pirms dažiem gadsimtiem Eiropas lielākajā daļā degunus piemeklēja tāds pats liktenis, kāds šobrīd uzbrucis ūsām Navarras karalistē?— Tiesa, ļaunums toreiz neizplatījās plašāk,— taču vai gultas, dīvāna ruļļi, naktsmices un naktspodi kopš tā laika mūžīgi neatrodas par matu no iznīcības?— Vai bikses, svārku šķēlumus, pumpju rokturus — spundes un krānus vēl joprojām neapdraud šādas asociācijas?— Tikumiska stingrība pēc dabas ir vislēnprātīgākā īpašība,— taču ļaujiet pacelt tai galvu — tā kļūs līdzīga trakojošam un rēcošam lauvam.

Palīgmācītāja d'Estellas spriedumu slēptā nozīme netika saprasta.— Cilvēki metās pretējā galējībā.— Ļaudis lika ēzelim iemauktus uz astes.— Un, kad KUTELĪBAS KALNGALI un MIESASKARES aizmetņi kopīgi noturēs savu nākamo vietējā kapitula sēdi, viņi arī to pasudinās par neķītrību.

OTRA NODAĻA

Kad pienāca vēstule ar skumjo ziņu par mana brāļa Bobija nāvi, tēvs bija aizņemts ar izdevumu aprēķināšanu braucienam pasta karietē no Kalē līdz Parīzei un tālāk līdz Lionai.

Tas bija sevišķi neveiksmīgs ceļojums; mans' tēvs bija spiests vēlreiz nobraukt visu ceļu soli pa solim un, kad viņš bija ticis jau gandrīz galā, sākt savus aprēķinus par jaunu, jo Obadija atvēra durvis, lai darītu viņam zināmu, ka mājās izbeidzies raugs, un pajautātu, vai rīt no paša rīta viņš nedrīkstētu paņemt spēcīgo karietes zirgu un doties raugu sameklēt. Man nav ne mazāko iebidumu,— sacīja mans tēvs

(turpinādams savu ceļojumu),— ņem karietes zirgu un brauc

vesels! Bet viņam, nabaga dzīvniekam, trūkst viena

pakava,— sacīja Obadija. Nabaga dzīvniekam!— atsaucās

tēvocis Tobijs tādā pašā tonī, gluži kā unisonā uzskaņota stīga.——Tādā gadījumā jāj uz skotieša,— tēvs bez apdomāšanās atbildēja.— Viņš neparko nevar paciest seglus uz muguras,— sacīja Obadija. To zirgu apsēdis velns. Ņem

PATRIOTU un aizver durvis!— sauca mans tēvs.

PATRIOTS ir pārdots,— sacīja Obadija. Še tev!— iesaucās

mans tēvs un apklusa, skatīdamies tēvocim Tobijam sejā tā, it

kā šis darījums būtu turēts slepenībā. Jūsu augstība man

pavēlēja viņu pārdot jau aprīlī,— sacīja Obadija.— Tad ej

kājām par savu centību!— sauca tēvs. Es daudz labprātāk

eju kājām nekā jāju,— sacīja Obadija, aizvērdams durvis.

— Kāda sodība!— iesaucās mans tēvs, turpinādams aprēķinus. —Ūdens izkāpis no krastiem,— sacīja Obadija,— atkal atvērdams durvis.

Līdz pat šim brīdim mans tēvs, izplājis sev priekšā Sānsona karti un pasta satiksmes ceļvedi, bija turējis aiz galviņas cirkuli, kura viena kājiņa balstījās Neverā — pēdējā pasta stacijā, braucienu līdz kurai viņš bija samaksājis,— nolēmis no šās vietas savu ceļojumu un aprēķinus turpināt, tikko Obadija atstās istabu; taču šī otrreizējā Obadijas ielaušanās, atverot durvis un applūdinot visu zemi, izsmēla viņa pacietības mēru.Viņš ļāva cirkulim nokrist — vai, labāk sakot, ar žestu, kurā jautās gan netīšums, gan dusmas, nometa to uz galda,bet pēc tam viņam cits nekas neatlika kā atgriezties Kalē (līdzīgi daudziem citiem) tikpat gudram, cik gudrs viņš no turienes bija izbraucis.

Kad viesistabā ienesa vēstuli ar ziņu par mana brāļa nāvi, tēvs no jauna bija devies ceļojumā un atradās viena cirkuļa soļa attālumā no tās pašas Neveras pasta stacijas. Ar jūsu atļauju, mesjē Sānson,— iesaucās mans tēvs, iedurdams cirkuļa galu cauri Neverai galdā — un pamādams tēvocim Tobijam, lai tas ieskatās vēstulē,— divreiz vienā vakarā tapt atrai-

dītam no tik nožēlojamas pilsēteles kā Neveras, mesjē Sānson,

angļu džentlmenim un viņa dēlam ir par daudz. Kā tu

domā, Tobij?— mans tēvs jautrā balsī piebilda. Ja tā nav

garnizona pilsēta,— sacīja tēvocis Tobijs,— jo pretējā gadījumā… Palikšu muļķis,— sacīja mans tēvs, slepus pasmaidīdams,— līdz kapa malai.— Pēc tam, vēlreiz pamādams tēvocim Tobijam un turēdams vienā rokā Neverā iesprausto cirkuli, bet otrā — pasta satiksmes ceļvedi,— pa pusei rēķinādams, pa pusei ieklausīdamies,— viņš uzgūlās galdam, atspiezdamies uz tā ar abiem elkoņiem, kamēr tēvocis Tobijs, neskaidri murminādams, lasīja vēstuli.

viņš ir aizgājis!— sacīja tēvocis Tobijs. Uz kurieni?—Kas?—ieaucās mans tēvs.

Mans brāļadēls,— sacīja tēvocis Tobijs.- Kā — bez atļaujas,— bez naudas,— bez audzinātāja?— brīnījās tēvs.— Nē — viņš ir miris, dārgo brāl,— sacīja tēvocis Tobijs.— Bez slimošanas?— atkal brīnījās tēvs. To es neuzdrošinos apgalvot,— klusi sacīja tēvocis Tobijs un izdvesa dziļu nopūtu, kas nāca no pašām sirds dzīlēm,— viņš būs bijis slims diezgan, nabaga zēns! Atbildēšu viņa vietā,— jo viņš ir miris.

Kad Agripinai paziņojuši par dēla nāvi, pēc Tacita vārdiem, viņa, nespēdama pārvarēt skaudrās ciešanas, pēkšņi pārtraukusi darbu.— Mans tēvs vienīgi dziļāk iedūra cirkuļa kājiņu Neverā.— Kāds pretstats! Tiesa, manu tēvu nodarbināja aprēķini,— Agripinu droši vien būs nodarbinājis gluži kas cits, jo kurš gan pretējā gadījumā varētu apgalvot, ka izdara secinājumus no vēstures mācībām?

Mana tēva turpmākā rīcība, manuprāt, pelna, ka to apraksta atsevišķā nodaļā.

TREŠA NODAĻA

Un tā būs atsevišķa nodaļa, turklāt vēl šaušalīga,— tā ka sargieties!

Vai nu tas ir Platons, vai Plūtarhs, vai Seneka, vai Ksenofonts, vai Epiktēts, vai Teofrasts, vai Lukiāns, vai arī kāds no vēlāk dzīvojušiem,— vai nu Kardāns, vai Budejs, vai Petrarka, vai Stella,— vai, iespējams, kāds no teologiem vai baznīcas tēviem — svētais Augustīns vai svētais Cipriāns, vai Bernards,

kurš agalvo, ka raudāt par draugu vai bērnu ir nepārvarama un dabiska jūtu izpausme,— bet Seneka (to es droši zinu) kādā no saviem darbiem saka, ka tik rūgtas bēdas vislabāk aizplūst tieši caur asarām.— Un, patiesi, mēs zinām, ka Dāvids apraudāja savu dēlu Absalomu, Adriāns — Antinoju, Niobe — savus bērnus un ka Apollodors un Kritons lēja asaras par Sokrātu vēl pirms viņa nāves.

Mans tēvs savas bēdas remdēja citādi un tik tiešām savādāk nekā vairākums pārējo cilvēku — gan seno laiku, gan mūsdienu——, jo viņš tās neizraudāja kā ebreji vai romieši,— neizgulēja kā lapzemieši,— nepakāra tās kā angļi,— nenoslīcināja kā vācieši,— viņš tās nenolādēja, nepasūtīja pie velna, neizdzina no baznīcas klēpja, nesalika pantos, neizsvilpoja ar Lillabulero melodiju.

—  Tomēr viņš no tām atbrīvojās.

—  Vai jūsu augstības neatļautu man starp šīm divām lappusēm iespiest vienu stāstiņu?

Kad Tullijs zaudēja savu dārgo meitu Tulliju, sākumā viņš to ļoti ņēma pie sirds — viņš paļāvās dabas aicinājumam un padevīgi izplūda žēlabās.— Ak, mana Tullija! mana meita! mans bērns!— un atkal, atkal, atkal skanēja — ak, mana Tullija!— mana Tullija! Man šķiet, ka redzu savu Tulliju, dzirdu savu Tulliju un sarunājos ar savu Tulliju.— Bet, ielūkojies filozofijas dārgumu krātuvēs un aptvēris, cik daudz spožu domu var izteikt šajā sakarībā, lielais orators izsaucās: — Neviens cilvēks virs zemes nespēj iedomāties, cik laimīgu, cik priecīgu šī atziņa mani darīja.

Mans tēvs lepojās ar savu daiļrunību ne mazāk kā savulaik MARKS TULLIJS CICERONS un, pēc manām domām, kamēr mani nepārliecinās par pretējo, tikpat pamatoti; daiļrunība patiešām bija viņa spēks — un arī vājība.— Spēks, jo viņš bija dzimis orators, un vājība, jo nemitīgi tā nostādīja viņu muļķa lomā; bet, ja vien dzīvē radās piemērots gadījums, kas ļāva parādīt savas spējas vai pasacīt kādu gudrību, asprātību vai dzēlību (ja tikai viņu nevajāja viena nelaime pēc otras),— citu neko viņš nevēlējās.— Laime, kas saistīja tēva mēli, un nelaime, kas to žēlsirdīgi atraisīja, bija gandrīz vienā vērtē liekamas:— dažreiz patiešām nelaime izrādījās tā labākā no abām; piemēram, ja prieku, ko sagādā runas teikšana, mērotu ar desmit, bet sarūgtinājumu, ko sagādā bēdas — tikai ar pieci,— mans tēvs vinnēja pusi no puses un tātad izķepurojās no nepatikšanām tik veikli, it kā tās nekad nebūtu viņu piemeklējušas.

Šī uzvedinošā doma palīdzēs izskaidrot tēva ikdienišķās r/.rīcības kas citkārt būtu šķitušas ļoti pretrunīgas, un, proti,— m doma ir tāda, ka uzbudinājumā, ko izsauca kalpotāju kļūmes un nevērība vai citas neveiksmes, no kurām ģimenes dzīvē nav iespējams izvairīties, viņa dusmas vai, labāk sakot, dusmu ilgums mūždien apgāza visus mūsu pieņēmumus.

Manam tēvam bija iemīļota ķēvīte, ko viņš bija licis sakrustot ar skaistu arābu ērzeli, lai iegūtu sev jājamzirgu. Viņš ar rožainām cerībām lūkojās visos savos nākotnes plānos, tāpēc katru mīļu dienu runāja par savu jājamzirgu ar tik nesatricināmu pārliecību, it kā tas jau būtu izaudzināts, iejādināts — un, jāšanai sagatavots, apgādāts iemauktiem un segliem, jau stāvētu pie durvīm. Obadijam izturoties nolaidīgi un nevērīgi, notika tā, ka mana tēva cerības netika atalgotas ar tīrasinīgāku dzīvnieku kā vienīgi ar mūli, turklāt tik neglītu šīs sugas pārstāvi, kāds jebkad redzēts.

Mana māte un tēvocis Tobijs baiļojās, ka tēvs saberzīs Obadiju miltos — un ka nepatikšanām gala nebūs. Paskaties, nelieti,— kliedza mans tēvs, rādīdams uz mūli,— ko tu esi

izdarījis! Tas nebiju es,— taisnojās Obadija. Kā lai es to

zinu?— atcirta mans tēvs. —

Uzvaras prieks par šo asprātību atspoguļojās tēva acīs,— izsmalcinātā dzēlība sariesa tajās valgmi;— un Obadija vairs nedzirdēja nevienu pārmetumu šai sakarā.

Bet tagad atgriezīsimies pie mana brāļa nāves.

Filozofijā par visu rodams kāds skaists izteiciens.— Par Nāvi to ir vesels birums: nelaime bija tā, ka tie visi reizē iešāvās tēvam prātā, tā ka grūti nācās tos savā starpā sasaistīt, lai to secība būtu likumsakarīga.— Mans tēvs runāja, kas bija uz mēles.

«Tas ir nenovēršams liktenis,— Lielās Brīvības Hartas pamatlikums,— uz mūžiem pieņemts parlamenta likumdošanas akts, manu dārgo brāl:— ikvienam jāmirst.»

«Brīnums būtu, ja manam dēlam būtu izdevies izbēgt no nāves,— ne tas, ka viņš ir miris.»

«Valdnieki un prinči griežas vienā dejas aplī ar mums.»

«Miršana ir lielā parāda atlīdzināšana un mesli, kas pienākas dabai:— tos maksā pat kapenes un monumenti, kam būtu jāiemūžina musu piemiņa; un vislepnākā piramīda no tām, ko cēlusi Bagātība un Zinātne, pazaudējusi savu virsotni un aplauzīta rēgojas pie ceļinieka apvāršņa.» (Tēvs sajuta dziļu atvieglojumu un turpināja:)—«Karaļvalstīm un nomalēm, pilsētiņām un lielpilsētām — vai arī tām nav savs nolikts

laiks? un, kad pamati un spēki, kas vispirms tās stiprinājuši un apvienojuši, izgājuši visus savus evolūcijas lokus, tās

sabrūk.» Brāli Šendij,— sacīja tēvocis Tobijs, pie vārda

evolūcijas nolikdams pīpi. Revolūcijas, es gribēju teikt,— izlaboja mans tēvs,— ak Dievs! Es gribēju teikt — revolūcijas,

brāli Tobij,— evolūcijas ir muļķība. Nav vis muļķība,—

iebilda tēvocis Tobijs. Bet vai tā nav muļķība — pārtraukt

šādas sarunas pavedienu un vēl par tādu tēmu?— iesaucās mans tēvs. Dieva dēļ, Dieva dēļ, dārgo Tobij,— viņš turpināja, satverdams brāli aiz rokas,— Dieva dēļ, es tevi lūdzu —

nepārtrauc mani tik kritiskā brīdī! Tēvocis Tobijs iebāza

mutē pīpi.

«Kur tagad Troja un Mikēnas, Tēbas un Dēla, Persepole un Agrigenta?» turpināja tēvs, paņemdams pasta ceļvedi, ko bija nolicis uz galda.—«Kas noticis ar Nīnivi un Bābeli, ar Kiziku un Mitilēnu? Skaistāko pilsētu, virs kurām jebkad uzlēkusi saule, tagad vairs nav; palikuši tikai to nosaukumi; bet arī tie mazpamazāin izzūd, jo daudzi no šiem vietvārdiem tiek nepareizi izrunāti un laika gaitā taps aizmirsti un, tāpat kā itin viss, iegrims mūžīgajā tumsā. Arī pasaulei, brāli Tobij, reiz pienāks,— noteikti pienāks gals.

«Atceļā no Āzijas, kad es kuģoju no Egīnas uz Megarazu (— Kad tas varēja būt?— prātoja tēvocis Tobijs),— sāku skatīties uz apkārtējām zemēm.— Egīna bija palikusi aiz manis, Megaraza — priekšā, pa labi roki — Pireja, pa kreisi — Korinta.— Kādas ziedošas pilsētas tagad guļ pīšļos uz zemes! Ak vai! ak vai!— mierināju sevi,— vai klājas cilvēkam sagādāt ciešanas savai dvēselei, tādēļ ka zaudēts bērns, kad viņam visapkārt tāds diženums guļ gruvešos?— Atceries,— vēlreiz atgādināju sev,— atceries, ka tu esi cilvēks!»

Tēvocis Tobijs nezināja, ka pēdējā rindkopa ir izvilkums no Servija Sulpīcija līdzjūtības vēstules Tullijam:— viņš, lāga vīrs, tikpat maz jēdza no antīkās literatūras fragmentiem, cik no nesaīsinātiem darbiem.— Un, tā kā mans tēvs, kārtodams tirdznieciskus darījumus ar Turciju, pa trim vai četriem lāgiem bija apmeklējis Levanti un vienā no šiem braucieniem pat pusotra gada uzturējies Zentē, tēvocis Tobijs, dabiski, secināja, ka vienā no šiem ceļojumiem viņš devies pāri Arhipelāgam uz Āziju un ka aprakstīto kuģošanu ar Eginu aizmugurē un Megaru priekšā, ar Pireju pa labi roki utt., utt. mans tēvs veicis īstenībā un tās ir viņa ceļojuma atmiņas.— Bez šaubām, tas bija tēvoča Tobija garā, bet daudzi uzņēmīgi kritiķi būtu

u ,cēluši savu pieņēmumu ēku vēl par diviem stāviem augstāk

11/, daudz nedrošāka pamata. Bet saki, lūdzams, brāli,

ierunājās tēvocis Tobijs, smalkjūtīgi pārtraukdams manu Ievu, pieskaroties ar pīpes kātu viņa rokai, taču nogaidījis, kamēr viņš pabeidz teikumu,— kādā mūsu Kunga gadā tas

notika? Tas nenotika nevienā no mūsu Kunga gadiem,—

atcirta mans tēvs. Neiespējami! iesaucās tēvocis Tobijs. Vientiesi!— dusmojās mans tēvs, tas notika četrdesmit gadus pirms Kristus dzimšanas.

Tēvocis Tobijs šo apgalvojumu varēja izskaidrot tikai divējādi: vai nu pieņemot, ka viņa brālis ir Mūžīgais Žīds, vai

uzskatot, ka bēdas kaitējušas viņa saprātam. «Lai debesu un

zemes Valdnieks viņu pasargā un atdod viņam prātu!»— sacīja tēvocis Tobijs, ar asarām acīs klusībā lūgdamies par manu tēvu.

Mans tēvs šīs asaras novērtēja kā pienācīgu atzinību un turpināja savu runu vēl pacilātāk.—

—  Starp labo un ļauno nav tik lielas atšķirības, brāli Tobij, kā cilvēki domā. (— Starp citu, bija maz cerību, ka šāds iesākums kliedēs tēvoča Tobija aizdomas.) —Darbs, neveiksmes, bēdas, slimības, trūkums un ciešanas piešķir dzīvei garšu. Lielu labumu jau nu gūst no tām,— nodomāja tēvocis Tobijs.

—  Mans dēls ir miris!— jo labāk;— kauns, ja šādā vētrā ir tikai viens enkurs.

—  Bet viņš ir šķīries no mums uz mūžu!— Lai!— Viņš ir izsprucis no bārddziņa rokām, pirms kļuvis plikpaurains;— viņš ir piecēlies no dzīru galda, pirms pazaudējis sātu;— aizgājis no dzīrēm, pirms piedzēries pār mēru.

—  Trāķieši raudāja, bērnam piedzimstot, (— Mēs arī bijām tuvu raudām,— atgādināja tēvocis Tobijs)—bet dzīroja un priecājās, kad cilvēks atstāja pasauli; un viņiem bija taisnība.— Nāve paver vārtus slavai, bet noslēdz tos skaudībai;— tā atraisa gūstekņu važas — un ieliek verga darbu citās rokās.

—  Parādi man cilvēku, kurš, zinādams, kas ir dzīve, bīstas no nāves,— un es tev parādīšu cietumnieku, kurš bīstas no brīvības.

—  Vai nav labāk, dārgo brāli Tobij (jo, ievēro, mūsu iekāres nav nekas cits kā slimības izpausmes),— vai nav labāk nemaz nejust salkuma nekā ēst?— nejust slāpes nekā dzert zāles, lai ārstētos no tām?

—    Vai nav labāk būt atbrīvotam no raizēm un drudža, no mīlestības un skumjām,— un visām pārējām vētrainajām izjūtām dzīvē, no kurām metas te karsts, te auksts, nekā būt spiestam, līdzīgi izmocītam ceļiniekam, kas noguris atvelkas līdz mājvietai, sākt ceļojumu no gala?

—   Nāvē nav nekā briesmīga, brāli Tobij,— šausmu apveidu tā iegūst no vaidiem un krampjiem, deguna šņaukšanas un asaru slaucīšanas gultas aizkaru stūri mirēja istabā.— Atņem to visu nāvei — kas no tās paliek pāri?—Labāk mirt kaujā nekā gultā,— sacīja tēvocis Tobijs. Atņem nāvei tās līķratus, apraudātājus, sēru drānas,— melnās spalvas, piemiņas plāksnes ar ģerboņiem un pārējos bēru atribūtus — kas no tās

paliek pāri? Labāk kaujāl— turpināja tēvs smaidīdams, jo

bija pilnīgi piemirsis manu brāli Bobiju,— nāve nekādā ziņā nav briesmīga,— jo, padomā pats, brāli Tobij,— kad esam mēs, nāves nav,— bet, kad nāve ir, mūsu nav.— Tēvocis Tobijs nolika pīpi, lai apdomātu šo atziņu; mana tēva daiļrunība plūda pārāk strauji, lai kavētos, kādu gaidot,— tā traucās tālāk un aizrāva sev līdzi tēvoča Tobija domas.

—   Tādēļ,— turpināja mans tēvs,— šeit ir vietā atcerēties, cik maz nāves tuvošanās iespaidoja diženus cilvēkus.— Vespasiāns nomira jokodams un sēdēdams uz naktspoda,— Galba —, izteikdams domu graudu,— Septimijs Severs —, sacerot ziņojumu,— Tibērijs — liekuļodams,— Cēzars Augusts —, izrādot laipnību. Ceru, ka neviltotu,— sacīja tēvocis Tobijs.

—    Viņš to izrādīja savai sievai,— atbildēja tēvs.

CETURTA NODAĻA

Un nobeigumā,— no visiem izmeklētajiem nostāstiem,

kas par šo tēmu atrodami vēsturē,— turpināja mans tēvs,— šis vienīgais, gluži kā zeltīts kupols virs celtnes,— ir pārāks par visiem.

—   Tas ir nostāsts par Kornēliju Gailu, pretoru, kura darbus

tu, brāli Tobij, droši vien esi lasījis. Uzdrīkstos sacīt, ka

neesmu vis,— atbildēja mans tēvocis. Viņš nomira,— sacīja

mans tēvs,— brīdī, kad ******************** ******

—      Ja tas notika ar paša sievu,— sprieda tēvocis Tobijs,—

tad tur nav nekā apvainojoša. To nu es nezinu,— atbildēja

mans tēvs.

PIEKTĀ NODAĻA

Mana māte ļoti piesardzīgi taustījās tumsā pa gaiteni, kas veda uz viesistabu, tieši tajā brīdī, kad tēvocis Tobijs izrunāja vārdu sieva.— Šim vārdam jau pašam par sevi ir asa un griezīga skaņa, bet Obadija vēl bija palīdzējis tai izcelties, atstādams durvis pusviru, tā ka mana māte dzirdēja diezgan, lai iedomātos, ka runā par viņu; tāpēc, uzlikusi pirkstu uz lupām,— aizturējusi elpu un pagriezusi kaklu, lai mazliet pieliektu galvu (nevis durvju virzienā, bet pretējā, tā tuvinot ausi durvju spraugai), viņa aizgūtnēm klausījās:— vergs, kas slepus ausās un kam aizmugurē stāv Klusēšanas dieviete, nespētu dot labāku ierosmi grebumam akmenī.

Šādā stāvoklī esmu nolēmis viņu atstāt minūtes piecas, kamēr stāstījumā par notikumiem virtuvē nenonāku (tāpat kā rīkojas Rapēns jautājumos par baznīcas lietām) līdz tam pašam brīdim.

SESTĀ NODAĻA

Lai gan mūsu ģimene nenoliedzami bija vienkāršs mehānisms, ko veidoja tikai paris ritentiņu, tomēr jāsaka, ka šos ritentiņus iekustināja tāds milzums visvisādu atsperu un tie grieza viens otru ar tik daudzveidīgu dīvainu ietaišu un virzuļu palīdzību,— ka, lai gan mehānisms bija vienkāršs, tam piemita tādas pašas izcilas spējas un priekšrocības kā sarežģītajiem, tikpat daudz neizaprotamu kustību iekšpusē, kādas jebkad novērotas holandiešu zīda austuves iekštelpā.

Šo kustību vidū bija viena, par kuru grasos pastāstīt un kurā, iespējams, šī īpatnība neizpaudās tik krasi kā daudzās citās; un tā bija šāda: lai vai kāda dzīva rosība, strīdi, kvēlas runas, dialogi, domu apmaiņas vai zinātniskas diskusijas izraisījās viesistabā, parasti tāda pati rosība tajā pašā laikā un par to pašu tēmu bija vērojama arī virtuvē.

Lai šo rosību nodrošinātu, ik reizi, kad uz viesistabu tika nogādāta kāda ārkārtēja ziņa vai vēstule — vai aprāvās saruna, kamēr kalpotājs neatstāja telpu,— vai tika pamanītas īgnuma rievas mana tēva vai mātes sejā,— īsi sakot, kad apspriežamo jautājumu uzskatīja par izziņas vai noklausīšanās vērtu, bija pieņemts nevis cieši aizvērt viesistabas durvis, bet atstāt tās mazliet pusviru,— kā tās stāv pašlaik,— kas, aizbildinoties ar čīkstošajām virām (iespējams, ka šis bija viens no daudzajiem iemesliem, kādēļ tās nekad netika salabotas),

nebija grūti izdarāms; pielietojot šo viltību, visos minētajos gadījumos durvis parasti palika spraugā, kas, protams, nebija tik plata kā Dardaneļi, bet plata diezgan, lai piekoptu šo caurvējaino nodarbību tik plaši, cik bija nepieciešams, lai pasargātu manu tēvu no mājas rūpēm;— patlaban pie šīs spraugas klausīdamās stāv mana māte. Tāpat rīkojās Obadija, kad bija nolicis uz galda vēstuli ar mana brāļa nāves ziņu; tā ka, pirms mans tēvs pilnībā attapās no pārsteiguma un uzsāka savu iespaidīgo runu,— Trims jau bija kājās, lai paustu savu viedokli šajā jautājumā.

Zinātkārs raksturu pētnieks, ja arī viņam piederētu visi Ijaba ganāmpulki,— kaut gan te jāpiebilst, ka mūsu zinātkārajiem pētniekiem parasti ne graša nav pie dvēseles,— būtu atdevis pusi no tiem, lai dzirdētu kaprāli Trimu un manu tēvu, divus pēc rakstura un audzināšanas tik atšķirīgus oratorus, izplūstam daiļrunībā pie viena un tā paša šķirsta.

Mans tēvs — erudīts cilvēks,— apveltīts ar lielisku atmiņu,— Platonu, Seneku un Epiktētu zina kā savus piecus pirkstus.

Kaprālis — cilvēks, kam nebija nekā ko atcerēties,— lasi s vienīgi pulka personālā sastāva sarakstus — un zina kā sa\ s piecus pirkstus vienīgi tos slavenos vārdus, kas tur minēti.

Viens veidoja sarežģītas frāzes citu pēc citas, bārstīdams metaforas un alegorijas un vienlaicīgi apžilbinādams iztēli (kā tas raksturīgs asprātīgiem un izdomas bagātiem clvēkiem) ar valdzinošām un jautrām ainām un tēliem.

Otrs, neizmantodams nedz asprātības, nedz antitēzes, nedz izsmalcinātas dzēlības, nedz stilistiski sarežģītus izteicienus, bet, pagrūzdams tēlus uz vienu, bet ainas uz otru pusi, sekodams sava rakstura aicinājumam, uzrunāja tieši klausītāju sirdis. Ak, Trim! kaut debesis būtu dāvājušas tev labāku biogrāfu!— Kaut tavam biogrāfam kājās būtu labākas bikses! Ak, jūs, kritiķi! vai nekas nespēs jūs iežēlināt?

SEPTĪTĀ NODAĻA

Jaunais kungs Londonā miris!— paziņoja Obadija. Manas mātes zaļais, divreizējā mazgāšanā rūpīgi berztais atlasa mājas tērps bija pirmais, par ko Suzanna iedomājās, atskanot Obadijas izsaucienam. Ne velti Loks uzrakstījis nodaļu par vārdu nepilnību. Tad jau,— sacīja Suzanna, mums visiem būs jāstaigā sērās. Bet pievērsiet vēlreiz

U/.inanību: vārds sēras, kaut gan to pateica Suzanna pati, ari llcveica savu uzdevumu; tas neuzjundīja nevienu domu, saistītu Hf melno vai pelēko krāsu,— viss bija zaļš.— Zaļais satina mājas tērps joprojām neizgāja viņai no prāta. — \ — Ak, tas manu nabaga kundzi novedīs kapā,— iesaucās Suzanna.— Pēc tam domās tika pārcilāta manas mātes gardeiobe.— Kāda bagātība!— tērps no sarkanā damasta,— zellainbrūnais tērps,— baltā un dzeltenā listrīna tērpi,— brūnais lafta tērps,— mežģīnēm rotātas micītes, naktskrekli un ērti apakšsvārki.— Neviens drēbes gabals nepalika nepamanīts.— Nē! nekad viņa neatspirgsi— sacīja Suzanna.

Mums bija resna, pamuļķīga trauku mazgātāja, kuru, man šķiet, tēvs turēja viņas pieticības dēļ;— visu rudeni viņa bija mocījusies ar tūsku. Viņš miris! sacīja Obadija,— viņš patiešām miris! Nevis es,— sacīja pamuļķā trauku mazgātāja.

—    Bēdīgas ziņas, Trim!— iesaucās Suzanna, acis slaucīdama, kad Trims ienāca virtuvē,— māsters Bobijs ir miris un apbedītsl— bēres bija Suzannas patvarīgi iestarpināts vārds,— mums visiem būs jāstaigā sērās,— sacīja Suzanna.

—    Ceru, ka ne — sacīja Trims. Jūs cerat, ka ne!— iesaucās Suzanna.— Doma par sērošanu nebija ienākusi Trimam galvā, kaut gan Suzannas galvā tā bija iesēdusies.— Ceru,— sacīja Trims, paskaidrodams savu izteicienu,— ceru, ka ar Dieva palīgu šīs ziņas izrādīsies nepatiesas.— Pats savām ausīm dzirdēju, kā tika nolasīta vēstule,— iebilda Obadija,— un mēs dabūsim krietni norauties, laužot Vēršu tīrelī celmus. Ak, viņš ir miris!— vaimanāja Suzanna. Tikpat droši,— sacīja trauku mazgātāja,— kā es esmu dzīva.

—    Es skumstu pēc viņa no visas sirds un dvēseles!— sacīja Trims, izdvesdams nopūtu.— Nabaga raaībiņa!— nabaga zēns!— nabaga džentlmenis!

Bet Vasarsvētkos viņš bija vēl dzīvs!— sacīja kučieris.— — Ak vai!— iesaucās Trims, izstiepdams labo roku un acumirklī nostādamies tādā pašā pozā, kā sprediķi lasot,— kas gan ir Vasarsvētki, Džonatān (jo tā sauca kučieri), vai Vastlāvis, vai jebkuri cui pagājušie svētki un laiki salīdzinājumā ar šo nelaimi? Vai pašlaik mēs neesam šeit,— turpināja kaprālis (ar spieķa galu stateniski uzsizdams pa grīdu, lai radītu priekšstatu par veselību un sīkstumu),— un vai nākamajā mirklī neesam (nomezdams zemē cepuri) jau aizgājuši!— Tas atstāja bezgala saviļņojošu iespaidu. Suzanna izplūda asarās.— Mēs neesam nekādi koka dieviņi. Džonatāns, Obadija, virtuvene — visi

bija aizkustināti.— Pat pamu|ķīgā, resnā trauku mazgātāja, kas berza uz ceļiem nolikto zivju katlu, jutās satraukta.— Visi, kas atradās virtuvē, pulcējās ap kaprāli.

Un tagad, tā kā man pilnīgi skaidrs, ka mūsu baznīcas un valsts iekārtas saglabāšana — un, iespējams, pat visas pasaules saglabāšana — vai, kas nozīmē to pašu,— pasaulīgās mantas un varas sadalīšana nākotnē varbūt lielā mērā būs atkarīga no šīs kaprāļa daiļrunības iezīmes pareizas izpratnes,— es ļoti nopietni lūdzu pievērst uzmanību;— vēlāk jūsu augstības un svētības varēs gulēt, cik sirdij tīkas, desmit lappuses pēc kārtas, ņemtas no jebkuras citas vietas šajā darbā.

Es teicu: «Mēs neesam koka dieviņi!— un tas ir ļoti pareizi. Man vajadzēja piebilst: «… tāpat kā neesam eņģeļi,»— es gan vēlētos, kaut mēs būtu,—«bet cilvēki ar miesu un savas iztēles vergi»— un kādas dzīres gan miesai, gan iztēlei sagādā mūsu septiņas maņas, it sevišķi dažas no tām! Vismaz es, sev par kaunu, esmu spiests to atzīt. Būs gana, ja apgalvošu, ja no visiem jutekļiem acis (jo nepavisam neatzīstu tausti, kaut gan lielākā daļa Bārdaino, es zinu, aizstāv to) visātrāk dod ziņu dvēselei,— visspēcīgāk ietekmē iztēli un atstāj tajā kaut ko tik neaprakstāmu, ko nevar nedz vārdos izteikt, nedz arī palaikam izskaust.

— Esmu mazliet novirzījies sānis;— nekas, tas nāks par labu veselībai;— bet tagad atgriezīsimies domās pie Trima cepures mirstīguma.—«Vai mēs pašlak neesam šeit,— bet nākamajā mirklī — jau aizgājuši?»— Šajā teikumā nav nekā sevišķa;— tā bija viena no acīm redzamajām patiesībām, ko mums ir izdevība dzirdēt ik dienas, un, ja Trims nebūtu uzticējies vairāk savai cepurei nekā galvai,— viņš ar šo teicienu nebūtu panācis nekādu iespaidu.

«Vai pašlaik mēs neesam šeit?» turpināja kaprālis, «— un vai nākamajā mirklī neesam » (negaidīti nomezdams cepuri zemē — un brīdi klusēdams, pirms izrunāja nākamo vārdu)—«aizgājuši?» Cepure krita tā, it kā tās dibenā būtu iemīcīta smaga māla pika.— Nekas nebūtu spējis veiksmīgāk radīt iznīcības nojausmu kā šī cepure, kas bija tās simbols un vēstnese;— Trima roka it kā izgaisa zem tās;— tā nokrita bez dzīvības;— kaprāļa acis stingi vērās tajā kā mironī,— bet Suzanna izplūda asarās.

Taču pastāv desmit tūkstoš un desmit tūkstošreiz desmit tūkstoš veidu (jo viela un kustība ir bezgalīgas), kādos cepuri var nomest zemē, nepanākot nekādu efektu.— Ja Trims būtu to sviedis vai metis, vai lidinājis, vai laidis, vai triecis, vai ļāvis

tai nokrist vai noplanēt jebkurā uz pasaules iespējamā virzienā — vai visvēlamākajā virzienā, kādā to varēja aizmest;— ja viņš būtu to nometis kā zostēviņš,— kā kucēns,— kā ēzelis — vai, nometot to vai pat tad, kad jau to nometis, izskatījies pēc muļķa,— pēc pintiķa,— pēc nejēgas,— nekas nebūtu iznācis un nekāds iespaids uz sirdi nebūtu atstāts.

Jūs, kas valdāt šo vareno pasauli un tās varenās norises,— kas karsējat un atvēsināt to, kausējat un miekšķējat to — un tad no jauna rūdāt to tik stipru, cik vēlaties,

jūs, kas ceļat augšup un laižat lejup kaislības ar šo spēcīgo grieztuvi— un, to izdarījuši, vadāt kaislību apsēstos, kur vien jums ienāk prātā,—

visbeidzot jūs, kas dzenat, un kādēļ lai jūs to nedarītu?— un arī jūs, kas tiekat dzīti kā tītari uz tirgu ar stibu un sarkanu lupatu,— domājiet, es jūs lūdzu, par Trima cepuri.

ASTOTĀ NODAĻA

Pagaidiet!— man ar lasītāju jānokārto mazs rēķins, pirms Trims varēs turpināt savu runu.— Tas tiks izdarīts dažās minūtēs.

Bez daudziem citiem parādiem rakstniecībā, kurus es nokārtošu savlaicīgi,— atzīstu, ka esmu lasītājam parādā divas nodaļas — par istabenēm un pogcaurumiem, kuras apsolīju sava sacerējuma iepriekšējās nodaļās un stingri apņēmos samaksāt vēl šajā gadā; bet, tā kā viens otrs no jūsu augstībām un svētībām man izteikušies, ka abi šie temati, sevišķi šādā savienojumā, var apdraudēt sabiedrības tikumību,— es lūdzu man piedot, ka trūkst nodaļas par istabenēm un pogcaurumiem,— bet tās vietā pieņemt iepriekšējo nodaļu, kas, ar jūsu svētību atļauju, nav nekas cits kā nodaļa par istabenēm, zaļiem mājas tērpiem un vecām cepurēm.

Trims pacēla no zemes cepuri, uzlika to galvā un turpināja savu runu par nāvi šādā veidā:

DEVĪTĀ NODAĻA

— Mums, Džonatān, kas nepazīstam trūkumu un raizes,— kas dzīvojam šeit, kalpodami diviem no vislabākajiem kungiem pasaulē—(no savas puses teikšu, ka tāds vēl bija Viņa Majestāte karalis Viljams Trešais, kuram man bija gods kalpot gan Īrijā, gan Flandrijā),— mums, es piekritu, laika posms no

19 514

zvu

Vasarsvētkiem līdz šai dienai, kad līdz Ziemassvētkiem atlikušas trīs nedēļas,— nešķiet garš,— it kā tāda vispār nebūtu bijis;— bet tiem, Džonatān, kas pazīst nāvi un zina, kādu postu un iznīcību tā var atnest, pirms cilvēks paspējis apgriezties,— tas šķiet vesela mūžība.— Ak, Džonatān!— līdzcietīgam cilvēkam sirds vai pušu plīst, domājot par to,— turpināja kaprālis (izstiepies kā stīga).,— cik daudz drosmīgu un cēlu jaunekļu kopš tā laika guldīti zem zemes!— Un piemini manus vārdus, Suzij,— kaprālis piebilda, pievērsdamies Suzannai, kuras acīs nesās asaras,— pirms atkal pienāks Vasarsvētki,— daudzu acu spožums būs apdzisis. Suzanna sacīto attiecināja uz sevi;— viņa raudāja,— taču vienlaicīgi arī pakniksēja.— Vai mēs neesam,— turpināja Trims, joprojām skatīdamies uz Suzannu,— kā puķes laukā? Starp katrām divām pazemības

asarām noritēja viena prieka asara — citus vārdus Suzannas ciešanām neatrast nevienā mēlē. Vai cilvēka miesa nav kā zāle?— Tā ir pīšļi,— tā ir putekļi. Visi kā viens paraudzījās uz trauku mazgātāju;— viņa tikko vēl bija berzusi zivju katlu.— Tā neklājās darīt.—

—   Kas ir visdaiļākā seja, ko cilvēks jebkad uzlūkojis! Es visu mūžu varētu klausīties,— iesaucās Suzanna,— Trimu tā runājam. Kas tā ir (Suzanna uzlika roku Trimam uz pleca),— ja ne trūdi? Suzanna noņēma roku.

—   Taču tieši tādēļ es jūs mīlu;— un tas ir jūsu apburošais haotiskums, kas dara jūs par tām mīļajām radībām, kādas esat;— bet tam, kurš jūs tādēļ ienīst, varu teikt vienīgi to,— ka vai nu viņam galvas vietā ķirbis,— vai pepiņš sirds vietā;— un, kad viņam izdarīs sekciju, atklāsies, ka tā patiešām ir.

DESMITA NODAĻA

Vai nu Suzanna, pārāk pēkšņi atraudama roku no kaprāļa pleca (jo strauji mainījās viņas jūtas),— mazliet saraustīja viņa domu pavedienu,—

vai arī pašam kaprālim modās aizdomas, ka viņš ielauzies teologa darbības jomā un runā drīzāk kā kapelāns, nevis izteic savas doinas,—

vai arī —

vai arī — jo šādos gadījumos apķērīgs un spējīgs cilvēks vieglu sirdi var aizpildīt pāris lappušu ar minējumiem,— bet kurš uo tiem atbilda īstenībai, to lai izšķir mācīts fiziologs vai

jebkurš mācīts cilvēks,— vismaz var droši apgalvot, ka kaprālis i lu pināja savu runu šādiem vārdiem:—

—   Par sevi varu teikt, ka klajā laukā es nāvi nelieku nekādā vērtē,— ne tik…— kaprālis piebilda, pasizdams knipi,— taču ar tādu izteiksmi, kādu vienīgi viņš varēja piešķirt šim izteicienam.— Kaujā es nāvi nelieku vērtē ne tik… tikai lai viņa nepievāc mani nodevīgi kā nabaga Džo Gibinsu — šauteni tīrot.— Kas viņa ir?— Pirksta spiediens uz šautenes gaija,— durkļa trieciens sprīdi uz vienu vai otru pusi — izšķir visu.— Pārlaid acis kaujas ierindai, paskaties pa labi — redzi! Džeks pie zemes! Nu ko — viņam tas nozīmē to pašu ko tapt paaugstinātam par jātnieku pulka komandieri.— Nē,— tas ir Diks.— Tad jau Džekam nekas nekait.— Nav svarīgi, kurš kritis;— mēs soļojam uz priekšu,— cīņas karstumā pat nāvīgas brūces nejuzdami — vislabāk nāvei griezt pretī krūti;— bēgošais ir desmitreiz vairāk apdraudēts nekā cilvēks, kas soļo viņai tieši rīklē.— Simt reižu esmu skatījies nāvei vaigā,— piebilda kaprālis,— un pazīstu viņu. Kaujas laukā, Obadija, viņa ir tukša vieta. Toties mājās viņa ir briesmīga,— ierunājās Obadija. Man arī viņa bijusi nebijusi,— sacīja Džontāns,— kad sēdu uz bukas. Pēc manām domām, visdabiskākai viņai jābūt gultā,— iebilda Suzanna. Un, ja es tad varētu izvairīties no viņas, ielienot vissliktākajā teļa ādā, kāda jebkad pārtapusi mugursomā, es to darītu,— sacīja Trims,— bet tāda jau daba ir.

Daba paliek daba,— piekrita Džonatāns. Tieši tādēļ,— iesaucās Suzanna,— man tik ļoti žēl kundzes.— Nekad viņa no tā neatgūsies. Bet es no visiem ģimenes locekļiem visvairāk žēloju kapteini,— atbildēja Trims.— Kundze sirdsmieru atgūs ar raudāšanu, un skvairs — ar runāšanu,— bet mans nabaga kungs visu pacietīs klusībā.— Veselu mēnesi dzirdēšu viņu gultā nopūšamies, tāpat kā viņš reiz pūta par leitnantu Lefevru.— Piedošan', jūsu augstība, nepūšat tik bēdīgi,— es viņam mēdzu sacīt, turpat blakus gulēdams.— Neko nevaru darīt, Trim,— mans kungs vienādiņ atbildēja,— tas ir tik skumīgs gadījums,— nevaru šo smagumu novelt no sirds. Jūsu augstība no nāves nebaidās. Ceru, Trim, ka nebīstos ne no kā,— viņš allaž sacīja,— baidos vienīgi no peļamas rīcības.— Nu, lai notiek kas notikdams,— viņš mēdza piebilst,— es parūpēšos par Lefevra zēnu.— Ar šiem vārdiem, kas iedarbojās kā nomierinošas zāles, viņa augstība parasti iemiga.

—   Man patīk klausīties Trima stāstos par kapteini,— sacīja

Suzanna. Viņš ir vislabsirdīgākais džentlmenis, kāds jebkad dzīvojis,— atzina Obadija. Jā, un arī visdrosmīgākais,— sacīja kaprālis,— kāds jebkad nostājies vada priekšgalā.— Nekad karaļa armijā nav bijis labāka virsnieka un labāka cilvēka Dieva pasaulē, jo viņš soļotu tieši virsū lielgabalam, kaut arī redzētu aizdedzinātu degli pie paša stobra;— un tomēr, par spīti tam, sirds viņam pret citiem cilvēkiem līdzjūtīga kā bērnam:— viņš nedarītu pāri pat cālēnam. Es drīzāk vizinātu šādu džentlmeni,— sacīja Džonatāns,— par septiņām mārciņām gadā,— nekā citu — par astoņām. Paldies

tev, Džonatān, par taviem divdesmit šiliņiem,— sacīja kaprālis, kratīdams viņam roku,— tas ir tikpat, it kā tu, Džonatān, būtu tos ielicis manā kabatā.— Es viņam kalpošu līdz kapa malai aiz tīras mīlestības. Viņš man ir draugs un brālis;— un, ja es zinātu, ka mans nabaga brālis Toms miris,— turpināja kaprālis, izvilkdams mutautu,— tad, kaut arī man piederētu desinittūkstoš mārciņu, es tās līdz beidzamajam šiliņam atstātu kapteinim.— Izteicis šo novēlējumu, kas apliecināja viņa pieķeršanos kungam, Trims nespēja apvaldīt asaras.— Visi, kas atradās virtuvē, bija aizgrābti. Pastāstiet mums par nabaga leitnantu,— lūdza Suzanna. Ar lieiāko prieku,— atsaucās kaprālis.

Suzanna, ķēkša, Džonatāns, Obadija un kaprālis sasēdās lokā ap uguni, un, tikko trauku mazgātāja aizvēra virtuves durvis,— kaprālis iesāka stāstu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Esmu gatavais turks, tik pamatīgi piemirsdams māti, it kā man viņas nekad nebūtu bijis, bet daba mani būtu sameistarojusi un kailu nolikusi Nīlas krastmalā.— Jūsu vispadevīgākais kalps, kundze,— esmu sagādājis jums atliku likām rūpju,— vēlētos, kaut tās atmaksātos,— taču jūs esat atstājusi man mugurpusē spraugu,— bet priekšpusē izkritis milzīgs gabals;— un ko lai es iesāku ar šo kāju?— Ar tādu es savu mūžu nenokļūšu līdz Anglijai.

Es pats nekad ne par ko nebrīnos;— un paša spriedumi mani tik bieži dzīvē maldinājuši, ka es tiem mūždien neuzticos, vienalga — pareizi tie vai ne;— vismaz es reti aizsvilstos par niekiem. Tomēr es cienu patiesību ne mazāk kā citi cilvēki;— un, ja kāds mani satvertu aiz rokas brīdī, kad tā no mums aizslīdējusi, es mierīgi dotos to meklēt kā lietu, ko mēs abi

< sam nozaudējuši un bez kā ne viens no mums nevar iztikt,— nr .šādu cilvēku es ietu līdz pasaules galam.— Taču zinātniskus strīdus es ienīstu — tikai ne to, kas skar reliģiju vai sabiedrības intereses, un tādēļ es drīzāk piekrītu gandrīz visam, kas jau ar pirmo frāzi neiespiežas man kaklā, nekā ļauju sevi iesaistīt šādā strīdā.— Jo es nepanesu elpas trūkumu — un sliktas smakas ne tik.— Aiz šiem apsvērumiem no sākta gala apņēmos: ja moceļu pulkiem būs lemts kādreiz pieaugt vai radīsies kāds no jauna,— es tur savu roku nepielikšu nedz vienā, nedz otrā gadījumā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

—    Bet atgriezīsimies pie manas mātes.

Tēvoča Tobija .uzskats, kundze, «ka Romas pretora Kornēlija Galla uzvedībā nebija nekā peļama, ja viņš gulēja ar paša sievu»,— vai, pareizāk sakot, viņa piezīmes pēdējais vārds (jo tas bija vienīgais, ko mana māte dzirdēja), aizskāra viņu visa daiļā dzimuma vājākajā vietā.— Nepārprotiet mar.i — ar to es domāju ziņkāri;— acumirklī mana māte nolēma, ka runā par viņu, un, ieņēmusi galvā šādas domas, kā jūs it viegli sapratīsiet, ikvienu tēva izteikto vārdu attiecināja vai nu uz sevi, vai uz savām ģimenes rūpēm.

—   Sakiet, lūdzu, kundze, kur atrast tādu lēdiju, kas būtu rīkojusies savādāk?

No Kornēlija nāves neparastajiem apstākļiem mans tēvs bija pārgājis pie Sokrātā nāves un sniedza tēvocim Tobijam filozofa tiesnešiem teiktās aizstāvēšanās runas kopsavilkumu;— tam pretoties bija neiespējami:— ne jau Sokrātā runai,— bet mana tēva aizgrābtībai par to.— Viņš pats gadu pirms tirdzniecisko darījumu izbeigšanas bija sacerējis grāmatu «.Sokrātā dzīve» [16] kas, man šķiet, pasteidzināja viņa aiziešanu no tirdzniecības.— Tāpēc neatradās otra, kas būtu spējīgs šajā jautājumā pilnās burās tik droši turēties episkās daiļrunības bangotnē kā mans tēvs. Nevienas frāzes Sokrātā runā, kas beigtos ar īsāku vārdu nekā transmigrācija vai anihilācija,— nevienas domas runas vidū, mazsvarīgākas par būt vai nebūt,— par ieiešanu jaunā un neizpētītā stāvoklī — vai ieslīg-

šanu ilgstošā, dziļā un mierīgā miegā bez sapņiem, bez atmošanās, proti,—«Mēs un mūsu bērni esam dzimuši, lai nomirtu,— bet neviens no mums nav dzimis, lai kļūtu par vergu».— Nē, šeit es kļūdos — tas bija izteiciens no Eleāzera runas, ko pierakstījis Jāzeps (de Bell. Judaic.),— Eleāzers atzīstas, ka aizguvis to no indiešu filozofiem. Acīmredzot Aleksandrs Lielais pēc Persijas pakļaušanas iebrucis Indijā un, kopā ar daudzām citām lietām nozadzis arī šo izteicienu, aizveda to, ja arī visu ceļu ne pats (jo ikvienam zināms, ka Aleksandrs Lielais nomira Babilonijā), tad vismaz kāds no viņa marodieriem uz Grieķiju,— no Grieķijas tas nokļuva Romā,— no Romas — Francijā,— bet no Francijas — Anglijā.— Tā lietas maina īpašniekus.—

Pa zemesceļu es nevaru iedomāties citu pārvietošanās veidu.—

Pa ūdensceļu izteiciens viegli varēja pārvietoties lejup pa Gangu uz Gangas jomu vai Bengālijas līci, bet no turienes uz Indijas okeānu; tad pa tirdzniecības ceļu (ceļš to Indijas apkārt Labās Cerības ragam tolaik nebija zināms) to droši vien aizveda kopā ar citiem dziedēkļiem un vircēm pa Sarkano jūru līdz Mekas ostai Džedu vai arī līdz Torai vai Suecai, pilsētām līča lejasdaļā, bet no turienes ar karavānām uz Koptu, kas atrodas tikai trīs dienu ceļojuma attālumā, tad lejup pa Nīlu taisnā ceļā uz Aleksandriju, kur IZTEICIENU laikam izcēla malā Aleksandrijas bibliotēkas lielo kāpņu pašā pakājē;— un no šīs noliktavas tas būs arī ņemts.— Apžēliņ! cik dzīvu tirdzniecību piekopa tolaiku zinātnieki!

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Manam tēvam bija kāds paradums, kas viņu darīja līdzīgu ījabam (ja tāds vīrs vispār kādreiz dzīvojis — bet ja nav dzīvojis, tad par to nav vērts runāt).—

Lai gan, starp citu, tā iemesla dēļ, ka mūsu mācītajiem vīriem sagādā nelielas grūtības ēras noteikšana, kurā šis dižais cilvēks dzīvojis,— piemēram, vai pirms vai pēc praviešiem utt.,— apgalvot, ka viņš vispār nekad nav dzīvojis, ir mazliet cietsirdīgi, ne tā, kā viņi vēlētos, lai izturas pret viņiem.— Lai nu būtu kā būdams,— manam tēvam, kā jau sacīju, bija paradums, notikumiem risinoties pārāk nelabvēlīgi, sevišķi pirmajos sarūgtinājuma uzplūdos,— jautāt, kāpēc viņš nācis pasaulē,— vēlēties, kaut viņš būtu zem zemes,— dažreiz vēlo-

li . vēl kaut ko sliktāku.— Bet, kad uzbudinājums pieauga un sirdēsti ielika viņa lūpās gluži neikdienišķu spēku,— diez vai jus, ser, būtu viņu atšķīris no paša Sokrātā.— Katrā viņa vārdā dvesmoja dzīves nicinātāja nevērība un vienaldzība pret to, kadā veidā tai pienāks gals; tādēļ, kaut arī mana māte nebija sevišķi erudīta sieviete, tomēr Sokrātā runas saturs, ko tēvs klāstīja tēvocim Tobijam,— nepavisam nebija viņai svešs.— Viņa rāmi klausījās pazīstamajos izteicienos un būtu to darījusi līdz nodaļas beigām, ja mans tēvs nebūtu iedziļinājies (ko darīt viņam nebija nekādas nepieciešamības) tajā aizstāvēšanās runas daļā, kurā lielais filozofs uzskaita savus domu biedrus, savus radiniekus un bērnus, bet atsakās panākt attaisnošanu, aizkustinot tiesnešus.—«Man ir draugi,— man ir radinieki,— man ir trīs nelaimīgi bērni,»— saka Sokrāts.—

— Tad jau,— iesaucās mana māte, atraudama durvis,— par vienu vairāk, mister Šendij, nekā man zināms!

Ak Dievs! Par vienu mazāk,— sacīja mans tēvs un

piecēlies atstāja istabu. -

ČETRPADSMITA NODAĻA

Tie ir Sokrātā bērni,— sacīja tēvocis Tobijs. Viņš

jau simts gadus kā miris,— atbildēja mana māte.

Tēvocis Tobijs nebija nekāds hronologs; tāpēc, sargādamies spert kaut soli tālāk pa nedrošo pamatu, viņš piesardzīgi nolika pīpi uz galda un, piecēlies un bezgala maigi saņēmis manu māti aiz rokas, nesacīdams vairs ne vārda — nedz laba, nedz ļauna, veda viņu ārā no istabas pie tēva, lai tas ar savu muti izskaidrotu visu līdz galam.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Ja šis sējums būtu farss, par kādu to, pēc manām domām, nevar uzskatīt, ja vien par tādu neuzlūko ikviena cilvēka, arī manu, dzīvi un uzskatus,— tad pēdējā nodaļa, ser, būtu pirmā cēliena beigas; bet tad šai nodaļai būtu jāsākas tā:—

Ptr…r…r…ing,— tving,— tvang,— prut,— trut — ir nu gan sasodīti slikta vijole!— Jūs nezināt, vai mana vijole ir uzskaņota vai nav? …trut…prut…— Tām jābūt kvintām.— Cik slikti uzvilktas stīgas — tr…a.e.i.o.u.— tvang.— Steķis augsts kā tilts, bet «dvēselīte» pavisam lejā — citādi — trut…prut.— Klau! neskan nemaz tik slikti.— Didle, didle, didle, didle, didle, didle,

dam! Spēlēt nepavisam nav grūti, ja klausās labs pazinējs;—bet tur stāv kāds cilvēks — nē, ne tas ar saini padusē,— bet tas drūmais melnajās drānās.— Sasodīts! ne jau džentlmenis ar zobenu!— Ser, es drīzāk nospēlēšu kapričio pašai Kalliopei, nekā pārvilkšu lociņu pār vijoles stīgām tieši šā cilvēka klātbūtnē; un tomēr es lieku savu Kremonas vijoli pret jūdu tauri, kas ir visneizdevīgākās derības, kādas jebkad noslēgtas mūzikas jautājumos,— ka tūlīt izvilināšu no savas neuzskaņotās vijoles neciešami griezīgas skaņas, neuzliekot smagu pārbaudījumu nevienam viņa nervam.— Tali-sili,— tuli-sili,— silidili,— tuli-sili,— tali — tili,— prut-trut,— kriš,— kraš,— kraš.— Esmu jūs pieveicis, ser,— bet viņam, kā redzat, ne silts, ne auksts;— un, kaut pēc manis pats Apollons ķertos pie savas vijoles,— tas nespētu viņu iepriecināt.

Tili-tili, sili-tili, sili-tili,— ham,— dam,— dram.

— Jūsu augstības un svētības mīl mūziku,— un Dievs jūs visus apveltījis ar labu dzirdi,— bet daži no jums paši spēlē burvīgi — trut-prut,— prut-trut.

Ak, ir pasaulē kāds, kuru es varētu klausīties augām dienām,— kura talants izpaužas spējā likt izjust to, ko viņš spēlē,— kurš spārno mani ar savu līksmi un cerībām un liek ietrīsēties manas dvēseles visapslēptākajām stīgām.— Ja gribat, ser, no manis aizņemties piecas ginejas,— kas ir par desmit ginejām vairāk, nekā parasti varu atlicināt,— vai arī jūs, aptiekāra un drēbnieka kungi, vēlaties, lai samaksāju rēķinus,— tagad ir pats īstākais laiks.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Pirmā doma, kas ienāca prātā manam tēvam, kad uztraukums ģimenē bija mazliet pierimis un Suzanna ieguvusi savā īpašumā manas mātes zaļo atlasa mājas tērpu,— bija vēsā garā, kā to darījis Ksenofonts, piesēsties un uzrakstīt Tristrapēdiju jeb mācību par manu audzināšanu, šā mērķa labad vispirms savācot savas izkliedētās domas, uzskatus un spriedumus un apkopojot tā, lai rastos metode, pēc kuras audzināt mani bērnībā un jaunības gados.— Biju sava tēva pēdējā cerība:— manu brāli Bobiju viņš bija pazaudējis pavisam,— viņš bija pazaudējis, pēc paša aprēķiniem, pilnas trīs ceturtdaļas no manis,— tas ir,— viņam nebija laimējies trīs pirmajos liktenīgajos gājienos — ar manu ieņemšanu, degunu un vārdu;— atlika vēl vienīgi mana audzināšana, un tādēļ mans

Ieva lai nodevās tikpat dedzīgi kā savā laikā tēvocis Tobijs ni.u ibai par ballistiku. Starpība bija vienīgi tā, ka tēvocis Tobijs savas zināšanas ballistikā pilnībā smēlās no Nikolasa T.maijas.— Mans tēvs tās diedziņu pēc diedziņa izvilka no Mivāin smadzenēm — vai tā pārtina un pāršķetināja visu, ko » iii vērpēji un mēles kulstītāji šķetinājuši pirms viņa, ka jutos Ik"/.maz kā caur vērpjamo ratiņu izlaists.

Pa gadiem trim vai mazliet vairāk tēvs bija ticis savā darbā gandrīz līdz pusei.— Kā visi rakstnieki, arī viņš daudzkārt piedzīvoja vilšanos.— Tēvs bija iedomājies, ka izdosies ietilpināt visu, kas viņam sakāms, tik maza apjoma darbā, ka tad, kad sacerējums būs pabeigts un iesiets, to varēs satīt vīstoklī un turēt manas mātes rokdarbu kastītē.— Aprakstāmais materiāls rakstnieka rokās aug augumā. Bīstieties sacīt: «Nolemts — uzrakstīšu grāmatiņu loksnes divpadsmitās daļas apmērā.»

Tomēr mans tēvs nodevās darbam ar ārkārtīgu uzcītību, virzīdamies uz priekšu soli pa solim, rindu pēc rindas tikpat piesardzīgi un apdomīgi (kaut gan nevaru apgalvot, ka tikpat bijīgi), kā bija rīkojies Džovanni della Kasa, Benevento arhibīskapa kungs, sacerot savu «Galateo», kurai viņa Gaišība ziedoja gandrīz četrdesmit sava mūža gadus, bet, kad darbs nāca klaja, tas nebija ne uz pusi tik biezs un liels kā «Jātnieka kalendārs». Veids, kādā svētais vīrs šo darbu veica, ja vien lielāko daļu laika neizlietoja sukādams ūsas vai spēlēdams primero ar savu kapelānu,— samulsinātu jebkuru mirstīgo, kas nav iesvaidīts šajā noslēpumā;— un tādēļ ir vērts šo metodi darīt zināmu plašai sabiebrībai, kaut vai reto cilvēku uzmundrināšanai, kas raksta netik daudz maizes, kā slavas dēļ.

Atzīstu — ja Džovanni della Kasa, Benevento arhibīskaps, kuru pieminu (par spīti viņa «Galateo») ar vislielāko godbijību,— būtu bijis, ser, neievērojams ķesteris, ar trulu prātu, gausu domāšanu,— grūtu galvu un tā joprojām,— viņš ap savu «Galateo» varētu knibināties, manis dēļ, kaut līdz Metuzāla vecumam;— šī neparastā metode nebūtu pat pušplēsta vārda vērta.—

Taču patiesībā bija gluži otrādi: Džovanni della Kasa bija izcili apdāvināts cilvēks, apveltīts ar krāšņu iztēli; un tomēr, par spīti šiem bagātajiem dabas dotumiem, kam vajadzēja viņu rosināt drīzāk pabeigt «Galateo», viņš nebija spējīgs pa visu garo vasaras dienu uzrakstīt vairāk par divarpus rindiņām. Šo Viņa Gaišības nevarību radīja kāds uzskats, kas viņu bija apsēdis;— uzskats izpaudās pārliecībā,— ka ikreiz, kad kristietis raksta grāmatu (ne sev par prieku, bet) ar krietnu nolūku

un apņemšanos iespiest to un laist klajā,— domas, kas viņam pirmās iešaujas prātā, vienmēr ir nešķistā kārdinājumi.— Tā notiek ar parastajiem rakstniekiem; bet, kad par autoru kļūst ievērojams cilvēks, kas ieņem augstu stāvokli baznīcā vai valstī,— tad, arhibīskaps apgalvo, no tā brīža, kad tāds autors ņem spalvu rokās,— visi velni, cik to ellē ir, sprūk laukā no savām alām, lai viņam pieglaimotos.— Velni tad raujas, ko māk;— ikviena doma, no pirmās līdz pēdējai, ir slazdi;— lai cik šķietami pievilcīgas un jaukas,— tās visas ir vienādas;— lai kādā veidā un krāsās tās dzirkstītu iztēlē,— tas ir tikai kāda velna uz rakstītāju mērķēts cirtiens, ko nākas atvairīt.— Tā nu iznāk, ka rakstnieku tik daudz nenodarbina rakstīšana, cik karošana, kaut arī viņš būtu domājis tieši pretējo, un viņu pārbauda tāpat kā ikvienu karotāju virs zemes, jo abu piemērotība karošanai ir mazāk atkarīga no prāta nekā no PRETOŠANĀS SPĒJĀM.

Mans tēvs par šo Džovanni della Kasas, Benevento arhibīskapa, teoriju bija sajūsmā; un (ja tā nebūtu mazliet aizskārusi viņa pārliecību) es ticu, ka tēvs būtu atdevis desmit akru vislabākās Šendiju muižas zemes, lai būtu tās izvirzītājs. Cik nopietni mans tēvs īstenībā ticēja velnam, būs redzams, kad grāmatas turpmākajās nodaļās nonākšu līdz runai par viņa reliģiskajiem uzskatiem; pagaidām pietiks, ja teikšu, ka, nespēdams lepoties ar šīs mācības radītāja godu tiešā nozīmē,— viņš pilnībā pieņēma to pārnestā nozīmē — un bieži mēdza sacīt, sevišķi tajās reizēs, kad rakstīšana nevedās, ka aiz Džovanni dellas Kasas aizplīvurotajām līdzībām slēpjas tikpat daudz domu, patiesības un gudrības,— cik tās atrodamas jebkurā senatnes dzejiskā sacerējumā vai noslēpumainā vēstījumā.— Audzināšanas iespaidā radušies aizspriedumi,— viņš mēdza sacīt,— ir pieminētais Velns,— bet tie daudzie netikumi, ko mēs iesūcam ar mātes pienu,— ir Velns ar visiem elles izdzimumiem.— Tie mums uzplijas, brāli Tobij, nakts stundās, kad top mūsu rūpīgi izstrādātie literārie darbi un zinātniskās atziņas; un, ja rakstnieks būtu tāds muļķis, ka padevīgi pieņemtu visu, ko šie velni viņam uzspiež,— kas no viņa grāmatas iznāktu?— Nekas,— viņš piebilda, sparīgi nomezdams spalvu,— nekas cits kā visas karaļvalsts bērnu meitu pasaciņu un tenku vāceļu (abu dzimumu) blēņu stāstu sakopojums.

Negrasos vēl izsmeļošāk paskaidrot, kādēļ tik gausi virzījās uz priekšu mana tēva «Tristra-pēdija», pie kuras (kā jau teicu) viņš nepagurdams strādāja gadus trīs vai pat mazliet

ilfiik, un tomēr, pēc viņa paša aprēķina, bija paveicis tikko pusi no iecerētā. Nelaime bija tā, ka es tajā laikā biju pilnīgi piimesls novārtā un atstāts savas mātes ziņā; bet diez vai vēl nhklak nebija tas, ka darba pirmā daļa, kas manam tēvam bija ni.iksājusi visvairāk pūļu, pamazām kļuva pilnīgi lieka:—katru • lionu savu nozīmi zaudēja viena vai divas lappuses.

Droši vien tā nolikts, lai šaustītu cilvēka lepnumu par mivu saprātu, ka gudrākie no mums paši sevi izmuļķo un linīžīgi zaudē panākumus, aizgūtnēm dzenoties pēc tiem.

īsi sakot, tēvs izšķieda tik daudz laika, dažādā veidā pretojoties,— vai citiem vārdiem sakot,— viņa darbs tik gausi virzījās 11/ priekšu, bet es sāku dzīvot un attīstītes tik strauji, ka, ja nebūtu noticis kāds starpgadījums,— kas, ja vien par to varēs i/stāstīt pieklājīgos vārdos, kad mēs līdz tam nonāksim, ne mirkli netaps lasītājam noklusēts, esmu dziļi pārliecināts, ka es butu pārspējis savu tēvu un atstājis viņu velkot iedaļas saules pulkstenī, ko negaida labāks liktenis kā vienīgi aizmirstība.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Tas bija tīrais sīkums — es nezaudēju pat divus pilienus

asiņu;— tā dēļ nebija vērts aicināt ķirurgu, kaut arī viņš dzīvotu blakus mājā.— Tūkstošiem cilvēku no brīva prāta izvēlas tās ciešanas, ko es pārcietu aiz nelaimīgas nejaušības.— Dakteris Slops sacēla desmitreiz lielāku brēku, nekā pienācās.— Daži cilvēki izceļas ar māku iekārt lielus smagumus tievās stieplītēs;— un šodien (1761. gada 10. augustā) es maksāju savu artavu par šāda vīra labo slavu.— Pat akmens izkustētos no vietas, redzēdams, kas notiek! Istabene nebija nolikusi zem gultas *********. Vai jūs nevarētu papūlēties, māster,— sacīja Suzanna, ar vienu roku paceldama loga rāmi, bet ar otru palīdzēdama man apsēsties uz palodzes,— vai jūs nevarētu, mīlulīt, vienu reizīti ******

Biju piecus gadus vecs.— Suzanna nebija ņēmusi vērā, ka mūsu mājā nekas nav stingri nostiprināts,— tāpēc rāmis kā zibens no skaidrām debesīm uzgāzās mums virsū.— Nekas cits man neatliek,— iekliedzās Suzanna,— nekas cits man neatliek, kā vienīgi bēgt uz laukiem!—

Tēvoča Tobija māja bija drošāks patvērums; un tāpēc Suzanna glābās tur.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Kad Suzanna izstāstīja kaprālim par nelaimes gadījumu ar loga rāmi, pieminot visus apstākļus, kādos notika mana noslepkavošana (kā viņa to nosauca),— Trima vaigi zaudēja sārtumu,— jo, ņemot vērā, ka visi slepkavības līdzdalībnieki ir vienlīdz atbildīgi,— kaprāļa sirdsapziņa viņam sacīja, ka viņš nav mazāk vainojams kā Suzanna;— un, ja vien viņa uzskats bijis pareizs, arī tēvocim Tobijam nāksies Dieva priekšā atbildēt par šo asinsizliešanu tāpat kā viņiem abiem, tā kā nedz saprāts, nedz instinkts, atsevišķi vai kopā ņemot, nebūtu varējis virzīt Suzannas soļus uz drošāku patvērumu. Veltīgi būtu šajā vietā ļaut vaļu lasītāja iztēlei:— lai radītu hipotēzi, kas ticami izskaidrotu radušos stāvokli, viņam nāktos stipri palauzīt galvu,— bet, ja nenāktos,— tad viņa galvai jābūt tādai, kāda pirms viņa nav bijusi nevienam lasītājam.— Kādēļ lai es to pakļautu pārbaudei vai mocībām?— Piedzīvojums noticis ar mani: pats to arī izskaidrošu.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

— Cik žēl, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs, balstīdamies ar roku uz kaprāļa pleca, kamēr viņi abi apskatīja savus nocietinājumus,— ka mums trūkst divu lauku lielgabalu, ko uzstādīt jaunās redutes sašaurinājumā;— tie nosegtu šo līniju visā garumā un pilnībā nostiprinātu izejas pozīcijas uzbrukumam no šīs puses.— Liec atliet kādu pārīti, Trim!

Jūsu augstība tos dabūs,— atbildēja Trims,— vēl šodien.

Trims jutās no sirds iepriecināts; viņa atjautīgā galva nekad neapmulsa, meklējot paņēmienus, kā apgādāt tēvoci Tobiju viņa kampaņās ar visu, ko vien tēvocis iedomājās; viņš būtu sēdies un izkalis lielgabalā savu pēdējo kronu, lai izdabātu visniecīgākajai sava kunga vēlmei.— Jau tagad kaprālis,— apgriežot tēvoča Tobija mājas ūdens notekcaurulēm galus,— nocērtot un atskaldot ar kaltu svina notekrenītēm galus,— izkausējot viņa alvas skūšanās trauciņu — un, visbeidzot, uzrāpjoties, līdzīgi Ludviķim XIV, uz baznīcas jumta, lai pievāktu visu lieko, utt.,— kārtējās kampaņas laikā bija nolicis uz lauka vismaz astoņus jaunus smagos lielgabalus, papildus trim lauku lielgabaliem. Tēvocis Tobijs, pieprasīdams vēl divus šaujamieročus redutes vajadzībām, no jauna sagādāja kaprālim darbu;

lu l, ta kā nekas labāks pie rokas negadījās, Trims bija izņēmis • līvus svina atsvarus no bērnistabas loga un, ņemot vērā, ka nunju trīši dez atsvariem vairs nekur nederēja, bija paņēmis itn tos, lai uztaisītu pāri riteņu lielgabala lafetei.

Jau agrāk Trims gluži tāpat bija noņēmis atsvarus un trīšus visiem logu rāmjiem tēvoča Tobija mājā,— lai gan ne viennier tādā pašā secībā, jo dažreiz bija vajadzīgi bloki, bet nevis svina atsvari,— tad viņš sāka ar blokiem, bet, kad bloki bija

Izņemti,— svina atsvari izrādījās lieki; un tāpēc arī tie

nonāca kausējamā podā.

No sacītā būtu viegli izlobīt ļoti noderīgu PAMĀCĪBU, Int man nav laika;— pietiks, ja teikšu: lai arī no kurienes postīšana sākās, tā bija vienlīdz liktenīga bīdāmajiem logiem.

DIVDESMITĀ NODAĻA

Kaprālis, papildinot artilēriju, nebija rīkojies tik nepiesardzīgi, lai šos pasākumus nevarētu paturēt pilnīgā noslēpumā, atļaujot Suzannai izturēt visu uzbrukuma smagumu, kā nu prot,— taču īsta vīrišķība nepieļauj tādu izsprukšanu sveikā. Vai nu kaprālis vai artilērijas vienības ģenerālis, vai inspektors— amats nav svarīgs— bija izdarījis to, bez kā, pēc viņa domām, nelaime nekad nebūtu varējusi notikt — vismaz ne ar Suzannas līdzdalību.— Bet kā jūs būtu izturējušies, jūsu augstības?— Kaprālis uzreiz nolēma neslēpties aiz Suzannas,— bet slēpt viņas vainu; un ar šādu apņemšanos, taisni izslējies, viņš iesoļoja viesistabā, lai sniegtu tēvocim Tobijam pilnīgu pārskatu par šiem manevriem.

Tēvocis Tobijs tieši tobrīd stāstīja Jorikam par Steinkerkas kaujas norisi un grāfa Solmsa rīcību, kurš licis kājniekiem palikt uz vietas, bet jātniekiem doties turp, kur tiem nav bijis iespējams cīnīties; šis rīkojums bijis gluži pretējs karaļa pavēlei, un kauja todien zaudēta.

Dažās ģimenēs rodas starpgadījumi, kas tik ļoti atbilst turpmākajiem notikumiem,— ka labāki neradīsies drāmu rakstnieka iztēlē,— es runāju par antīkās drāmas rakstniekiem.

Trimam, piespiežot rādītājpirkstu plakaniski galdam un ar otras plaukstas malu taisnā leņķī cērtot pa to, izdevās notikumu atstāstīt tā, ka to būtu varējuši noklausīties pat priesteri un nevainīgas jaunavas;— bet, kad stāsts beidzās, izraisījās šāda saruna.—

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Es drīzāk piekritīšu, ka mani per līdz nāvei,— iesaucās kaprālis, beidzis stāstīt par Suzannas piedzīvojumu,— nekā pieļaušu, ka sievietei top nodarīta kāda pārestība;— tā bija mana vaina, piedošan', jūsu augstība,— nevis viņas.

—  Kaprāli Trim,— atbildēja tēvocis Tobijs, uzlikdams galvā cepuri, kas gulēja uz galda,— ja vispār var runāt par vainu tādos gadījumos, kad dienests prasa bezierunu paklausību, tad sodu, bez šaubām, esmu pelnījis es;— tu vienīgi darīji to, kas tev pavēlēts.

—  Ja grāfs Solmss, Trim, būtu tā rīkojies kaujā pie Steinkerkas,— sacīja Joriks, pavilkdams uz zoba Trimu, ko atkāpjoties bija notriecis zemē kāds dragūns,— viņš tevi būtu izglābis. Izglābis!— iesaucās Trims, pārtraukdams Joriku un

pabeigdams teikumu pēc sava prāta,— viņš būtu izglābis piecus bataljonus, atļaujiet teikt, jūsu svētība, nezaudējot nevienu dvēseli.— Katsa bataljons,— turpināja kaprālis, uzsizdams ar labās rokas rādītājpirkstu pa kreisās īkšķi un pārskaitīdams visus pirkstus,— Katsa,— Makkeja,— Engesa,— Grēma un Līvena bataljoni, visi sakapāti gabalu gabalos;— tāpat būtu klājies angļu karaliskajai gvardei, ja nebūtu piesteigusies daži pulki no labā flanga, kas drosmīgi devās viņiem palīgā un nokļuva ienaidnieka viesuļugunī, pirms kaut vienā viņu vadā paspēja atskanēt musketes šāviens.— Par to viņi nokļūs debesīs,— piebilda Trims. Trimam taisnība,— sacīja tēvocis Tobijs, pamādams Jorikam,— neapšaubāmi viņam ir

taisnība. Kāda nozīme bija sūtīt,— turpināja Trims,— ka-

valēriju uz kaujas lauku, kur nav vietas apgriezties un kur frančiem aug veseliem mežiem dzīvžogu un krūmāju uz velna paraušanu, bet ierakumiem pāri sagāzti krituši koki gan šā, gan tā, lai tos noslēptu (kā jau viņi paraduši)?— Grāfam Solmsam vajadzēja sūtīt mūs;— mēs būtu bliezuši virsū, likdami stobru pret stobru uz dzīvību vai nāvi.— Kavalērijai tur nebija ko darīt:— par šo centību viņam arī atrāva kāju,— turpināja kaprālis,— jau nākamajā kampaņā pie Landenas. Tur ievainoja nabaga Trimu,— sacīja tēvocis Tobijs. Tur vainojams, piedošan', jūsu augstība, vienīgi grāfs Solmss — ja viņš būtu tos sasitis lupatu lēveros pie Steinkerkas, viņi nebūtu mums stājušies pretī pie Landenas— Iespējams, ka ne, Trim,— piekrita tēvocis Tobijs,— kaut gan viņi ir no tādas tautas, kas, ja vien paspēs noslēpties kādā mežā vai arī jūs dosiet viņiem minūti laika, lai ieraktos zemē, apšaudīs jūs

vienā laidā. Nav citas izejas,kā aukstasinīgi iet viņiem virsū,— • laiies pretī viņu apšaudei un raibā jūklī brukt virsū. Tā ka rūci— piebilda Trims. Jātnieki un kājnieki,— sacīja tēvocis lobijs. Juku jukām,— iejaucās Trims. No labās un no Kreisās puses,— sauca tēvocis Tobijs. Cērt un dragā!— iekliedzās kaprālis. Kauja mutuļoja,— Joriks aiz piesardzības atbīdīja savu krēslu mazliet sānis; bet pēc brīža tēvocis Tobijs, par toni pazeminājis balsi, sāka sarunu šādi.—

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

— Karalis Viljams,— sacīja tēvocis Tobijs, pievērsdamies Jorikam,— tik briesmīgi noskaitās, ka grāfs Solmss nebija ņēmis vērā viņa pavēli, ka vairākus mēnešus neatļāva tam nākt sev tuvumā. Bīstos,— atbildēja Joriks,— ka skvairs būs tikpat nikns uz kaprāli, kā karalis bija uz grāfu.— Taču šajā gadījumā būtu ārkārtīgi netaisni,— viņš turpināja,— ja kaprāli Trimu, kas rīkojies gluži pretēji grāfam Solmsam, piemeklētu liktenis krist tādā pašā nežēlastībā;— pārāk bieži

notikumi šajā pasaulē ievirzās tādā gultnē. Es drīzāk

paliktu mīnu,— sauca tēvocis Tobijs, pietrūkdamies kājās,— un uzspertu gaisā savus nocietinājumus kopā ar visu māju, un ietu bojā zem tās drupām nekā stāvētu, rokas nolaidis, un noskatītos, kā tas notiek. Trims viegli, bet atzinīgi paklanījās savam kungam — un ar to šī nodaļa beidzas.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

—    Tātad, Jorik,— atbildēja tēvocis Tobijs,— mēs abi blakus iesim pa priekšu, bet tu, kaprāl, sekosi dažus soļus aiz

mums. Un Suzanna, piedošan', jūsu augstība,— sacīja

Trims,— soļos aizmugurē.— Ierinda bija nostādīta lieliski;— un šādā kārtībā, bungām nerībinot un karogiem neplīvojot, viņi nesteigdamies virzījās no tēvoča mājas uz Šendijholu.

—    Kaut es būtu,— sacīja Trims, ieejot pa durvīm,— rāmju atsvaru vietā apgriezis baznīcas notekcauruli, kā man rei ienāca prātā. Gana cauruļu tu esi apgriezis,— atbildēja Jcriks.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

Lai cik spilgti daudzie uzmetumi, kuros esmu aprakstījis savu tēvu, atklātu viņu visdažādākajās noskaņās un stāvokjos,— neviens no tiem ne tuvu nespēj radīt lasītājā kaut aptuvenu priekšstatu par to, kā mans tēvs domātu, runātu vai rīkotos kādos vēl nepieredzētos apstākļos vai dzīves gadījumos.— Viņam piemita tik bezgala daudz dīvainību, un piedevām viņa spriedumi bija tik pārsteidzoši,— ka tas, ser, izjauca jebkuru prāta apsvērumu.— Patiesībā viņš staigāja ceļus, kas atradās tik atstatu no tā, pa kuru gāja ļaužu lielākā daļa,— ka ikviens priekšmets atklāja viņa skatienam tik savdabīgu šķautni un griezumu,kas pēc sava plāna un profila pilnīgi atšķīrās no tā, ko redzēja pārējie cilvēki.— Citiem vārdiem sakot, tie bija atšķirīgi priekšmeti, un arī spriedumi par tiem bija atšķirīgi.

Tas arī ir patiesais iemesls, kādēļ mana dārgā Dženija un es, tāpat kā pārējie ļaudis mums visapkārt, mūžīgi ķildojamies par niekiem.— Viņa raugās uz savu ārieni;— es — uz viņas iekšieni.— Kā lai šādā gadījumā nonāk pie vienota uzskata par viņas vērtību?

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Šī ir neapstrīdama patiesība,— un es to pieminu vienīgi par mierinājumu Konfūcijam [17] , kas ir spējīgs sapīties vārdos, pat vienkāršu notikumu atstāstot,— ka, neizlaižot no rokām stāsta pavedienu, viņš pēc patikas var staigāt uz priekšu vai atpakaļ,— kas vēl netiek uzskatīts par novirzīšanos.

Pamatojoties uz šo premisu, atļaušos doties atpakaļ.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Piecdesmit tūkstoš grozu ar velniem (es domāju Rablē velnus, bet nevis Benevento arhibīskapa), ja viņiem nocirstu astes līdz rumpim, nebūtu sacēluši tik ellišķīgu spiegšanu kā es,— kad man uzbruka šī nelaime; spiedzieni acumirklī lika rnanai mātei steigties uz bērnistabu,— tā ka Suzanna tik tikko paspēja laikā aizbēgt pa sētas kāpnēm, kad mana māte jau skrēja augšup pa galvenajām.

Kaut gan biju vecs diezgan, lai pats notikušo izstāstītu, un, ceru, nepiedzīvojis diezgan, lai darītu to bez ļaunprātības,— tomēr Suzanna, ejot garām virtuvei, baidīdamās no nejaušībām, dažos vārdos pavēstīja par notikušo ķēkšai;— ķēkša dzirdēto ar komentāriem izstāstīja Džonatānam, bet Džonatāns — Obadijam, tā ka līdz tam laikam, kad mans tēvs reizes sešas bija skandinājis zvaniņu, lai uzzinātu, kas augšstāvā atgadījies,— Obadija spēja sniegt sīku ziņojumu par to, kas īstenībā noticis. Tā jau es domāju,— sacīja mans tēvs, saceldams augšup rīta tērpu, un tādā izskatā kāpa augšup.

Viens otrs varbūt secinās no šī apraksta (kaut gan es pats nedaudz šaubos par to), ka mans tēvs tieši pirms tam bija uzrakstījis lielisko «Tristra-pēdijas» nodaļu, kas man ^ķiet pati savdabīgākā un aizraujošākā visā grāmatā,— un tā ir nodaļa par bīdāmajiem logiem, kas beidzas ar rūgtu fi li piku par istabmeitu aizmāršību.— Man ir divi iemesli domāt citādi.

Pirmkārt, ja šāda varbūtība būtu pieļauta, pirms elaime notika, mans tēvs noteikti būtu aiznaglojis bīdāmo logu reizi par visām reizēm, kas, zinot, ar kādām grūtībām viņš sacerēja grāmatas, būtu prasījis desmitreiz mazāk pūļu nekā minētās nodaļas uzrakstīšana. Šis arguments, es tālredzīgi nojaušu, tiklab noder arī pret pieņēmumu, ka viņš uzrakstījis šo nodaļu pēc nelaimes gadījuma; taču no tā mani glābj otrs arguments, kuru man ir tas gods darīt zināmu vispārībai, lai pamatotu savu uzskatu, ka mans tēvs neuzrakstīja nodaļu par bīdāmajiem logiem un naktspodiem minētajā laikā,— un tas ir šāds.—

—  Lai pilnīgotu «Tristra-pēdiju», šo nodalu pierakstīju pats.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Mans tēvs uzlika brilles,— paskatījās,— noņēma tās,— ieiika futrālī,— paveicot visu nepilnā astronomiskajā minūtē,— un, ne vārda neteikdams, pagriezās un steigšus devās lejup pa kāpnēm. Mana māte domāja, ka viņš nogājis pēc šarpijas un ārstnieciskas ziedes; taču, redzēdama viņu atgriežamies ar diviem foliantiem padusē un Obadiju viņam sekojam ar apjomīgu lasāmpulti, viņa nolēma, ka tēvs atnesis Dziedniecības zāļu grāmatu, un piebīdīja krēslu pie gultas, lai viņš ērtāk varētu sameklēt nepieciešamo līdzekli.

—  Ja vien to izdara, kā nākas,— sacīja mans tēvs, pievērsdamies nodaļai — De sede vel subjecto circumcisionis,— jo viņš bija uznesis Spensera «De legibus Hebraeorum Ritualibus»

un «Maimonides», lai nostātos pret mums aci pret aci un pārbaudītu visus reizē.

— Ja vien to izdara, kā nākas,— viņš iesāka. Saki mums

vienīgi,— iesaucās mana māte, viņu pārtraukdama,— kādas zāles jālieto? Lai uzzinātu to,— atbildēja mans tēvs,— jums jāsūta pēc daktera Slopa.

Mana māte nogāja lejā, bet tēvs turpināja lasīt atšķirto nodaju tā:

*****************

********* Lieliski,— sacīja mans tēvs. *****************

*****************

* * * *— nu jCOj jatam jr §a( jas priekšrocības…— un tā, nekavēdamies ne mirkli, lai vispirms pats tiktu skaidrībā, vai jūdi pārņēmuši to no ēģiptiešiem vai ēģiptieši no jūdiem,— viņš piecēlās kājās un, divas vai trīs reizes paberzējis pieri ar delnu, kā mēdzam darīt, lai izdzēstu rūpju pēdas, kad liksta mūs skārusi vieglāk nekā paredzējām,— viņš aizvēra grāmatu un kāpa lejup. Nu ko,— viņš sacīja, piesaukdams kādu no dižajām tautām pie katra pakāpiena,— uz kura spēra kāju,— ja ĒĢIPTIEŠI,— SĪRIEŠI,— FENIĶIEŠI,— ARĀBI,— KAPADOKIEŠI,— ja to darīja KOLHĪDIEŠI un TROGLODITI,— ja to padevīgi uzņēma SOLONS un PITAGORS,— kas gan ir TRISTRAMS?— Kas esmu es, ka man vajadzētu kaut acumirkli par to raizēties un skaisties?

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

— Dārgais Jorik,— smaidīdams sacīja mans tēvs (jo, ejot pa šauro gaiteni, Joriks bija apsteidzis tēvoci Tobiju un tāpēc pirmais ienācis viesistabā),— mūsu Tristramam, kā redzu, grūti nākas izturēt reliģiskos rituālus. —Nekad vēl neviens jūda, kristieša, turka vai neticīgā pēcnācējs nav tos iepazinis tik izķēmotā un nevērīgā veidā. Taču viņam tas nav nācis par ļaunu, es ceru,— teica Joriks. Droši vien,— turpināja mans tēvs,— velns ar visiem elles mošķiem būs plosījies tai vai citā ekliptikas daļā, kad tika radīta šī mana atvase— Par to jūs varat spriest labāk, nekā es,— atbildēja Joriks.— Labāk par mums abiem,— sacīja mans tēvs,— to zina astrologi;— trīskāršie un seškāršie aspekti novirzījušies sānis — vai ari tiem atbilstošās ekliptikas daļas nav, kā nākas, saskanējušas,

vai ari radīšanas aizgādņi (kā tos sauc astrologi) spēlējuši paslēpes,— vai kaut kas nav bijis kārtībā pie mums vai nu augšstāvā, vai apakšstāvā.

—  Ļoti iespējams,— atbildēja Joriks. Bet vai bērnam,— uztraucās tēvocis Tobijs,— tas nav nācis par ļaunu?

Troglodīti apgalvo, ka nenāk par ļaunu,— atbildēja mans tēvs.— Un jūsu teologi, Jorik, saka… No teologu viedokļa,— pārjautāja Joriks,— vai no dziednieku? [18] — no valstsvīru? [19] — vai no veļas mazgātāju? [20]

Neesmu pārliecināts,— atbildēja mans tēvs,— taču viņi apgalvo, brāli Tobij, ka tas nāk bērnam par labu.

Gadījumā,— sacīja Joriks,— ja jūs viņu sūtīsiet ceļojumā uz Ēģipti. —Šo priekšrocību viņš izbaudīs,— atbildēja mans tēvs,— kad ieraudzīs piramīdas.

Katrs jūsu vārds,— atzinās tēvocis Tobijs,— man ir Ķīnas ābece. Vēlētos,— sacīja Joriks,— kaut tā paliktu Ķīnas ābece katram otrajam.

—  īls [21] ,— turpināja mans tēvs,— kādu rītu apgraizīja visu savu karaspēku. Taču ne bez karatiesas sprieduma? — iesaucās tēvocis Tobijs. Kaut gan zinātnieku domas,— turpināja mans tēvs, nelikdamies ne zinis par tēvoča Tobija izsaucienu un vērsdamies pie Jorika,— jautājumā par to, kas bija Tis, joprojām dalās;— daži apgalvo, ka Saturns,— daži —, ka Augstāka Būtne;— citi —, ka nekas vairāk kā brigādes ģenerālis faraona Nekona armijā. Lai viņš būtu kas būdams,— sacīja tēvocis Tobijs,— nezinu, ar kādu armijas reglamentu viņš varēja attaisnot savu rīcību.

—  Polemizējošā puse,— atbildēja mans tēvs,— šai rīcībai min divdesmit divus visdažādākos iemeslus;— protams, citi, kuri norakstījušies līki, aizstāvot pretēju viedokli, publiski pierādījuši, ka lielākā daļa no tiem ir nepamatoti.— Bet labākie polemiķi no mūsu teologu vidus… Vēlētos, kaut visā

karalistē neatrastos neviena teologa-polemiķa; kripatiņa

neviltotas dievbijības ir vairāk vērta nekā vesela kuģa krava melīgu uzskatu, ko pēdējo piecdesmit gadu laikā ievazājušas

viņu svētības. Sakiet, lūdzu, mister Jorik,— ierunājās tēvocis Tobijs,— kas īsti ir teologs-polemiķis? Labākais divu šādu teologu apraksts, kādu jebkad esmu lasījis,— atbildēja Joriks,— atrodams hronikā par divkauju, kurā cīnījās Gimnasts ar kapteini Tripē; tas glabājas man kabatā. Labprāt vēlētos to dzirdēt!— dedzīgi iesaucās tēvocis Tobijs. Jūs to dzirdēsiet,— sacīja Joriks. Bet, tā kā aiz durvīm mani gaida kaprālis — un es zinu, ka cīniņa apraksts viņam ies vairāk pie sirds nekā vakariņas,— lūdzu tevi, brāl, atļaut viņam ienākt. Ar vislielāko prieku,— sacīja mans tēvs. Trims ienāca, možs un laimē starodams; bet, kad durvis bija aizvērtas, Joriks izņēma no svārku labējās kabatas grāmatu un sāka lasīt vai arī izlikās lasām sekojošo.—

DIVDESMIT DEVlTA NODAĻA

« Daudzi no karotājiem, kas bija tur klāt, padzirdot šos vārdus, nodrebēja šausmās un atkāpās, paverot ceļu uzbrucējam. To visu pamanīja un ņēma vērā Gimnasts; un tāpēc, izlikdamies nokāpjam no zirga, viņš, sasvēries uz kreiso pusi, ļoti veikli (ar īso zobenu pie sāniem), pārmainot kāpslī kāju un apsviedīgi aizķerot kāpšļa siksnu, caur ko, ķermenim noliecoties, viņš tūliņ apmeta augstu gaisā kūleni un ar abām kājām, taisns kā bulta, nostājās uz segliem, ar muguru pret zirga galvu.— Nupat (viņš sacīja) man iet kā pa sviestu.— Tad pēkšņi, tāds kā stāvējis, viņš palēcās uz vienas kājas un, mezdamies pa kreisi, apsviedās riņķī, nostādamies iepriekšējā stāvoklī, nekļūdīdamies ne par mata tiesu.— Re, kā!— novilka Tripē,— es šobrīd neiešu lēkāt;— un man ir iemesls to nedarīt. Labi,— sacīja Gimnasts,— man neizdevās,— atkārtošu lēcienu vēlreiz.— Tad, ar apbrīnojamu spēku un izmaņu apgriezdamies pa labi, viņš izdarīja tādu pašu pārgalvīgu lēcienu kā pirmāk; pēc tam, atspiedies ar labās rokas īkšķi uz seglu loka, paceldams, gaisā un iztaisnodams ķermeni, kas ar visu savu smagumu balstījās uz īkšķa muskuļiem un nerviem, Gimnasts griezās riņķī, aprakstīdams trīs lokus. Ceturtajā reizē, mezdamies uz otru pusi un sagriezdamies ačgārni — ar seju uz aizmuguri, nekam ne pie skardami es, viņš novietojās starp zirga ausīm, tad, spēcīgi iešūpojies, nosēdās uz zirga krustiem…»

(— To nevar saukt par cīņu,— sacīja tēvocis Tobijs. Kaprālis piekrītoši pamāja. Mazliet pacietības,— mierināja Joriks.)

«Tad (Tripē) pārlika labo kāju pāri segliem un nosēdās en croupe.— Tomēr,— viņš sacīja,— labāk sēdīšos seglos!— Tad, atbalstījies ar abiem īkšķiem uz zirga krustiem un atspiedies uz tiem kā uz vienīgajiem ķermeņa balstiem, viņš bez kavēšanās apmeta gaisā kūleni un apsēdās, kā jau tas pieklājas, tieši seglu loka vidū, pēc tam, izlēcis no segliem, viņš griezās riņķī kā vējdzirnavu spārni un nodemonstrēja vairāk nekā simt dažādu lēcienu, apgriezienu un triku.»

Ak Dievs!— iesaucās Trims, pilnīgi zaudējis pacietību,— trāpīgs sitiens ar durkli atsver visas šīs izdarības! Es

arī tā domāju,— atbildēja Joriks.

— Man ir pretēji uzskati,— sacīja mans tēvs.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

-Nē — pēc manām domām, neesmu pateicis neko tādu,— sacīja mans tēvs, atbildēdams uz jautājumu, ko Joriks bija atļāvies viņam uzdot — neesmu «Tristra-pēdijā» pateicis neko tādu, kas nebūtu tikpat loģisks kā ikviena Eiklīda teorēma.— Pasniedz man, Trim, to grāmatu no rakstāmgalda.— Bieži vien man ienācis prātā,— turpināja mans tēvs,— nolasīt to jums un manam brālim Tobijam; jūtos pat mazliet neērti, ka tik ilgi esmu vilcinājies.— Varbūt izlasīsim pāris īsu nodaļu tūliņ,— bet pāris citreiz, kad radīsies izdevība, un turpināsim

tādā garā, kamēr nonāksim līdz beigām? Tēvocis Tobijs

un Joriks godbijīgi, kā to prasīja pieklājība, paklanījās, bet kaprālis, kaut arī šis aplaimojošais priekšlikums uz viņu nebija attiecināts, pielika roku pie krūtīm un palocījās reizē ar

viņiem.— Klātesošie smaidīja. Trims,— sacīja mans tēvs,—

samaksājis pilnu cenu, lai drīkstētu šos izklaidējošos lasījumus noklausīties līdz galam. Šķiet, ka tā spēlīte viņam nepatika,— iebilda Joriks. Tā, ar jūsu svētības atļauju, bija

viena vienīga ākstīšanās ne cīņa starp kapteini Tripē un to otro virsnieku, kad viņi cīnoties lēkāja vienā laidā;— šad un tad uzbrukumos francūži tā muļķojās,— taču ne jau tik traki.

Vēl nekad tēvocis Tobijs nebija izjutis tik dziļu apmierinājumu, kādu šajā acumirklī viņā izraisīja kaprāļa un arī viņa paša domas par Jorika stāstu;— viņš aizkūpināja pīpi.— Joriks piebīdīja savu krēslu tuvāk galdam,— Trims noknieba svecei degli,— mans tēvs sabikstīja uguni,— paņēma grāmatu,— divreiz ieklepojās un iesāka lasīt.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

—    Pirmās trīsdesmit lappuses,— sacīja mans tēvs, šķirstīdams grāmatu,— ir mazliet pasausas, un, tā kā tās nav cieši saistītas ar tematu,— toreiz mēs tās izlaidīsim. Šīs lappuses ir priekšvārda ievads vai ievada priekšvārds (neesmu vēl izšķīries, kādu nosaukumu tām dot) par politisko vai civilo pārvaldi, kuras sākumi meklējami pirmajā vīrieša un sievietes savienībā pēcnācēju radīšanai,— pašam nemanot, esmu aizrāvies ar šo tēmu. Gluži dabiski,— sacīja Joriks.

—    Sabiedrības sākotnējā forma,— turpināja mans tēvs,— esmu pārliecināts, ir tāda, kā mums to apraksta Policiāns, t.i.,— vienkārši laulības savienība — un nekas vairāk kā viena vīrieša kopdzīve ar vienu sievieti,— kuriem (saskaņā ar Hēsiodu) filozofs pievieno kalpu;— bet, pieņemot, ka sabiedrības pirmsākumos kalpi vēl nebija dzimuši,— tās dibināšanu viņš uzliek vīrietim,— sievietei — un bullim. Es domāju, ka vērsim,— sacīja Joriks, citējot fragmentu: (oTxov |xЈv jiqo)ti<tt«, yva'ixa re, Pouv t' agotiļņa).— Bullis būtu sagādājis vairāk rūpju nekā labuma. Ir vēl viens svarīgāks arguments,— sacīja mans tēvs (iemērkdams spalvu tintē),— vērsis, būdams pats pacietīgākais no visiem dzīvniekiem un tajā pašā laikā visnoderīgākais zemes apstrādāšanai un dienišķās maizes iegūšanai,— izrādījās jaunlaulātajam pārim vispiemērotākais darba rīks un ari simbols, kāds vien uz pasaules atrodams.

Ir vēl neapstrīdamāks arguments,— piebilda tēvocis Tobijs,— par labu vērsim.— Mans tēvs nevarēja sadūšoties izvilkt spalvu no tintnīcas, kamēr nebija noklausījies tēvoča Tobija

argumentu. -Jo, līdzko zeme bija uzarta,— sacīja tēvocis

Tobijs,— un to bija vērts iežogot, cilvēki sāka celt vaļņus un rakt grāvjus, kur ari meklējami fortifikācijas pirmsākumi. Pareizi, pareizi, dārgo Tobij,— iesaucās mans tēvs,

izsvītrodams bulli un tā vietā ierakstīdams vērsi.

Tēvs ar mājienu lika Trimam nokniebt svecei degli un atsāka savu argumentu izklāstu.

—   Ielaižos šajos prātojumos,— nevērīgi sacīja mans tēvs un, pa pusei aizvērdams grāmatu, turpināja,— vienīgi lai parādītu, uz kāda pamata radās dabiskā radniecība starp tēvu un viņa bērnu, pār kuru tēvam dota vara un tiesības, ko viņš ieguvis dažādā ceļā —

pirmkārt, ar laulību,

otrkārt, adoptējot,

treškārt, leģilimējot,

ceturtkārt, dodot dzīvību; visus šos veidus es aplūkoju pēc kārtas.

—           Viens no tiem man šķiet mazsvarīgs,— aizrādīja Joriks,— pēc manām domām, pēdējais akts, it sevišķi, ja darbība ar to arī aprobežojas, uzliek bērnam tikpat maz pienākumu, cimaz tiesību dod tēvam. Jums nav taisnība!— mans tēvs aizsvi-

lās,— tā vienkāršā iemesla dēļ, ka******** ******************

* * * * * Atzīstu,— piebilda mans tēvs,— ka uz šcpamata bērns neatrodas tik neierobežotā atkarībā no mātes.

Taču jūsu minētais arguments,— iebilda Joriks,— tiklab attiecas arī uz māti. Viņa pati ir atkarīga,— sacīja mans tēvs,—

un turklāt,— viņš turpināja, pamādams ar galvu un pielikdams pirkstu pie vienas nāss, minot šo argumentu,— viņa nav noteicošais faktors, Jorik\ Attiecībā uz ko?— ievaicājās tēvocis Tobijs, piebāzdams pīpi. Kaut arī nenoliedzami,—

piebilda tēvs (nepievērsdams uzmanību tēvocim Tobijam),— «dēlam jāizrāda mātei cieņa», kā jūs to sīki jo sīki, Jorik, varat izlasīt Justiniāna «Institūciju» pirmās grāmatas vienpadsmitās nodaļas desmitajā paragrāfā. Tikpat labi,— atbildēja Joriks,— varu to izlasīt katķismā.

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

—          Trims to var atkārtot vārdu pa vārdam,— ieteicās tēvocis Tobijs. Tā gan!— novilka mans tēvs, kam negribējās, ka

Trims viņu aizkavētu ar katķisma skaitīšanu. Viņš var, goda

vārds!— apgalvoja tēvocis Tobijs. Uzdodiet viņam, mister

Jorik, kādu jautājumu vien vēlaties!

—           Kā skan piektais bauslis, Trim?— Joriks rāmi ievaicājās, pamādams ar galvu, kā viegli uzmundrinot kautrīgu jauniesvē-

tāmo. Kaprālis klusēja.—Jūs jautājat nepareizi,— sacīja

tēvocis Tobijs, paaugstinādams balsi, un, izgrūzdams vārdu

skarbi kā komandu, nokliedzās:— Piekto! Man jāsāk no

pirmā, ar jūsu augstības atļauju,— sacīja kaprālis.

—          Joriks nespēja noslēpt smaidu.— Jūsu svētība nav ņēmis vērā,— sacīja kaprālis, uzmezdams plecā spieķi kā musketi un izsoļodams istabas vidū, lai paskaidrotu savu viedokli,— ka baušļu skaitīšana ir gluži tas pats, kas lauka apmācības.—

«Labajā rokā — ņemt\» sauca kaprālis, nokomandēdams un izdarīdams atbilstošu kustību.

«Plecā — ņemti» sauca kaprālis, reizē izpildīdams komandiera un ierindnieka funkcijas. ' '

«Pie kājas — likti»— Viena kustība, ar jūsu svētības atļauju, pāriet nākamajā.— Ja Jūsu augstībai labpatiktos iesākt ar pirmo…

—  Pirmaisl— iesaucās tēvocis Tobijs, iespiezdams roku sā-

—  Otraisl— iesaucās tēvocis Tobijs, vicinādams pīpi tā, kā būtu vicinājis zobenu, stāvot pulka priekšgalā.— Kaprālis centīgi tika galā ar visu ieroču cīņas priekšrakstu; un pēc tam, kad bija godājis savu tēvu un māti, dziļi paklanījās un nostājās atstatu savā vecajā vietā.

—  Viss šajā pasaulē,— sacīja mans tēvs,— ir viens liels joks, bet tajā slēpjas gudrība un arī pamācība,— ja vien spējam to saskatīt.

—  Lūk, jums sastatnes ap skološanosl— tās ģeķības iemiesojums, aiz kuras neslejas zināšanu celtne.

—  Šis ir tas spogulis, kurā pedagogi, audzinātāji, privātskolotāji, skolu pārziņi, sausiņi un mentori var ieraudzīt sevi patiesajā diženumā.—

—  Ak, Jorik, līdz ar zināšanām krājas sēnalas un pelavas, kuras, būdami nemākuļi, viņi nejēdz atsijāt!

—  Zināšanas var iedzīt galvā ar kalšanu, bet gudrību — ne.

Joriks nosprieda, ka manu tēvu sagrābusi sajūsma.— Uz

līdzenas vietas apņemos,— sacīja mans tēvs,— ziedot visu no krustmātes Dinas saņemto mantojumu labdarīgiem mērķiem (par kuriem mans tēvs, starp citu, nebija sevišķi augstās domās), ja kaprālim kaut viens no vārdiem, kurus viņš šeit atkārtoja, saistās ar kādu noteiktu jēdzienu.— Saki, lūdzams, Trim,— jautāja mans tēvs,— ko tu saproti ar vārdiem «godāt savu tēvu un māti»!

—  Izmaksāšanu viņiem, piedošan', jūsu augstība, trīs puspensus dienā no savas algas, kad viņi kļūs veci! Un tu tā darīji, Trim?— jautāja Joriks.— Patiešām darīja,— atbildēja tēvocis Tobijs. Tādā gadījumā,— sacīja Joriks, pielēkdams kājās un satverdams kaprāļa roku,— tu esi labākais desmit baušļu šā paragrāfa izskaidrotājs, un par to es tevi, kaprāl Trim, cienu vairāk nekā tad, ja tu būtu pielicis roku paša Talmuda sastādīšanā.

RĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

—  Ak svētītā veselība!— izsaucās mans tēvs, pāršķirdams lapas, lai pārietu pie nākamās nodaļas,— tu esi vērtīgāka par visu pasaules zeltu un dārgumiem; tā esi tu, kas atbrīvo garu

un atraisi spējas uzņemt zināšanas un smelties baudu tikumībā. —Tam, kuram esi tu, atliek maz, ko vēlēties,— bet nelaimīgajam, kam tevis trūkst,— trūkst itin visa.

—   Esmu koncentrēti izteicis visu, kas par šo svarīgo tēmu akāms,— sacīja mans tēvs,— ļoti nelielā apjomā, tāpēc šo nodaļu lasīsim no sākuma līdz beigām.

Tēvs lasīja tālāk:—

«Viss veselības noslēpums atkarīgs no nepieciešamā līdzsvara ievērošanas cīņā starp sākotnējo siltumu un sākotnējo mitrumu.» Man šķiet, ka šo neapstrīdāmo patiesību jūs esat

pierādījis jau agrāk,— aizrādīja Joriks. Pārliecinoši,— atbildēja mans tēvs.

To sacīdams, tēvs aizvēra grāmatu — ne tā, it kā viņš būtu nolēmis tālāk nelasīt,— jo viņš turēja rādītājpirkstu pie tikko kā lasītās nodaļas,— ne arī apskaities,— jo viņš aizvēra grāmatu mierīgi; viņa īkšķis pēc tam, kad viņš to bija izdarījis, atdusējās uz sējuma augšējā vāka, kamēr trīs pārējie pirksti, varmācīgā tvērienā nesasprindzināti, balstīja apakšējo.—

— Šā apgalvojuma patiesumu,— sacīja mans tēvs, pamādams Jorikam,— vispārliecinošāk esmu pierādījis iepriekšējā nodaļā.

—    Ja cilvēkam no Mēness pastāstītu, ka viens zemes iedzīvotājs uzrakstījis nodaļu, kas pārliecinoši pierāda, ka ikvienas veselības noslēpums atkarīgs no nepieciešamā līdzsvara ievērošanas starp sākotnējo siltumu un sākotnējo mitrumu — un ka šis cilvēks ar savu uzdevumu tik prasmīgi ticis galā, ka visā nodaļā par sākotnējo siltumu un sākotnējo mitrumu nav atrodams neviens vienīgs, nedz sulīgs, nedz sauss vārds,— nedz arī kaut viens balsiens par vai pret, tieši vai netieši izteikts, par cīņu starp šiem diviem spēkiem jebkurā dzīva organisma daļā,—

«Ak mūžīgais visu lietu Radītāji» cilvēks no Mēness izsauktos, sizdams pa krūtīm ar labo roku (gadījumā, ja viņam tāda ir),—«tu, kura spēks un labvēlība spēj izkopt tavu radību dotumus līdz tādai neizmērojamai un izcilai pilnībai!— ar ko mēs, Mēness iemītnieki, esam aizdevuši tev dusmas?»

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

Tēvs bija to panācis, dodams divus triecienus: vienu — Hipokratam, otru — lordam Verulamam.

Trieciens dziednieku karalim, ar kuru tēvs sāka izrēķināšanos, nebija nekas cits kā aizskaroša zobošanās par viņa žēla-

baino gaušanos, ka ars longa, bet vita brevis.— Dzīve ir īsa,—

izsaucās mans tē •, bet ārstniecības māksla apnicīgi

nogurdinoša! Bet k; n mums jāpateicas gan par vienu, gan otru, ja ne pašu pūšļotāju neprasmei — un alķīmiķu radīto brīnumzāļu vezumiem, un pauninieku drazai, ar kuriem viņi visos laikmetos vispirms cilvēkiem pielabinājušies, bet pēc tam tos piekrāpuši.

— Ak, milord Verulam!— izsaucās mans tēvs, likdams Hipokratu mierā un dodams nākamo triecienu lordam kā galvenajam brīnumzāļu andelmanim un vispiemērotākajam cilvēkam, kura nosodījums kalpotu par biedējošu piemēru pārējiem,— ko lai es tev saku, dižais lord Verulam? Ko lai saku par tavu iekšējo kvēli,— tavu opiju,— tavu salpetri,— tavām glumajām ziedēm,— taviem dienišķajiem caurejas līdzekļiem,— taviem ikvakara klistīriem un to aizvietotājiem?

Manam tēvam nekad neaptrūka sakāmā jebkuram cilvēkam par jebkuru tematu, un retāk kā jebkura dzīva dvēsele viņš minstinājās neziņā, ko teikt ievadam. Kā mans tēvs vērtēja viņa gaišības uzskatus,— jūs redzēsiet,— bet kad,— es nezinu;— vispirms mums jānoskaidro, kādi viņa gaišības uzskati bija.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

«Divi galvenie vaininieki, kas savā starpā sazvērējušies saīsināt mūsu dzīvi,— saka lords Verulams,— ir, pirmkārt,— iekšējā kvēle, kas līdzīgi rāmai liesmai sadedzina mūsu ķermeni,— un, otrkārt, ārējais gaiss, kas kaltēdams pārvērš to pelnos. Abi šie ienaidnieki, uzbrūkot no abām p\!sēm vienlaikus, beidzot saēd mūsu orgānus un padara tos nespējīgus veikt dzīvei nepieciešamās funkcijas.»

Zinot, kur slēpjas vaina, ceļš uz ilgu dzīvošanu ir skaidrs;— vajag tikai — saka viņa gaišība — kompensēt iekšējās kvēles nodarītos postījumus, no vienas puses, regulāri lietojot opiju, lai tās substance kļūtu blīvāka un piesātinātāka,— un, no otras puses, ieņemot ik rītu pirms celšanās trīsarpus granu salpetra, lai mazinātu tās karstumu.

Tomēr mūsu ķermenis paliek pakļauts āra gaisa kaitīgajai ietekmei;— taču no tā var izvairīties, ieziežoties ar taukainām ziedēm, kas tik dziļi iesūktos ādas porās, ka ne puteklītis nespētu tajās nedz iekļūt,— nedz arī izkļūt.— Tā kā šis paņēmiens izslēdz jebkur i svīšanu, manāmu un nemanāmu, no kā rodas daudzas ļaunas slimības,— tad regulāri jātaisa klistīrs, lai

aizvadītu lieko mitrumu un ārstniecības metodi izkoptu līdz pilnībai.

Kas manam tēvam bija sakāms lordam Verulamam par viņa opija preparātiem, viņa salpetri, taukainajām ziedēm un klisnru, jūs varēsiet izlasīt,— taču ne šodien un arī ne rīt; laiks mani steidzina;— lasītājs ir nepacietīgs,— man jāturpina stāstījums.— Šo nodaļu jūs varēsiet izlasīt kādā vaļas brīdī (ja jums būs vēlēšanās to darīt), tiklīdz «Tristra-pēdija» būs izdota.—

Šobrīd teikšu vienīgi to,— ka mans tēvs viņa gaišības hipotēzi nolīdzināja līdz ar zemi un noārdītās vietā — zinātnieki šādas lietas pieprot — radīja un pamatoja pats savu.—

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

— Tā ka nav noliedzams, ka viss veselības noslēpums,— sacīja mans tēvs, sākdams teikumu no gala,— atkarīgs no organisma sākotnējā siltuma un sākotnējā mitruma savstarpējā cīniņa iznākuma;— lai turētos pie veselības, pietiktu ar mazumiņu saprašanas, ja vien sholastiķi nebūtu apgrūtinājuši šo uzdevumu jau ar to vien, ka visu laiku kļūdaini noturējuši (kā to pierādījis slavenais ķīmiķis van Helmonts) sākotnējo mitrumu par dzīvnieku organisma taukiem un speķi.

Taču sākotnējais mitrums nav nedz dzīvnieku tauki, nedz speķis, bet kāda eļļaina un balzamiska viela; jo tauki vai speķis, tāpat kā flegma vai šķidrās daļiņas, ir auksti, kamēr eļļainās un balzamiskās daļiņas ir dzīvīgi siltas un kvēlas; tas izskaidro Aristoteļa novērojumu: Quod omne animal post coitum est triste.

Tātad ir skaidrs, ka sākotnējais siltums mājo sākotnēja mitrumā, taču jāšaubās, vai notiek arī otrādi, kaut gan, vienam izzūdot, izzūd arī otrs; un tad rodas vai nu nedabisks karstums, kas rada nedabisku sausumu,— vai arī nedabisks mitrums, kas rada ūdenskaites.— Tā ka, ja bērnu augšanas laikā izdodas iemācīt nemesties ugunī vai ūdenī, jo tie abi vienlīdz apdraud viņa dzīvību, būs izdarīts viss nepieciešamais, ko šajā sakarībā var iesākt.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Pat Jērikas mūru aplenkuma apraksts nebūtu spējis valdonīgāk saistīt tēvoča Tobija uzmanību kā šī pēdējā nodaļa;— visu lasīšanas laiku viņš neatrāva acis no mana tēva:— ik

reizes, kad tēvs pieminēja sākotnējo siltumu un sākotnējo mitrumu, tēvocis Tobijs izņēma pīpi no mutes un pašūpoja galvu, un, tiklīdz nodaļa beidzās, tēvocis Tobijs pamāja kaprālim panākt tuvāk viņa krēslam, lai, sāņus runājot, uzdotu šādu

jautājumu:—* ********* ? Tas notika Limerikas

aplenkuma laikā, piedošan', jūsu augstība,— atbildēja kaprālis palocīdamies.—

—    Mēs abi ar šo nabaga puisi,— sacīja tēvocis Tobijs, pievērsdamies manam tēvam,— kad Limerikas aplenkums tika pārtraukts, tikko spējām izlīst no savām teltīm tā paša iemesla dēļ, kuru tu minēji. Kas tās varētu būt par domām, kas ielīdušas tavā vientiesīgajā galviņā, mīļo brālīt Tobij?— klusībā brīnījās mans tēvs. Dieva dēļ!— viņš turpināja, joprojām uzrunādams sevi,— te pat Edips apjuktu, mēģinādams tikt pie skaidrības.

—    Es domāju, ja atļauts teikt, jūsu augstība,— sacīja kaprālis,— nebijis tādā daudzumā brendija punša, ko ik vakaru aizdedzināt, un sarkanvīna ar kanēli, ko es centīgi pildīju jūsu augstības glāzē…— Un kadiķīša, Trim,— piebilda tēvocis Tobijs,— kas mums vislabāk gāja pie sirds… Esmu pārliecināts,— turpināja Trims,— mēs abi, ja atļauts teikt, jūsu augstība, būtu izlaiduši dzīvību tranšejās un turpat arī aprakti. Viscēlākais kaps, kaprāli,— iesaucās tēvocis Tobijs,

acīm dzirkstot,— kādu vien karavīrs var vēlēties savai atdusas

vietai! Tikai tā nāve viņam tāda necila, ja atļauts teikt, jūsu

augstība,— iebilda kaprālis— -

Visas šīs runas manam tēvam izklausījās pēc tādas pašas ķīniešu ābeces, kādi vēl nesen tēvocim Tobijam bija šķituši kolhīdiešu un troglodītu rituāli;— tēvs nezināja, ko darīt,— vai viņam bozties vai smaidīt.—

Tēvocis Tobijs, pievērsies Jorikam, atsāka Limerikas notikumu izklāstu daudz saprotamākā valodā, nekā bija to iesācis,— un mans tēvs tūliņ atskārta, par ko ir runa.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Neapšaubāmi,— sacīja tēvocis Tobijs,— tā bija liela laime man un kaprālim,— ka visas divdesmit piecas dienas, kamēr nometnē plosījās dizentērija, mēs nogulējām drudža karstumos, kas izraisīja neizturamas slāpes, citādi, es jūtu, mūs

nenovēršami būtu pievārējis tas, ko mans brālis sauc par sākotnējo mitrumu. Mans tēvs ievilka pilnas plaušas gaisa un, griestos vērdamies, izpūta to, cik vien lēni varēdams.

—  Debesis bija par mums apžēlojušās,— turpināja tēvocis Tobijs,— iedvesdamas kaprālim domu uzturēt nepieciešamā līdzsvarā sākotnējo siltumu un sākotnējo mitrumu, visu laiku spēcinot drudzi ar karstvīnu un garšvielām; tādējādi kaprālis uzturēja (citādi to nevar nosaukt) nepārtrauktu uguni, tāpēc sākotnējais siltums nosargāja savas pozīcijas no sākuma līdz beigām un izrādījās cienīgs pretinieks mitrumam, lai cik šaušalīgs tas bija.— Goda vārds, brāli Šendij,— piebilda tēvocis Tobijs,— tu būtu dzirdējis cīņu, kas norisa mūsu iekšienē, no divdesmit asu attāluma… Nebijusi apšaudīšanās,— piebilda Joriks.

—  Tā gan,— novilka mans tēvs, izelpodams ar pilnu krūti un brīdi klusēdams,— būtu es tiesnesis un tās zemes likumi, kas mani par tiesnesi iecēlusi, to atļautu, es sodītu dažus visnelabojamākos noziedzniekus, tiklīdz garīdznieks būtu pie viņiem

pabijis, ar… Joriks, nojauzdams, ka sprieduma beigās diez

vai nāks apžēlošana, uzlika roku manam tēvam uz krūtīm un lūdza viņu uz pāris minūtēm atlikt soda izpildīšanu, kamēr viņš

uzdos kaprālim vienu jautājumu. Saki, lūdzams, Trim,—

jautāja Joriks, negaidīdams mana tēva atļauju,— saki mums godīgi — kādas ir tavas domas par šo sākotnējo siltumu un ākotnējo mitrumu?

—   Pazemīgi atzīstot, ka viņa augstībai par to ir pareizāks spriedums…— sacīja kaprālis, paklanīdamies tēvocim Tobijam. -Izsaki droši savas domas, kaprāl,— teica tēvocis Tobijs. Nabaga puisis ir mans sulainis, nevis vergs,— piebilda tēvocis Tobijs, pievērsdamies manam tēvam.

Kaprālis pārlika cepuri kreisajā rokā un, spieķim melnā siksnā ar pušķi pie roktura karājoties pie plaukstas locītavas, soļoja uz to pašu vietu istabas vidū, kur bija uzteicis katķismu, tad, vēl muti neatvēris, ar labās rokas īkšķi un pirkstiem pieskāries apakšžoklim,— pauda savus uzskatus šādi.—

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Tikko kaprālis nokremšļojās, lai sāktu runāt,— istabā ieklamzāja dakteris Slops. Nav liela bēda — kaprālis savus uzskatus izteiks nākamajā nodaļā, lai ienāk kas ienākdams.

—  Nu, mīļo dakter,— mans tēvs jokodamies iesaucās, jo

viņa garastāvoklis mainījās pārsteidzoši strauji,— ko par to saka kucēns?

Pat ja mans tēvs būtu apjautājies, kā izdevusies astes nociršana kucēnam,— viņš nebūtu varējis to izdarīt bezrūpīgāk; metode, kuru dakteris Slops bija izvēlējies, lai ārstētu šo traumu, nekādā ziņā nepieļāva tamlīdzīgus jautājumus.— Viņš apsēdās.—

—   Sakiet, lūdzu, ser,— ierunājās tēvocis Tobijs tādā balsī, ka to nevarēja laist gar ausīm,— kā jūtas zēns? Tas beigsies ar phimosis,— atbildēja dakteris Slops.—

—    Cik gudrs biju, tik paliku,— sacīja tēvocis Tobijs, no jauna ielikdams mutē pīpi. Tādā gadījumā,— ierunājās mans tēvs,— lai kaprālis turpina savu lekciju par medicīnu.

Kaprālis paklanījās savam vecajam draugam dakterim Slopam un pēc tam izklāstīja savus uzskatus par sākotnējo siltumu un sākotnējo mitrumu šādiem vārdiem.—

ČETRDESMITĀ NODAĻA

—   Limerikas pilsēta» kuras aplenkšanu uzsāka Viņa Majestātes, paša karaļa Viljama, vadībā gadu pēc manas iestāšanās armijā,— atrodas, ja atļauts sacīt, jūsu augstības, velnišķīgi mitra, purvaina tīreļa vidū. No visām pusēm to ieslēdz,— piemetināja tēvocis Tobijs,— Šenonas upe, un pēc sava izvietojuma tā ir viena no visstiprākajiem cietokšņiem Īrijā.—

—   Man šķiet, tā ir jauna mode,— ierunājās dakteris

Slops,— kā iesākt lekciju par medicīnu. Viss teiktais ir tīrā

patiesība,— atbildēja Trims. Tādā gadījumā es vēlētos, kaut mācītie dakteri turētos pie šī jaunmodīgā parauga,— sacīja Joriks. To vienā laidā, ja atļauts teikt, jūsu svētība,— turpināja kaprālis,— sašķērtējuši drenāžas grāvji un slīkšņas; turklāt aplenkuma laikā tik daudz lija, ka visa apkārtne pārvērtās dubļu skrīnē:— tieši šie dubļi un nekas cits izraisīja dizentēriju, kas bezmaz būtu nokāvusi viņa augstību un mani. Kad pirmās desmit dienas bija pagājušas,— turpināja kaprālis,— neviens kareivis nebūtu varējis atrast sausu vietiņu, kur apgulties savā teltī, neizracis tai apkārt grāvi ūdens novadīšanai;— taču tie, kas to varēja atļauties, kā viņa augstība, ar to neapmierinājās un katru vakaru uzsildīja pa alvas krūkai ar punšu, kas kliedēja gaisa mitrumu un piesildīja telti ar krāsns svelmi.

—   Bet kādu secinājumu tu, kaprāl Trim, izdari no šīm premisām?— iesaucās mans tēvs.

—   Es secinu, ja atjauts teikt, jūsu augstība,— atbildēja Trims,— ka sākotnējais mitrums nav nekas cits kā grāvja udens,— bet sākotnējais siltums — tiem, kas šādus izdevumus var atļauties,— uzsildīts punšs;— ierindniekam sākotnējais siltums un sākotnējais mitrums, ja atļauts teikt, jūsu augstība, ir likai grāvja ūdens un kadiķīša malks.— Un, ja to mums izsniedz pietiekamā daudzumā līdz ar pīpes galvas tiesu tabakas garastāvokļa pacilāšanai un drūmu domu aizgainīšanai,— mēs nezinām, kas ir bailes no nāves.

—   Man grūti aptvert, kapteini Šendij,— sacīja dakteris Slops,— kurā zinātnes nozarē jūsu sulainis ir izcilāks — fizioloģijā vai teoloģijā. Slops nebija aizmirsis, kā Trims skaidroja sprediķi.

—   Tikai kāda stunda pagājusi,— atbildēja Joriks,— kopš kaprālis tika izklaušināts pēdējā no jūsu minētajām zinībām un šo pārbaudi godam izturēja.

—    Sākotnējais siltums un sākotnējais mitrums,— man jums jāsaka,— ierunājās dakteris Slops, pievērsdamies manam tēvam,— ir mūsu dzīvības pamatnosacījums un stūrakmens,— kā saknes kokam ir tā sakuplošanas sākums un pirmavots. Tie slēpjas ikviena dzīvnieka sēklā, un tos var uzglabāt visdažādākajos veidos, taču, pēc manām domām, galvenokārt konsubstancē, imprimentos un oklidentos.— Bet šim nabaga pusim,— turpināja dakteris Slops, norādīdams uz kaprāli,— kā par nelaimi gadījies dzirdēt dažu šarlatānu paviršo spriedelēšanu par šo delikāto jautājumu. Ir gadījies,— sacīja mans tēvs.— Ļoti iespējams,— sacīja tēvocis. Esmu par to pārliecināts,— piebilda Joriks.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tā kā dakteri Slopu aizsauca pārbaudīt sautējošās kompreses, ko viņš bija licis sagatavot, manam tēvam radās izdevība nolasīt vēl vienu nodaļu no «Tristra-pēdijas». Saturieties, zēni, nezaudējiet dūšu!— Es jums atklāšu pasauli!— jo, kad būsim izbuksējuši cauri šai nodaļai, tuvākajos divpadsmit mēnešos šī grāmata vairs netaps atvērta.— Urrā!—

ČETRDESMIT OTRA NODAĻA

Pieci gadi ar lācīti zem zoda.

Četri gadi, lai nostaigātu ceļu no ābeces līdz Maleahijam.

Pusotra gada, lai iemācītos uzrakstīt savu vārdu.

Septiņi gari gadi un vēl vairāk, Tvjixu>-ies ar grieķu un latiņu valodām.

Četri gadi pierādījumiem un atspēkojumiem;— bet brīnišķā statuja joprojām guļ ieslēgta marmora bluķī,— un nekas nav paveikts,— vienīgi uzasināti kalti, lai to izcirstu.— Kāda nožēlojama vilcināšanās!— Vai tad dižais Jūlijs Skaligers neatradās par matu no tā, ka viņa kalti tā arī netaps uzasināti? Šim vīram bija jau četrdesmit četri gadi, kad viņam beidzot izdevās pievārēt grieķu valodu;— bet Pēters Damiāns, Ostijas bīskaps, sasniedzis vīra gadus, kā ikvienam zināms, neprata pat lāgā lasīt;— un pats Balds, pēcdienās izveidojies par slavenību, tik vēlos gados sāka mācīties likumzinības, ka radās iespaids, it kā viņš grasītos kļūt par advokātu viņā saulē. Nav brīnums, ka Eidamīds, Arhidāma dēls, dzirdot Ksenokratu septiņdesmit piecu gadu vecumā tiecamies izprast gudrību, norūpējies vaicāja: «Ja šis vecais vīrs vēl tikai strīdas un meklē gudrību,— kad tad viņš pagūs to likt lietā'!»

Joriks ļoti uzmanīgi ieklausījās mana tēva spriedumos; viņa visdīvainākajām iedomām neizskaidrojamā kārtā kā garšviela bija piejaukti gudrības graudiņi; un pat vistumšākajos garīgā apsīkuma brīžos viņā uzplaiksnīja tik spožas atziņas, ka tās gandrīz izdzēsa šo brīžu atstāto nepatīkamo iespaidu.— Esiet piesardzīgs, ser, viņu atdarinot!

—  Esmu pārliecināts, Jorik,— turpināja mans tēvs, pa pusei lasīdams, pa pusei izteikdams savu viedokli,— ka arī uz garagaismu ved kāds ziemeļrietumu ceļš un ka cilvēka dvēsele var iegūt zināšanas un derīgas pamācības, ejot daudz īsākus ceļus nekā tie, kurus mēs parasti izvēlamies.— Taču — ak vai!— ne jau katram laukam garām tek upe vai avots;— ne jau katram bērnam, Jorik, ir tēvs, kas var parādīt īsto ceļu!

—  Tas pilnā mērā atkarājas,— piebilda mans tēvs, klusinātā balsī,— no palīga darbības vārdiem, mister Jorik.

Ja Joriks būtu uzminis Vergilija čūskai, viņš nebūtu izskatījies vairāk pārsteigts.— Arī es esmu pārsteigts,— iesaucās mans tēvs, to redzēdams,— un uzskatu to par vislielāko nelaimi, kāda jebkad piemeklējusi zinātnes pasauli, ka cilvēki, kuriem uzticēta mūsu bērnu izglītošana un kuru pienākums ir attīstīt viņu prātu un jau no mazām dienām piebāzt to ar priekšstatiem, lai iztēlei būtu ko rosīties, tik maz savā darbā izmantojuši palīgdarbības vārdus,— ja nu vienīgi Raimonds Lullijs un vecais Pellegrīni, no kuriem pēdējais to lietošanā sasniedza tādu pilnību, ka dažās mācību stundās spēja iemācīt jaunu džentlmeni pārliecinoši spriest par jebkuru tematu,— ie-

•JSJI

Majoties par vai pret,— kā arī izteikt vai uzrakstīt visu, kas par to sakāms vai uzrakstāms, nesvītrojot ne vārda, par lielu

Izbrīnu visiem, kas to redzēja. Es būtu pateicīgs,— sacīja

loriks, pārtraukdams manu tēvu,— ja jūs man palīdzētu izprast šīs lietas būtību. Labprāt,— atbildēja mans tēvs.

—           Vispilnīgāk atsevišķā vārdā slēpto nozīmi atklāj pārspīlēta metafora;— taču līdz ar to, pēc manām domām, jēdziens, kas ar šo metaforu saistās, parasti kļūst miglaināks un nevis skaidrāks;— bet, lai nu būtu kā būdams,— kad mūsu prāts šādu jēdzienu ietērpis metaforā,— ar to arī viss beidzas:— šis jēdziens prātu vairs nenodarbina, kamēr tajā nerodas jauns jēdziens;— un tā bez sava gala.

Toties lietot palīga darbības vārdus nozīmē uzjundīt dvēseli bez kavēšanās ķerties pie materiālu izvērtēšanas tādā secībā, kādā tie nonāk sirdī, un, paļaujoties uz šo lielisko dzinēju, ap kuru tie tinas, atklāt jaunus ceļus un likt ikvienam jēdzienam radīt miljons jaunu.

—          Jūs manī pamodinājāt nepārvaramu ziņkāri,— sacīja Joriks.

—   Kas attiecas uz mani,— atzinās tēvocis Tobijs,— esmu

atmetis tam visam ar roku. Dāņu daļas, piedošan', jūsu

augstība,— iejaucās kaprālis,— kuras Limerikas aplenkumā

atradās kreisajā spārnā, visas bija palīgvienības. Un ļoti

labas turklāt,— sacīja tēvocis Tobijs. Taču palīgvienības,

par kurām runā mans brālis, Trim,— man šķiet, ir kaut kas gluži cits.

Tev tā šķiet?— vaicāja mans tēvs, pieceldamies no

krēsla.

ČETRDESMIT TREŠA NODAĻA

Mans tēvs izmeta vienu līkumu apkārt istabai, tad apsēdās un pabeidza lasīt iesākto nodaļu.

— Darbības vārdu palīgi, par kuriem mēs šeit runājam,— turpināja tēvs,— ir esmu, bīja, ir, piederēja, darīt, darīja, likt, lika, ļaut, būšu, būtu, būs, gribētu, varēt, varēja, nāktos, vajadzētu, paradis vai pasācis,— kā arī to daudzveidīgās formas dažādos laikos — tagadnē, pagātnē un nākotnē — un locījumos kopā ar darbības vārdu redzēt — vai ar tiem sekojošiem jautājumiem:— Vai ir? Vai bija? Vai būs? Vai varētu būt? Vai var būt? Vai varēja būt?— Un atkal tie paši nolieguma formā:— Vai iā nav? Vai tā nebija? Vai nevajadzēja

U—514

būt?— Vai apgalvojuma formā:— tā ir, tā bija, tā vajadzētu būt;— vai hronoloģiskā secībā:— vai vienmēr tā bijis? nesen? cik sen?— vai hipotēzes veidā:— ja tā būtu? ja tā nebūtu?— kas no tā izrietētu?— Ja franči sakautu angļus? Ja saule izietu no zodiaka apļa?

—   Tad, lūk, pareizi un īstā vietā pielietojot šos vārdus,— turpināja mans tēvs,— kuru izmantošanā bērna atmiņa būtu jāvingrina, viņa smadzenēs nevar iekļūt neviena, lai arī cik neauglīga doma, no kuras nevarētu iegūt veselu gūzmu jēdzienu un secinājumu.— Vai tu kādreiz esi redzējis baltu lāci?— skaļi noprasīja tēvs, pievērsdamies Trimam, kas stāvēja aiz viņa krēsla.— Nē, piedošan', jūsu augstība,— atbildēja kaprālis.— Bet vai tu varētu, Trim,— jautāja mans tēvs,— vajadzības gadījumā par to spriest? Kā tad tas iespējams, brāl,— ierunājās tēvocis Tobijs,— ja kaprālis nekad baltu lāci nav redzējis? Tieši šādu jautājumu vēlējos dzirdēt,— atbildēja mans tēvs,— un, lūk, kā tas iespējams.—

—   BALTS LĀCIS? Lieliski! Vai esmu kādreiz to redzējis? Vai varēju kādreiz to redzēt? Vai nāksies man to kādreiz ieraudzīt? Vai man vajadzētu kādreiz to ieraudzīt? Vai varu kādreiz to redzēt?

—   Kaut es būtu redzējis balto lāci! (Jo kā gan es to varu iztēloties?)

Ja man nāktos ieraudzīt balto lāci, kas man būtu jāsaka? Ja man nekad nebūtu lemts ieraudzīt balto lāci, ko tad?

—   Ja es nekad neesmu redzējis, nevaru redzēt, nedrīkstu redzēt vai nekad neredzēšu dzīvu balto lāci,— vai esmu kādreiz redzējis tā ādu? Vai esmu kādreiz redzējis to uzgleznotu?— aprakstītu?— Vai nekad neesmu redzējis balto lāci sapnī?

—   Vai mans tēvs, māte, tēvocis, krustmāte, brāļi vai māsas kādreiz redzējuši balto lāci? Ko viņi par to dotu? Kā viņi izturētos? Kā būtu izturējies baltais lācis? Vai tas ir mežonīgs? Rāms? Bīstams? Pinkains? Gluds?

—   Vai balto lāci ir vērts redzēt?

—   Vai tā nav apgrēcība?

—   Vai tas ir pārāks par melno lāci?

SESTĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

—    Uzkavēsimies tikai mazu brītiņu, manu dārgo ser; vienīgi tāpēc, ka esam izurbušies cauri šiem pieciem sējumiem (lūdzu, ser, apsēdieties uz tiem,— tomēr labāk nekā nekas atskatīsimies, pa kādu apvidu vedis mūsu ceļš.

Kas tas bijis par mežonīgu nostūri! Un kāda laime, ka

mēs abi tajā neesam apmaldījušies vai plēsīgi zvēri mūs nav aprijuši!

—   Vai jūs, ser, domājāt, ka uz pasaules atrodas vietas tik

daudziem ēzeļiem? Kā viņi mūs nopētīja un izvērtēja,

kad mēs šķērsojām strautiņu tās lēzenās ielejas pakājē!— Un, kad mēs pārgājām to pakalnu un sākām izzust skatienam,— ak Dievs!— kādus brēcienus viņi visi laida vaļā!

—   Gans, saki, lūdzams, kam visi šie ēzeļi pieder?

—    Lai Dievs tiem palīdz!— Kā? Nekad tie netiek noskrāpēti?— Nekad uz ziemu tos nesadzen kūtī?— Brēciet,— brēciet,— brēciet!— Brēkājiet veseli — pasaule ir jums nodarījusi milzu pārestību;— brēciet vēl stiprāk — tas vēl nav nekas: tik tiešām pret jums nežēlīgi izturas.— Visā nopietnībā saku, ka tad, ja es būtu ĒZELIS, brēktu sol re do sol atslēgā no rīta līdz pat vēlai naktij.

OTRĀ NODAĻA

Izdancinājis savu balto lāci pa pusduci lappušu šurpu turpu, tēvs aizvēra grāmatu pavisam un no jauna svinīgi ielika Trima rokās, lai novieto to uz rakstāmgalda iepriekšējā vietā —Gluži tāpat,— viņš sacīja,— Tristrams locīs uz priekšu un atpakaļ ikvienu vārdnīcā sastopamo vārdu;— katrs vārds, Jo rik, jūs redzat, šādi izlocīts, pārvēršas par tēzi vai hipotēzi; katra tēze un hipotēze sazarojas spriedumos;— no katra sprieduma izriet savi secinājumi un slēdzieni, no kuriem ikviens noved prātu uz jauniem meklējumu un šaubu ceļiem. Šim paņēmienam,— piebilda tēvs,— piemīt neticams spēks lauzt

u*

bērna galvas šaurību. Pietiekams, brāli Šendij,— iesaucās

tēvocis Tobijs,— lai to sašķaidītu gabalu gabalos!

— Man šķiet,— smaidīdams teica Joriks,— ka laikam, pateicoties šai metodei (lai ļoģiķi saka ko grib, to nevar pārliecinoši izskaidrot vienīgi ar desmit kategoriju pielietošanu) slavenais Vinčenco Kvirino, kura daudzos bērnībā gūtos žilbinošos panākumus tik sīki aprakstījis un atstājis pasaulei kardināls Bembo,— tikko astoņus gadus vecs spējis ne vien izlīmēt Romas tautskolās ne mazāk kā četri tūkstoši pieci simti sešdesmit visdažādāko tēžu par visneskaidrākās teoloģijas visneskaidrākajiem jautājumiem,— bet arī aizstāvēt un pierādīt šīs tēzes tik spoži, ka iedzinis strupceļā un apklusinājis savus pretiniekus. Kas gan tas ir,— iesaucās mans tēvs,— salīdzinājumā ar to, ko stāsta par Alfonsu Tostādo, kurš, gandrīz vēl aukles rokās gulēdams, apguvis visas zinātnes nozares un ■■

brīvās mākslas, netikdams apmācīts nevienā no tām. Un ko

lai sakām par diženo Peireskiju? Tas ir tas pats cilvēks,— : iesaucās tēvocis Tobijs,— par kuru es reiz tev stāstīju, brāli Šendij, ka viņš nosoļojis krietnas piecsimt jūdzes, rēķinot no Parfces līdz Ševeningai un atceļu no Ševeningas līdz Parīzei, vienīgi lai redzētu Stevina buru ratus.— Tas nu reiz bija ārkārtīgi dižens cilvēks!— piebilda tēvocis Tobijs (domādams Stevinu). Tāds viņš bija, brāli Tobij,— piekrita mans tēvs (domādams Peireskiju),— viņš tik ātri bija pieņēmies prātā un sakrājis tik bagātīgu zināšanu pūru, ka, ja varam ticēt kādam nostāstam par viņu, kuru mēs šeit nevaram noklusēt, neiedragājot ticību nostāstu patiesīgumam vispār,— jau septiņu gadu vecumā tēvs viņam pilnībā uzticēja rūpes par jaunākā brāļa, gadus piecus veca zēna, audzināšanu,— kā arī

piešķīra tiesības pašam kārtot visus savus darījumus. Vai

tēvs bija tikpat gudrs, cik dēls?— ievaicājās tēvocis Tobijs. Man vedas domāt, ka nebija,— sacīja Joriks. Bet

kas gan ir tas,— turpināja mans tēvs (kļūdams aizvien jūsmīgāks),— kas gan ir tas, salīdzinot ar brīnumdarbiem, ko bērnībā veikuši Grocijs, Skiopijs, Heinzijs, Policiāns, Paskāls, Jozefs Skaligers, Ferdinands Dekordo un citi;— daži no viņiem nokratījuši materiālo čaulu deviņu gadu vecumā vai vēl agrāk un brīvi turpinājuši prāta darbību;— citi, jau septiņu gadu vecumā izlasījuši klasiķu darbus,— astoņu gadu vecumā rakstījuši traģēdijas;— Ferdinands Dekordo deviņu gadu vecumā bijis tik gudrs,— ka ļaudis uzskatījuši viņu par velna apsēstu:— Venēcijā viņš tik pārliecinoši pierādījis savas zināšanas un tikumiskās īpašības, ka mūki noturējuši viņu ne vairāk, ne

mazāk kā par Antikristu. Vēl citi desmit gadu vecumā pārvaldījuši četrpadsmit valodas,— vienpadsmit gadu vecumā beiguši retorikas, poēzijas, loģikas un. estētikas kursu,— divpadsmit gadu vecumā izdevuši piezīmes par Servija un Mari iāna Kapellas darbiem,— bet trīspadsmit gadu vecumā ieguvuši zinātnisko grādu filozofijā, likumzinībās un teoloģijā. Bet jūs piemirsāt diženo Lipsiju,— atgādināja Joriks,— kas paveica kādu darbu [22] tajā dienā, k'ad

piedzima. To gan būtu derējis uzslaucīt,— sacīja tēvocis

Tobijs un nepiebilda vairs ne vārda.

TREŠA NODAĻA

Kad sautējošā komprese bija sagatavota, Suzannas prātu gluži nelaikā sāka kremt šaubas, vai viņai pieklājas turēt sveci, kamēr dakteris Slops uzliek kompresi; Slopam nenāca ne prātā ārstēt Suzannas klīrību ar nomierinošiem līdzekļiem;— un tā viņu starpā izcēlās strīds.

—    Ai, ai!— novilka dakteris Slops, uzmezdams Suzannas sejai pārlieku nekautru skatienu, kad viņa atteicās izdarīt šo pakalpojumu,— kā nekā, man šķiet, es jūs pazīstu, kundze! Jūs mani pazīstat, ser?— dzēlīgi iesaucās Suzanna un,

galvu pakratījusi, acīmredzot ne par daktera profesiju, bet par viņu pašu, atkārtoja vēlreiz:— Jūs mani pazīstat?

—Dakteris Slops ar īkšķi Un rādītājpirkstu tūliņ aizspieda sev

degunu;— Suzanna tikko spēja valdīt sašutumu. Nav

tiesa,— viņa atcirta. Ej nu, ej, misis Kautrība,— sacīja

Slops, varen sajūsmināts par savas pēdējās dzēlības panākumiem.— Ja tev aplam negribas turēt sveci un skatīties,— vari turēt to aizvērtām acīm. Tādas runas ož pēc jūsu katoliskās viltības [23] ,— iesaucās Suzanna. Labāk tāds,— sacīja

Slops,— nekā nekāds krekls, jaunava! Es jūs nicinu, ser! —

sauca Suzanna, vilkdama krekla piedurkni pāri elkoņiem.

Bija gandrīz neiespējami iedomāties otrus divus cilvēkus, kuri viens otram palīdzētu ķirurģiskā operācijā, izrādīdami vēl žultaināku laipnību.

Slops paķēra sautējošo kompresi;— Suzanna paķēra sveci.— Mazliet šurpmāk,— sacīja Slops.— Suzanna, skatīdamies uz vienu pusi, bet sveci vēzdama uz otru, acumirklī pielaida uguni Slopa parūkai, kas, būdama diezgan salēkšķējusi un turklāt vēl taukaina, nosvila ātrāk, pirms paguva pa īstam

»aizdegties. Tu, nekaunīgā slampa!— iekliedzās dakteris

Slops. (Jo kas gan ir dusmas, ja ne mežonīgs nezvērs?) — Nekaunīgā slampa!— atkārtoja Slops, atliekdamies taisni ar

sautējošo kompresi rokā. Manis dēļ vēl nevienam bedre

degunā nav palikusi,— atcirta Suzanna,— ko jūs par sevi

nekādi nevarat teikt. Ak nevaru teikt?— kliedza Slops,

iemezdams sautējošo kompresi viņai sejā. Nē, nevarat! —

atkliedza Suzanna, atbildot uz šo laipnību ar to, kas palicis trauciņā.

CETURTĀ NODAĻA

Nokārtojuši viesistabā savstarpējos rēķinus, dakteris Slops un Suzanna nozuda virtuvē, lai neizdevušās sautējošās kompreses vietā sagatavotu man karstus apliekamos;— bet, kamēr tie tapa, mans tēvs šajā lietā pieņēma lēmumu, par ko jūs tūlīt izlasīsiet.

PIEKTĀ NODAĻA

— Redziet — ir pēdējais brīdis,— sacīja mans tēvs, vērsdamies vienlaikus pie tēvoča Tobija un Jorika,— izņemt jauno

imlibu no šo sieviešu rokām un nodot mājskolotājam. Marks Aurēlijs uzaicināja četrpadsmit skolotājus uzreiz, lai tie uzrtudzītu viņa dēla Kommoda audzināšanu,— bet sešu nedēļu l ika piecus no tiem padzina.— Zinu ļoti labi,— turpināja jnuns tēvs,— ka bērna ieņemšanas laikā Kommoda māte bija iemīlējusies kādā gladiatorā, ar ko izskaidrojamas Kommoda neskaitāmas ļaundarības, ko viņš pastrādāja, kad kļuva par imperatoru;— taču mans uzskats vēl joprojām ir tāds, ka tie pieci, kurus Antonijs atlaida, īsā laikā bija nodarījuši Kommoda raksturam vairāk ļauna, nekā pārējie deviņi spēja par labu vērst visā savā mūžā.

—   Tā kā uz cilvēku, kas allaž būs mana dēla tuvumā, raugos kā uz spoguli, kurā no rīta līdz vakaram dēlam nāksies skatīt savu atspulgu,— un, to vērojot, viņam vajadzēs pielāgot savu sejas izteiksmi, izturēšanos un varbūt pat savas sirds visslēptākās jūtas,— tad nu, Jorik, es vēlētos tādu, kas būtu pec iespējas labāk noslīpēts un visnotaļ vērts, ka mans dēls

tajā lūkotos. Ļoti prātīga doma,— tēvocis Tobijs klusībā

atzina.

—   Gan cilvēka darbībā, gan runā,— turpināja mans tēvs,— ir vērojama kāda īpaša izteiksme un visa ķermeņa, kā ari atsevišķu tā locekļu kustības, kas atklāj viņa iekšējo būtību', un mani nemaz nepārsteidz, ka Grēgorijs no Nacianzas, novērojis Juliāna nepārdomātos un untumainos izlēcienus, pareģoja, ka viņš kādu dienu kļūs par atkritēju,— vai tas, ka svētais Ambrosijs parādījis durvis savam sekretāram, kas neglīti kustināja galvu, mētādams to augšup un lejup kā spriguli,— vai tas, ka Dēmokrits, redzēdams, kā Protagors sien žagaru klēpi, sīkos kociņus bāzdams vidū, uzreiz pazina viņā zinātnieku.— Ir tūksošiem nemanāmu spraudziņu,— turpināja mans tēvs,— kas vērīgam skatienam ļauj ielūkoties cilvēka dvēselē; un es uzskatu,— viņš piebilda,— ka prātīgs cilvēks nevar, ienākot istabā, nolikt cepuri vai, ārā ejot, to pacelt, ne ar vienu neviļus kustību sevi nenodevis.

—   Šo iemeslu dēļ,— turpināja mans tēvs,— mājskolotājs, kuru es izvēlēšos, nedrīkst [24] nedz šļupstēt, nedz šķielēt, nedz miegties, nedz skaļi runāt, nedz izskatīties nežēlīgs vai muļķīgs;— viņš nedrīkst nedz kodīt lūpas, nedz griezt zobus, nedz runāt caur degunu, nedz urbināt to, nedz šņaukt to ar pirkstiem.

—   Viņš nedrīkst iet nedz ātri, nedz lēni, nedz arī stāvēt,

rokas salicis,— jo tas liecina par slinkumu,— nedz nokarināt tās lejup,— jo tas liecina par stulbumu, nedz bāzt tās kabatā,— jo tā ir nejedzība.

—   Viņš nedrīkst nedz sist, nedz kniebt, nedz kutināt,— nedz kodīt, nedz griezt savus nagus, nedz krekšķināt, nedz spļaut, nedz šņaukāties, nedz cilvēkos bungot ar kājām vai pirkstiem,— nedz (pēc Erasma domām) ar kādu sarunāties, nolaižot ūdeni,— nedz ar pirkstu rādīt uz pūstošu maitu vai izkārnījumiem. Nu, tās atkal ir tīrās muļķības,— nodomāja tēvocis Tobijs.

—   Gribu,— turpināja mans tēvs,— lai viņš būtu jautrs, facetē, dzīvespriecīgs, bet tajā pašā laikā apdomīgs, centīgi pildītu savus pienākumus, būtu modrs, asu prātu, izveicīgs, atjautīgs, spējīgs ātri izkliedēt neskaidrības un atrisināt strīdīgus jautājumus;— viņam jābūt gudram, taisnīgam un izglītotam. Bet kādēļ ne pazemīgam un atturīgam, maigam un

labsirdīgam?— jautāja Joriks. Un kādēļ ne atklātam un

augstsirdīgam, devīgam un drosmīgam?— iesaucās tēvocis Tobijs. Tādam viņam jābūt, manu dārgo Tobij,— atsaucās

mans tēvs, pieceldamies un sniegdamies pēc brāļa rokas.

Tādā gadījumā, brāli Šendij,— atbildēja tēvocis Tobijs, rausdamies ārā no krēsla un nolikdams pīpi, lai satvertu tēva otru roku,— pazemīgi izlūdzos atļauju ieteikt tev nabaga Lefevra dēlu (izsakot šo priekšlikumu, tēvoča Tobija acī iezagās vistīrākā prieka asara, bet otra, gluži tāda pati,— kaprāļa acī — tu sapratīsi, kādēļ, kad izlasīsi stāstu par Lefevru. Kāds es biju muļķis! Nevaru atcerēties (tāpat kā droši vien arī jūs), neatšķirot stāstā to lappusi, kurā teikts, kas mani kavēja atļaut kaprālim to izstāstīt pēc viņa prāta;— taču izdevība ir palaista garām — tagad man nāksies stāstīt, kā nu protu.

SESTĀ NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU

Reiz tovasar, kad sabiedrotie ieņēma Dendermondu, kas notika apmēram septiņus gadus pirms tēva pārcelšanās uz laukiem — un gandrīz tikpat daudz gadu pēc tam, kad tēvocis Tobijs ar Trimu bija paslepen aizbēguši no mana tēva pilsētas mitekļa, lai uzsāktu vienas no vispārāk nostiprinātajām pilsētām Eiropā vispārāko aplenkumu,— mans tēvocis kādu va-

otjf

karu ieturēja maltīti, bet Trims sēdēja viņam aiz muguras pie nelielas bufetes — es saku: sēdēja, jo, saudzējot kaprāļa .sakropļoto ceļgalu (kas dažreiz viņam sagādāja neciešamas sāpes), tēvocis Tobijs tajās reizēs, kad pusdienoja vai vakariņoja viens, nekad neatļāva Trimam stāvēt kājās; bet nabaga kaprālis tik dziļi cienīja savu kungu, ka, izmantojot spēcīgu artilēriju, mans tēvocis būtu drīzāk varējis viegli vien ieņemt Dendermondu, nekā spējis piespiest kaprāli paklausīt šajā jautājumā; jo daudzreiz, kad tēvocis Tobijs domāja, ka kaprālis pūtina kāju, viņš atskatījies pieķēra Trimu godbijīgā centībā stāvam sev aiz muguras. Tas viņu starpā radīja daudz vairāk ķildu, nekā visi pārējie iemesli, kopā ņemot, bija radījuši piecos gados. Taču runa jau nav par ķildu cēloni — kādēļ es vispār to pieminēju? Jautājiet to manai spalvai; tā vada mani, nevis es to.

Kādu vakaru, kad tēvocis Tobijs šādā veidā vakariņoja, dzīvojamā istabā ar tukšu blašķi rokā ienāca ciemata mazās viesnīciņas saimnieks, lai izlūgtos pāris glāzes spāņu vīna.

Kādam nabaga džentlmenim, pēc manām domām,— virsniekam,— sacīja saimnieks,— kas pirms četrām dienām manā viesnīcā saslima un kopš tā laika nav nedz pacēlis galvu, nedz izteicis vēlēšanos kaut ko iebaudīt līdz pat šim brīdim, kad viņam iekārojās glāze spāņu vīna un grauzdētas maizes šķēlīte.— Man šķiet,— slimais sacīja, noņemdams roku no pieres,— tas mani spēcinās.

—   Ja es nevarētu šo vīnu nedz izlūgties, nedz aizņemties, nedz nopirkt,— piebilda saimnieks,— man šķiet, es to nozagtu,— tik slims ir nabaga džentlmenis.— Ceru, ka ar Dieva palīdzību viņš vēl atveseļosies,— saimnieks turpināja,— mēs visi esam noraizējušies par viņu.

Tu esi lāga dvēsele, varu to apzvērēt,— iesaucās tēvocis Tobijs,— un tev pašam jāizdzer uz nabaga džentlmeņa veselību glāze spāņu vīna,— bet viņam aiznes pāris pudeļu līdz ar maniem cieņas apliecinājumiem un pasaki, lai dzer uz veselībām šīs un vēl duci, ja vīns darīs viņam labu.

—   Kaut gan esmu pārliecināts,— sacīja tēvocis Tobijs, kad viesnīcas saimnieks bija aizvēris durvis,— ka viņš ir ārkārtīgi līdzjūtīgs cilvēks, Trim, tomēr arī par viņa viesi esmu augstās domās. Šajā cilvēkā droši vien ir kaut kas neparasts, ja tik īsā laikā viņš ieguvis saimnieka labvēlību. Un arī visu mājnieku,— piemetināja kaprālis,— jo viņi visi noraizējušies par slimnieku. Steidzies panākt viesnīcnieku, skubināja tēvo-

cis Tobijs,— dari ta, Trim,— un pajauta, vai viņam zināms slimā vārds.

Nudien, man tas galīgi izkritis no prāta,— atzinās viesnīcas saimnieks, ienākdams dzīvojamā istabā kopā ar kaprāli,—

bet varu vēlreiz pajautāt viņa dēlam. Vai tad viņam ir līdzi

dēls?— brīnījās tēvocis Tobijs. Zēns, gadus vienpadsmit

divpadsmit vecs,— atbildēja saimnieks,— taču nabadziņš, tāpat kā viņa tēvs, gandrīz nav pieskāries ēdienam; viņš to vien dara kā bēdājas un skumst par tēvu. Divas pēdējās dienas viņš nav atkāpies no slimnieka gultas.

Kad saimnieks viņam to pastāstīja, tēvocis Tobijs nolika nazi un dakšiņu un atbīdīja šķīvi, bet Trims, negaidīdams pavēli, klusēdams novāca galdu un pēc dažām minūtēm atnesa tēvocim pīpi un tabaku.

Uzkavējies mazliet istabā,— sacīja tēvocis Tobijs.

—   Trim!— iesāka tēvocis Tobijs, kad bija aizsmēķējis pīpi un ievilcis kādu duci dūmu.— Trims nostājās sava kunga priekšā un paklanījās;— tēvocis Tobijs kūpināja vien tālāk un nebilda ne vārda. Kaprāl!— sacīja tēvocis Tobijs. Kaprālis paklanījās. Tēvocis Tobijs vairāk nekā neteica, bet

pabeidza kūpināt savu pīpi.

—   Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— man galvā radies kāds plāns:— tā kā nakts ir nemīlīga, siltāk ietīties rokelorā un doties apmeklēt šo nabaga džentlmeni. Jūsu augstības rokelors — atbildēja Trims,— ne reizes nav valkāts kopš tā vakara, kad naktī jūsu augstība tapa ievainots, mums abiem stāvot sardzē tranšejās pie svētā Nikolasa vārtiem; turklāt nakts ir tik auksta un lietaina, ka ar rokeloru un šādu laiciņu pilnīgi pietiks, lai iedzītu jūsu augstību kapā un liktu jūsu

augstībai ciest sāpes cirksnī. Droši vien tā būs,— piekrita

tēvocis Tobijs,— taču man prāts nav mierīgs, Trim, kopš dzirdēju, ko stāstīja viesnīcnieks.— Vēlētos, kaut es par šo lietu,— piebilda tēvocis Tobijs,— zinātu mazāk vai arī zinātu vairāk. Kā lai to panākam? Atstājiet to manā ziņā, piedošan', jūsu augstība,— sacīja kaprālis.— Paķeršu cepuri un spieķi — došos uz to māju izlūkos un atbilstoši apstākļiem arī izturēšos, bet pēc stundas jūsu augstībai sniegšu sīku ziņojumu.——Nāksies iet, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— un, lūk, še tev šiliņš — sadzer ar viņa kalpotāju.—-Es no tā visu izvilkšu,— apgalvoja kaprālis, aizvērdams durvis.

Tēvocis Tobijs piebāza otru pīpi; un, ja viņa domas šad un tad neaizklīstu apsvērumos, vai tenāles aizsegs nevarētu būt

tiklab taisns kā izliekts,— varētu apgalvot, ka smēķēšanas laikā viņš nedomāja ne par ko citu, kā vienīgi par nabaga Lefevru un viņa dēlu.

SEPTĪTĀ NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU TURPINĀS

Tikai, kad tēvocis Tobijs bijs izkratījis pelnus no trešoreiz piebāztās pīpes, atgriezās kaprālis un sniedza ziņojumu.—

—Sākumā es jau kritu izmisumā,— sacīja kaprālis,— ka nevarēšu atnest jūsu augstībai nekādas ziņas par nabaga slimo leitnantu. Tātad viņš tiešām kalpo armijā?— ievaicājās tēvocis Tobijs. Jā, kalpo,— atbildēja kaprālis. Kurā pulkā?— jautāja tēvocis Tobijs. Izstāstīšu jūsu augstībai visu

pēc kārtas,— atbildēja kaprālis,— kā pats uzzināju. Tādā

gadījumā, Trim, piebāzīšu vēlreiz pīpi,— sacīja tēvocis Tobijs,— un nepārtraukšu tevi, kamēr nebūsi beidzis; tad nu apsēdies ērtāk, Trim, tur pie loga un sāc stāstīt vēlreiz no

gala. Kaprālis, kā paradis, paklanījās, kas palaikam izteica

tik skaidri, kā tikai palocīšanās to spēj izteikt: jūsu augstība ir \oti laipna.— To izdarījis, Trims apsēdās, kur norādīts, un no jauna sāka stāstīt tēvocim Tobijam gandrīz ar tiem pašiem vārdiem.

Sākumā es jau kritu izmisumā, ka nevarēšu atnest jūsu augstībai nekādas ziņas par nabaga slimo leitnantu un viņa dēlu,— jo, kad es vaicāju, kur ir viņa sulainis, no kura droši

cerēju uzzināt visu, ko pieklājas vaicāt… Tā ir pareiza

pieeja, Trim,— piemetināja tēvocis Tobijs. …Man atbildēja,

piedošan', jūsu augstība, ka viņam nav līdzi sulaiņa,— ka viņš ieradies viesnīcā ar īrētiem zirgiem, kurus, jūtot, ka nav spējīgs ceļu turpināt (lai pievienotos savam pulkam, pēc manām

domām), nākamajā rītā atlaidis. Ja es atlabšu, mans

dārgais,— viņš sacījis, pasniegdams dēlam naudas maku, lai tas samaksātu vedējam,— mēs noīrēsim zirgus tepat. Taču — ak vai!— nabaga džentlmenis nekad no šejienes neaizbrauks,— man sacīja viesnīcas saimniece,— jo es visu nakti dzirdēju ķirmi graužamies, un, kad džentlmenis nomirs, zēns, viņa dēls, noteikti nomirs līdz ar tēvu; jau tagad viņš ir bēdu satriekts.

Es klausījos saimnieces stāstā,— turpināja kaprālis,— kad virtuvē ienāca zēns, lai pasūtītu grauzdēto maizīti, par ko bija runājis saimnieks. Tikai es to gribu apgrauzdēt tēvam

pats,— sacīja zēns. Atļausiet atbrīvot jūs no šīm rūpēm,

jaunais cilvēk,— es sacīju, paņemdams dakšiņu un piedāvādams viņam pasēdēt manā krēslā pie kamīna, kamēr apgrauzdēju maizi. Man, šķiet, ser,— viņš ļoti kautrīgi iebilda,— ka

es vislabāk pratīšu tēvam izdabāt. Esmu pārliecināts, ka viņa augstībai maizes rieciens neliksies sliktāks, ja to būs apgrauzdējis vecs karavīrs.— Zēns satvēra manu roku un acumirklī izplūda asarās. Nabaga zēns!— sacīja tēvocis Tobijs,— viņš no bērna kājas audzis starp karavīriem, un karavīra vārds, Trim, viņa ausīs skanēja kā drauga vārds!— Žēl, ka viņa nav šeit!

—Visgarāko pārgājienu laikā man nekad nav tā kārojies silta ēdiena, kā man kārojās raudāt līdz ar viņu. Kas gan man varēja būt lēcies, piedošan', jūsu augstība?— Itin nekas, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs, nošņaukdams degunu,— vienīgi tu esi labsirdīgs puisis.

—Dodot zēnam grauzdiņa šķēli,— turpināja Trims,— uzskatīju par vajadzīgu viņam pateikt, ka esmu kapteiņa Šendijā sulainis un ka jūsu augstība (kaut arī svešinieks) ir ļoti norūpējies par viņa tēvu, un ka viss, kas atrodas jūsu augstības mājā vai pagrabā…— (—Tu varēji piebilst — arī manā naudas makā,— sacīja tēvocis Tobijs) — no sirds tiek nodots viņa

rīcībā. Zēns ļoti dziļi palocījās (kas bija domāts jūsu augstī-1

bai), taču neatbildēja, jo viņa sirds bija pārāk pilna; tā nu viņš, nesdams grauzdiņu, devās augšup pa kāpnēm.— Galvoju, mans dārgais,— es sacīju, atvērdams viņam virtuves durvis,— jūsu tēvs atkal kļūs vesels.— Mācītājs, mistera Jorika palīgs, kūpināja savu pīpi pie virtuves kamīna, taču neteica ne

vārda — nedz laba, nedz ļauna, lai zēnu mierinātu. Pēc

manām domām, tā neklājas darīt,— piebilda kaprālis. Es arī tā domāju,— piekrita tēvocis Tobijs.

—Iebaudījis glāzi spāņu vīna un grauzdētās maizes šķēlīti, leitnants jutās mazliet mundrāks un atsūtīja uz virtuvi ziņu, ka būs priecīgs, ja pēc minūtēm desmit uziešu pie viņa. Man šķiet,— sacīja viesnīcas saimnieks,— ka viņš grib skaitīt lūgšanas, jo pie viņa gultas uz krēsla bija nolikta grāmata un, durvis verot ciet, redzēju zēnu paņemam spilventiņu.

Bet es domāju,— sacīja palīgmācītājs,— ka jūs, armijas

džentlmeņi, nekad neskaitāt lūgsnas, mister Trim.

Pagājušajā naktī dzirdēju, kā nabaga džentlmenis skaitīja lūgsnas un turklāt no visas sirds,— sacīja viesnīcas saimniece,— pie tam pati savām ausīm, citādi nebūtu tam noticē-

jusi. Vai jūs nepārklausījāties?— jautāja palīgmācī-

lajs. Karavīrs, piedošan', jūsu svētība, skaita lūgsnas tikpat

bieži (no laba prāta) kā mācītājs; un, kad viņš cīnās par savu karali, savu dzīvību un arī par savu godu, viņam ir tik nopietns

iemesls pielūgt Dievu kā nevienam uz pasaules. To tu labi

pateici, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs. Bet, ja karavīrs,— es

sacīju, piedošan', jūsu svētība,— divpadsmit stundas no vietas ir izstāvējies tranšejās līdz ceļgaliem aukstā ūdenī — vai mēnešiem ilgi,— es sacīju,— izmocījies garos un bīstamos pārgājienos,— varbūt apdraudēts no aizmugures šodien,— apdraudēdams citus rīt,— nosūtīts uz šejieni,— atsaukts no turienes,— vienu nakti pārlaizdams ar ieroci rokā,— trauksmes uzrauts kājās vienā kreklā nākamajā,— izsalies līdz kauliem,— varbūt pat bez salmu saujas teltī, uz kā nomesties ceļos,— tad viņam nākas skaitīt savas lūgsnas, kā un kur pagadās. Es uzskatu,— sacīju, jo man gremzās, ka aizskar armijas godu,— es uzskatu, piedošan', jūsu svētība,— es sacīju,— ja vien karavīram iekrīt brītiņš lūgsnai,— viņš lūdzas tikpat sirsnīgi kā mācītājs, kaut gan atmezdams visu izrādīšanos un liekulību. To

tev nevajadzēja teikt, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— jo vienīgi Dievam zināms, kurš ir liekulis un kurš nav.— Tajā lielajā un vispārējā parādē, kurā mēs ikviens piedalīsimies, kaprāl,— Pastarās tiesas dienā (un ne agrāk)—varēs redzēt, kurš savu pienākumu pasaulē pildījis — un kurš nav pildījis; un tad mūs paaugstinās, Trim, pēc nopelniem. Ceru, ka paaugstinās,— sacīja Trims. Tā sacīts Svētajos Rakstos,— turpināja tēvocis Tobijs,— rīt es to vietu tev parādīšu.— Bet līdz tam laikam, Trim, droši varam smelties mierinājumu paļāvīgā ticībā visuvarenajam Dievam, kas ir tik labs un taisnīgs pasaules valdnieks,— ka nemūžam mums netaps jautāts, ja vien būsim izpildījuši savu pienākumu šajā pasaulē, vai esam to

darījuši sarkanā vai melnā mētelī tērpti. Ceru, ka netiks

jautāts,— sacīja kaprālis. Bet stāsti tālāk, Trim,— mudināja tēvocis Tobijs.

— Kad es uzgāju augšā, leitnanta istabā,— turpināja kaprā-, lis,— ko nedarīju agrāk, pirms nebija pagājušas desmit minūtes,— viņš gulēja gultā, galvu atbalstījis rokā, elkoni uzlicis uz spilvena, kam blakus atradās balts batista kabatlakatiņš.— Zēns nupat noliecās, lai paceltu spilventiņu, uz kura, man šķiet, bija meties ceļos;— grāmata bija nolikta uz gultas;— un, kad zēns atliecās, vienā rokā turēdams spilventiņu, otru viņš pastiepa

pēc grāmatas, lai pie reizes aizvāktu arī to. Lai tā paliek,

dārgais,— sacīja leitnants.

Viņš nesāka ar mani runāt, pirms nebiju pienācis cieši pie gultas. Ja jūs esat kapteiņa Šendijā sulainis,— viņš sacīja,— tad, lūdzu, nododiet savam kungam manu un mana dēlēna pateicību par man parādīto laipnību. Ja viņš kalpojis Livena

pulkā…— turpināja leitnants. Es viņam pateicu, ka jūsu

augstība tajā kalpojis. Tad nu iznāk,— sacīja leitnants,—

ka esmu piedalījies kopā ar viņu trīs kampaņās Flandrijā un atceros viņu;— taču, tā kā man nebija tas gods būt ar viņu pazīstamam, tad ļoti iespējams, ka viņš par mani neko nezina.— Jūs tomēr pasakiet, ka cilvēks, kas viņam parādā pateicību par labestību, ir kāds Lefevrs, Engesas pulka leitnants,— taču viņš mani nepazīst,— viņš domīgi atkārtoja.— Varbūt vienīgi dzirdējis manu dzīves stāstu,— leitnants piebilda.— Pastāstiet, lūdzu, kapteinim, ka esmu tas pats leitnants, kura sievu pie Bredas nelaimīgā kārtā nogalināja musketes lode, kamēr viņa gulēja manās rokās manā teltī. Es ļoti skaidri atceros šo notikumu, piedošan', jūsu augstība,— es sacīju. Vai tiešām?— viņš vaicāja un izslaucīja acis ar kabatlakatiņu,— kā tad lai to neatcerētos es? To sacīdams,

viņš izvilka no azotes gredzentiņu, kas, šķiet, karājās viņam kaklā melnā lentītē, un divreiz to noskūpstīja.— Zēns steidzās pāri istabai un, nokritis pie gultas ceļos, satvēra gredzenu un arī noskūpstīja to,— tad noskūpstīja tēvu, apsēdās uz gultas malas un sāka raudāt.

—   Es vēlētos,— sacīja tēvocis Tobijs ar dziļu nopūtu,— es vēlētos, Trim, kaut būtu aizmidzis.

—   Jūsu augstība,— teica kaprālis,— to pārāk ņem pie sirds.— Varbūt ieliet jums glāzi spāņu vīna, ko iebaudīt pastarpām ar pīpes dūmu? Ielej, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs. -

—   Atceros,— sacīja tēvocis Tobijs, vēlreiz nopūties,— notikumu ar leitnantu un viņa sievu, kā arī vienu apstākli, ko viņš kautrīgi noklusējis,— it sevišķi to, ka kaut kāda iemesla dēļ (esmu aizmirsis, kāda) tiklab leitnantu kā viņa sievu žēloja viss mūsu pulks;— bet pabeidz iesākto stāstu. —Esmu to jau beidzis,— sacīja kaprālis.— Tā kā nevarēju tur ilgāk kavēties,— novēlēju viņa augstībai labu nakti.— Jaunais Lefevrs piecēlās no gultas malas un pavadīja mani pa kāpnēm lejā, un, kamēr mēs abi kāpām lejup, pastāstīja, ka viņi ieradušies no Īrijas un atrodas ceļā pie sava pulka Flandrijā.— Bet — ak vai!— sacīja kaprālis,— leitnanta pēdējais pārgājiens ir galā! Kas tādā gadījumā notiks ar nabaga zēnu?— iesaucās tēvocis Tobijs.

ASTOTA NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU TURPINĀS

Tēvocim Tobijam par mūžīgu godu jāliecina,— kaut gan stāstu to vienīgi tiem, kuri, ja viņus spiež izvēlēties starp cilvēciskajiem un juridiskajiem likumiem, neparko uz pasaules nespēj izšķirties, uz kuru pusi viņiem sliekties,— ka, kaut gan tēvocis Tobijs bija pāri galvai aizņemts ar Dendermondas aplenkumu, kurā līdztekus piedalījās arī sabiedrotie, kas tik sparīgi mācās virsū ienaidniekam, ka tēvocim Tobijam tikko atlika laika paēst pusdienas,— viņš tomēr pameta Dendermondu, kaut gan bija paguvis jau nocietināties kontreskarpā,— un, visas domas veltīdams mazās viesnīciņas iemītnieku postam, par spīti tam, ka pavēlēja aizbultēt dārza vārtiņus, ar šādu rīcību, var sacīt, pārvērsdams Dendermondas aplenkumu blokādē,— tēvocis pameta Dendermondu likteņa ziņā — lai franču karalis to glābj vai arī neglābj, kā viņš uzskata par pareizu,— pats raizēdamies vienīgi par to, kā lai viņš glābj nabaga leitnantu un viņa dēlu.

Tas visužēlīgais KUNGS, kas ir visu pamesto aizstāvis,

tev par to atmaksās!

—   Tu tomēr neesi izdarījis visu līdz galam,— aizrādīja tēvocis Tobijs kaprālim, kad tas viņu apguldīja,— un es tev pateikšu, Trim, kur slēpjas tava neizdarība.— Pirmkārt, kad tu piedāvāji Lefevram manu palīdzību,— jo gan slimība, gan ceļošana izmaksā dārgi, un tu zināji, ka viņš ir tikai nabadzīgs leitnants, kuram vēl dēls jāuztur no savas algas,— tu nepiedāvāji viņam manu naudas maku, lai gan tu zini, Trim: ja viņš būtu nonācis trūkumā, viņš varētu ņemt no tā tikpat droši, cik es.~ Jūsu augstība zina,— sacīja kaprālis,— ka man nebija dots šāds rīkojums. Tiesa,— sacīja tēvocis Tobijs,— kā karavīrs tu esi rīkojies ļoti pareizi, Trim,— bet kā cilvēks — ļoti aplami.

—   Otrkārt,— tiesa, arī šeit tev noder tā pati aizbildināšanās,— turpināja tēvocis Tobijs,— kad tu piedāvāji viņam visu, kas atrodas manā mājā,— tev vajadzēja piedāvāt arī manu māju.— Slimam ieroču biedram ir tiesības uz vislabāko mitekli, Trim; un, ja viņš dzīvotu pie mums,— mēs varētu viņu kopt un aprūpēt.— Tu esi lielisks slimnieku kopējs, Trim;— un, tavai gādībai par slimnieku pievienojot vēl vecās saimnieces, viņa dēla un arī manu gādību, mums varbūt uzreiz izdotos viņu dabūt atpakaļ ierindā un uzstatīt uz kājām.

33b

Pēc divām vai trim nedēļām,— smaidīdams piemetināja

tēvocis Tobijs,— viņš jau varētu soļot. Šajā saulē viņš vairs

nekad nesoļos, piedošan', jūsu augstība,— sacīja kaprālis. Viņš soļos,— sacīja tēvocis Tobijs, celdamies no gultas

malas, ar vienu kurpi kājās. Piedošan', jūsu augstība,—

sacīja kaprālis,— viņš nekad vairs nesoļos, ja nu vienīgi līdz

savam kapam. Viņš soļos gan,— iekliedzās tēvocis Tobijs,

marša taktī cilādams apauto kāju, lai gan nepavirzīdamies uz priekšu ne par collu,— viņš soļos pie sava pulka.——Viņam nav

spēka soļot,— sacīja kaprālis. Viņu balstīs,— sacīja tēvocis

Tobijs. Tomēr beigās viņš nokritīs,— sacīja kaprālis,— un

kas tad notiks ar viņa dēlu? Viņš nenokritīs,— tēvocis Tobijs nelokāmi apgalvoja. Ak manu dieniņ!— lai arī ko mēs

viņa labā darītu,— sacīja Trims, aizstāvēdams savu viedokli,— nabadziņš tomēr nomirs.

Viņš nenomirs, D…. sodi!— kliedza tēvocis Tobijs.

Gars — apsūdzētājs, kas lidoja uz debesu arhīvu ar šo

Dieva zaimu, nosarka, to nododams; bet eņģelis — reģistrētājs, ierakstījis to, nobirdināja asaru uz šā vārda, izdzēsdams to uz mūžīgiem laikiem.

DEVĪTĀ NODAĻA

Tēvocis Tobijs piegāja pie savas rakstāmpults,— ielika

naudas maku bikšu kabatā un, uzdevis kaprālim rit agrumā iet. pēc ārsta, likās gultā un aizmiga.

DESMITA NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU TURPINĀS

Nākamajā rītā ikvienam šā ciemata iedzīvotājam, tikai ne Lefevram un viņa dēlam, likās, ka saule spīd spoži; leitnanta acu plakstiņus smagi nospieda Nāves roka, un dzīvības smeļamais kauss ar grūtībām griezās ap savu vindu,— kad tēvocis Tobijs, kas b\ja piecēlies stundu agrāk nekā paradis, ienāca leitnanta istabā un bčz jebkādiem ieva 1vārdiem vai atvainošanās apsēdās krēslā pie gultas un, nerēķinādamies ne ar kādām manierēm vai paražām, atbīdījis gultas priekškaru tā, kā to būtu darījis vecs draugs un ieroču biedrs, apjautājās, kā slimnieks jūtas,— kā naktī atpūties,— par ko viņš žēlojas,— kur viņam sāp,— un kas būtu jādara, lai viņam palīdzētu;— tad, nedodams slimniekam laiku atbildēt ne uz vienu no šiem

jautājumiem, tēvocis Tobijs izklāstīja savus nodomus attiecībā uz viņu, kurus iepriekšējā vakarā bija saskaņojis ar kaprāli.

Jūs taisnā ceļā brauksiet mājās, Lefevr,— sacīja tēvocis

Tobijs,— pie manis,— un mēs aizsūtīsim pēc daktera, lai uzzinātu, kas jums īsti kait;— ataicināsim arī aptiekāru;— un kaprālis jūs kops,— bet es būšu jūsu rīcībā, Lefevr.

Tēvocim Tobijam piemita sirsnīga atklātība, kas nebija vaļsirdības sekas,— bet gan tās cēlonis— kas uzreiz ļāva ielūkoties viņa dvēselē un redzēt viņa rakstura cildenumu. Piedevām vēl viņa skatienā, viņa balsī un izturēšanās veidā jautās kaut kas tāds, kas mūždien aicināja nelaimīgos meklēt pie viņa patvērumu; tādēļ, pirms tēvocis Tobijs paspēja izteikt kaut pusi no saviem laipnajiem piedāvājumiem tēvam, zēns nemanot bija cieši piespiedies viņa ceļgaliem un, satvēris tēvoča Tobija svārku atlokus, vilka viņu sev klāt.— Lefevra dzīvības spēki un asinis, kas bija sākušas atdzist un lēnām plūst pa dzīslām, atkāpjoties uz savu beidzamo cietoksni — sirdi, atgriezās,— uz brīdi viņa aizplīvurotais skatiens kļuva skaidrs,— lūdzoši viņš lūkojās tēvoča Tobija sejā,— tad uzmeta skatienu savam dēlam; un šī vienotāja saiknite, lai cik smalciņa,— vairs nekad nepārtrūka.—

Taču dzīvības spēki no jauna ātri aizplūda;— skatiens atkal kļuva aizplīvurots,— pulss sita vāji un neritmiski,— apstājās,— atsāka pulsēt,— notrīsēja,— atkal apstājās.— Vai turpināt? Nē.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Degu tādā nepacietībā atgriezties pie sava vēstījuma, ka nobeigums stāstam par jauno Lefevru, tas ir, no šī liktenīgā pavērsiena viņa dzīvē līdz brīdim, kad tēvocis Tobijs viņu ieteica par manu mājskolotāju, dažos vārdos tiks pavēstīts nākamajā nodaļā.— Pie šīs nodaļas jāpiebilst vienīgi sekojošais:

—   ka tēvocis Tobijs ar jauno Lefevru pie rokas kā tuvākie piederīgie pavadīja nabaga leitnantu līdz kapam;

—   ka Dendermondas cietokšņa komandants parādīja viņa pīšļiem augstāko militāro godu un ka Joriks, lai no viņa neatpaliktu, parādīja leitnantam augstāko baznīcas godu, jo apbedīja viņu pie altāra.— Liekas pat, ka viņš teica nelaiķim veltītu bēru sprediķi.— Es saku — liekas,— jo Jorikam bija paradums, kāds, pēc manām domām, piemīt daudziem viņa

J JO

amata brāļiem, uz katra sprediķa, ko viņš sacerējis, pirmās lapas atzīmēt laiku, vietu un kādā sakarībā tas teikts; pie šīm ziņām viņš bija paradis pievienot dažas īsas piezīmes vai paša sprediķa vērtējumu,— reti, starp citu, to cildinot.— Piemēram: «Šis sprediķis par jūdu bauslību — man tas nepavisam nepatīk;— lai gan, atzīstos, esmu sagāzis tajā veselu jūru ŪDEŅAINAS gudrības,— taču tā ir pliekana un vēl plieka-

nāk izteikta. Tas ir paviršs sacerējums. Kas man bija

prātā, kad to rakstīju!»

— N.B.— Šis tēmas priekšrocība ir tāda, ka tā derēs ikvienam sprediķim,— bet šā sprediķa priekšrocība —, ka tas derēs ikvienai tēmai.

Par šo sprediķi mani pakārs,— jo tā lielāko daļu esmu

nozadzis. Doktors Peidaguns mani atmaskojis. Zagli notvert jāsūta zaglis.

Kādam pusducim sprediķu uz aizmugurējās lapas rakstīts: viduvēji — un nekas vairāk,— bet uz pāris citu — moderato; ar šiem uzrakstiem, ciktāl var secināt no Alfjēri itāliešu valodas vārdnīcas, bet galvenokārt spriest pēc zaļās auklas, kas, šķiet, bija no Jorika pātagas izvilkta sloksnīte, ar kuru, cieši vienā atsevišķā sainī sasaistītus, viņš mums atstājis abus sprediķus ar atzīmi moderato un pusduci ar viduvēji,— var droši teikt, viņš domājis gandrīz vienu un to pašu vērtējumu.

Taču šim minējumam par ļaunu runā viens apstāklis, un proti, ka sprediķi ar atzīmi moderato ir piecreiz labāki par tiem, uz kuriem rakstīts viduvēji;— tie rāda desmitreiz dziļāku izpratni par cilvēka sirdi;— tajos ir septiņdesmit reizes vairāk asprātības un izteiksmības, kā arī (lai ievērotu secību, kādā kāpinu savus cildinājumus) tajos atklājas tūkstoškārt vairāk apdāvinātības; un, lai slavinājumu mērs būtu pilns, tie ir neizsakāmi daudz reižu saistošāki par tiem, ar kuriem sasieti vienkop;— šā iemesla dēļ, ja Jorika dramatiskie sprediķi reiz tiks laisti klajā, kaut arī no visiem viduvējiem sprediķiem šajā izdevumā iekļaušu tikai vienu, tad abus moderato uzdrošināšos iespiest bez jebkādas šaubīšanās.

Ko Joriks domājis ar vārdiem lentamente, tenuto, gravē un dažreiz — adagio,— attiecinādams tos uz reliģiskiem sacerējumiem un vērtēdams ar tiem dažus no saviem sprediķiem, neņemos minēt.— Vēl vairāk mani mulsina, ka uz viena no sprediķiem atradu uzrakstu a Voctava alta,— con strepito — uz kāda cita aizmugures,— siciliana — uz trešā,— alla capella — uz ceturtā,— con Varco — uz šī,— senza larco — uz tā.— Zinu vienīgi, ka tie ir mūzikas termini un kaut ko nozīmē;—

un, tā kā Joriks bija muzikāls cilvēks, nešaubos, ka, ar ziņu pielietotas minēto sacerējumu apzīmēšanai, šīs metaforas modināja viņa iztēlē ļoti dzīvu priekšstatu par šo sacerējumu dažādo raksturu,— lai arī kādas tās modināja citos.

Starp šiem sprediķiem atrodas arī tas, kura dēļ sazin kāpēc esmu novirzījies no tēmas,— nabaga Lefevra bēru sprediķis, kā redzams, ļoti rūpīgi pārrakstīts no uzmetuma.— Pieminu šo sprediķi jo vairāk tāpēc, ka tas, šķiet, bijis Jorika iemīļotākais sacerējums.— Tas veltīts iznīcībai un pārsiets krusteniski ar rupju auklu, bet pēc tam saritināts vīstoklī un ietīts pusloksnē netīra zila papīra, kas, liekas, kādreiz noderējis par apvāku kādam periodiskam izdevumam, kas līdz pat šai dienai ož pēc zirgu drapēm.— Vai šis necilais apvalks bija lietots tīšuprāt,— es mazliet šaubos,— jo sprediķa beigās (bet ne sākumā)— atšķirībā no savas parastās attieksmes pret pārējiem sprediķiem — Joriks bija uzrakstījis —

BRAVO!

— Kaut arī ne sevišķi izaicinoši,— jo uzraksts atrodas vismaz divarpus collu zemāk par sprediķa noslēguma rindiņu pašās lappuses beigās un tajā labējā stūrītī, kuru, kā jūs zināt, parasti aizsedz īkšķis; turklāt uzrakstam par godu jāatzīst, ka tas uzvilkts ar vārnas spalvu tik sīkā un smalkā itāliešu rakstā, ka gandrīz nepiesaista skatienu šai vietai, vienalga, vai īkšķis to aizsedz vai neaizsedz; tāpēc jau rakstības veids to daļēji attaisno; un, tā kā piedevām šis vārds rakstīts ar sevišķi bālu tinti, atšķaidītu gandrīz līdz neredzamai,— tas vairāk līdzinās iedomības ēnas ritratto nekā pašai IEDOMĪBAI, atgādinot drīzāk īslaicīgas atzinības vāju nojausmu, kas nemanāmi iezagusies sacerētāja sirdī, nekā rupju tās izpausmi, nekautrīgi uzspiestu lasītājiem.

Apzinos ka, darot to zināmu atklātībai, par spīti visiem vainu mīkstinošajiem apstākļiem, nepavisam neraksturoju Joriku kā kautrīgu cilvēku,— taču ikvienam cilvēkam ir savas vājības, un Jorika vainu vēl vairāk mīkstina un gandrīz vai izdeldē tas,— ka vārdam pēc kāda laika (kā redzams no citas krāsas

tintes) tieši pāri pārvilkta svītra šādā veidā BRAVO — it

kā viņš būtu atteicies vai nokaunējies par tiem uzskatiem, kādos kādreiz bijis par to.

Šādi īsi sprediķu raksturojumi allaž bija uzrakstīti, ja neņem vērā šo vienīgo reizi, uz sprediķa pirmās lapas, kas tam kalpoja par apvāku, un parasti atradās lapas iekšpusē, kura bija

pavērsta pret tekstu;— taču sprediķa beigās, kad viņa rīcībā palika savas piecas vai sešas lappuses, bet dažkārt varbūt pat visas divdesmit, kur izvērsties,— viņš ielaidās plašākos un, taisnību sakot, arī drosmīgākos pārspriedumos, it kā tverdams izdevību atbrīvot rokas, lai vēl jo draiskāk uzbruktu netikumiem nekā to pieļauj kanceles šaurība.— Šie uzbrukumi, kaut arī viegli un haotiski kā huzāru sadursmē, tomēr ir Tikuma palīgspēki.— Tad sakiet man, minher Vander Blonderdondergidenstronk, kādēļ lai tos neiespiestu kopā ar visiem pārējiem?

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Kad tēvocis Tobijs bija pārvērtis visu mantību naudā un nokārtojis visus rēķinus starp pulka pilnvaroto un Lefevru un strap Lefevru un visu cilvēci, tēvoča Tobija rokās palika vienīgi vecs pulka mundieris un zobens, tādēļ pasaule maz vai nemaz nepretojās, kad viņš uzņēmās mantojuma pārvaldīšanu. Mundieri tēvocis Tobijs atdeva kaprālim.— Valkā to, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— kamēr vien tas turas kopā, nabaga leitnantam par piemiņu.— Bet šo,— sacīja tēvocis Tobijs, paņemdams zobenu un izvilkdams to no maksts,— bet šo, Lefevr, es uzglabāšu tev.— Tā ir visa bagātība,— tēvocis Tobijs turpināja, uzkarinādams zobenu uz vadža un norādīdams uz to,— tā ir visa bagātība, manu dārgo Lefevr, ko Dievs tev piešķīris; bet, ja viņš tev devis drosmi ar šo zobenu izcirst ceļu dzīvē un tu to darīsi kā goda vīrs,— mums ar to ir diezgan.

Tikko tēvocis Tobijs bija ielicis pamatus un iemācījis jauno Lefevru iezīmēt riņķī regulāru daudzstūri, viņš to nosūtīja uz privātskolu, kur, atstādams skolu vienīgi Vasarsvētkos un Ziemassvētkos, kad uz mata noteiktā laikā pēc viņa ieradās kaprālis, zēns sabija līdz savam septiņpadsmitajam pavasarim,— kad vēstis par to, ka imperators sūta armiju uz Ungāriju pret turkiem, iemeta jaunekļa krūtīs dedzības dzirksti — un viņš bez atļaujas pameta grieķu un latīņu valodas, lai, tēvoča priekšā ceļos mezdamies, izlūgtos sava tēva zobenu un tam līdzi tēvoča Tobija atļauju doties izmēģināt laimi Ežēna karapulkā.— Divas reizes tēvocis Tobijs aizmirsa savu ievainojumu un iesaucās:— Lefevr, es došos tev līdzi, un tu cīnīsies blakus man!— Un divas reizes viņš piespieda roku cirksnim un nokāra galvu bēdās un izmisumā.—

Tēvocis Tobijs noņēma no vadža zobenu, kas neskarts tur

bija karājies kopš leitnanta nāves, un nodeva to kaprālim uzspodrināšanai;— tad, tikai uz divām nedēļām aizturējis Lefevru, lai apgādātu viņu ar visu nepieciešamo un noslēgtu vienošanos par braucienu uz Livorno,— tēvocis Tobijs ielika viņa rokās zobenu.— Ja tu būsi drosmīgs, Lefevr,— sacīja tēvocis Tobijs,— šis zobens tevi nepievils;— bet laime,— viņš piemetināja (mazliet padomājis),— laime var pievilt.— Un, ja tā notiek,— piebilda tēvocis Tobijs, jaunekli apkamdams,— atgriezies pie manis, Lefevr, un mēs izvēlēsimies tev citu ceļu.

Visnežēlīgākā pārestība nebūtu tā nomākusi Lefevra sirdi kā tēvoča Tobija tēvišķīgā sirsnība;— viņš šķīrās no tēvoča Tobija kā mīlošākais dēls no mīlošākā tēva:— abi lēja asaras;— tad, pēdējo reizi Lefevru noskūpstījis, tēvocis Tobijs iespieda viņam rokā sešdesmit ginejas, ievīstītas viņa tēva vecajā naudas makā, kurā atradās mātes gredzens,— un izlūdzās viņam Dieva svētību.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Lefevrs ieradās impērijas armijā tieši laikā, lai pārbaudītu sava zobena stiprumu turku sakāvē pie Belgradas; bet kopš tā laika viņu viena pēc otras bija vajājušas nepelnītas neveiksmes un minušas viņam cieši uz papēžiem četrus gadus pēc kārtas. Viņš bija pretojies šiem likteņa triecieniem līdz pēdējam, kamēr viņu neuzveica slimība Marseļā, no kurienes viņš atrakstīja tēvocim Tobijam, ka pazaudējis laiku, dienestu, veselību, īsi sakot,— visu, izņemot zobenu,— un gaida pirmo kuģi, lai atgrieztos pie viņa.

Tā kā šī vēstule tika saņemta nedēļas sešas pirms nelaimīgā notikuma ar logu, Lefevru gaidīja ierodamies jebkuru brīdi; tēvocim Tobijam viņš vien bija prātā visu laiku, kamēr mans tēvs viņiem abiem ar Joriku aprakstīja, kādu cilvēku viņš izvēlētos man par audzinātāju; bet, tā kā prasība pēc pilnības, ko mans tēvs izvirzīja audzinātājam, tēvocim Tobijam sākumā šķita mazliet pārspīlēta, viņš atturējās minēt Lefevra vārdu,— kamēr meklētā audzinātāja personība, Jorikam iejaucoties, galu galā negaidot pārtapa tādā, kas būtu augstsirdīga, padevīga un lādzīga; tad Lefevra tēls un viņa priekšrocības tik dzīvi atausa tēvoča Tobija apziņā, ka viņš acumirklī cēlās no krēsla un, nolicis pīpi, lai varētu satvert aiz abām rokām manu tēvu, sacīja:— Es lūdzu, brāli Šendij, atļauj man tev ieteikt nabaga Lefevra dēlu.Lūdzams, pieņemiet viņu,— piebalsoja Jo-

riks. Viņam ir laba sirds,— sacīja tēvocis Tobijs. Un ari

drosmīga, piedošan', jūsu augstība,— piemetināja kaprālis.

Labākās sirdis allaž ir arī drosmīgākās, Trim,— atbildēja tēvocis Tobijs. Un lielākie gļēvuļi mūsu pulkā, piedošan', jūsu augstība,— bija arī lielākie nelieši.— Bija tāds seržants Kambers un leitnants…

— Par viņiem,— sacīja mans tēvs,— parunāsim citreiz.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Cik prieka pilna un jauka būtu šī pasaule, atļaujiet sacīt, jūsu augstības, ja nebūtu parādu, rūpju, nabadzības, bēdu, sarūgtinājumu, skumju, lielu atraitnes mantojumu daļu, blēdību un melu bezizejas labirinta!

Dakteris Slops, īsts s gabals, kā mans tēvs viņu

nosauca par viņa izdarībām,— lai izceltos, gandrīz noveda mani kapā un sacēla par Suzannas misēkli desmittūkstošreiz lielāku troksni, nekā tas bija vērts, tā ka nepagāja ne nedēļa, kad visi vienā mutē apgalvoja, ka nabaga māsteram Šendijam

****** pa tīro;— bet BAUMAS, kam tīk visu dubultot,— vēl pēc trim dienām apzvērēja, ka skaidri redzējušas to savām acīm;— un visa pasaule, kā parasts, noticēja viņu

liecībai,— ka «bērnistabas logs ne vien ****** ******************

****************** ****************** *************** ķa

************ *arī».

Ja pasauli varētu tiesāt kā JURIDISKU PERSONU,— mans tēvs būtu ierosinājis lietu par šo apmelošanu un pamatīgi to pārmācījis ar likuma palīdzību; bet zemiski vērsties par šīm runām pret atsevišķiem cilvēkiem — kad ikviens, kas pieminēja notikušo nelaimi, darīja to ar visdziļāko līdzjūtību,— tas izskatījās pēc savu labāko draugu apvainošanas;— un tomēr klusējot samierināties ar šīm nevalodām nozīmēja tās atklāti atzīt — vismaz pēc puspasaules domām; bet savukārt sacelt kņadu, noliedzot tās,— nozīmēja tikpat cieši šīs nevalodas nostiprināt pasaules otrās puses prātā.

— Vai kāds nabaga lauku džentlmenis jebkad nonācis tādās grūtībās?— vaicāja mans tēvs.

Es viņu publiski rādītu,— sacīja tēvocis Tobijs,— tirgus

l.iukumā.

Tas neatstātu nekādu iespaidu,— apgalvoja mans tēvs.

PIECPADSMITA NODAĻA

Es viņam tomēr uzvilkšu kājās bikses,— sacīja mans

lēvs,— lai pasaule runā, ko grib.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Ir tūkstošiem lēmumu, ser, gan baznīcas, gan valsts lietās, tāpat kā daudz intīmākas dabas jautājumos, kundze,— kas, kaut arī izskatās pieņemti un stājušies spēkā uz ātru roku, nepārdomāti un pārsteidzīgi, tomēr, par spīti tam, tikuši (un, ja jums vai man būtu izdevies iekļūt likumdošanas kabinetā vai paslēpties aiz aizskariem, mēs būtu pārliecinājušies, ka tā ir tiesa) apcerēti, apsvērti un pārdomāti,— iztirzāti,— sīki pārspriesti,— dziļi aplūkoti un vispusīgi izpētīti tik vēsā mierā, ka pati AUKSTASINĪBAS DIEVIETE (neņemos pierādīt, ka tāda eksistē) nedz varētu vēlēties, nedz izdarīt labāk.

Pie tiem piederēja tēva lēmums ieģērbt mani biksēs, kas, kaut gan pieņemts pēkšņi,— dusmu uzplūdos un kā izaicinājums pasaulei,— tomēr aptuveni pirms mēneša, izvērtējot visus par un pret, bija taisnīgi izspriests tēva un mātes starpā divās ārkārtējās sevišķas tiesas guļās, kuras tēvs bija noturējis šai sakarā. Šo tiesas guļu raksturu es izskaidrošu nākamajā nodaļā, bet aiznākamajā jūs, kundze, kopā ar mani nostāsieties aiz aizkariem — vienīgi tādēļ, lai dzirdētu, kā mans tēvs un māte savā starpā apsprieda jautājumu par biksēm;— no tā jums radīsies priekšstats, kā viņi apsprieda daudzmaz svarīgākas lietas.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Senajiem Vāczemes gotiem, kuri (kā apgalvo mācītais Kluvērijs) sākumā apdzīvoja zemes starp Vislu un Oderu un kuri vēlāk pievienoja sev herkulu, bambalu un dažus citus barbaru klanus,— bija gudrs paradums ikvienu svarīgu valsts lietu apspriest divas reizes, tas ir, vienreiz — reibumā, otrreiz —

skaidrā prātā.— Reibumā —, lai viņu apspriedēm netrūktu spara,— bet skaidrā prātā —, lai tām netrūktu apdoma.

Tā nu mans tēvs, kas dzēra vienīgi ūdeni, ilgu laiku nomocījās gandrīz līdz nāvei, prātodams, kā no šīs ieražas gūt sev labumu, tāpat kā to guva no visa, ko darījuši vai teikuši ļaudis senatnē, un tikai septītajā laulību gadā, pēc tūkstošiem neauglīgu mēģinājumu un prātošanas, viņš nejauši atklāja piemērotu līdzekli, kas atbilda viņa mērķiem; un tas bija šāds:

kad mūsu ģimenē vajadzēja izšķirt kādu grūtu un svarīgu jautājumu, kura izlemšana prasīja ļoti skaidru prātu, kā arī ļoti lielu pacilātību,— viņš izvēlējās un izbrīvēja mēneša pirmās svētdienas nakti un sestdienas nakti, kas iznāk tieši pirms šīs svētdienas, lai to apspriestu ar manu māti gultā. Ar šādu

asprātīgu paņēmienu, ser, kā jūs pats sapratīsiet, * * * * ******************

******************

Šīs naktis mans tēvs diezgan trāpīgi dēvēja par savām tiesas guļām,— jo no diviem šādiem lēmumiem, pieņemtiem divos atšķirīgos dvēseles stāvokļos, parasti radās kāds lēmums pa vidām, kas bija tikpat trāpīgi gudrs, it kā tēvs simt reižu būtu piedzēries un atskurbis.

Nav jāslēpj atklātībai, ka šāds paņēmiens noder tiklab literārās diskusijās, kā arī militārās vai laulāto apspriedēs; taču ne tuvu katrs autors spēj sekot gotu un barbaru piemēram,— bet, ja spēj, tas ne vienmēr nāk par labu viņa veselībai; bet rīkoties tā, kā mans tēvs to darīja, diez vai katram nesīsies prāts.

Es rīkojos šādi:—

spriežot par delikātiem un kutelīgiem jautājumiem (kādu manā grāmatā, Dievs liecinieks, pat pārāk daudz),— kad redzu, ka nevaru kustēt ne soli tālāk, nepakļaujoties briesmām uzlaist sev kaklā vai nu viņu augstības, vai viņu svētības,— rakstu pusi grāmatas paēdis, bet otru — tukšā dūšā vai ari uzrakstu visu grāmatu paēdis,— bet laboju to tukšā dūšā,— vai arī rakstu tukšā dūšā,— bet laboju paēdis; jo tas pats vien jau sanāk.— Tādā kārtā, novirzīdamies no tēva izdomātā paņēmiena mazāk, nekā viņš bija novirzījies no gotu,— jūtos viņam līdzvērtīgs pirmajā tiesas guļā un nekādā ziņā mazvērtīgāks otrajā.— Šie atšķirīgie un gandrīz nesalīdzināmie paņēmieni vienādi izriet no gudrā un brīnumainā Dabas mehānisma:— par to lai viņai gods un slava.— Viss, ko mēs varam

darīt, ir grozīt un darbināt šo ierīci tā, lai pilnveidotu un uzlabotu Mākslu un Zinību ražošanu.

Tagad, kad rakstu paēdis,— es rakstu tā, it kā man savu mūžu nebūs jāraksta tukšā dūšā,— tas ir, es rakstu brīvs no pasaulīgajām rūpēm un raizēm.— Es nedz skaitu savas rētas,— nedz arī mana iztēle slapstās tumšās pavārtēs un nostūros, paredzēdama, ka mani sadurstīs.— Vārdu sakot, mana spalva brīvi izvēlas savu ceļu; un es rakstu vien tālāk, tiklab no pilnas sirds, kā no pilna kuņģa.

Bet, kad es saceru tukšā dūšā, piedodiet, jūsu augstības, aina ir gluži cita.— Tad cik spēdams visiem izdabāju un klanos,— un (kamēr tas turpinās) man piemīt tikpat daudz no tā neievērojamā tikuma, ko sauc par glūnīgu laipnību, kā labākajiem no jums.— Tādā kārtā starp pārēšanos un gavēšanu bezrūpīgi rakstu gudru, nenopietnu, labsirdīgu, šendijisku grāmatu, kas nāks par labu jūsu dvēselēm—

— un arī galvām,— ja vien jūs to sapratīsiet.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

—           Derētu sākt,— sacīja mans tēvs, pavēlies gultā uz sāniem un piebīdījis spilvenu mazliet tuvāk mātes spilvenam, lai uzsāktu pārrunas,— derētu sākt padomāt, misis Šendij, kā mūsu zēnu ieģērbt biksēs.

—           Derētu gan,— sacīja mana māte.— Mēs, mana dārgā,— sacīja tēvs,— vilcināmies apkaunojošā kārtā.

—    Man arī tā šķiet, mister Šendij,— sacīja mana māte.—

—           Ne tāpēc,— sacīja mans tēvs,— ka zēns slikti izskatītos savos krekliņos un svārciņos.

—   Viņš tajos izskatās ļoti labi,— atbildēja māte.

—Un no tā viedokļa gandrīz grēks būtu,— piebilda tēvs,— viņam tos noģērbt.

Būtu gan,— sacīja mana māte.

Bet zēns, nudien, ļoti stiepjas garumā,— iebilda tēvs.

—Viņš tiešām ir ļoti garš savos gados,— sacīja māte.

Ne-varu (skaldīdams vārdu divās daļās) iedomāties,—

teica tēvs,— kurā viņš, velns parāvis, padevies.

Domādama nevaru izdomāt,— sacīja māte.

Hm,— sacīja tēvs.

(Saruna uz brīdi apklusa.)

—           Pats es esmu ļoti maza auguma,— tēvs klusā balsī turpināja.

Tu esi ļoti maza auguma, mister Šendij,— sacīja māte.

Hin…— tēvs nomurmināja otrreiz, paraudams spilvenu

nostāk no mātes spilvena un vēlreiz apveldamies, kādēļ saruna pārtrūka uz trīsarpus minūtēm.

Kad viņam tās bikses nāks gatavas,— tēvs iesaucās,

mazliet paaugstinājis balsi,— viņš tajās izskatīsies pēc velna.

Sākumā viņš tajās jutīsies ļoti neērti,— atbildēja māte.

Būtu tīrā laime, ja tik vien būs tās bēdas,— piebilda

tēvs.

Liela laime,— atsaucās māte.

Es domāju,— atbildēja tēvs, ieturēdams nelielu pauzi,—

viņš būs gluži tāds pats kā visi bērni.

Gluži tāds pats,— sacīja mana māte.

Lai gan mani tas skumdinātu,— piebilda tēvs, un tā

sarunas pavediens vēlreiz aprāvās.

Vajadzētu tās šūt no ādas,— sacīja mans tēvs, atkal

apveldamies uz otriem sāniem.

Tās viņam kalpos visilgāk,— sacīja māte.

Taču tādās viņam nevarēs iešūt padrēbi,— atbildēja

tēvs.

Nevarēs vis,— sacīja māte.

Labāk šūt tās no parķa,— sacīja tēvs.

Nekas nav labāks par to,— atsacīja māte.

Izņemot audeklu,— tēvs iebilda.

Tas ir labāks par visu,— atsaucās māte.

Tomēr nedrīkst zēnu mocīt,— tēvs viņu pārtrauca.

Pasarg Dievs,— sacīja māte, un saruna atkal aprāvās.

Taču vienu esmu cieši izlēmis,— sacīja tēvs, pārtraukdams klusumu ceturto reizi,— nekādu kabatu viņam tajās nebūs.

Nav nekādas vajadzības pēc kabatām,— sacīja māte.

Es runāju par viņa svārkiem un kamzoli,— iesaucās

tēvs.

Es jau arī runāju par tiem,— atbildēja māte.

Kaut gan, ja viņš dabū spolīti jeb vilciņu… — Nabaga

bērni!— tas viņiem ir kā kronis un scepteris — nepieciešama taču vieta, kur tos noslēpt.

Pasūti, kādas tev patīk, mister Šendij,— atbildēja māte.

Bet vai tev nešķiet, ka man ir taisnība?— jautāja tēvs,

uztiepdams viņai savu pārliecību.

Pilnīgi,— sacīja māte,— ja tev tā patīk, mister Šendij.

Te tev nu bija!— iesaucās tēvs, zaudēdams pacietību,—

patīk man!— Tu nekad neredzēsi un es nekad neiemācīšu tev

J4/

saskatīt atšķirību starp to, kas patīk, un to, kas ir ērts.— Saruna risinājās svētdienas naktī;— un par turpmāko šī nodaļa klusē.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Apspriedis jautājumu par biksēm ar māti,— tēvs griezās pēc padoma šajā jautājumā pie Alberta Rubēnija; bet Alberts Rubēnijs, sniedzot šo padomu, izturējās pret tēvu desmitreiz sliktāk, ja tas iespējams, nekā tēvs bija izturējies pret māti, jo, tā kā Rubēnijs bija uzrakstījis sējumiņu tieši par «De re Vestiaria Veterum»,— viņa pienākums bija dot manam tēvam kaut kādu skaidrību.— Notika gluži otrādi: tikpat labi tēvs būtu varējis ieņemt galvā no kāda Garās bārdas izvilkt septiņus galvenos tikumus, kā izvilkt no Rubēnija vienu vienīgu vārdiņu šajā sakarībā.

Par visiem pārējiem senā apģērba gabaliem Rubēnijs ļoti labprāt tērzēja ar manu tēvu;— viņš sniedza tēvam pilnīgas un izsmeļošas ziņas par

Togu jeb brīvi krītošu tērpu,

Hlamīdu,

Efodu,

Tuniku jeb hitonu,

Sintēzi,

Penulu,

Lacernu ar kapuci,

Seno romiešu karavīra apmetni,

Pretekstu,

Vilnas apmetni vai īsu ādas kamzoli, Trabeju, kura, kā apgalvo Svetonijs, bijusi triju veidu.

— Bet kāds tiem visiem sakars ar biksēm?— jautāja tēvs.

Rubēnijs nometa viņam priekšā uz rakstāmpults visāda veida apavus, kādi bijuši modē romiešiem, tur bija Vaļējas kurpes, Slēgtas kurpes, Šļūcenes, Koka tupeles, Sandales, Koturni

Un nagloti karavīru zābaki, ko piemin Juvenāls. Tur bija Kocenes,

Zābaki ar koka zolēm, Tupeles,

Nemītas ādas kurpes, Kurpes ar siksniņām. Tur bija Adas kurpes,

Audekla kurpes, Šņorzābaki, Pītas kurpes, Calcei incisi, Calcei rostrati.

Rubēnijs rādīja tēvam, cik labi tie pieguļ kājai, kā tos aizdarina — ar kādām aukliņām, siksniņām, valgiem, šņorītēm, lentītēm, velkiem un pavedieniem.

-—Bet es gribēju uzzināt kaut ko par biksēm,— sacīja tēvs.—

Alberts Rubēnijs pavēstīja tēvam, ka romieši izgatavojuši dažādus audumus — vienkrāsainus, svītrainus, daži vilnas audumi bijuši caurausti ar zīda un zelta rombiņiem,— ka audeklu sākuši plaši lietot tikai uz impērijas laikmeta beigām, kad ēģiptieši, apmezdamies uz dzīvi starp romiešiem, ieviesuši šo paradumu, ka ievērojami un mantīgi cilvēki izcēlušies ar apģērba smalkumu un baltumu; šai krāsai (līdzās purpuram, kas bijis atvēlēts augstām amatpersonām) viņi devuši priekšroku un valkājuši to dzimšanas dienās un tautas svētkos, ka romieši bieži nodevuši savus apģērbus vilnas mazgātuvēs tīrīšanai un balināšanai,— kā izriet no tā laika labāko vēsturnieku darbiem,— bet ka zemāku slāņu ļaudis, lai izvairītos no tādiem izdevumiem, parasti valkājuši tumšas krāsas apģērbus no rupjāka auduma — līdz pat Augusta valdīšanas sākumam, kad vergi iedrīkstējušies ģērbties tāpat kā viņu kungi un izzudušas gandrīz visas atšķirības apģērbā, vienīgi Latus Clavus ne.

— Bet kas tas Latus Clavus tāds bija?— jautāja mans tēvs.—

Rubēnijs viņam atbildēja, ka zinātnieki par to joprojām strīdas — ka Egnācijs, Sigonijs, Bossijs Tikinensis, Baifijs, Budejs, Salmazijs, Lipsijs, Lācijs, īsāks Kasabons un Jozefs Skaligers šajā jautājumā nepiekrīt cits citam,— bet viņš nepiekrītot tiem,— ka daži to uzskatot par pogu,— daži — par pašu apmetni,— citi — tikai par apmetņa krāsu,— ka dižais Baifijs savas grāmatas «Seno ļaužu apģērbs» 12. nodaļā godīgi atzīstas, ka nezina, kas tas ir — vai piespraude,— saspraude,—

poga,— cilpa,— sprādze,— vai skavas un gredzeni.

—Mans tēvs bija pazaudējis zirgu, taču no segliem nebija izsists.Tie ir āķi un cilpas,— viņš sacīja — un lika uzšūt man bikses ar āķiem un cilpām.

DIVDESMITA NODAĻA

Tagad mēs pārcelsimies uz jaunu notikumu vietu. Tad nu atstāsim bikses skrodera ziņā, kura darbu ar spieķi rokā pārrauga mans tēvs, lasīdams viņam lekciju par latus clavus un norādīdams vienu noteiktu vietu jostā, kur tam, pēc viņa prātā, jābūt piešūtam.

Atstāsim manu māti (visvienaldzīgāko no sievietēm), kam tas rūpēja tikpat maz, kā viss cits uz pasaules, kas uz viņu attiecās,— tas ir, vēsā mierā par to, vai bikses iznāks tādas vai citādas, ka tik tās vispār uzšuj.

Atstāsim arīdzan Slopu, lai viņš brangi iedzīvojas uz mana negoda rēķina.

Atstāsim nabaga Lefevru, lai izveseļojas un atgriežas mājās no Marseļas, kā redz un prot.— Un, visbeidzot,— tāpēc, ka to

izdarīt visgrūtāk,

atstāsim, ja iespējams, mani:— taču tas nav iespējams:— man jāturas jums blakus līdz grāmatas beigām.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Ja lasītājam nav skaidra priekšstata par trešdaļakra lielo zemes gabaliņu, kas atradās tēvoča Tobija sakņu dārza viņā galā un kur viņam aizritēja tik daudzas brīnumjaukas stundas,— vainīgs neesmu es,— bet lasītāja iztēle,— jo, nudien, aprakstīju šo zemes gabaliņu tik sīki, ka man gandrīz vai kauns par to.

Reiz kādā mijkrēšļa stundā, kad Liktenis ielūkojās lielajos nākamībā veicamajos darbos — un atcerējās, kādiem nolūkiem ar viņa dzelžaino lēmumu šis mazais zemes gabaliņš bijis paredzēts,— viņš pamāja Dabai;— ar to pietika — Daba uzmeta tam puslāpstu sava auglīgākā mēslojuma, kurā bija tieši tik daudz mālu, lai saglabātu stūru un ierobu formu,— bet tajā pašā laikā tik maz, lai tas nepieliptu lāpstai un šie izcilie nocietinājumi sliktā laikā nepārvērstos dubļos.

Tēvocis Tobijs, kā lasītājam jau tika darīts zināms, atveda sev līdzi uz laukiem gandrīz visu Itālijas un Flandrijas cietokšņu plānus, tā ka Mārlboro hercogs vai sabiedrotie varēja aplenkt kādu pilsētu vien vēlas,— tēvocis Tobijs bija tam sagatavojies.

Viņa taktika — visvienkāršākā pasaulē — bija šāda: tikko kāda pilsēta tika ielenkta (drīzāk gan — kad šāds nodoms

kļuva zināms), tēvocis Tobijs paņēma tās plānu (lai tā būtu kāda pilsēta būdama) un palielināja to līdz tādam mērogam, kas tieši atbilda viņa pļaviņas lielumam, uz kuras, izmantojot lielu rituli pārsienamās auklas un pāris mietiņu, ko iesprauda zemē stūros un redanos, nosprauda plānā redzamās līnijas; pēc tam, uzņēmis apkārtnes profilu ar tās nocietinājumiem, lai noteiktu grāvju dziļumu un slīpumu,— vaļņa nogāzes kritumu un dažādu uzbērumu, aizmugures pāreju u. c. precīzo augstumu,— viņš lika kaprāli pie darba; un tas gāja no rokas kā pa sviestu.— Augsnes raksturs,— darba raksturs,— bet galvenokārt no rīta līdz vakaram klāt sēdošā un ar kaprāli par senaizgājušu dienu varoņdarbiem laipni tērzējošā tēvoča Tobija labestīgais raksturs vērta vārdus sniags darbs vienīgi par tukšu skaņu.

Kad cietoksnis šādā veidā bija uzcelts un attiecīgi sagatavots aizsardzībai,— to ielenca;— un tēvocis Tobijs ar kaprāli ķērās pie pirmās paralēles nospraušanas.— Lūdzu nepārtraukt manu stāstu, aizrādot, ka pirmajai paralēlei jābūt vismaz trīssimt tuāzu attālumā no galvenajām cietokšņa būvēm — un ka es

tai neesmu atstājis pat vienu vienīgu collu, jo tēvocis Tobijs

bija atļāvies iespiesties savā sakņu dārzā, lai izvērstu plašumā pļaviņā iesāktos nocietinājuma darbus, un tāpēc parasti nosprauda pirmās un otrās paralēles starp kacenkāpostu un ziedkāpostu rindām. Cik šāds paņēmiens bija izdevīgs vai neizdevīgs, tiks sīki iztirzāts tēvoča Tobija un kaprāļa militāro kampaņu aprakstā, jo tas, ko rakstu par tām pašlaik, ir tikai īss apskats un aizņems, ja nemaldos, trīs lappuses (taču ko var zināt).— Kampaņu apraksti aizņems tikpat daudz sējumu; un tādēļ man ir nelaba nojauta, ka apdziedāt tās šīs grāmatas lappusēs, kā reiz to biju nolēmis darīt, nozīmētu piekārt pārāk smagus atšķirīga satura atsvarus tik vājam sacerējumam kā šis;— katrā ziņā labāk būs iespiest tos atsevišķi.— Šādu iespēju vēl apdomāsim,— bet patlaban ņemiet par labu šo īso apskatu par tām.—

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Kad pilsēta ar visiem nocietinājumiem bija uzcelta, tēvocis Tobijs un kaprālis ķērās pie pirmās paralēles nospraušanas — ne uz labu laimi vai kaut kā,— bet no tiem pašiem punktiem un tādos pašos attālumos, kādos sabiedrotie bija sākuši

nospraust savējās;— un, regulēdami savus triecienus un uzbrukumus saskaņā ar ziņām, ko tēvocis Tobijs ik dienas smēlās no laikrakstiem,— viņi visu aplenkuma laiku virzījās uz priekšu soli solī ar sabiedrotajiem.

Kad Mārlboro hercogs nocietinājās kādās no ieņemtajām pozīcijām,— tēvocis Tobijs arī nocietinājās;— un, kad artilērijas apšaudē tika sagrauta kāda bastiona ārsiena vai izpostīti nocietinājumi,— kaprālis satvēra kapli un izdarīja tādus pašus postījumus,— un tādā garā viņi turpināja,— sekmīgi virzīdamies uz priekšu un ieņemdami nocietinājumus, kamēr pilsēta krita viņu rokās.

Tam, kas priecājas par citu laimi, nekas uz pasaules nevarēja likties jaukāks, kā tai pasta piegādes rītā, kad Mārlboro hercogs bija izdarījis īstu pārrāvumu nocietinājumu galvenajā joslā,— stāvēt aiz skābaržu dzīvžoga un vērot to pacilātību, ar kādu tēvocis Tobijs, Trimam sekojot, dodas uzbrukumā:— viens ar «Gazettu» rokā,— otrs — ar lāpstu pār plecu, lai izpildītu visu, kas tajā rakstīts.— Kāda neviltota sajūsma atspoguļojās tēvoča Tobija sejā, kad viņš soļoja uz cietokšņa vaļņiem! Cik dziļš apmierinājums staroja viņa acīs, kad, stāvēdams blakus kaprālim, viņš reizes desmit lasīja viņam priekšā ziņojumu, lai tas, pasarg Dievs, nekādā gadījumā neizcirstu pārrāvumu collu par platu vai neatstātu collu par šauru! Bet, kad bungu rīboņa, kas vēstīja par padošanos, apklusa un kaprālis palīdzēja tēvocim Tobijam uzkāpt uz nocietinājumiem, sekodams viņam ar karogu rokā, lai iespraustu to cietokšņa valnī… Debesis! Zeme! Jūra!— Taču kāds labums no šādām uzrunām?— no visiem saviem elementiem, sausiem vai slapjiem, nekad jūs neesat sajaukuši tik reibinošu malku.

Šo laimes ceļu gadiem no vietas, neapstājoties ne reizes, ja neņem vērā retos gadījumus, kad nedēļu vai desmit dienas nepārtraukti pūta rietumu vējš, kas aizkavēja pasta pienākšanu no Flandrijas un visu šo laiku lika viņiem mocīties gaidās — taču šādas mokas pazīst tikai laimīgie —, šo ceļu, atkārtoju, mans tēvocis Tobijs un Trims staigāja gadiem ilgi, ik gadu, bet dažreiz ik mēnesi, te viena, te otra izdomas rosināti, uzlabojot savas kaujas operācijas ar kādu jauninājumu vai asprātīgu paņēmienu, kuru ieviešana viņiem atklāja allaž jaunus prieka avotus.

Pirmā gada kampaņa no sākuma līdz beigām noritēja, darbojoties saskaņā ar šo skaidro un vienkāršo metodi, par kuru nupat stāstīju.

Otrajā gadā, kad tēvocis Tobijs bija ieņēmis Ljēžu un Ruremondu, viņam šķita, ka var atļauties tēriņu par četriem prāviem paceļamiem tiltiem, no kuriem divus esmu sīki aprakstījis savas grāmatas iepriekšējās nodaļās.

Tā paša gada beigās viņš vēl iegādājās pāri vārtu ar nolaižamiem režģiem;— pēdējie vēlāk tika uzlaboti, pārveidojot tos atsevišķos nolaižamos stieņos, bet tā paša gada ziemā tēvocis Tobijs jaunas drēbju kārtas vietā, ko allaž pasūtīja uz Ziemassvētkiem, iepriecēja sevi ar glītu sargbūdu, ko uzstādīt pļaviņas stūrī, kur starp to un vaļņa nogāzes pakāji bija atstāts neliels esplanādei līdzīgs laukumiņš, kur viņam ar kaprāli apspriesties un noturēt kara padomes sēdes.

Sargbūda bija paredzēta lietainam laikam.

Nākamajā pavasari visi šie jaunieguvumi tika trīs reizes pārkrāsoti baltā krāsā, tā ka tēvocis Tobijs varēja uzsākt kampaņu visā krāšņumā.

Mans tēvs bieži izteicās Jorikam, ka gadījumā, ja tā būtu izdarījies kāds cits no pasaules mirstīgajiem, visi uzskatītu, ka šāda rīcība ir visizsmalcinātākā satīra par uzpūtību un dižošanos, ar kādu Ludviķis XIV, uzsākot kampaņu, bet it īpaši

togad, devās uz kaujas lauku. Taču nav lāga dvēseles, mana

brāļa Tobija, dabā,— tēvs piebilda,— kādu apvainot.

Bet turpināsim stāstījumu.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

Man jāpiebilst, ka, lai gan kampaņas pirmajā gadā vārds pilsēta minēts bieži,— taču nekādas pilsētas cietokšņa poligonā tolaik nebija; šo jauninājumu ieviesa tikai tā gada vasarā, kas sekoja pavasarim, kad tika krāsoti tilti un sargbūda, kas notika tēvoča Tobija kampaņu trešajā gadā, kad, ieņemot vienu pēc otras Ambergu, Bonnu, Reinsbergu, Hijas un Limburgu, kaprālim ienāca prātā, ka runāt par tik daudzu pilsētu ieņemšanu, kad nav nevienas pilsētas, kas tās atgādinātu,— ir ārkārtīgi muļķīgi, tāpēc viņš ieteica tēvocim Tobijam, ka būtu jāliek izgatavot nelielu pilsētas maketu,— ko varētu uzmeistarot no tēstiem dēļiem, bet pēc tam nokrāsot un pienaglot cietokšņa sienām poligonā, lai tas turpmāk aizvietotu ikvienu ieņemamo pilsētu.

Tēvocis Tobijs tūliņ aptvēra šā plāna vērtību un bez kavēšanās to pieņēma, taču papildināja ar diviem sevišķiem

uzlabojumiem, ar kuriem lepojās gandrīz tā, it kā viņš būtu paša plāna sākotnējais izgudrotājs.

Viens no šiem papildinājumiem bija, ka pilsēta jābūvē tieši to pilsētu stilā, kuras tai visticamāk nāksies atveidot:— ar režģotiem logiem un smailiem frontoniem māju fasādēs utt., utt.— kā Ģentē, Brigē un pārējās Brabantes un Flandrijas pilsētās.

Otrs uzlabojums bija — nesalaist mājas kopā, kā ieteica kaprālis, bet celt katru atsevišķi — saāķējamu un atāķējamu, lai varētu veidot jebkuras pilsētas plānu.— Ieceri sāka īstenot nekavējoties, un, galdniekam strādājot, tēvocis Tobijs ar kaprāli apmainījās daudziem jo daudziem skatieniem, savstarpēji apsveikdami viens otru.

Šī iecere nākamajā vasarā apbrīnojamā kārtā attaisnojās— pilsēta mats matā izskati, s kā Proteja. Tā bija gan Landena, gan Trerebaha, gr.n Јantvlieta, gan Drusena, gan Hagenava,— turklāt tā bija gan Ostende, gan Menina, gan Āte, gan Dendermonda.

— Patiešām, nevienai pilsētai kopš Sodomas un Gomoras laikiem nav bijusi tik plaša lomu amplitūda kā tēvoča Tobija pilsētai.

Ceturtajā gadā tēvocis Tobijs, atskārtis, ka pilsēta bez baznīcas izskatās muļķīgi, iecēla tajā ļoti skaistu baznīcu ar smailu zvanu torni. Trims iestājās par zvanu iekāršanu tajā.— — Tēvocis Tobijs sacīja, ka no tiem vajadzīgā metāla labāk izliet lielgabalus.

Šāds uzskats noveda pie tā, ka nākamās kampaņas laikā uzradās pusducis misiņa lielgabalu, ko novietoja pa trim abpus tēvoča Tobija sargbūdai; īsā laikā tiem sekoja artilērijas ieroču arsenēla ievērojama papildināšana,— bet pēc tam vēl lielāks pieaugums (kā it visur, kur iesaistīti jājamzirdziņi)— ar puscoJJīgajiem lielgabaliem sākot un beidzot ar tādiem, kuru kalibrs sasniedza mana tāva jājamzābaku diametru.

Nākamajā gadā, tajā, kurā tika aplenkta Lille un kura nogalē mūsu rokās krita gan Ģente, gan Brige,— tēvocis Tobijs sāpīgi izjuta piemērotas munīcijas trūkumu; saku — piemērotas,— jo viņa smagā artilērija neturēja pulvera lādiņu, bet tas, ka neturēja, nāca par labu Šendiju ģimenei,— jo laikraksti no aplenkuma sākuma līdz beigām bija pierakstīti pilni ar ziņām par nepārtraukto apšaudi, ko uzturēja to aplencēji, un tēvoča Tobija iztēli šie ziņojumi bija tā sakaitējuši, ka viņš noteikti būtu sašāvis lupatu lēveros savu īpašumu.

12—514

Tālab kaut kā, kas derētu kā pulvēra aizstājējs, pietrūka, sevišķi pāris viskarstākajos cīņas brīžos, lai iztēlē radītu ilgstošas apšaudes ilūziju;— un šo kaut ko kaprālis, kura stiprā puse bija atjautība, aizvietoja ar pilnīgi jaunu, paša izgudrotu artilērijas apšaudes sistēmu, kuras trūkumu militārie kritiķi līdz pat pasaules galam būtu metuši acīs tēvocim Tobijam kā vienu no būtiskākajām viņa šaujamieroču nepilnībām.

Paskaidrojumam nenāks par ļaunu, ja to sākšu, kā esmu paradis, ar nelielu atkāpi.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

Līdzās diviem trim sīkumiem, pašiem par sevi nenozīmīgiem, taču sirdij ļoti tuviem, ko nabaga Toms, kaprāļa nelaimīgais brālis, bija viņam atsūtījis vienlaikus ar paziņojumu par laulībām ar ebreja atraitni,— atradās

montēro cepure un divas turku pīpes.

Montēro cepuri tūlīt aprakstīšu.— Turku pīpes ne ar ko īpašu neizcēlās; tās bija darinātas un izgreznotas kā parasti:— lokanie safjānādas kāti, apvīti ar zelta stieplīti, beidzās ar galviņu ietvarā; viens ietvars bija ziloņkaula,— otrs — melna ebonīta ar sudraba inkrustācijām.

Mans tēvs, kas visu redzēja citādā gaismā nekā pārējie cilvēki, mēdza kaprālim sacīt, ka viņam abas dāvanas jāuzlūko drīzāk kā brāļa izvēlības, nevis sirsnības apliecinājums.— Tomam nebija nekādas patikas, Trim,— viņš mēdza sacīt,— likt galvā ebreja mici vai kūpināt viņa pīpes.— Dievs žēlīgs, jūsu augstība,— kaprālis tādos gadījumos atbildēja (izvirzīdams spēcīgu pretargumentu),— kā tad tas var būt?

Montēro cepure bija spilgti sarkana, darināta no vissmalkākā, izturīgi krāsota Spānijas auduma, visapkārt apšūta ar kažokādu, atstājot priekšpusē brīvu apmēram četru collu platu gabalu, ko rotāja gaiši zils smalks izšuvums,— un tā, šķiet, bija piederējusi kādam portugāļu armijas intendantam, taču nevis kājnieku, bet kavalērijas, kā liecina pats nosaukums.

Kaprālis ne mazums ar to lepojās — tiklab ar pašu cepuri, kā ar tās dāvātāju, tādēļ tik reti lika, var teikt — nemaz nelika, to galvā — vienīgi sevišķi ievērojamu svētku dienās; un tomēr nekad vēl mednieku cepure nebija kalpojusi tik daudzveidīgiem mērķiem, jo visos strīdus gadījumos, vienalga — par militāriem vai kulināriem jautājumiem, ja vien

k.iprālis bija pārliecināts par savu taisnību,— viņš pie tās vai mii zvērēja,— vai saderēja uz to,— vai atdāvināja to.

—  Šajā reizē viņš to atdāvināja.

—  Apsolos,— kaprālis pats sev klusībā sacīja,— atdot savu montēro cepuri pirmajam ubagam, kas atnāks pie mūsu durvīm, ja neizkārtošu šo lietu tā, ka viņa augstība būs apmierināts. Dotais solījums tapa izpildīts jau nākamās dienas rītā, kad notika uzbrukums kontreskarpam starp Lejas Slūžām un svētā Andreja vārtiem — pa labai rokai un starp svētās Magdalēnas vārtiem un upi — pa kreisai rokai.

Tā kā tas bija pats neaizmirstamākais uzbrukums visa kara laikā — kurā abas puses izrādīja vislielāko drosmi un neatlai dibu (jo sabiedrotajiem vien torīt šis uzbrukums maksāja vairāk nekā tūkstoš un simt vīru dzīvības)—, tēvocis Tobijs gatavojās tam nopietnāk nekā parasti.

Uzbrukuma priekšvakarā, dodamies pie miera, tēvocis Tobijs pavēlēja savu Ramiljī parūku, kas ilgus gadus, ačgārni apgriezta, bija nogulējusi vecas karalauka lādes stūrī pie viņa gultas, izņemt un nolikt uz lādes vāka, lai tā no rīta būtu pa rokai;— un pirmais, ko tēvocis Tobijs izdarīja, stāvēdams vienā kreklā, kā tikko izkāpis no gultas, bija, apvēršot parūku ar mataino pusi uz āru, uzlikt to galvā.— To paveicis, viņš ķērās pie biksēm un, aizpogājis jostu, nekavējoties apjoza zobena siksnu, un bija jau iegrūdis zobenu līdz pusei makstī,— kad atskārta, ka būtu jānoskujas, bet to izdarīt ar zobenu pie sāniem būs ļoti neparocīgi,— tāpēc viņš zobenu noņēma. Stīvējot mugurā pulka formas svārkus un vesti, tādas pašas neērtības viņam sagādāja parūka,— tādēļ arī tā tika noņemta. Tad, ķerot te vienu, te otru, kā jau tas notiek, kad cilvēkam uzbrukusi sevišķi liela steiga, pulkstenis rādīja desmit (kas bija pusstundu vēlāk par viņa parasto laiku), kad tēvocis izkļuva no mājas.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Vēl tēvocis Tobijs nebija ticis aiz īvju dzīvžoga stūra, kas atdalīja sakņu dārzu no pļaviņas, kad ieraudzīja, ka kaprālis sācis uzbrukumu uz savu roku.

Atļaujiet uz bridi stāstījumu pārtraukt un aprakstīt kaprāļa šaujamierīces un viņu pašu uzbrukuma karstumā tieši tādu, kādu to ieraudzīja pārsteigtais tēvocis Tobijs, kad nogriezās uz sargbūdu, pie kuras kaprālis rīkojās,— jo otru tādu skatu

Dabā neatrast,— tāpat kā nekāds tajā sastopamais aplamā un ērmotā sajaukums nespēj kaut ko tamlīdzīgu radīt.

Kaprāhs-

—    Speriet saudzīgu soli pāri viņa pīšļiem, jūs, cilvēki ar ģēnija dzirksb,— jo viņš bija jums rada.

—   Izravējiet nezāles uz viņa kapa, jūs, labsirdīgie,— jo.viņš bija jūsu brālis.— Ak, kaprāl, ja tu dzīvotu pie manis tagad — tagad, kad esmu spējīgs sniegt tev uzturu un pajumti,— kā es tevi uzņemtu! Tu valkātu montēro cepuri augām dienām un tik, cik to ir nedēļā;— bet, kad tā novalkātos, es tev nopirktu divas jaunas.— Taču — ak vai! ak vai! ak vai!— tagad, kad es to varu atļauties, nerēķinoties ar viņu svētībām,— šī izdevība ir zaudēta,— jo tu esi aizgājis;— tavs gars aizlidojis uz zvaigznēm, no kurienes reiz ieradies,— un tava karstā sirds ar plašajiem un atklātajiem kambariem pārvērtusies par ielejas pīšļu sauju.

Taču kas — kas gan ir tas, salīdzinot ar to vēl neuzrakstīto un šausminošo lappusi, kurā es iztēlē ieraugu samta zārka apsegu, noklātu militārām goda zīmēm, kas piederējušas tavam kungam — labākajam,— izcilākajam no Dieva radītajām būtnēm,— kurā es ieraudzīšu tevi, uzticamais kalpotāj, drebošu roku krusteniski liekam uz zārka viņa zobenu un maksti, bet pēc tam pelnu pelēku seju atgriežamies pie durvīm, lai paņemtu aiz pavadas viņa bēru zirgu un sekotu līķratiem, kā viņš tev pavēlējis,— kurā mana tēva bēdas sagraus visas viņa sistēmas; es pamanīšu, ka, par spīti savai filozofijai, tēvs, noraudzīdamies uz pulēto kapa plāksni, divas reizes noņem brilles no deguna, lai notrauktu mitrumu, ko pati daba tām uzrasinājusi.— Kad redzu viņu metam kapā rozmarīnu, neremdināmās bēdās izdvestais čuksts griežas manās ausīs kā kliedziens:— Ak, Tobij, kurā zemes malā man meklēt tev līdzīgu?

—   Žēlsirdīgie debesu spēki, kas esat reiz atraisījuši mēmā lūpas viņa ciešanās un ļāvuši runāt skaidri stostekļa mēlei,— neatraujiet man palīdzīgu roku, kad nonākšu līdz tai briesmīgajai lappusei!

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kaprālim, kas iepriekšējā vakarā bija nolēmis novērst pieminēto būtisko nepilnību, uzrīkojot kaut ko līdzīgu nepārtrauktai ienaidnieka apšaudei cīņas karstumā,— tobrīd nebija

rula nekas cits kā nodoms laist pilsētai virsū tabakas dūmus, /mantojot vienu no tēvoča Tobija sešiem lielgabaliem, kas It āvēja abpus sargbūdai; tā kā vienlaicīgi viņš atskārta, ar K.idiem līdzekļiem tas panākams, tad, kaut gan bija licis ķīlā navu cepuri, nedomāja, ka tai draudētu briesmas no viņa plānu m-izdošanās.

Brīdi izprātojies gan šā, gan tā, viņš drīz vien atskārta, ka ar abu savu turku pīpju palīdzību, piestiprinot to galos pa trim mazākiem čibukiem, kuros iesprausts tikpat liels skaits alvas caurulīšu, kas ievadītas detonatoru stobros un ar māliem cieši piestiprinātas lielgabaliem, bet savienojuma vietās ar safjānadas pīpi hermētiski notītas ar ievaskotu zīda diegu, viņam būs iespējams atklāt uguni no. visiem sešiem lielgabaliem reizē un tikpat viegli kā no viena.

—    Lai neviens nesaka, ka tīrie nieki kādreiz nevar veicināt cilvēka zināšanu rašanos. Lai neviens, kas lasot iepazinis mana tēva pirmo un otro tiesas guļu, neuzdrīkstas celties kājās un no jauna spriedelēt, kādiem ķermeņiem saduroties var vai nevar izšķilties dzirkstele, kas Mākslas un Zinātnes virzītu augšup uz pilnību.— Dievs, tu zini, kā es tās mīlu:— tu zini manas sirds noslēpumus un to, ka es šo pašu brīdi atdotu savu kreklu… Tu esi muļķis, Šendij,— dzirdu Judžīnija balsi,— jo tev šai pasaulē pieder tikai divpadsmit krekli,— bet tu taisies izjaukt pilno duci.-—

—    Nav liela bēda, Judžīnij; es labprāt novilktu kreklu no muguras, lai to sadedzina posās, ja vien tādā veidā spētu apmierināt kāda negausīga prātnieka ziņkāri, cik dzirksteļu vienā pamatīgā atvēzienā ar pamatīgu akmeni pa kramu varētu iešķilt krekla apakšmalā.— Bet vai jūs nedomājat, ka, iešķiļot tajā dzirksteles, var nejauši kaut ko arī izšķilt no tās? Pilnīgi droši.

—   Taču šo projektu pieminu tikai garāmejot.

Nakts lielāko daļu kaprālis nosēdēja acu neaizvēris, izstrādādams savu projektu līdz pilnībai; un, veicis prasmīgu sava lielgabala pārbaudi, pielādējot to līdz rīklei ar tabaku,— viņš apmierināts likās gultā.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Kaprālis bija izlavījies no mājas minūtes desmit pirms tēvoča Tobija, lai uzstādītu savu ierīci un pāris reižu izšautu uz ienaidnieku, pirms ierodas tēvocis Tobijs.

Sajā nolūkā viņš bija nostādījis visus sešus lielgabalus ciešā rindā pretī tēvoča Tobija sargbūdai, atstājot starp trim labējiem un trim kreisajiem vienīgi jardus pusotrus platu spraugu, lai būtu ērtāk tos pielādēt utt., bet, iespējams, arī tādēļ, lai iznāktu divas baterijas, kas, pēc viņa domām, būtu divtik iespaidīgas nekā viena.

Pats kaprālis bija gudri ieņēmis aizmugurējās pazīcijas ar seju pret spraugu un muguru pret sardzes būdu, lai novērstu uzbrukumu no flangiem.— Ziloņkaula pīpi, kas piederēja pie labās puses baterijas, viņš turēja starp labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu,— bet melnkoka pīpi ar sudraba apkalumiem, kas piederēja pie kreisās puses baterijas,— starp otras rokas īkšķi un rādītājpirkstu; un, ar labo ceļgalu cieši atspiedies pret zemi, it kā viņš atrastos sava vada pirmajā rindā, kaprālis, montēro cepuri galvā, abu savu bateriju krustugunīs nikni apšaudīja pretinieka gvardi, kas bija izvietojusies pretī kontreskarpam, kuru torīt vajadzēja ieņemt. Viņa sākotnējais nolūks, kā jau sacīju, bija uzpūst ienadniekam vienu vai divus dūmu mutuļus,— taču prieks par šiem dūmiem, kā arī pašu dūmošanu bija nemanot pārņēmis kaprāli un ar katru mutuli ierāvis dziļāk cīņas karstumā, kad viņam pievienojās tēvocis Tobijs.

Tā bija mana tēva laime, ka tēvocim Tobijam todien nevajadzēja sastādīt testamentu.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Tēvocis Tobijs izņēma kaprālim no rokas ziloņkaula pīpi;— pusminūti to aplūkoja un tad atdeva.

Nepagāja ne divas minūtes, kad tēvocis Tobijs atkal paņēma pīpi no kaprāļa un, gandrīz pietuvinājis lūpām,— steigšus atdeva to otrreiz.

Kaprālis ar divkāršu sparu turpināja uzbrukumu;— tēvocis Tobijs pasmaidīja,— tad kļuva nopietns,— atkal brīdi smaidīja,— tad kļuva nopietns uz ilgu laiku.— Iedod man ziloņkaula pīpi, Trim,— palūdza tēvocis Tobijs. Tēvocis Tobijs

cēla to pie lūpām,— ar skubu atrāva no mutes,— pameta skatienu pāri skābaržu dzīvžogam.— Savu mūžu tēvocim Tobijam tā nebija kārojies pīpes.— Tēvocis Tobijs nozuda sargbūdā ar pīpi rokā.

— Mīļais tēvoci Tobij, neej ar pīpi sargbūdā:— neviens cilvēks nevar būt drošs par sevi ar tādu mantu rokā tādā nomaļā kaktā.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Bet tagad es lūgšu, lai lasītājs palīdz man aizstumt tēvoča lobija artilēriju aiz kulisēm,— aizvākt viņa sargbūdu un, ja Iespējams, atbrīvot skatuvi no apļa un pusapļa nocietinājumu 1/būvēm, kā arī nobīdīt pie malas visas pārējās militārās Icrices;— to paveikuši, mans dārgais draugs Gerik, apgriezīsim svecēm degļus,— izslaucīsim teātri ar jaunu slotu,— pacelsim priekškaru — un parādīsim tēvoci Tobiju gluži jaunas lomas nterpā, kuru uzlūkojot nevienam pat prātā nevar ienākt, kā viņš šo lomu nospēlēs; un tomēr — ja līdzjūtība ir rada mīlestībai un vīrišķība nav tai sveša, tad jūs pietiekami esat redzējuši, kā šīs īpašības izpaužas tēvoča Tobija rīcībā, lai būtu atskatījušies, cik sirdij tīk, uz abu šo kvēlo jūtu radniecīgajam iezīmēm (ja tādas ir).

Nevērtīgā zinātne! nevienā šādā gadījumā tu nesniedz mums palīdzību,— toties mūždien jauc mums galvu.

—   Manam tēvocim Tobijam, kundze, piemita sirds vientiesība, kas viņu turēja tik lielā ga'-alā no viltus taciņām, pa kurām šādi notikumi parasti virzās, ka jūs nevarat,— jūs nespējat to aptvert; turklāt viņa prāts bija tik nemākslots un naivs, tas atradās tik svētlaimīgā neziņā par sievietes sirds stiķiem un niķiem — un tik bezpalīdzīgs un neaizsargāts tēvocis stāvēja jūsu priekšā (kad aplenkums bija viņam izgājis no prāta), ka jūs varējāt slēpties jebkurā savas viltīgās taciņas līkumā un šaut tēvocim Tobijam tieši sirdī desmit reižu dienā, ja ar deviņām jums, kundze, neliktos gana.

—   Bez tam, kundze,— un tas atkal savukārt sagrieza visu ar kājām gaisā — tēvocim Tobijam no dabas piemita tā neiedomājamā kautrība, par kuru es jums reiz jau stāstīju un kura, starp citu, allaž modri uzmanīja viņa jūtas, tā ka jūs drīzāk varējāt…— Bet kurp es virzos? Šīs pārdomas man joņiem uzmācas vismaz desmit lappušu par agru un atņem to laiku, ko man nāktosveltīt notikumiem.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

No Ādama nedaudzajiem likumīgajiem dēliem, kuru krūtis nekad nav skārušas mīlestības bultas (vispirms apgalvojot, ka visi sieviešu nīdēji ir bastardi), deviņas desmitdaļas no visiem, kas izpelnījušies šo godu, bijuši seno un jauno laiku ievērojamākie varoņi; viņu dēļ vēlētos, kaut varētu tikai uz piecām

nuiiuiem izviiKt no akas savas darbistabas atslēgu, lai nosauktu jums viņu vārdus;— atcerēties tos es neesmu spējīgs,— tādēļ šobrīd ņemiet par labu vārdus, kurus minēšu to vietā.

Bija reiz diženie valdnieki Aldrovands un Bosfors, un Kapadokijs, un Dardanss, un Ponts, un Āzijs,— kur nu vēl Čārlzs XII ar tēraudcieto sirdi, kuru pati grāfiene K * * * * * nespēja nekādi iespaidot.— Bija reiz Babiloniks un Mediteranejs, un Poliksens, un Persiks, un Prusiks, no kuriem neviens (ja neņem verā Kapadokiju un Pontu, kas abi tika mazliet turēti aizdomās) ne reizes nezemojās mīlestības dievietes priekšā.— Taisnība, viņiem visiem bija kaut kas cits ko darīt — tāpat kā tēvocim Tobijam —, kamēr Liktenis,— kamēr Liktenis, atkārtoju, noskaužot viņa vārdam godu līdzās Aldrovanda un pārējo vārdiem dzīvot nākamajās paaudzēs,— nodevīgā kārtā uz ātru roku nenoslēdza Utrehtas miera līgumu.

— Ticiet man, seri, tas bija pats sliktākais, ko Liktenis togad izdarīja.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Viena no neskaitāmajām Utrehtas līguma izraisītajām ļaunajām sekām bija tāda, ka šis līgums gandrīz vai modināja tēvocī Tobijā nepatiku pret aplenkumiem un, kaut gan vēlāk viņa patika pret tiem atgriezās, tomēr pat Kalē neatstāja Mērijas sirdī dziļāku rētu kā Utrehta — tēvoča Tobija. Līdz mūža galam viņš nespēja klausīties, ka Utrehtas vārdu piemin vienalga kādā sakarā,— nespēja pat Utrehtas avīzēs lasīt jaunākās vēstis, neizdvesis tik smagu nopūtu, it kā viņa sirds lūztu uz pusēm.

Mans tēvs, kas bija veikls iemeslu atminētājs un tātad cilvēks, kuram blakus sēdēt bīstami, vienalga — smejoties vai raudot,— jo parasti viņš daudz labāk par jums zināja iemeslu, kādēļ jūs smejaties vai raudat,— šādos gadījumos tēvoci Tobiju allaž mierināja tādiem vārdiem, kas skaidri pierādīja, ka, pēc viņa domām, tēvoci Tobiju šajā notikumā visvairāk

skumdina jājamzirdziņa zaudējums. Nebēdā, brāli Tobij,—

viņš sacīja,— gan jau ar Dieva palīgu mums šajās dienās pēkšņi no jauna uzliesmos karš, bet, kad tas notiks,— karojošās puses, kaut vai izstieptos, nespēs mūs aizkavēt piedalīties šajā spēlītē.— Lai tad viņi pamēģina, dārgais Tobij,— viņš piebilda,— iekarot valstis, neieņemot pilsētas, vai ieņemt pilsētas, tās neaplencot.

Tēvocis Tobijs tēva pliķēšanu pa sava jājamzirdziņa muj'.uru nekad neuzņēma labvēlīgi.— Viņš uzskatīja, ka tā pliķēt nav augstsirdīgi — vēl jo vairāk tāpēc, ka, pliķējot zirgu, tēvs iebelza jātniekam, turklāt pa vismazāk cienījamo ķermeņa daļu, ko vien sitiens varēja ķert, tāpēc šādās reizēs tēvocis Tobijs sparīgāk nekā parasti nolika pīpi uz galda, lai aizstāvētos.

Jau pirms diviem gadiem pastāstīju lasītājiem, ka tēvocis Tobijs nebija daiļrunīgs, un tajā pašā lappusē minēju piemēru, kas to apgāž.— Atkārtoju savu apgalvojumu un pārstāstu notikumu, kas vēlreiz runā tam pretī.— Tēvocis Tobijs nebija daiļrunīgs, garu runu turēšana viņam sagādāja grūtības,— un viņš ne acu galā necieta izpušķotas runas; taču bija gadījumi, kad straume lauzās ārā no krastiem un brāzās pa tik neierastu gultni, ka tēvocis Tobijs gandrīz vai līdzinājās Tertulliānam, bet dažbrīd, pēc manām domām, bija nesalīdzināmi pārāks par viņu.

Viena no tēvoča Tobija aizstāvēšanās runām, ko viņš kādu vakaru teica viņiem abiem ar Joriku, manam tēvam tik ļoti iepatikās, ka viņš pirms došanās pie miera to pierakstīja.

Man palaimējās šo runu uziet starp tēva papīriem ar vietvietām šādās [ ] kvadrātiekavās liktiem pašrocīgiem iestarpinājumiem un virsrakstu:

Mana brāļa Tobija personisko uzskatu un rīcības attaisnošanas runa sakarā ar vēlmi turpināt karu.

Varu droši apgalvot, ka šo tēvoča Tobija attaisnošanās runu esmu pārlasījis simtiem reižu un uzskatu to par tik veiksmīgu aizstāvības piemēru, kas gaiši parāda viņa cēlo bruņniecisko garu un augstos tikumiskos principus, ka es to vārds vārdā (ar visiem iestarpinājumiem) nododu lasītājam tādu, kādu to atradu.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA TĒVOČA TOBIJA AIZSTĀVĒŠANAS RUNA

Man nav noslēpums, brāli Šendij, ka cilvēks, kas pēc amata ir karavīrs un vēlas karu, tāpat kā to vēlējos es,— rada sabiedrībā sliktu iespaidu;— un, lai cik viņa ieceres un nodomi būtu pamatoti un taisnīgi,— viņam nav viegli atspēkot uzskatu, ka viņu uz to mudina savtīgs aprēķins.

Tādēļ, ja karavīrs ir piesardzīgs, kāds viņš var būt, ne par

matu nekļūdams mazdūšīgāks, viņš neizpaudīs savu vēlēšanos nelabvēļiem dzirdot, jo, lai viņš sacītu ko sacīdams, ienaidnieks

viņam nenoticēs. Viņš sargāsies to izpaust pat draugam,—

lai nezaudētu cieņu drauga acīs;— bet, kad viņa sirds kļūst pārāk smaga un pāri lūpām draud izlauzties slepena nopūta pēc kaujas lauka, viņš to pataupīs brāļa ausīm, kurš caur un cauri pazīst viņu un zina, kādi ir viņa patiesie uzskati, tieksmes un goda principi. Kāds šajā sakarā esmu bijis es, brāli Šendij, ceru, man neklājas runāt:— es zinu, ka esmu bijis daudz sliktāks, nekā man vajadzēja būt,— un varbūt pat mazliet sliktāks, nekā pats domāju. Taču tādu, kāds esmu, tu, dārgais brāli Šendij, kurš esi zīdis to pašu krūti, ko es,— un ar kuru kopā esmu audzināts no šūpuļa,— un kuram kopš mūsu pirmajām zēnisko rotaļu stundām līdz pat šim brīdim neesmu noslēpis nevienu soli savā dzīvē un gandrīz nevienu nodomu,— tādu, kāds esmu, tev, brāl, pa šo laiku bija mani jāiepazīst ar visiem maniem trūkumiem un vājībām, vienalga, vai tie ceļas no mana vecuma, rakstura, kaislībām vai manas saprašanas.

Saki man, dārgais brāli Šendij, kurš no šiem trūkumiem vedina tevi domāt, ka, nosodot Utrehtas miera līgumu un nožēlojot to, ka karš ar lielāku noteiktību netika turpināts mazliet ilgāk, tavam brālim padomā bijuši nelietīgi nolūki vai arī ka, vēloties karot, viņš būtu tik zemisks, ka vēlētos, lai vēl vairāk viņa līdzcilvēku tiktu noslepkavoti,— vēl vairāk padarīti par vergiem — un vēl vairāk ģimeņu izdzītas no viņu mierīgajiem mājokļiem — vienīgi viņa prieka pēc?— Mini, brāli Šendij, kaut vienu manu vainu, uz kā balstās tavs

spriedums! [Lai velns par stenderi paliek, dārgo Tobij!— ja

zinu pie tevis kādu citu vainu kā vienu vienīgu: tu aizņēmies no manis simts mārciņu šo nolāpīto aplenkumu uzrīksšanai. ]

Ja es, būdams skolas puika, nespēju klausīties bungu ribināšānā, sirdij nepukstot tās taktī,— vai tā bija mana vaina?— Vai es sevī iedēstīju šo dziņu?— Vai šīs cīņas alkas savā sirdī modināju es vai Daba?

Kad «Gajs, Vorikas grāfs» un «Parisms», un «Parismēns», un «Valentīns un Orsons», un «Septiņi Anglijas varoņi» skolā gāja no rokas rokā,— vai tie visi nebija iegādāti par manu kabatas naudu?— Vai to varēja saukt par savtīgumu, brāli Šendij?— Kad mēs lasījām par Trojas aplenkumu, kas ilga desm't gadu un astoņus mēnešus, kaut gan ar tādu artilēriju, kāda mums bija pie Namīras, pilsētu varētu ieņemt vienā nedēļā,— vai es par grieķu un trojiešu bojāeju nebiju tikpat

dziļi noskumis kā ikviens cits no mūsu skolas zēniem?— Vai man trīs reizes neuzdeva ar niedres spieķi — divas pa labo roku un vienu — pa kreiso, tāpēc ka šā kara dēļ nosaucu Helēnu par mātīti?— Vai kāds no jums par Hektoru izlējis vairāk asaru?— Un, kad valdnieks Priāms ieradās grieķu nometnē, lai izlūgtos viņa nedzīvās miesas, bet, neko nepanācis, raudādams atgriezās Trojā,— zini, brāl, es pusdienās nespēju norīt ne kumosa.

Vai tas liecina par manu cietsirdību?— Vai varbūt tas, brāli Šendij, ka manas asinis saviļņojās, domājot par dzīvi nometnē, un mana sirds pukstēja cīņas slāpēs,— ir pierādījums, ka tā nespēj tāpat sāpēt par kara radīto postu?

Ak, brāli!— Plūkt laurus karavīram nozīmē vienu, bet kaisīt

ciprešu zarus— pavisam ko citu. [No kā tu uzzināji, dārgo

Tobij, ka senie grieķi un romieši sēru gadījumos izmantojuši ciprešu zarus!]

— Viena lieta, brāli Šendij, karavīram ir likt uz spēles savu dzīvību — pirmajam lēkt tranšejā, kur viņu, kā liktos, sakapās gabalu gabalos;— viena lieta ir, patriotisma un slavas kāres mudinātam, pirmajam mesties pārrāvumā,— turēties priekšējās rindās un, bungām rībot un taurēm skanot, soļot uz priekšu, karogiem virs galvas plīvojot;— viena lieta, brāli Šendij, ir, es saku, izturēties šādi,— bet otra — skatīt kara izraisīto postu,— redzēt izpostītas veselas valstis un just bijību pret neizturamo pārpūli un grūtībām, ko pats karavīrs, šā ļaunuma ierocis (par sešiem pensiem dienā, ja viņam izdodas tos saņemt), ir spiests pārvarēt.

Vai būtu nepieciešams, dārgo Jorik, atgādināt man, kā jūs to darījāt Lefevra bēru runā, ka tik maiga un lēnprātīga būtne, kāds ir cilvēks, kas dzimis mīlestībai, žēlsirdībai un labsirdībai, nav tam radītai— Taču kādēļ jūs, Jorik, nepiebildāt:— ja tādu viņu nav radījusi Daba, tad tāds viņš kļuvis nepieciešamības spiests? Jo kas gan ir karš? kas tas ir, Jorik, ja cīnās tā, kā cīnījāmies mēs,— ievērojot brīvības un goda principus?— kas tas ir, ja ne miermīlīgu un nekaitīgu cilvēku sanākšana kopā, lai ar zobeniem rokā neatļautu izlēkt no rāmjiem godkārajiem un dauzoņām?— Un, Dievs mans liecinieks, brāli Šendij, ka prieks, ko man sagādāja šī karošana,— un jo sevišķi bezgalīgā sajūsma, kādā noritēja aplenkumi zaļajā pļaviņā, radušies manī un, es ceru, arī kaprālī, no mūsu abpusējas apzināšanās, ka, uzrīkojot tos, mēs kalpojam savas sūtības augstākajiem mērķiem.

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

Es jau sacīju kristīgajam lasītājam… — saku kristīgajam,— cerēdams, ka viņš ir kristīgs, bet, ja viņš tāds nav, tad es to ļoti nožēloju — un vienīgi lūdzu viņu šo lietu klusībā pārdomāt un

visu vainu pilnībā neuzvelt šai grāmatai.

Es jau sacīju viņam, ser,— jo patiešām, kad cilvēks stāsta kaut ko tik neparasti, kā es to daru, viņam nākas nepārtraukti mētāties šurpu turpu, lai lasītāja iztēlē visu cieši sasaistītu;— kas attiecas uz mani, tad jāsaka — ja tagad nebūšu piesardzīgāks kā sākumā, tagad, kad uzradušās tik daudzas izplūdušas un neskaidras vietas ar tik daudzām domu zīmēm un tukšiem laukumiem — un ir tik maz labuma no zvaigznītēm, kuras es dažviet tomēr uzvilku vistumšākajās rindkopās, zinādams, cik viegli cilvēki nomaldās no ceļa pat visgaišākajā dienas vidū, kad saule ripo pa zemes virsu,— bet tagad — kā redzat — esmu nomaldījies pats!

Taču tā ir mana tēva vaina; un, ja kādreiz manas smadzenes taps preparētas, jūs bez acenēm saskatīsiet, ka viņš tajās atstājis raupju, nelīdzenu pavedienu, kādu dažreiz var ieraudzīt pārdošanai nederīga batista gabalā stiepjamies visa auduma garumā tādos līkločos, ka jūs nevarat no tā izgriezt pat * * (šajā vietā es atkal ieliku divas zvaigznītes)— vai lentīti, vai īkšķa apsēju tā, lai šis diegs nebūtu nedz redzams, nedz jūtams.

Quanto id diligentius in liberis proereandis cavendum, saka Kardāns. Visu pārdomājot un ņemot vērā, ka man, kā jūs paši redzat, būtībā nav iespējas saistīt nupat sacīto ar to, ko teicu

nodaļas ievadā,

sākšu to vēlreiz no jauna.

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

Es jau teicu kristīgajam lasītājam tās nodaļas sākumā, kam sekoja tēvoča Tobija aizstāvēšanās runa,— kaut arī toreiz izmantoju stilistisko paņēmienu, kas atšķiras no tā, ko lietoju tagad,— ka Utrehtas miera līgums bezmaz vai radīja starp tēvoci Tobiju un viņa jājamzirdziņu tikpat vēsas attiecības, kādas bija radījis starp karalieni un pārējiem sabiedrotajiem.

Dažreiz cilvēks nokāpj no sava zirga sašutumā, it kā sakot tam: «Labāk līdz pašam mūža galam iešu kājām, kundziņ,

ruka vēlreiz nojāšu uz tavas muguras kaut vienu vienīgu liidzi!» Taču par tēvoci Tobiju nevarēja teikt, ka viņš būtu nokāpis no zirga šādā veidā, jo, runājot skaidru valodu, nevarēja teikt, ka viņš vispār būtu nokāpis no zirga,— drīzāk /irgs bija viņu nometis,— turklāt rīkojies diezgan nodevīgi, ko tēvocis Tobijs desmitreiz vairāk ņēma pie sirds. Lai nu politiskie žokeji izlemj šo jautājumu, kā paši vēlas,— tas radīja, atkārtoju, jūtamu vēsumu attiecībās starp tēvoci Tobiju un viņa jājamzirdziņu.— Viņš nejuta pēc tā nekādas vajadzības no marta līdz novembrim, tas ir, visu vasaru pēc miera līguma parakstīšanas, ja nu vienīgi šad tad devās ar to īsās izjādēs, lai redzētu, vai Dinkerkas nocietinājumus un ostu nojauc saskaņā ar vienošanos.

Francūži visu vasaru vilcinājās ķerties pie šā darba; bet mesjē Tigē, Dinkerkas maģistrāta pārstāvis, iesniedza karalienei tik daudzas žēlabainas petīcijas,— izlūgdamies, lai Viņas Majestātes dusmu zibeņi ķer vienīgi militāras būves, ja tās modinājušas viņā nepatiku,— bet saudzē,— saudzē molu, molu kā tādu, kas, nocietinājumu neaizsargāts, varētu izraisīt vienīgi žēlumu;— un, tā kā karaliene (būdama tikai sieviete) no dabas bija līdzjūtīga — un viņas ministri arīdzan, tad viņi savos sirds dziļumos nevēlējās, ka pilsētas nocietinājumi tiek

nojaukti, vadoties no šādiem slepeniem apsvērumiem * * * ******************

****************** ******************

* * * *. ^pēc tēvoča Tobija acīs notikumi virzījās uz priekšu ļoti gausi, tik gausi, ka pagāja gandrīz trīs pilni mēneši, kopš viņi ar kaprāli bija pilsētu uzcēluši un sagatavojuši to nojaukšanai, pirms dažādi komandanti, intendanti, delegāti, pārstāvji un pārraugi viņam atļāva ķerties pie darba.— Bendējoša nīkšana bezdarbībā!

Kaprālis gribēja nojaukšanu sākt ar pārrāvumu cietokšņa

valnī vai pilsētas galvenajos nocietinājumos. Nē, kaprāl, tā

tas neies cauri,— sacīja tēvocis Tobijs,— ja mēs tā ķersimies pie pilsētas nojaukšanas, angļu garnizons tajā pat ne stundu

nebūs drošībā, jo, ja franči rīkosies nodevīgi… Viņi ir

nodevīgi pēc velna, piedošan', jūsu augstība,— sacīja kaprālis. Mani tas apbēdina ik reizes, kad to dzirdu,— sacīja

tēvocis Tobijs,— jo viņi izceļas ar drosmi; bet, ja cietokšņa valnī ir pārrāvums, viņi var pa to iekļūt pilsētā un pakļaut to

sev, kad vien iepatīkas. Lai tik ielien,— sacīja kaprālis, abās

rokās pacēlis savu sapiera lāpstiņu, it kā grasīdamies zvetēt pa

labi un pa kreisi,— lai tik ielien, piedošan', jūsu augstība, ja ir dūša! —Šādos gadījumos, kaprāl,— sacīja tēvocis Tobijs, pārlaizdams ar labo roku savam niedres spieķim līdz vidum un pēc tam, rādītājpirkstu izstiepis, turēdams to kā maršala zizli,— šādos gadījumos komandantam nav jālauza galva, ko ienaid nieks uzdrīkstēsies un ko neuzdrīkstēsies; viņam jārīkojas piesardzīgi. Mēs sāksim ar ārājiem nocietinājumiem,— kas sargā gan jūru, gan sauszemi, konkrēti ar Ludviķa fortu, kas atrodas vistālāk, un nojauksim to pirmo, bet, tuvojoties pilsētai, vienu pēc otra arī pārējos gan pa labi, gan pa kreisi,— tad nojauksim molu,— pēc tam aizbērsim ostu,— tālāk atkāpsimies līdz cietoksnim un uzspersim to gaisā; bet, kad tas būs

padarīts, laidīsimies, kaprāl, kuģī uz Angliju. Mēs jau tur

esam,— attapies iebilda kaprālis. Pilnīgi pareizi,— sacīja tēvocis Tobijs, paskatīdamies uz baznīcu.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Šādas nereālas, bet tīksmīgas apspriedes starp tēvoci Tobiju un kaprāli par Dinkerkas nojaukšanu uz mirkli atsauca tēvoča iztēlē priekus, kas slīdēja prom no viņa. Tomēr — tomēr tās bija smagas dienas; burvestībai gaistot, pagura dvēsele; Bezdar blba, ko pavadīja Klusēšana, ienāca vientuļajā viesistabā un izpleta savu caurspīdīgo mantiju pār tēvoča Tobija galvu; un Vienaldzība ar savu gļēvo dabu un izvairīgo skatienu klusi sēdēja viņam blakus atzveltnes krēslā.— Ambergas, Reinsbergas, Limburgas, Hijas un Bonnas ieņemšana vienā gadā un izredzes uz Landenas, Trerebahas, Drusenas un Dendermondas padošanos nākamajā tagad vairs nelika straujāk ritēt viņa asinīm: šo visīstāko miera traucētāju vairs neatturēja ierakumi, ejas, dūmu aizsegi, skanstes kurvji un mietu nožogojumi;— tēvocis Tobijs pēc tam, kad vakariņās olu ēdot, bija forsējis franču līnijas, nekad vairs nevarēja ielauzties Francijas sirdī, šķērsot Uāzu un, atstājot aizmugurē brīvu visu Pikardiju, soļot uz Parīzes vārtiem un iemigt ar vienām vienīgām domām par slavu.— Nekad vairs viņš nesapņoja, ka iesprauž karalisko karogu Bastīlijas tornī, un nepamodās ar tā šalkoņu ausīs.

Maigākas vīzijas, liegākas trīsas glāsmaināk iezagās viņa snaudā;— kara taure izkrita viņam no rokām;— viņš paņēma lautu — labskanīgu instrumentu, vissaldāk skanošo, visgrūtāko!— Kā tu uz tās spēlēsi, mīļo tēvoci Tobij?

JU I

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Tagad, kad pēc sava paraduma reizi vai divas esmu neapdomīgi izpļāpājies, ka sekojošais apcerējums par tēvoča Tobija ti/.manības izrādīšanu atraitnei Vodmenai, ja man kādreiz atradīsies brīvs brīdis to uzrakstīt, izvērtīsies par vienu no vispilnīgākajiem mīlestības un aplidošanas pamatu un prakses apkopojumiem, kāds jebkad nācis klajā,— vai jūs, spriežot pēc maniem izteicieniem, domājat, ka sākšu ar izklāstu, kas ir mīlestībai— Vai tā pa pusei Dievs, pa pusei Velns, kā teiktu Plotīns-

Vai arī, lietojot precīzāku vienādojumu un apzīmējot mīlestību kopumā ar skaitli desmit, aprēķināšu līdz ar Fičino: «Cik dalu tajā ir no viena un cik no otrai»— vai arī jautāšu līdz ar Platonu, vai tik tā nav viens milzīgs velns no galvas līdz pat astei, kā viņš bija iedrošinājies apgalvot;— par tādu viņa uzpūtību es neizteikšos;— bet manas domas par Platonu ir šādas:— spriežot pēc šī piemēra, viņš ar savu raksturu un domāšanas veidu, šķiet, bijis ļoti līdzīgs dakterim Beinjardam, kas, būdams liels velkošo plāksteru pretinieks un uzskatīdams, ka pusducis šo plāksteru cilvēku var aizvilkt uz kapiem tikpat droši kā līķrati ar sešiem zirgiem, pārsteidzīgi secināja, ka Velns nav nekas cits kā milzīga, nekaunīga spāniešu muša.

Cilvēkiem, kas atļaujas šādu brēcošu vaļību savos spriedumos, man nav nekā cita ko sacīt kā vien tas, ko Nazianzietis metis acīs (polemizējot, protams) Filagrijam: « 'Evye!» Lieliski gan! Brīnišķīgs domu gājiens, ser, nav vārdam vietas!— <r')Ti (piXo8o(peTg ev IlaOefii»— un ārkārtīgi cildena ir jūsu tiekšanās pēc patiesības, izzinot to ar īgnumu un dusmām.

Tāpat negaidiet, ka es kavēšos, lai izpētītu, vai mīlestība nav slimība,— vai ka iešu strīdēties ar Razisu un Dioskorīdu par to,vai tā mājo smadzenēs vai aknās, jo tas liktu apskatīt divus pilnīgi pretējus paņēmienus, kādi pielietoti saslimušo ārstēšanai,— vienu, ko izmantojis Aētijs, kurš allaž sācis ar atvēsinošu kaņepju sēklu un rīvētu gurķu klistīru, bet vēlāk devis vieglu ūdensliliju un portulaku uzliju, kam piemetis šķipsniņu hanejas drogu, un, kad Aētijs saņēmis dūšu,— savu topāza gredzenu.

— Otrais bijis Gordonija paņēmiens, kas (savas grāmatas «De Amore» piecpadsmitajā nodaļā) ieteicis sirdzējus pērt «ad putorem usque»— līdz tie palaiž nelabu smaku.

Tie ir pētījumi, kuriem mans tēvs, uzkrājis krietni daudz šādu zināšanu, dedzīgi nodosies tēvoča Tobija mīlas dēkas

laikā. Patlaban pateikšu vienīgi to,— ka no savām teorijām par mīlestību (ar kurām, starp citu, pamanījās nomocīt tēvoci Tobiju ne mazāk kā pati mīlestība) mans tēvs spēra tikai vienu solīti prakses virzienā: ar kamparā samērcētas vaskadrānas palīdzību, ko viņam izdevās stīvdrēbes vietā iesmērēt drēbniekam, kas šuva tēvocim Tobijam jaunas bikses, viņš panāca, ka tas, aiztaupot pazemojumu, iedarbojās uz tēvoci Tobiju tāpat kā Gordonija paņēmiens.

Kādas pārvērtības tas izraisīja, lasītājs uzzinās, kad pienāks laiks; pie aprakstītās smieklīgās epizodes jāpiebilst vienīgi tas,— ka, lai arī kā šis paņēmiens iespaidoja tēvoci Tobiju,— telpas tas iespaidoja nepatīkami;— un, ja tēvocis Tobijs to nebūtu pārmācis ar tabakas smārdu, tas būtu nepatīkami iespaidojis ari manu tēvu.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Pamazām tas noskaidrosies pats no sevis.— Apgalvoju

vienīgi to, ka nav mans pienākums izskaidrot, kas ir mīlestība, un, kamēr esmu spējīgs stāstu turpināt saprotamā valodā, izmantojot tikai vārdu «mīlestība», nesaistot to ne ar kādiem citiem priekšstatiem kā vienīgi ar tiem, kas man kopīgi ar pārējiem cilvēkiem, kādēļ lai es ielaistos domstarpībās ar viņiem pirms laika?— Kad Šādā veidā turpināt vairs nevarēšu — un utīšu, ka esmu bezcerīgi apmaldījies šajā noslēpumainajā labirintā,— tad, protams, mani uzskati nāks man palīgā — un izvedis no tā.

Šobrīd, ceru, lasītājs mani pietiekami labi sapratīs, ja teikšu, ka tēvocis Tobijs ieķērās.

—    Nevaru sacīt, ka šāds runas veids man būtu īsti pa prātam, jo teiciens, ka cilvēks ir ieķēries — vai ka viņš dziļi ieķēries,— vai ieķēries līdz ausīm,— bet dažreiz pat ieķēries pāri galvai,— ietver sevī zināmu idiomātisku zemtekstu, ka mīlestība nav cilvēka cienīgas jūtas. Tādā veidā mēs atkal nonākam pie Platona uzskata, kuru, par spīti autora dievišķībai,— turu par peļamu un ķecerīgu;— un pie tā arī palieku.

Tāpēc, lai mīlestība būtu kāda būdama,— tēvocis Tobijs to iepazina.

—   Un ļoti iespējams, laipno lasītāj, ka, šādi kārdināts,— arī tu iemīlētos,— jo nekad tavas acis nav skatījušas un tavi jutekļi tvīkuši pēc kaut kā iekārojamāka par atraitni Vodmenu.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Lai rastos pareizs priekšstats,— lieciet, lai atnes tinti un spalvu;— papīrs nolikts jums pa rokai.— Apsēdieties, ser, un uzzīmējiet atraitni Vodmenu pēc sava prāta — tik līdzīgu savai mīļotajai, cik vien jūsu spēkos,— un tik maz līdzīgu savai sievai, cik jūsu sirdsapziņa atļaus:— man tur ne silts, ne auksts,— lai tikai jūsu iztēlei tiek kāds prieks no tā.

— Vai pasaulē maz redzēts kaut kas tik apburošs,— tik izsmalcināti daiļš?

Tādā gadījumā, dārgo ser, sakiet, kā tēvocis Tobijs varēja tam pretoties?

Trīskārt laimīgā grāmata! Tevī būs vismaz viena lappuse, ko ĻAUNPRĀTĪBA nenomelnos un ko TUMSONĪBA nevarēs iztulkot aplam!

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Tas, ka jau piecpadsmit dienas pirms šā notikuma Suzanna bija saņēmusi steidzamu vēsti no misis Bridžitas, ar kuru tika paziņots, ka tēvocis Tobijs iemīlējies viņas kundzē,— un Suzanna jau nākamajā dienā šo vēsti darīja zināmu manai mātei,— dod man iespēju ķerties pie tēvoča Tobija mīlas dēku apraksta divas nedēļas pirms to sākuma.

—   Es tev pastāstīšu tādus jaunumus, mister Šendij,— ierunājās mana māte,— ka tu būsi mēms no brīnumiem.

Tēvs patlaban noturēja savu otro tiesas guļu un pārdomāja laulības dzīves grūtības, kad mana māte pārtrauca klusumu.

—   Mans svainis Tobijs,— viņa sacīja,— grasās precēt misis Vodmenu!

Tātad līdz mūža beigām,— sacīja mans tēvs,— viņam vairs nebūs iespējas gulēt šķērsām savā gultā.

Mans tēvs beidzās vai nost aiz dusmām, ka māte nekad nelūdza izskaidrojumu tam, ko nesaprata.

—   Ka misis Šendijā nav izglītota sieviete,— tēvs sacīja,— tā ir viņas nelaime,— taču viņa varētu uzdot kādu jautājumu.

Māte nekad to nedarīja.— īsi sakot, viņa atstāja šo pasauli, nezinādama, vai tā griežas vai stāv nekustīgi.— Tēvs bija tūkstošiem reižu viņai to skaidrojis ar labu,— taču viņai tas allaž aizmirsās.

Šā iemesla dēļ saruna starp viņiem reti risinājās tālāk par ierosinājumu,— atbildi un iebildi, pēc kuras parasti dažas minūtes tika atvilkta elpa (kā bikšu lietā), un tad saruna turpinājās.

—   Ja viņš apprecēsies, mums tas nāks par ļaunu,— sacīja mana māte.

Nenieka,— sacīja mans tēvs,— viņš var savu mantību palaist pa vējam tiklab šādā, kā jebkurā citā veidā.

Protams,— sacīja mana māte. Ar to arī beidzās ierosinājums — atbilde — iebilde, kā jau jums sacīju.

Tā viņam būs arī zināma izklaidēšanās,— sacīja tēvs.

Ļoti liela,— atbildēja māte,— ja viņam būs bērni.

Dievs, apžēlojies!— tēvs klusībā izsaucās * * *

******************

******************

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Pašlaik sāku pa īstam iejusties darbā un nešaubos, ka, lietojot veģetāru uzturu nelielās devās aukstā veidā, man izdosies turpināt stāstu par tēvoci Tobiju un sevi pietiekami taisnā līnijā. Taču līdz šim

Inv. TS Scul. TS*

* sacerējis T(ristrams) Š(endijs), izgrebis T(rislrams) Š(endijs) (lat.) (Tulkotājas piezīme.)

pa šīm četrām līnijām es līkojumu cauri savam pirmajam, otrajam, trešajam un ceturtajam sējumam. Piektajā sējumā esmu turējies ļoti braši — precīzi attēlojot, līnija, ko es tajā iezīmēju, ir šāda:

Tā parāda, ka, neņemot vērā līkni, kas apzīmēta ar burtu A un attēlo manu ceļojumu uz Navarru,— un izroboto līkni B, kas vēsta par manām īsajām pastaigām šajā zemē kopā ar lēdiju Bosjēru un viņas pāžu,— neesmu atļāvies ne vismazāko vieglprātīgu sānlēcienu, līdz Džovanni della Kasas velni sāka mani dancināt pa apli, apzīmētu ar burtu D;— jo, kas attiecas uz c c c c c,— tās ir vienīgi nenozīmīgas epizodes — sīki starpgadījumi, blakusparādības, kas atgadās pat visizcilāko valstsvīru dzīvē, un, ja tos salīdzina ar to, ko šie cilvēki pastrādājuši,— vai manis paša grēkiem, apzīmētiem ar burtiem A B D,— no tiem nepaliek ne miņas.

Šajā pēdējā sējumā man veicies vēl labāk,— jo no tās vietas, kur beidzas stāsts par Lefevru, līdz tēvoča Tobija kampaņas apraksta sākumam es diez vai par jarda tiesu esmu novirzījies no vēstījuma.

Ja es labošos ar tādu ātrumu, nav izslēgts,— ka, ar Viņa Eminences no Benevento velnu žēlīgu atļauju,— turpmāk sasniegšu tādu pilnību, ka virzīšu sižetu varbūt pat šādi:—

tas ir, pa tik taisnu līniju, cik taisnu to varēju novilkt ar glītrakstīšanas skolotāja lineālu (aiztapinātu šim nolūkam), nepabīdot to nedz pa labi, nedz pa kreisi.

Šī taisnā līnija — taka, pa kuru jāstaigā kristiešiem,— saka teologi.

—Tikumiskās skaidrības simbols,— apgalvo Cicerons.

Vislabākā ūnija,— atzīst kāpostu audzētāji, ir visīsākā līnija,— māca Arhimēds,— ko var novilkt starp diviem dotajiem punktiem.

Novēlu, lai jūsu augstības, manas dāmas, ņemtu šīs atziņas vērā, pasūtot jaunu dzimšanas dienas tērpu!

—   Kas par izceļošanos!

—   Vai jūs, lūdzu, man nevarētu pateikt — protams, bez naida, pirms nobeidzu šo nodaļu par taisnām līnijām,— kādas kļūmes dēļ,— kas jums to iestāstījis — vai kā tas nācies, ka jūsu prātvēderi un ģēniji visu laiku jaukuši šo līniju ar gravitācijas līniju?

SEPTĪTA GRĀMATA

Non eniin excursus hic eius, sed opus ipsum esi. PLIN.L/7?. quirītus Epistola scxla.

PIRMĀ NODAĻA

Nē — man šķiet, es sacīju, ka rakstīšu pa diviem sējumiem ik gadu, ja sasodītais klepus, kurš mani tobrīd mocīja un no kura līdz pat šim laikam bīstos vairāk nekā no velna, liks mani mierā; bet kādā citā vietā (taču kur, nevaru tagad atcerēties), runādams par savu grāmatu kā par mehānismu un salikdams spalvu un lineālu uz galda krusta veidā, lai solījums skanētu pārliecinošāk,— apzvērēju, ka tā šādā ātrumā virzīsies uz priekšu nākamos četrdesmit gadus, ja dzīvības devējam labpatiksies svētīt mani ar veselību un iedvesmu.

Taču, runājot par iedvesmu, ļoti maz ko varu tai pārmest — nudien, tik ļoti maz (ja nu vienīgi apsūdzēt par to, ka tā sēdina mani jāšus uz kārts un muļķo mani deviņpadsmit stundas no divdesmit četrām),— ka, gluži pretēji, man jābūt tai par daudz ko — ļoti daudz ko pateicīgam. Tā biji tu, kas ļāva man priecīgu prātu staigāt pa dzīves takām ar grūtību nastu mugurā (neiepazīstot tās rūpes); cik atceros, nevienu brīdi visā manā dzīves laikā tu mani nepameti un nekrāsoji lietas, kas gadījās manā ceļā, drūmi melnā vai pelēcīgi zaļā krāsā; briesmās tu zeltīji manu apvārsni ar cerību stariem, un, kad pati Nāve pieklauvēja pie manām namdurvīm,— tu liki viņai pienākt citreiz, runādama tik jautri un bezrūpīgi,— ka Nāve sāka šaubīties, vai ieradusies īstajā vietā.

—«Droši vien noticis kāds pārpratums,» viņa sacīja.

Tomēr par visu vairāk pasaulē es neciešu, ka mani pārtrauc pusvārdā;— un tieši tobrīd es cēlu Judžīnijam priekšā vienu aplam izpušķotu stāstu savā garā par kādu mūķeni, kas iztēlojusies sevi par molusku, un par mūku, kas ticis nolādēts par kādas gliemenes apēšanu, pierādīdams Judžīnijam, cik šāda rīcība likumīga un pamatota.

«Vai tik ietekmīga personība jebkad iekūlusies tādā

ķezā?» brīnījās Nāve. Tu tik tikko izspruki ar veselu ādu,

Tristram,— sacīja Judžīnijs, satverdams manu roku, kad beidzu stāstīt.

— Tā jau nav nekāda dzīve, Judžīnij,— es iebildu,— ja tā tas turpināsies; jo, reiz šī paklīdenes meita uzodusi, kur es dzīvoju,

Tu viņu nosauci pareizā vārdā,— sacīja Judžīnijs,— jo

caur grēku, kā mums mācīts, viņa nākusi pasaulē. Man nav daļas, kā viņa šeit ienākusi,— sacīju,— ja vien viņa nesteidzina inani šo pasauli ātrāk atstāt,— jo man vēl jāuzraksta četrdesmit sējumu un jāpasaka un jāizdara četrdesmit tūkstoš lietu, ko bez manis neviens visā pasulē nepateiks un neizdarīs manā vietā, bet, tā kā viņa, kā redzi, sagrābusi mani aiz rīkles (Judžīnijs galda otrā pusē tikko spēja mani sadzirdēt) un atklātā kaujā es viņai neesmu pretinieks, vai nebūtu labāk, ja es, kamēr manī vēl turas kāda kripatiņa spēka un šīs abas zirnekļa kājas (pastiepu vienu no tām uz viņa pusi) spēj mani nest,— vai nebūtu labāk, Judžīnij, ja es laistos ko kājas nes? To es tev iesaku, dārgo Tristram,— sacīja Judžīnijs. Tad, nudien, es viņu izdancināšu tā, kā viņai ne sapņos

nav rādījies,— jo auļošu,— es sacīju,— ne reizes neatskatīdamies, līdz pašiem Garonnas krastiem,— un, ja es dzirdēšu viņas pakavu klaudzoņu sev aiz muguras,— drāzīšu uz Vezuva kalnu,— no turienes uz Jafu un no Jafas — līdz pasaules galam, bet, ja viņa man sekos uz turieni, lūgšu Dievu, lai viņa lauž savu kaklu.

— Tur viņai draud lielākas briesmas,— sacīja Judžīnijs,— nekā tev.

Judžīnija asprātība un sirsnība sadzina sārtumu vaigos, no kuriem tas bija pagaisis pirms pāris mēnešiem;— smagi bija šajā brīdī atvadīties; Judžīnijs pavadīja mani līdz pasta karietei. Allonsl— es uzsaucu;— pasta puisis noplīkšķināja pātagu;— es aizšāvos kā lielgabala lode un pēc pāris lēcieniem jau atrados Duvrā.

OTRA NODAĻA

—   Parauj velns!— iesaucos,— paskatīdamies uz Francijas krastu,— cilvēkam vajadzētu cik necik iepazīt arī savu zemi, pirms viņš dodas uz ārzemēm,— bet es ne reizes neesmu ielūkojies Ročesteras katedrālē, vai apskatījis Četemas doku, vai apmeklējis svēto Tomasu Kenterberijā, kaut visas šīs trīs vietas man pa ceļam.

—   Bet mans ceļojums, nudien, nav nekāds parastais.

—   Tāpēc, neielaižoties tālākā strīdā ne ar Tomasu Beketu, ne ar kādu citu,— steigšus uzkāpu uz kuģa un pēc minūtēm piecām mēs uzvilkām buras un aiztraucām kā vējš.

—   Sakiet, lūdzu, kaptein,— ievaicājos, nokāpdams kajītē,— vai kādu cilvēku šajā ceļā ir kādreiz pārsteigusi nāvei

—       i\u, ie jau cuveKs nepaspej saslimt,— viņš iebilda.— Nolādētais melis!— iesaucos,— jo es jau esmu slims kā zirgs!— Kas notiek ar manu galvu?— viss sagriezies ačgārni!— saki nu viens! smadzeņu šūnas sajaukušās cita ar citu, bet asinis, limfa un dzīvības sulas ar noturīgajiem un gaistošajiem sāļiem sajaukušās vienā masā!— žēlīgais Dievs!— acu priekšā viss griežas kā atvarā.— Nežēlotu šiliņu, lai uzzinātu, vai mans stāsts no tā nekļūst skaidrāks.—

Vemt! vemt! vemt! vemt!

—       Kad mēs piestāsim krastā, kaptein?— Jūrniekiem sirds ir kā akmens.— Ak, man ir nelabi līdz nāvei!— Padcd man to

daiktu, junga,— šī ir visriebīgākā slimība. Kaut es gulētu

jūras dibenā!— Kā jūs to pārciešat, kundze? Gals klāt! gals

klāt! ga ak, gals klāt, ser! Vai tiešām jums tā gadās

pirmoreiz? Nē, otro, trešo, sesto, desmito reizi, ser! Saki

nu viens!— kas par skraidīšanu uz klāja?— Ei, junga! Kas tur notiek?

—       Vējš mainījies!—Sasodīts! Tātad es ar viņu tikšos vaigu vaigā.

— Kāda laime!— vējš atkal mainījies, kungs!— Ak, pats velns to groza!

—  Kaptein,— viņa lūdzās,— Dieva dēļ, piestāsim krastā!

TREŠĀ NODAĻA

Nevaļīgam cilvēkam lielas neērtības sagādā tas, ka no Kalē uz Parīzi ved trīs dažādi ceļi, kuru labā tik daudz kas sakāms daudzajiem šo ceļu malās izvietoto pilsētu pārstāvjiem, ka nemanot paiet puse dienas, izvēloties, pa kuru braukt.

Pirmais ceļš, kas ved caur Lilli un Arasu, ir visgarākais,— taču tur ir visvairāk ko redzēt un mācīties.—

Otrs — caur Amjēnu; pa to varat braukt, ja gribat apskatīt Šantiljī.

Un vel ir ceļš caur Bove, pa kuru varat braukt, ja jums ir tāda vēlēšanās.

Šā iemesla dēļ vairākums ceļotāju labprātāk brauc caur Bovē.

CETURTĀ NODAĻA

«Tagad, pirms atstāju Kalē,— sacītu ceļojošs rakstnieks,— derētu kaut ko par to pastāstīt.»— Taču, pēc manām domām, tas nekur neder, ka cilvēks nevar rāmā garā izbraukt cauri

kādai pilsētai un likt tai mieru, ja tā viņu neaiztiek, bet viņam nepārtraukti jāskatās uz visām pusēm un pie katras notekas, ko pārkāpj, jāķer pēc spalvas, atklāti sakot, vienīgi tādēļ, lai to paķertu, jo, spriežot pēc tā, ko par šīm lietām sarakstījuši visi tie, kas rakstījuši un auļojuši — vai auļojuši un rakstījuši, kas ir gluži cits paņēmiens, vai tie , kas, vēloties apsteigt pārējos, rakstījuši auļodami, kā to pašlaik daru es,— sākot no dižā Edisona, kurš tādā veidā rakstīja, skolas somai ar grāmatām karājoties uz d…— un ar katru piesitienu atstājot uz zirga krustiem švīku,— nav starp mums neviena tāda auļotāja, kas nevarētu mierīgā riksī pajādelēt pa savu īpašumu (ja viņam tāds ir) un, nesamērcējot zābakus, tikpat sekmīgi uzrakstīt visu, kas viņam rakstāms.

Kas attiecas uz mani, tik tiešām kā Dievs debesīs, uz kuru allaž atsaukšos kā uz visaugstāko soģi,— šobrīd nezinu par Kalē vairāk (ja neņem vērā sīkumus, ko man pastāstīja bārddzinis, asinot bārdas nazi) kā par dižo Kairu; jo vakarā, kad nokāpu no kuģa, jau krēsloja, bet no rīta, kad devos ceļā, bija piķa melna tumsa; un tomēr, izmantojot jebkuru ceļojumā radušos izdevību, esmu gatavs apgalvot, ka, prasmīgi ķeroties pie darba un uzmetot šo to vienā pilsētas daļā, bet citā šo to izpētot un saliekot kopā,— šo pašu brīdi varu uzrakstīt nodaļu par Kalē savas rokas garumā, turklāt tik sīki un izsmeļoši par katru svešinieka uzmanības vērtu objektu,— ka jūs mani noturētu par pašu Kalē domes rakstvedi;— un kāds tur brīnums, ser? Vai Dēmokrits, kas smējās desmitreiz vairāk par mani,— nebija Abdēras rakstvedis? un vai tas (aizmirsu viņa vārdu), kuram piemita vairāk gudrības nekā mums abiem, nebija Efesas rakstvedis? Pie tam, ser, viss būs uzrakstīts ļoti prasmīgi, saskanīgi, patiesi un rūpīgi.

— Labi,— ja jūs man neticat, varat sev par sodu izlasīt nākamo nodaļu.

PIEKTĀ NODAĻA

Kalē, Calatium, Calusium, Calesium.

Šī pilsēta, ja varam ticēt tās arhīviem, kuru patiesumu apšaubīt šajā gadījumā neredzu nekāda iemesla,— reiz bijusi tikai mazs ciematiņš, kas piederējis vienam no pirmajiem grāfiem Deginiem, bet, tā kā pašreiz tā dižojas ar ne mazāk kā četrpadsmit tūkstošiem iedzīvotāju, kuriem vēl jāpieskaita

četri simti divdesmit savrupu ģimeņu, kas dzīvo basse ville vai priekšpilsētās,— līdz saviem tagadējiem apmēriem, man šķiet, tā augusi pamazām.

Lai gan tur atrodas četri klosteri, visā pilsētā ir viena vienīga draudzes baznīca.— Man neradās izdevība to precīzi izmērīt, taču gūt aptuvenu priekšstatu par tās lielumu nav grūti;— jo, tā kā pilsētā ir četrpadsmit tūkstoši iedzīvotāju, baznīcai jābūt diezgan iespaidīgai, ja tā spēj viņus visus uzņemt,— bet, ja nespēj,— ļoti žēl, ka nav otras.— Baznīca ir celta krusta veidā un veltīta Jaunavai Marijai; tornis, kas beidzas ar smaili, atrodas baznīcas vidū un balstās uz četrām kolonnām, skaistām un vieglām, bet vienlaicīgi pietiekami izturīgām.— Baznīca izgreznota ar vienpadsmit altāriem, no kuriem lielākā daļa ir drīzāk lieliski nekā skaisti. Galvenais altāris būtībā ir meistardarbs; tas veidots no balta marmora un ir, kā man stāstīja, turpat sešdesmit pēdu augsts:— būtu tas vēl augstāks, tad līdzinātos pašam Golgātas kalnam;— tādēļ, roku uz sirds liekot, domāju, ka tas ir pietiekami augsts.

Nekas mani nepārsteidza vairāk kā lielais laukums, kaut gan tas nav nedz labi bruģēts, nedz skaisti apbūvēts, taču tas atrodas pašā pilsētas vidū un tajā saplūst vairākums ielu, sevišķi šā kvartāla. Ja būtu iespējams Kalē ierīkot strūklaku, kas acīmredzot nav iespējams, nav šaubu, ka iedzīvotāji šo strūklaku, kas pilsētu ļoti izdaiļotu, būtu novietojuši šā taisnstūra vidū,— kurš nav īsts kvadrāts,— jo virzienā no austrumiem uz rietumiem ir par četrdesmit pēdām garāks nekā virzienā no ziemeļiem uz dienvidiem;— tādēļ franči visumā gluži pamatoti tos sauc par laukumiem, nevis skvēriem, kas, stingri ņemot, tie nepavisam nav.

Rātsnams no ārpuses šķiet diezgan nožēlojama ēka, kas netiek turēta labā kārtībā, citādi tā būtu otrs krāšņums šajā laukumā, tomēr ēka atbilst savam uzdevumam un lieliski noder pilsētas domnieku uzņemšanai, kas tajā laiku pa laikam sapulcējas, tāpēc jāpieņem, ka tiesas spriešana Kalē notiek regulāri.

Biju daudz dzirdējis par Kurgēnu, taču tajā nav itin nekā uzmanības vērta: tas ir īpašs pilsētas kvartāls, ko apdzīvo vienīgi jūras braucēji un zvejnieki; to veido daudzas šauras ieliņas, kas apbūvētas ar glītām, pa lielākai daļai no ķieģeļiem celtām mājiņām. Šajā kvartālā mudž no iedzīvotājiem, bet, tā kā to var izskaidrot ar uztura īpatnību,— arī šeit nav par ko brīnīties,— Ceļotājs var šo kvartālu apmeklēt, lai par to pār-

liecinātos,— taču nekādā ziņā nedrīkst atstāt bez ievērības La Tour de Quet; tornis tā nosaukts atbilstoši paredzētajam uzdevumam, jo kara laikā no tā novēro un ziņo par ienaidnieka tuvošanos pilsētai kā no jūras, tā no sauszemes;— taču tas ir tik milzīgi augsts un nepārtraukti saista skatienu, ka jūs, pat ja gribētu, nevarētu to nepamanīt.

Jutos ārkārtīgi vīlies, ka man neizdevās saņemt atļauju, lai precīzi uzmērītu nocietinājumus, kas ir visstiprākie pasaulē un kas, kopumā ņemot, tas ir,— no laika, kad Francijas Filips, Buloņas grāfs, lika tiem pamatus, līdz pašreizējam karam, kad tika veiktas jo daudzas pārbūves, izmaksājuši (kā vēlāk uzzināju no kāda Gaskonas inženiera) — vairāk nekā simt miljonu livru.— Ievērību pelna tas apstāklis, ka pie Tēte de Gravelenes un tur, kur pilsētas dabiskā aizsardzība visvājākā, franči iztērējuši visvairāk naudas,— tādējādi ārējie nocietinājumi iesniedzas tālu laukos un tātad aizņem plašu zemes gabalu. Tomēr, apkopojot visas runas un darbus, jāatzīst, ka pati par sevi Kalē nekad un nekādā ziņā nav bijusi ievērojama, bet izcēlusies vienīgi ar savu atrašanās vietu un to, ka visos apstākļos atvieglojusi mūsu senčiem iekļūšanu Francijā; tiesa,. neiztika arī bez zināmām grūtībām, jo Kalē tolaik angļiem sagādāja ne mazāk rūpju, kā mūsu laikos Dinkerka sagādājusi mums; tā kā pilsētu pelnīti uzskatīja par abu karalistu atslēgu, nav šaubu, ka tas bija iemesls neskaitāmajām ķildām par to, kam pilsētai būtu jāpieder; visievērojamākā no tām bija Kalē aplenkšana vai drīzāk blokāde (jo pilsēta bija ielenkta no jūras un no sauszemes), kad tā veselu gadu pretojās Edvarda III uzbrukumiem un tikai bada un galēja posta spiesta beidzot padevās; Estaša de Senpjēra drošsirdība, kas pirmais piedāvājās uzupurēties savu līdziedzīvotāju labā, pielīdzinājusi viņa vārdu varoņu vārdiem.— Tā kā tas aizņem ne vairāk kā piecdesmit lappušu, būtu netaisni lasītājam liegt sīku šā romantiskā varoņdarba, kā arī paša aplenkuma aprakstu, atkārtojot vārds vārdā Rapēnu:—

SESTĀ NODAĻA

— Tikai nezaudē drosmi, laipno lasītāj!— es tik zemu nekritīšu — pietiek, ka tu esi manā varā,— taču izmantot pārākumu, ko esmu sasniedzis attiecībā pret tevi, veiksmīgi darbojoties ar spalvu, būtu par daudz.— Nē!— pie visspēcīgās uguns, kas iekvēlina iztēli un pacilā garu dievišķos ceļos! pirms

uzlieku kādai bezpalīdzīgai radībai šo krustu un spiežu tev, nabadziņam, izpirkt šīs piecdesmit lappuses, kuras man nav nekādu tiesību tev uztiept,— drīzāk, lai cik trūcīgs, es grauztu zāli kalnu nogāzēs un uzsmaidītu ziemeļvējam, kas neatnestu man nedz pajumti, nedz uzturu.

—   Tātad paskubini zirgus, manu brašo zēn! un centies nokļūt pēc iespējas ātrāk Buloņā.

SEPTĪTĀ NODAĻA

—    Buloņa!— tā gan!— te nu mēs visi esam sapulcējušies vienuviet — parādnieki un grēcinieki Dieva priekšā — lieliska sabiedrība, taču es nevaru kavēties un kopā ar jums gariem malkiem tukšot šo kausu:— es tieku mežonīgi vajāts, un mani noķers, pirms paspēšu pārmainīt zirgus;— Dieva dēļ! — pasteidzieties! Šis izdarījis valsts nodevību,— kāds ļoti mazs vīriņš, čukstēdams, cik klusi vien varēja, sacīja kādam ļoti gara auguma cilvēkam, kas stāvēja viņam blakus.——Vai ari slepkavību,— secināja garais vīrs. Veikls metiens, Sešniek un Acīte,— es atzinu. Nē,— ierunājās trešais,— šis džentlmenis ir izdarījis

—   Ahl ma chиre fillel— es sacīju, kad viņa, nākdama no rīta lūgsnas, viegliem soļiem gāja man garām,— jūs izskatāties rožaināka kā rīta blāzma (jo lēca saule, un tā vērta manu komplimentu vēl glaimojošāku)… Nē, tur slēpjas kas cits,— ieteicās ceturtais, (viņa man pakniksēja — es aizsūtīju viņai gaisa skūpstu) — viņš ir parādā,— svešais turpināja. Šaubu nav, ka ir parādā,— piekrita piektais. Es

neuzņemtos samaksāt šā džentlmeņa parādus,— sacīja Acīte,—

pat par tūkstoš mārciņām. Nedz arī es,— sacīja Sešnieks,—

pat par seškārt lielāku summu. Vēlreiz veikls metiens, Sešniek un Acīte — sacīju es.— Bet mans vienīgais parāds ir parāds Dabai-, gribu lūgt viņu tikai mazliet paciesties, un es samaksāšu visu, ko esmu viņai parādā līdz pēdējam fārtingam. Kā jūs, KUNDZE, varat būt tik cietsirdīga un apstādināt nabaga ceļotāju, kas, nevienam ļaunu nedarīdams, dodas savās likumīgajās darīšanās? Labāk apturiet to nāvei līdzīgo, milzu soļiem kātojošo nelieti — grēcinieku biedu, kas dzenas man pa

pēdām.— Viņš nekad nebūtu man sekojis, nebijusi jūs —uz

kādiem pāris ceļa posmiem, kamēr apsteidzu viņu, lūdzu jūs, kundze——Dariet gan tā, dārgo lēdij! —

—    Skāde, nudien, liela skāde,— teica mans īru tautības

viesnīcnieks,— ka tik daudz smalkas laipnības kā zemē jānomet, jo jaunā dāma bija jau aizgājusi tik tālu, ka nedzirdēja ne vārda.

—    Vientiesi!— sacīju es.

—   Tātad jums Buloņā nav vairs nekā cita, ko būtu vērts redzēt?—

—    Kungs Jēzu! mums te ir lieliskākais humanitāro zinātņu seminārs

—    Labāka nevar būt,— sacīju es.

ASTOTĀ NODAĻA

Kad dedzīgas vēlmes liek cilvēka domām traukties simt reižu ātrāk nekā karietei, kurā viņš brauc,— tad patiesībai ir ko turēt!— un ir ko turēt karietei ar visām tās sastāvdaļām (lai tās būtu no kāda materiāla būdamas), pār kurām viņš izgāž savu visžultaināko īgnumu!

Tā kā dusmās es nekad nemēdzu izteikt vispārējus spriedumus nedz par cilvēkiem, nedz par lietām, tad vienīgā atziņa, ko manī modināja šis atgadījums, kad tas notika pirmo reizi, bija —«lēnāk brauksi, tālāk tiksi»; arī otrajā, trešajā, ceturtajā un piektajā reizē neizdarīju tālejošākus secinājumus un notikušajā vainoju vienīgi otro, trešo, ceturto un piekto pasta puisi, nevispārinot savus spriedumus; taču, kad pēc piektās reizes ķibele man uzkrita arī sesto , septīto, astoto, devīto un desmito reizi pēc kārtas, tad es vairs nespēju atturēties, neattiecinājis uz visu nāciju šo spriedumu, ko izsaku šādiem vārdiem:—

Franču pasta karietē, tikko tā izkust no vietas, allaž atrodas kāda kļūme.

Šo apgalvojumu var izteikt arī tā:—

—   Franču pasta karietes kučierim allaž jānokāpj no bukas, nenobraucot ne trīssimt jardu ārpus pilsētas.

—   Kas tad atkal noticis? Diablel— groži pārtrūkuši!— mezgls atraisījies!— āķis izmaucies!— aizšaujamais jāizdrāž!— cilpiņa, robiņš, zobiņš, siksniņa, sprādzīte vai sprādzes mēlīte jāpārtaisa.

Lai arī cik patiess viss sacītais, nekad neesmu juties tiesīgs nolādēt nedz pasta karieti, nedz tās kučieri, nedz arī man nācis prātā zvērēt pie dzīvā Dieva, ka desmit tūkstoš reizes labprātāk būtu gājis kājām,— vai arī vētēties, lai topu nolādēts, ja vēlreiz sēdīšos pasta karietē;— bet es uztveru visu

mierīgi un apdomāju, ka mūždien, lai kurp es brauktu, vai nu kādas cilpiņas, robiņa, zobiņa, bultiņas, sprādzītes vai sprādzes mēlītes trūks, vai arī tā bf.s jāpārtaisa, tāpēc es nekad negremžcs, bet nesatricini mierā uzņemu gan labo, gan ļauno, kas manā ceļā a+gadvi:, un braucu tālāk.— Brauc gan, manu zēn!— es mudināju; viņš jau kija pazaudējis veselas piecas minūtes, kamēr nokāpa no bukas, lai sameklētu rupjmaizes doniņu, ko bija iebāzis karietes kastē brokastīm, un, uzrāpies vecajā vietā, brauca solīšiem, lai labāk izgaršotu savas brokastis.— Veicīgāk, manu zēn!— es mudināju,— taču tik pārliecinoši, ka pārliecinošāk nav iespējams, jo šķindināju pa karietes lodziņu ar divdesmit četru sū monētu, cenzdamies piespiest to pie lodziņa, kad viņš atskatījās. Viltnieks par zīmi, ka sapratis, plati pasmaidīja, ieplezdams muti no labās auss līdz kreisajai, un viņa nosmulētajā sejā pazibēja tik pērļainu zobu rinda, ka Kronēta galva par tiem būtu atdevusi savas dārglietas.

(

Kas par gremošanas orgānu!

Kas par maizi!

Brīdī, kad viņš norija pēdējo kumosu, mēs iebraucām Montreija.

DEVĪTĀ NODAĻA

Visā Francijā, pēc manām domām, nav otras pilsētas, kas

uz kartes izskatītos skaistāk par MONTREIJU. Jāatzīst, ka

pasta ceļvedī tā neizskatās tik skaista,— bet, kad jūs tajā ierodaties,— nudien, tā izskatās pavisam nožēlojama.

Tomēr šobrīd tajā ir kaut kas ļoti skaists: un tā ir iebraucamās vietas saimnieka meita.— Viņa dzīvojusi astoņpadsmit mēnešus Arnjenā un sešus — Parīzē, kamēr gājusi mācībā;— tāpēc viņa ada, šuj, dejo un izcili pieprot sīkās koķetērijas mākslu.

—   Nebēdne! Piecās minūtēs, kamēr es stāvēju un skatījos uz viņu, viņa ļāvusi noslīdēt vismaz ducim valdziņu baltajā

diegu zeķē, ko nevērīgi ada. Jā,jā — redzu jau, viltniece,

tā ir gara un šaura, un tev nemaz nevajag to piespraust pie ceļgala,— tā noteikti ir tava — un der tev kā uzlieta.—

—   Vai nav brīnums, ka pati Daba, šķiet, iemācījusi šai radībai turēt īkšķi skulpturāli?

Bet, tā kā šis vienīgais ir vērts itin visu skulptūru īkšķu,—

turklāt man ir abi viņas īkšķi un arī pārējie pirksti piedevām, ja tie kaut kādā ziņā var man noderēt,— un, tā kā Žanetona (jo tā viņu sauc) pie tam vēl sēž tik piemēroti zīmēšanai,— tad lai es savu mūžu vairs neko neuzzīmēju vai — vēl labāk — lai līdz mūža galam velku zīmējumā līnijas, atspēries kā aizjūga zirgs,— ja tagad neuzzīmēju viņu, ievērojot visus viņas auguma samērus, un ar tik drošu roku, it kā viņa stāvētu manā priekšā, ievīstīta mitrā audeklā.

Taču jūsu augstības drīzāk grib, lai attēloju draudzes skaistās baznīcas garumu, platumu un vertikālo augstumu vai uzzīmēju no Artuā pārvestās Sentostrebertas abatijas fasādi,— kurā, man šķiet, itin viss saglabājies tādā stāvoklī, kādā atradās, kad mūrnieki un galdnieki bija beiguši to celt,— un, ja ticība Kristum noturēsies tik ilgi, saglabāsies tā arī nākamajos piecdesmit gados, tā ka jūsu augstības un svētības var visu izmērīt vaļas brīžos;— bet tam, kurš mērīs tevi, Žanetona, tas jādara tūlīt; tavs augums ir pārvērtību pirmsākums, un, zinot īslaicīgās dzīves nīcību, es ne mirkli par tevi negalvoju:— pirms divas reizes apritēs un nogrims mūžībā divpadsmit mēneši, tu vari piebriest kā ķirbis un zaudēt sava auguma apveidu — vai novīst kā zieds un zaudēt savu daiļumu;— vēl vairāk — tu v ari noiet no ceļa un pazaudēt pati sevi.— Es negalvotu pat par savu krustmāti Dinu, ja viņa būtu vēl dzīva;— goda vārds, negalvotu pat par viņas portretu,— ja nu vienīgi to būtu gleznojis Reinoldss.—

Taču, ja turpināšu zīmēt pēc tam, kad esmu nosaucis šā Apollona dēla vārdu, lai mani sasper jods.

Tādēļ jums nāksies samierināties ar oriģinālu, kuru, braucot cauri Montreijai, ja vakars gadīsies jauks, redzēsiet pa karietes durvīm, kamēr iejūgs citus zirgus, un, ja vien jums nav tikpat bēdīga iemesla steigties, kāds ir man,— labāk nebrauciet tālāk. Žanetona ir mazliet dievbijīga, taču tas, ser, ir kā trijnieks pret devītnieku jūsu labā.

— Kungs, palīdzi man! Nebija manos spēkos skaitīt punktus — biju izspēlēts, apspēlēts un apstrādāts uz velna paraušanu.

DESMITA NODAĻA

Visu pamatīgi apsvēris un bez tam pieļāvis varbūtību, ka Nāve atrodas man tuvāk nekā domāju.— Vēlētos būt Abe-

13—514

vilā,— sacīju,— kaut vai vienīgi tādēļ, lai redzētu, kā kārš un vērpj vilnu,— un tā mēs traucāmies ceļā [25] .

1)   de Montreui! ā Nampont — posle et demi

2)   de Nampont ā Bernay — poste

3)   de Bernay ā Nouvion — poste

4)   de Nouvion ā Abbeville — poste

taču visi vērpēji un audēji bija devušies pie miera.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Kādas milzu priekšrocības sniedz ceļošana! Tikai cilvēks sakarst, taču pret to ir līdzeklis, par kuru varēsiet uzzināt nākamajā nodaļā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Ja mans veselības stāvoklis atļautu tielēties ar Nāvi, tāpat kā šobrīd es tielējos ar savu aptiekāru, kā un kur taisīšu viņa khstīrus, es, protams, atteiktos padoties tai savu draugu klātbūtnē; un tādēļ, tikko es sāku domāt par šīs lielās nebūtības iestāšanās veidu un norisi, kas parasti nodarbina un nomoka manas domas ne mazāk kā pati nebūtība,— pastāvīgi rauju šim skatam pāri priekškaru, vēloties, lai visu lietu Valdītājs dara tā, ka tas nenotiek manā mājā,— bet labāk kādā kārtīgā viesnīcā;— mājās,— es zinu,— draugu uztraukums un pēdējā aprūpe, ko ar drebošu roku sniegs nobālušā Līdzjūtība, apslaukot manu pieri un sakārtojot spilvenu, tā plosīs manu dvēseli, ka miršu no ligas, par kuru manam dziedniekam nav ne jausmas,— bet viesnīcā tos nedaudzos lietišķos pakalpojumus, kas man būs nepieciešami, saņemšu par dažām ginejām, un tos man sniegs mierīgi, bet nekļūdīgi un iejūtīgi.— Taču iegaumējiet:— tā nedrīkst būt Abevilas viesnīca:— ja visā pasaulē neatrastos citas, šo viesnīcu es svītrotu no saraksta; tātad…

Lai zirgi būtu aizjūgti tieši četros no rīta! Jā, četros,

ser. —Ja nebūs, zvēru pie svētas Ženevjevas,— sacelšu maja lādu troksni, kas uzmodinās mirušos.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

«Darait viņus līdzīgus ritenim» ir rūgts izsmiekls, kā tas zināms visiem mācītajiem vīriem, par lielo ceļojumu un to nemierīgo dziņu tajā traukties, kura, kā Dāvids pravietiski paredzēja, vajās cilvēku bērnus vēlākajos laikos; un tādēļ, pēc diženā bīskapa Holla domām, tas ir viens no smagākajiem lāstiem, ko Dāvids izteicis pret tā Kunga ienaidniekiem,— un nozīmē to pašu, ko vārdi: «Nevēlu tiem neko ļaunāku kā mūžīgu klaiņošanu.»— Jo vairāk kustības,— turpina bīskaps (jo viņš bijis miesās ļoti pilnīgs),— jo vairāk raižu, bet, jo vairāk miera, jo vairāk svētlaimes, spriežot analoģiski.

Taču es (būdams ļoti kalsns) spriežu citādi,— proti, jo vairāk kustības, jo vairāk dzīvības un jo vairāk prieka, bet palikt mierā vai kustēties ļoti lēnām nozīmē nāvi un elli.

— Hei! Ei!— Visi aizmiguši!— Šurp zirgus,— iesmērējiet riteņus,— piesieniet pasta somu,— iedzeniet naglu tajā kniedē:— negribu zaudēt ne minūti!

Iznāk, ka ritenim, par kuru runājām un kurā (bet nevis uz kura, jo tad tas pārvērstos Iksiona ratā) pārtapt Dāvids nolādēja savus ienaidniekus, atbilstoši bīskapa miesas būdai vajadzētu būt karietes ritenim, vienalga, vai tie Palestīnā tolaik bija izplatīti vai nebija;— bet manam ritenim aiz gluži pretējiem apsvērumiem tikpat droši jābūt ores ritenim, kas čīkstot apgriežas reizi simts gados, un, ja es kļūtu komentators, es, ilgi nedomādams, apgalvotu, ka šādu oru tajā kalnainajā zemē bijis atliku likām.

Mīlu pītagoriešus (daudz vairāk, nekā uzdrīkstos atzīties manai dārgajai Dženijai) par viņu «xmqig(aov dno tov Zcogatog, eig to xaA.cog (DiĀoao<J>eiv» (atbrīvošanos no ķermeņa, lai labi darbotos domas). Neviens cilvēks nespēj pareizi domāt, kamēr iesprostots ķermenī, jo viņu, liekas, maldina temperamentam atbilstošās dzīvības sulas un viņa domas novirza dažādos sānceļos pārāk vaļīgi vai pārāk saspringti audi, kā tas noticis ar bīskapu un mani.— Saprāts ir pa pusei Jūtas', un svētlaimi mēs mērojam ar savām pašreizējām alkām un izdomām.

Bet kurš no mums abiem, pēc jūsu domām, šobrīd ir

vistālāk no patiesības?

Jus, bez šaubam,— viņa atbildēja,— tik agri sacelt kajas visu māju!

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Bet viņa nezināja, ka biju nozvērējies neskūt bārdu, līdz sasniegšu Parīzi;— taču man netīk no nekā radīt noslēpumus — šāda garlaicīga minstināšanās raksturīga tām sīkajām dvēselītēm, kuras ņēmis vērā Lesijs (lib. 13. de Moribus Divinis, cap. 24), izdarot aprēķinus, uz kuriem balstoties viņš apgalvo, ka vienā holandiešu kubikjūdzē atradīšoties vietas diezgan un vēl palikšot pāri astoņsimttūkstoš miljoniem dvēseļu, kas, pēc viņa uzskata, esot pats lielākais skaits dvēseļu, kas varētu tikt nolādētas (kopš Ādama grēkā krišanas) līdz pat pasaules galam.

Uz kā balstoties viņš izdarījis savu otro aplēsi,— ja ne uz Dieva tēvišķo labsirdību,— netieku gudrs;— un vēl lielākā nesaprašanā esmu par to, kas bijis prātā Fransisko Riberam, kas uzdrošinās agalvot, ka šāda skaita dvēseļu ietilpināšanai nepieciešams laukums, ne mazāks par divsimt itāļu jūdzēm, pareizinātām dubulti.— Droši vien savos aprēķinos viņš ņēmis vērā seno romiešu dvēseles, par kurām lasījis, nepadomājot, cik ļoti tām, astoņpadsmit gadsimtos lēni dilstot, jābūt sarukušām, lai tobrīd, kad viņš aplēsi rakstīja, no tām gandrīz nekas nebūtu palicis pāri.

Lesija laikā, kas, šķiet, bijis aukstasinīgs cilvēks, šīs dvēselītes bijušas neiedomājami sīciņas.

Vēl mazākas tās ir tagad

Bet nākamajā ziemā atklāsim, ka tās vēl vairāk sarukušas; tātad, ja mēs turpināsim šo pāreju no maza uz mazāku un no mazāka uz neko, es ne mirkli nevilcinos apgalvot, ka ar šādu ātrumu pusgadsimta laikā mums vispār neatliks nevienas dvēseles, bet, tā kā, paejot šim laikam, diezin vai kristīgā ticība pastāvēs, tad viens labums no tā atlēks — gan dvēseles, gan ticība iznīks vienlaicīgi.

— Esi slavēts, Jupiter! esiet slavēti, visi pārējie pagānu dievi un dievietes! jo jūs no jauna sāksiet darboties, Priāpam sekojot jums pa pēdām.— Tie tik būs jautri laiki!— Bet kurp tad es? Kādās aizraujošās trakulībās grasos mesties? Es,— kuram nolemts tikt aizrautam šo prieku vidū un baudīt tos vienīgi tik daudz, cik varu smelties savā iztēlē. Paliec mierā, nelga gatavais, un netraucē stāstīt tālāk!

PIECPADSMITA NODAĻA

Tā kā, atkārtoju, «man netīk no nekā radīt noslēpumus»— uzticēju to pasta puisim, tikko bijām nobraukuši no bruģa; atbildot uz šo pagodinājumu, viņš noplīkšķināja ar pātagu; ilkss zirgam rikšojot, bet otrajam ne īsti rikšojot, ne lēkšojot, mēs diešus aulēkšojām uz Eī-o-klošē, kas kādreiz bijusi izslavēta par labskanīgāko zvanu spēli pasaulē,— taču mēs izdancojām tai cauri Dez mūzikas,— jo zvani šajā pilsētā (tāpat kā, taisnību sakot, visā Francijā) bija stipri bojāti.

U11 tā, braucot ar visu iespējamo ātrumu, no Eī-o-klošē ierados Hikskūrā;

no Hikskūras ierados Pekinjī, un

no Pekinjī ierados AMJĒNA, pilsētā, par kuru nevaru pastāstīt jums neko vairāk par to, ko jau reiz stāstīju,— un proti,— ka Žanetona šeit apmeklējusi skolu.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

No visām neērtībām, kas līdzīgi vējam elsdamas pūsdamas pluina ceļotāju karietes brezentu, visapnicīgākā un mokošākā ir tā, kuru grasos aprakstīt un no kuras (ja vien jums, kā daudziem citiem, līdzi nebrauc avance courier, lai to novērstu) nav glābiņa; un šī neērtība ir šāda,—

ka, pat juzdami nepārvaramu dziņu nosnausties, kaut arī jūs, iespējams, pa labākajiem ceļiem šķērsotu skaistāko apvidu ērtākajā karietē pasaulē,— vēl vairāk — kaut arī jūs būtu pārliecināts, ka varētu nogulēt piecdesmit jūdžu no vietas, ne reizes neatverot acis,— ko nu, vēl vairāk — kaut arī jūs būtu tikpat nesatricināmi pārliecināts kā par jebkuru Eiklīda patiesību, ka iemidzis jūs visādā ziņā justos tikpat labi kā nomodā,— varbūt — pat vēl labāk,— tomēr nemitīgā maksāšana par zirgiem katrā stacijā — līdz ar nepieciešamību šā iemesla dēļ bāzt roku kabatā un izvilkt no turienes trīs livrus un piecpadsmit sū (pa vienam vien sū), tik ļoti kaitē jūsu nodomam, ka jūs to varat īstenot vienīgi sešu jūdžu garumā (vai, augstākais, deviņu jūdžu, ja attālums ir pusotras stacijas)— kaut arī runa būtu par jūsu dvēseles glābšanu.

Es ar viņiem norēķināšos atri vien,— sacīju,— jo noteikto naudas summu, iepriekš sagatavotu un papīrā ietītu, visu ceļu turēšu rokā.— Tad man nekas cits nebūs jādara, sacīju (iegrozīdamies snaudai) — kā vienā mierā jāiemet šis

papīrītis pasta puiša cepurē, nesakot ne vārda.— Taču te pietrūkst divu sū dzeramnaudai — vai iemaldījusies divpadsmit sū monēta no Luija XIV laikiem (kas izņemta no apgrozības),— vai no iepriekšējās stacijas palicis parāds viena livra un dažu liāru apmērā, ko mesjē aizmirsis; šī izskaidrošanās (jo aizmidzis cilvēks nespēj pa īstam strīdēties) jūs pamodina, taču vēl ir iespējams no jauna saldi iesnausties, vēl miesa var uzveikt garu un atgūties no šiem miega traucējumiem,— bet tad,— ak Dievs!— atklājas, ka esat samaksājis tikai par vienu staciju,— kaut gan nobrauktas pusotras; tas liek jums izvilkt no kabatas pasta ceļvedi, kurā burti ir tik sīki, ka piespiež jūs atvērt acis, vai nu jums tas patīk vai ne; tad kirē kungs piedāvā jums šķipsnu tabakas — vai nabaga kareivis rāda jums savu kāju,— vai kāds ar izdzītu tonzūru pastiepj ziedojumu šķirstiņu,— vai cisterciešu mūķene grib apslacīt jūsu karietes riteņus (tiem šī apslacīšana nav nepieciešama;— bet viņa apzvēr pie savas mūķenes kārtas, mazinot tās ietekmīgumu, ka ir nepieciešama); nu jums visi šie jautājumi jāizlemj vai jāpārdomā, ko darot, jūsu garīgie spēki pamostas — varat raudzīt tos no jauna iemidzināt, kā nu protat.

Neatgadījusies viena no šīm likstām, es būtu palaidis garām Šantijī zirgu staļļus.

Bet, tā kā pasta puisis sākumā dievojās, bet pēc tam nekaunīgi sāka tiepties, ka uz divu sū monētas nekas nav uzspiests, atvēru acis, lai pārliecinātos,— un, saskatījis spiedogu uz tās tikpat skaidri kā savu degunu,— dusmās izlēcu no karietes un tāpēc uz visu Šantijī noraudzījos naidīgi.— Kaut ari pamēģināju šādā noskaņojumā nobraukt tikai trīsarpus stacijas, uzskatu, ka tas ir vislabākais veids pasaulē, kā ātrāk tikt uz priekšu; jo šādā garastāvoklī reti kāds objekts šķiet sevišķi pievilcīgs — jums ir maz vai pat nav nemaz iemesla apstāties, tāpēc es izbraucu caur Sendenī, nepagriezis galvu pat ne tik, lai kaut aci uzmestu abatijai.

— Viņu krāšņās bagātību krātuves! blēņas un pasakas!— Ne par vienu no tām, ja neņem vērā viņu dārglietas, kas visas ir viltotas, nedotu pat trīs sū, varbūt vienīgi par Jūda vējlukturi;— arī par to tikai tāpēc, ka satumst un tas var noderēt.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

— Pliukš — pliukš,— pliukš — pliukš,— pliukš — pliukš, tātad šī ir Parīze!— sacīju (joprojām tajā pašā noskaņo-

jumā),— un šī ir Parīze!— hm!— Parīze!— izsaucos, atkārtodams šo vārdu trešo reizi,

Pirmā, skaistākā, krāšņākā!— tomēr ielas ir nejaukas.

Bet izskats tai, jādomā, labāks nekā smaka.— Pliukš, pliukš,— pliukš, pliukš;— kādu troksni tu sacel!— it kā lāga ļautiņiem rūpētu uzzināt par kādu melnās drēbēs ģērbtu bālu vīru, kuram piekritis gods, ka deviņos vakarā viņu ieved Parīzē pasta puisis dzeltenbrūnā ādas kamzolī ar sarkaniem atlokiem!— Pliukš, pliukš,— pliukš, pliukš,— pliukš, pliukš.— Gribētu, ka tava pātaga

—   Taču te izpaužas tavas tautas gars, tāpēc pliukšķini pliukšķini vien tālāk.

Paskat tik!— un neviens negriež ceļu!— bet, kaut vai pašā PIEKLĀJĪBAS SKOLA atrazdamies,— ja sienas noķ ītas,— vai jūs varētu rīkoties savādāk?

—  Un saki, lūdzams, kad šeit iededz laternas? Kā!— vasaras mēnešos nekad?— Vai tu re! ir nu gan zaļa dzīvīte!— Ak, debešķīgi!— asprātība un glaimi — glaimi un asprātība — asprātība un glaimi, encore —

—  Grēciniekam tas ir par daudz.

Nē, tādu rupjību es nevaru paciest. Kā gan šis bezkaunīgais kučieris drīkst sarunāt tik daudz neķītrību izģindušajam kleperim? Vai tad tu neredzi, draugs, ka ielas ir tik nejēdzīgi šauras, ka visā Parīzē nav vietas, kur apgriezt ķerru? Pasaules brīnišķīgākajā pilsētā nebūtu bijis par ļaunu atstāt tās mazliet platākas; vēl vairāk — kaut ikviena no tām būtu tik plata, ka cilvēks (kaut vai sev par apmierinājumu) zinātu, pa kuru ielas pusi iet.

Viens — divi — trīs — četri — pieci — seši — septiņi astoņi — deviņi — desmit.— Desmit ēdienmāju un divtik daudz bārddziņu veikaliņu! un visi redzēti trīs minūšu brauciena laikā! Varētu domāt, ka visas pasaules pavāri, tiekoties ar bārddziņiem kādās lielās un jautrās dzīrēs, vienodamies sacījuši:——«Brauksim un apmetīsimies uz dzīvi Parīzē: frančiem

patīk sātīgi paēst;— viņi ir gardēži; mēs tur celsimies

godā; ja franču dievs ir viņu vēders,— viņu pavāriem jābūt kungiem; un, tā kā pūderēta parūka taisa vīru, bet parūku meistars — parūku,— ergo,— sacījuši bārddziņi,— mēs celsimies vēl lielākā godā,— mēs būsim augstāki par jums visiem,— kļūsim vismaz par capitouls,— pardil mēs nēsāsim zobenu!»—

—  Un tā, varētu apzvērēt (vismaz sveču gaismā taču uz to nevar paļauties , viņi dara līdz pat šai dienai.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Frančus, protams, pāprot — taču, vai tā ir viņu vaina, ka viņi pārāk skopi izskaidro savu rīcību un nerunā tik īsi un skaidri, kā varētu sagaidīt tik svarīgā jautājumā, kuru turklāt mēs, visai iespējams, apstrīdēsim,— vai arī vaina pilnībā gulstas uz mums, jo mēs ne allaž tik labi protam viņu valodu, lai zinātu «kas viņiem aiz ādas»,— neņemos spriest; taču man nav šaubu, ka, apgalvojot: «Kurš redzējis Parīzi, redzējis visu», viņi droši vien domājuši tos cilvēkus, kas Parīzi redzējuši dienas gaismā.

Apskatīt pilsētu sveču gaismā — es atsakos;— jau iepriekš sacīju, ka uz sveču gaismu nevar paļauties,— un atkārtoju to vēlreiz; taču ne jau tāpēc, ka to gaisma un ēnas pārāk asas — vai nokrāsas saplūst,— vai zūd gan skaistums, gan saskaņa utt., jo tā nav tiesa;— taču sveču gaisma ir ļoti mānīga tajā ziņā, ka diezin vai starp piecdesmit cilvēkiem ir tāds zibeņzellis, kurš paspēs, kā nākas, novērtēt visas piecimt savrupmājas, ko jums uzskaitīs Parīzē,— un, pēc vispieticīgākajiem aprēķiniem, piecsimt skaistākās lietas (pieļaujot, ka katrā savrupmājā atrodas pa vienai skaistai lietai), kuras sveču gaismā vislabāk aplūkot, izjust, uztvert un izprast (kas, starp citu, ir Lilija citāts).

Šis uzskaitījums nav ņemts no franču statistikas datiem; tajā vienkārši konstatēts,—

ka, vadoties no pēdējiem datiem, kas iegūti 1716. gadā, pēc kura ielu skaits ievērojami pieaudzis, Parīzē ietilpst deviņsimt ielu, viz.:

rajonā, ko sauc par Sitī,— piecdesmit trīs ielas,

Senžaka vai Lopkautuvju rajonā — piecdesmit piecas ielas,

Sentoportīnas rajonā — trīsdesmit četras ielas,

Luvras rajonā — divdesmit piecas ielas,

Palērojala vai Sentonorē rajonā — četrdesmit deviņas ielas,

Monmartrā — četrdesmit viena iela,

Sentostašā — divdesmit deviņas ielas,

Tirgus rajonā — divdesmit septiņas ielas,

Sendenī — piecdesmit piecas ielas,

Senmartēnā — piecdesmit četras ielas,

Senpola vai Mortellerī rajonā — divdesmit septiņas ielas,

Grēves rajonā — trīsdesmit astoņas ielas

Sentavuā vai Bererī — deviņdesmit ielas,

Marē vai Templā — piecdesmit divas ielas,

Sentantuānā — sešdesmit astoņas ielas,

Mobēra laukuma rajonā — astoņdesmit viena iela,

Senbenuā — sešdesmit ielu,

Sentandrē Dezāra rajonā — piecdesmit viena iela,

Luksemburgas rajonā — sešdesmit divas ielas

un Senžermēnā — piecdesmit piecas ielas; pa ikvienu no tām var staigāt, bet, kad būsiet dienas gaismā pamatīgi apskatījuši šīs ielas ar visu, kas pie tām pieder,— vārtiem, tiltiem,

laukumiem, statujām un turklāt apstaigājuši visas šo

rajonu draudžu baznīcas, visādā ziņā iegriežoties ari Senroka un Sulpīcija baznīcās, un nobeiguši šo apskati ar gājienu uz četrām pilīm, kuras varat aplūkot vai nu ar, vai bez statujām un gleznām, kā pats vēlaties —

—   tad būsiet redzējuši

—          taču nav vajadzības pateikt to priekšā, jo Luvras portikā jūs pats izlasīsiet šādus vārdus:—

NAV TĀDAS TAUTAS, TĀDAS PILSĒTAS,

KAS PARĪZEI — KAUT MAZLIET!— LĪDZINĀS!*

Francūži par visu diženo runā dzīvespriecīgi; un tas ir viss, ko šajā sakarā var piebilst.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Vārds dzīvespriecīgi (kas minēts iepriekšējās nodaļas beigās), vedina mūs (tas ir, autoru) domāt par vārdu žultairiiba, it īpaši, ja viņam par to ir kaut kas sakāms. Ne jau balstoties uz šo vārdu analīzi — vai vadoties no viņu kopīgām iezīmēm vai ģenealoģijas — šķiet, ka starp tiem pastāv daudz stiprāks pamats savienībai nekā satrp gaismu un tumsu vai kādiem citiem diviem nesamierināmiem pretstatiem dabā,— tā ir vienīgi autora prasme uzturēt labu saskaņu starp vārdiem, tāpat kā politiķi to uztur starp cilvēkiem,— nezinādami, cik drīz viņiem var rasties nepieciešamība pretstatīt tos vienu otram;— tā kā šāds brīdis nupat pienācis, es, lai atrastu vārdam vietu sev pa prātam, šeit uzrakstu

ŽULTAINĪBA

* Non orbis gentem, non urbem gens habet ullam … ulla parem.— Pasaulē nav otras tādas tautas, nevienai tautai nav pilsētas … līdzīgas šai (lafin.)

Aizbraucot no Šantijī, paziņoju, ka tā ir vislabākā noskaņa, kādā visātrā' var tikt uz priekšu ceļojot, taču izteicu to tikai kā savu viedokli. Pie šādiem uzskatiem turos vēl joprojām; vienīgi toreiz es nebiju pietiekami izbaudījis uz savas ādas šādas rīcības sekas, lai piebilstu kaut arī jūs trauksities uz priekšu kā divi deviņi, taču tai pašā laikā sagādāsiet sev neērtības; tāpēc es šeit tsakos no uļošanas reizi par visām reizēm lai auļo uz veselībām tas, kam tā patīk: man tā radījusi gremošanas traucējumus pēc sātīgām vakariņām un izsaukusi žultainu caureju, kas man uzdzina sākotnējo noskaņojumu, kādā uzsāku ceļojumu un kādā tagad laidīšu uz Garonnas krastiem.

Nē — nevaru kavēties ne mirkli, lai raksturotu šo

tautu — viņas garu,— tikumus,— paražas,— likumus,— reliģiju,— valsts pārvaldi, rūpniecību,— tirdzniecību, finanses ar visiem līdzekļiem un slepenajiem avotiem, kas tās uztur, kaut gan esmu šai ziņā gudrāks par gudru, pavadījis starp francūžiem trīs dienas un divas naktis un to vien tik darījis, kā vācis ziņas un prātojis par šiem jautājumiem.—

Tomēr — tomēr man jābrauc tālāk,— ceļi ir bruģēti attālums starp pilsētām īss — dienas garas pašlai ir tikai dienas vidus — paspēšu ierasties Fontenblo pirms karaļa.

Vai tad viņš grasījās uz turieni doties?— Kā lai es to zinu…

DIVDESMITA NODAĻA

Nudien, nevaru ciest klausīties kādu cilvēku, it sevišķi, ja tas ir ceļotājs, žēlojamies, ka Francijā nevar pārvietoties tik ātri kā Anglijā, kur tai pašā laikā consideratis consideraudis mēs pārvietojamies daudz ātrāk; šai sakarībā, allaž paturot prātā, ka, ja jūs apkraujat braucamrīkus ar bagāžas kalniem no priekša un aizmugures un tad paskataties uz viņu nīkulīgajiem zirģeļiem un to barības mazumiņu, ko franči tiem dod, tad tīrais brīnums, ka tie vispār kust no vietas. Ar šiem lopiņiem neapietas kristīgā garā; un tālab man ir skaidrs, ka franču zirgs nezinātu, uz kuru pusi griezties, ja nebūtu šo divu vārdiņu *»**U n****, kuri zirgam dod tādu mundrumu, it k~ jūs tam būtu iebēruši uzu sieku. Tā kā šie vārdi naudu nemāk no visas sirds vēlētos tos pateikt lasītājam,— taču šeit rodas rūtības tie jāpasaka bez aplinkiem un jāizrunā ļoti skaidri, citādi tam nebūs nekādas nozīmes,— bet, ja es

runātu bez aplinkiem,— lai gan viņu svētības savos guļamkambaros par tiem pasmietos,— zinu pārāk labi, ka viesistabās viņi mani asi norātu; šā iemesla dēļ jau labu laiku domāju un pārdomāju, taču veltīgi, ar kādu veiklu paņēmienu vai asprātīgu izdomu es tos varētu pārveidot tā, lai, iztapdams lasītāja tai ausij, kuru viņš atļāvies pievērst man,— neaizskartu otru — viņa iekšējo ausi.

Tinte, apdedzinādama man pirkstus, skubina pamēģināt,— bet, ja es to darīšu,— tam būs ļaunas sekas — tā dedzinās papīru.

— Nē — es neuzdrīkstos!—

Bet, ja gribat uzzināt, kā Andujetas abate un kāda viņas klostera novice pārvarēja šīs grūtības (tikai vispirms novēliet man visu iespējamo veiksmi),— izstāstīšu jums to bez jebkādas vilcināšanās.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tā kā Andujetas abatei, kuras klosteris, kā jūs redzēsiet, ielūkojoties provinču ģeogrāfiskajās kartēs, ko lielā vairumā pašlaik izdod Parīzē, atradās kalnos, kas atdala Burgundiju no Savojas, draudēja anhiloze jeb locekļu stīvums (viņas ceļgala locītavu šķidrums bija sacietējis garajās rīta lūgsnu stundās) —

un viņa bija izmēģinājusi visdažādākās zāles: pirmkārt,

lūgsnas un pateicības dievkalpojumus,— tad — vērsusies pie visiem svētajiem pēc kārtas,— tad — atsevišķi pie katra svētā, kam pirms viņas bijušas stīvas kājas,— tad — pieskārusies slimajai vietai ar visām relikvijām, kas atradās klosterī, galvenokārt ar tā vīra gūžas kaulu, kas reiz dzīvojis Listrā un bijis gaudens kopš jaunības,— tad — gulēt ejot ievīstījusi ceļgalu savā mūķenes autā,— tad — krusteniski likusi uz tā savu rožukroņi,— tad — izmēģinājusi laicīgus līdzekļus un ieziedusi ceļgalu ar eļļām un karstiem dzīvnieku taukiem,— tad — ārstējusi to ar mīkstinošiem un šķīdinošiem apliekamiem,— tad — ar purva malvas, inalvas, trūkumzālītes, balto liliju un trigonelas kompresēm,— tad — izmēģinājusi kokus vai, labāk sakot, to dūmus, turēdama virs klēpja plecu apsegu,— tad — savvaļas cigoriņu, ūdenskrešu, kerbeļu, seseļu un vēlziedes novārījumus,— bet, tā kā nekas visā šajā ārstēšanās laikā nebija līdzējis, abate ļāvās pierunāties izmēģināt Burbonas karstās peldes. Tā, vispirms saņēmusi galvenā inspektora atļauju ārstēt savu ligu,— abate pavēlēja sagatavot visu ceļoju-

mam nepieciešamo. Kāda klostera novice ap gadiem septiņpadsmit, kurai uz vidējā pirksta uzmetusies nagu ēde no pastāvīgās mērcēšanas abates kompresēs utt., bija guvusi tādu ietekmi, ka, atraidot kādu vecu, ar išiasu sirgstošu mūķeni, kuru Burbonas karstās peldes droši vien būtu izārstējušas uz visiem laikiem, jauniņā novice tika izraudzīta par ceļabiedri.

Tika dota pavēle abates veco, ar zaļu vadmalu izoderēto karieti izvilkt dienas gaismā. Klostera dārznieks, iecelts par mūļu dzinēju, izveda abus vecos mūļus, lai izcirptu tiem astes, kamēr divas laicīgās māsas bija nodarbinātas viena ar oderes lāpīšanu, bet otra ar laika zoba driskās sagrauztās dzeltenās apmales piešūšanu; dārznieka palīgs atsvaidzināja mūļu dzinēja cepuri karstās vīna nogulsnēs,-— bet drēbnieks nojumē pretī klostera ēkai gādāja par labskanību, izmeklēdams četrus dučus iejūga zvaniņu un, piekarinot tos pa vienam, izsvilpodams katra melodiju.

Andujetas galdnieks un kalējs kopīgi apspriedās par

riteņiem, un nākamajā rītā septiņos uzpostā kariete stāvēja pie klostera vārtiem.— Jau stundu agrāk divās rindās tur bija nostājušies nabagi.

Andujetas abate, novices Margaritas balstīta, lēnām tuvojās karietei; abas bija ģērbušās baltā, ar melniem rožukroņiem kaklā.

— Šo krāsu pretstatā izpaudās atturīgs svinīgums; abas ceļotājas iekāpa karietē; mūķenes, tērpušās tādās pašās drēbēs — šķīstas jaunavības simbolā , nostājās pa vienai katrā klostera logā, un, kad abate un Margarita pacēla galvas,— ikviena (tikai nabaga ar išiasu sirgstošā mūķene ne) ikviena no viņām, pavēcinājusi ar galvauta stūri,— noskūpstīja savu lilijbalto roku, kas bija šo sveicenu mājusi. Labā abate un Margarita, pēc svēto parauga sakrustojušas rokas uz krūtīm,— pacēla acis uz debesīm, bet pēc tam uz mūķenēm,— it kā sakot: «Dievs lai jūs svētī, dārgās māsas!»

Atzīstos, ka šis stāsts mani saista, un es vēlētos, kaut pats tur būtu bijis.

Dārznieks, kuru tagad saukšu par mūļu dzinēju, bija strups, spēcīgs, drukns, labsirdīgs, pļāpīgs lāga puisis, kurš savu galvu daudz neapgrūtināja ar prātojumiem, kā un kad kaut kas dzīvē notiek, tāpēc par ieķīlāto mēnešalgu bija iegādājies borrachio jeb ādas maisu ar vīnu un novietojis to karietes aizmugurē, apsegdams ar rupjas vadmalas ceļamēteli, lai pasargātu no saules; un, tā kā laiks bija karsts un puisis savus spēkus netaupīja, desmitreiz vairāk soļodams nekā sēdēdams uz bu-

kas,— viņam radās iespēja biežāk, nekā to prasīja daba, uzturēties karietes aizmugurē, līdz, nepārtraukti šurpu turpu staigājot, bija iznācis tā, ka viss viņa vīns bija iztecējis pa maisa likumīgo atveri, pirms ceļojums nebija veikts vēl ne pusē.

Cilvēks ir ieraduma vergs. Dienā bija valdījusi tveice,— vakars bija brīnišķīgs,— vīnam nebija trūcis stipruma,— Burgundijas pakalni, uz kuriem tas auga,— krauji,— to pakājē atradās ēnaina zemnieku māja, virs kuras durvīm piestiprinātais mazais, kārdinošais efejas zariņš šūpojās pilnīgā saskaņā ar viņa alkām,— maigs vējiņš cauri lapotnei skaidri čukstēja: «Ienāc,— ienāc,— izslāpušais mūļu dzinēj,— ienāc!»

Mūļu dzinējs bija Ādama dēls; nav vajadzības man te piebilst vēl kaut vārdu. Viņš krietni uzšāva katram mūlim ar pātagu, un, to darīdams, paskatījās uz abati un Margaritu,— it kā sacīdams: «Šeit es esmu!»,— vēlreiz skaļi nošiniukstināja pātagu,— it kā sacīdams mūļiem: «Kustieties!»;— tad, aizlavījies karietes aizmugurē, viņš ielavījās mazajā krodziņā kalna pakājē.

Mūļu dzinējs, kā jau sacīju, bija maza auguma, jautrs un runātnīgs puisis, kas nebēdāja ne par rītdienu, ne par to, kas bijis, ne arī par to, kas nāks pēc rītdienas, ja vien viņš dabūja savu burgundieša mēriņu un izdevību pie reizes pakulstīt mēli; tāpēc viņš iegrima pļāpāšanā par to, ka esot Andujetas klostera galvenais dārznieks utt., utt., un aiz draudzības pret abati un Margaritu, kas ir tikai novice, pavadot viņas no pašas Savojas pierobežas utt., utt.,— un ka abatei no lūgšanām piemeties šķīsts uzpampums,— un kādas ārstniecības augu nešļavas viņš savācis, lai šķīdinātu šķidrumu ceļgalā utt., utt.,— un ka gadījumā, ja Burbonas ūdeņi nepalīdzēšot slimajai kājai,— viņa viegli vien varot sākt klibot ar abām kājām utt., utt., utt.— Viņš tā aizrāvās ar stāstījumu, ka pilnīgi aizmirsa tā varoni — un tai līdzi arī jauniņo novici, un, ko vēl vairāk nekā abas minētās viņam neklājās aizmirst,— abus mūļus. Tā kā tie ir dzīvnieki, kas piekrāps ikvienu uz pasaules, tāpat kā viņu vecāki piekrāpuši viņus,— bet, nevarēdami novelt savu pienākumu nastu uz kādu, kas zemāks par viņiem (kā to var vīrieši, sievietes un dzīvnieki),— viņi to mētā sāniski, gareniski, atmuguriski, augšup un lejup, kā vien mācēdami. Filozofi, lai cik ētiski būdami, nekad nav šo jautājumu, kā nākas, apskatījuši;— kā lai par to būtu ieprātojies nabaga iereibušais mūļu dzinējs? Viņš neprātoja nemaz;— pienācis laiks mums to darīt. Atstāsim šo laimīgāko un bezrū-

plgāko no visiem mirstīgajiem viņa stihijas virpulī un parūpēsimies par mūļiem, abati un Margaritu.

Mūļu dzinēja pēdējo divu plīkšķu skubināti, dzīvnieki bija mierīgi kāpuši kalnup, kamēr tikuši tajā apmēram līdz pusei, kad vecākais no viņiem, viltīgs un apķērīgs vecs velns, ceļa pagriezienā pašķielējis sānis un pamanījis, ka dzinēja aizmugurē nav,

—    Velns parāvis,— viņš nolamājās,— tālāk es neiešu!

Bet, ja es eju,— atsaucās otrs,— lai no manas ādas taisa

bungas!

—   Un tā lielā vienprātībā viņi apstājās

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Uz priekšu, ei, jūs!— teica abate.

Nū u — u!— sauca Margarita.

Tiš š, tiš š,— tiš š,— tišināja abate.

Fjū — f — f,— fjū — f — f — svepstēja Margarita, savilkusi piemīlīgās lūpiņas it kā uz ūjināšanu vai svilpošanu.

Bum — bum — bum —!— Andujetes abate ar zeltītā spieķa galu dimdināja karietes grīdu.

Vecais mūlis izlaida p —.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

—           Mēs esam beigtas un pagalam, mans bērns,— abate sacīja Margaritai,— mēs te nosēdēsim visu nakti,— mūs aplaupīs,— mūs izvaros!

Mūs izvaros,— sacīja Margarita,— tikpat droši, kā divreiz divi ir četri!

Sancta Marial— iesaucās abate (aizmirsdama uzrunai

pievienot O),— kālab es ļāvu šim sasodītajam stīvajam ceļgalam sevi uzveikt? Kālab es atstāju Andujetas klosteri? Un kālab tu neatļāvi savai kalponei neaptraipītai nostaigāt līdz kapam?

—           Ak, mans pirksts! mans pirksts!— ievaimanājās novice, kļūdama rosīga, padzirdējusi vārdu kalpone.— Kāpēc es nebiju mierā iegrūst to šeit vai tur, labāk vienalga kur, tikai ne šajā ķezā?

Ķezā!— sacīja abate.

Ķezā!— attrauca novice, jo šausmas bija aptumšojušas

viņas sapratu.— Viena neapjedza, ko runa,— otra —, ko atbild.

Ak, mana jaunavība! jaunavība!— gaudās abate. navība!— navība!— šņukstēdama atkārtoja novice.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

—           Mana dārgā māte,— ierunājās novice, mazliet atguvusies,— esot divi pārbaudīti vārdi, kuri, kā man stāstīts, varot piespiest jebkuru zirgu, ēzeli vai mūli kāpt kalnā, vai nu viņš to grib, vai negrib,— lai cik stūrgalvīgs vai ļaunprātīgs būdams, tikko tos izdzirdot, tā paklausot. Tad jau tie ir burvju

vārdi!— neaprakstāmās šausmās iesaucās abate. Nē,—

mierīgi atbildēja Margarita,— taču tie ir grēcīgi vārdi. Kas

tie ir par vārdiem?— vaicāja abate, viņu pārtraukdama. Grēcīgāku par tiem nav,— atbildēja Margarita,— tos izrunāt ir nāves grēks, un, ja mūs izvaros un mēs mirsim,

nesaņēmušas atlaidi par tiem, tad abas nokļūsim… Bet man

taču tu vari tos pateikt?— vaicāja Andujetas abate. Tos,

mana dārgā māte,— atbildēja novice,— vispār nedrīkst izrunāt; to darot, asinis no visa ķermeņa saskries sejā. Bet tu

vari tos iečukstēt man ausī,— neatlaidās abate.

Dievs! vai tev nebija neviena sargeņģeļa, ko sūtīt uz krodziņu kalna pakājē?— Vai neatradās neviena augstsirdīga un draudzīga gara, kam tobrīd nebija ko darīt? neviena spēka dabā, kas, vēsti nesdams, liktu ietrīsēties artērijai, kas ved uz mūļu dzinēja sirdi, un atrautu viņu no dzīru galda?— nevienas saldas menestrela dziesmas, kas atsauktu viņa atmiņā abates un Margaritas gaišos tēlus ar melnajiem rožukroņiem?

—   Celies! celies!— bet ir jau par vēlu:— briesmīgie vārdi

šajā brīdī jau tiek izrunāti,— taču kā tos izteikt? Jūs, kas

spējat runāt par itin visu pasaulē, neaptraipot savas lūpas,— pamāciet mani,— rādiet man ceļu!

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

—           Visus grēkus, lai kādi tie būtu,— sacīja abate, kuru posts, kādā viņas atradās, bija pārvērtis par kazuisti,— mūsu klostera biktstēvs uzskata vai nu par nāves grēkiem, vai grēkiem, kas pelna piedošanu: cita dalījuma nav.— Tātad, ja grēks, kas pelna piedošanu, ir niecīgākais un vieglākais no visiem grē-

kiem,— tad, dalot to uz pusēm,— vienalga, vai nu uzņemoties pusi no tā un otru pusi atstājot,— vai uzņemoties visu grēku un draudzīgi daloties tajā ar kādu citu cilvēku,— tas kļūst tik vājš, ka vispār nav vairs uzskatāms par grēku.

—            Tāpēc es nesaskatu nekā grēcīga, ja saka kaut simtreiz no vietas bou, bou, bou, bou, bou, bou, nedz arī kaut ko piedauzīgu, ja izrunā balsienu ger, ger, ger, ger, ger no rīta lūgsnas līdz vakara lūgšanai.— Tālabad, mana dārgā meita,— turpināja Andujetas abate,— es sacīšu bou, bet tu teiksi ger\ un, tā kā fou Savukārt nav grēcīgāks par bou,— tu teiksi fou,— bet es piebalsošu (tāpat kā ar fa, sol, la, re, mi, do mūsu vakara dievkalpojumos), sakot ter.— Atbilstoši sacītajam abate, uzdodama toni, iesāka tā:

Abate 1 Bou bou bou

Margarita] ger ger ger.

Margaritai Fou——fou fou

Abate J ter— ter ter.

Abi mūļi atbildēja uz pazīstamajām melodiskajām skaņām

ar astes vēzieniem; taču tas arī bija viss. Pamazām tas

iedarbosies,— sacīja novice.

Abate ļ Bou — bou — bou — bou — bou — bou — Margaritai ger, ger, ger, ger, ger, ger.

—    Vēl ātrāk!— sauca Margarita.

—  Fou, fou, fou, fou, fou, fou, fou, fou, fou.

—    Vēl ātrāk!— sauca Margarita.

—  Bou, bou, bou, bou, bou, bou, bou, bou, bou.

—           Vēl ātrāk!— Dievs lai mani pasargā!— sacīja abate. —Viņi mūs nesaprot!— iesaucās Margarita. Toties velns

saprot,— sacīja Andujetas abate.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kādus milzu plašumus esmu apskrējis!— par cik grādiem pavirzījies tuvāk siltajai saulei un cik daudz skaistu un lielu pilsētu redzējis, kamēr jūs, kundze, lasījāt un pārdomājāt šo stāstu!— Pabiju FONTENBLO, SĀNSA, ŽUANJl, OKSĒRA, DIŽONA — Burgundijas galvaspilsētā, SALONA un MĀKOŅA — Makonijas galvaspilsētā — un vēl divdesmit citās pa ceļam uz LIONU;— un tagad, kad esmu tām izskrējis cauri, es drīzāk jums varētu pastāstīt par tikpat daudzām tirdzniecības pilsētām uz mēness nekā pateikt kaut vienu vārdu par šīm. Lai

kā es censtos, vismaz šī nodaļa, ja ne abas — gan šī, gan nakamā, būs galīgi neizdevušās.

—   Tas ir gan dīvains stāsts, Tristram!

Ak vai, kundze! ja šī

būtu skumīga pamācība par krustu,— par mieru, ko iemanto lēnprātīgie, vai atteikšanās saldmi,— nejustu nekādu grūtību, vai arī, ja būtu iedomājies rakstīt par vistīrākajām dvēseles abstrakcijām un par to gudrību, svētumu un apceri, no kā cilvēka garam (kad tas atšķiras no miesas) būs pārtikt mūžīgi mūžos,— jūs būtu guvusi dziļāku apmierinājumu.

—           Vēlētos, kaut es nekad nebūtu šo nodaļu uzrakstījis; bet, tā kā es nekad neko neizsvītroju,— pamēģināsim ar dažiem godīgiem līdzekļiem bez kavēšanās izmest to no galvas.

—           Pasniedziet man, lūdzama, manu āksta cepuri!— Bīstos, ka jūs sēžat tai virsū, kundze,— tā atrodas zem spilvena;— gribu to uzlikt galvā.

—           Ak tu tētīt!— tā jau pusstundu jums galvā!— Tad lai tā tur arī paliek kopā ar

Fa — ra didl — di

un fa — ri didl — d

un hai — dam,— dai — dam,

fidl dam — s.

Bet tagad, kundze, man šķiet, varam mēģināt pamazītēm doties tālāk.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Viss, kas jums par Fontenblo jāsaka (gadījumā, ja kāds jautā), ir tas, ka tā atrodas četrdesmit jūdzes (mazliet uz dienvidiem) no Parīzes liela meža vidū,— ka tai netrūkst diženuma,— ka tur reizi divos trīs gados ierodas karalis ar visu savu galmu, lai izklaidētos medībās,— un ka šīs medību izpriecas laikā ikvienam labāko aprindu angļu džentlmenim (nevajag aizmirst, ka arī jūs tāds esat) var pagādāt kādu zirģeli, ar ko piedalīties medībās, vienīgi jāuzmanās parikšot garām karalim.

Tomēr divu iemeslu dēļ par to nevajadzētu nevienam skaļi stāstīt.

Pirmkārt, tādēļ, ka tad minētos zirģeļus būs grūtāk dabūt, un, otrkārt,— šajā apgalvojumā nav neviena patiesa vārda.— Allonsl

4UZ

Runājot par SĀNSU,— to jūs varat ātri raksturot, pasakot vienu teikumu: «Tur atrodas arhibīskapa sēdeklis.»

Kas attiecas uz ŽUANJĪ, man šķiet, jo mazāk par to runā, jo labāk.

Taču par OKSĒRU es varētu runāt bezgalīgi; jo lielajā turnejā pa Eiropu, kurā mani galu galā pavadīja tēvs pats (baidīdamies uzticēt kādam citam) kopā ar tēvoci Tobiju, Trimu, Obadiju un lielāko daļu mūsu ģimenes locekļu, trūka tikai manas mātes, kas bija ieņēmusi galvā domu uzadīt tēvam platas vilnas bikses (gluži parastu lietu) un, neļaudama izjaukt savu nodomu, palika mājās, Šendijholā, lai mūsu prombūtnes laikā rūpētos par saimniecību. Šajā turnejā, atkārtoju, tēvs divas dienas mūs aizturēja Oksērā, un, tā kā viņa pētījumi allaž bija tādas dabas, ka atrastu barību pat tuksnesī,— viņš atstājis man pietiekami daudz materiālu, lai runātu par OKSĒRU. īsi sakot, lai kurp mans tēvs dotos — bet šajā ceļojumā pa Franciju un Itāliju tas izpaudās skaidrāk nekā jebkurā citā viņa dzīves posmā —,viņa ceļš, šķiet, tik tālu aizlocījās sānis no tā, pa kuru bija staigājuši ceļotāji pirms viņa,— viņš redzēja karaļus, galmus un visu nokrāsu zīdus tik neparastā gaismā un viņa iespaidi un spriedumi par ļaudīm, tikumiem un paražām tajās zemēs, kuras mēs apceļojām, tik ļoti atšķīrās no pārējo mirstīgo, sevišķi no tēvoča Tobija un Trima iespaidiem un spriedumiem (nemaz nerunājot par mani), un, lai mērs būtu pilns, nejaušības un likstas, ar kurām mēs nemitīgi sastapāmies un kurās pastāvīgi iekritām, pateicoties tēva teorijām un uzskatiem,— bija tāds bezjēdzības, juceklīguma un traģikomisma sajaukums,— ka, apkopojot šos piedzīvojumus,— turneja izskatās tik ļoti atšķirīga nianšu un noskaņu ziņā no jebkura Eiropas ceļojuma, kāds jebkad veikts,— ka uzdrošinos apgalvot — tā būs tikai uri vienīgi mana vaina,— ja šīs piezīmes nelasīs ikviens ceļotājs un ceļojumu aprakstu lasītājs, kamēr vien cilvēki ceļos vai — kas nozīmē to pašu — kamēr cilvēkiem beidzot neienāks prātā palikt uz vietas.

Taču šo apjomīgo ķīpu izārdīt vēl nav īstais laiks, no tās jāizvelk pāris smalku pavedienu, vienīgi lai atminētu noslēpumu, kādēļ mans tēvs uzturējās OKSĒRĀ.

—  Ja jau esmu ieminējies par to,— šis pavediens ir pārāk smalks, lai to nomētātu, bet, kad tas būs iepīts stāstā, tad tas būs pie vietas.

—  Aiziesim, brāli Tobij,— sacīja mans tēvs,— kamēr vārās pusdienas, uz Senžermēnas abatiju, kaut vai tikai tādēļ, lai

apmeklētu tos ļautiņus, par kuriem tik silti runā mesjē

Segjē. Esmu gatavs apmeklēt vienalga kādus ļautiņus,—

sacīja tēvocis Tobijs; viņš visā ceļojuma laikā bija padevības

iemiesojums. Dievs atpestī!— sacīja mans tēvs,— tās visas ir

mūmijas. Tad jau skūties nevajag,— secināja tēvocis Tobijs. Skūties? Nē!— iesaucās tēvs,— apmeklējums noritēs

sirsnīgāk, ja ieradīsimies neskuvušies. Tā mēs devāmies

ceļā uz Senžermēnu, kaprālim, kas bija piedāvājis savam kungam elkoni atbalstam, noslēdzot gājienu.

—           Viss šeit ir ļoti skaists, ļoti grezns, ļoti krāšņs un ļoti iespaidīgs,— sacīja mans tēvs, uzrunādams sakristānu, jaunu benediktiešu ordeņa mūku,— taču mūs šurp atvedusi ziņkāre apskatīt tās miesas, kuras tik rūpīgi aprakstījis mesjē

Segjē. Sakristāns paklanījās un, vispirms aizdedzis lāpu, ko

viņš allaž turēja pa rokai šādam nolūkam,— ieveda mūs svētā

Heribalda kapenēs. Šeit,— sacīja sakristāns, uzlikdams roku

uz zārka,— atdusas slavens Bavārijas galma princis, kuram triju karaļu pēc kārtas — Kārļa Lielā, Ludviķa Dievbijīgā un Kārļa Plikpaurainā valdīšanas laikā bija liela ietekme valsts pārvaldē un galvenā noteikšana kārtības un paklausības ieviešanā.

—          Tātad viņš bijis vienlīdz dižens,— sacīja tēvocis,— gan kaujas laukā, gan ministru kabinetā.— Jādomā, viņš bijis drosmīgs karavīrs. Viņš bija mūks,— atbildēja sakristāns.

Tēvocis Tobijs un Trims meklēja mierinājumu viens otra acīs,— taču neatrada to.— Mans tēvs ar abām rokām uzsita sev pa vēderu, kā viņš mēdza darīt, kad viņu kaut kas smīdināja līdz asarām, jo, kaut gan viņš ienīda mūkus un pat mūku smaku stiprāk nekā visus elles mošķus,— taču, tā kā sakristāna atbilde bija satriekusi tēvoci Tobiju un Trimu daudz smagāk nekā viņu,— tā bija zināmā mērā uzvara — un viesa viņā vispriecīgāko noskaņojumu.

—           Bet sakiet, lūdzams, kā jūs saucat šo džentlmeni?— tēvs visai uzjautrināts ievaicājās.— Šajās kapenēs,— sacīja jaunais benediktietis,— atrodas svētās MAKSI MAS kauli, kas ieradās no Ravennas, lai pieskartos

—           Svētajam MAKSIMAM,— teica tēvs, aizsteigdamies ar savu svēto sakristānam priekšā.— Viņi abi bija visdiženākie svētie visā mocekļu sarakstā,— tēvs piebilda. Atvainojiet,— sacīja sakristāns,— tas notika, lai pieskartos svētā Žer-

mēna, šās abatijas dibinātāja, kauliem. Un ko viņa ar to

ieguva?— jautāja tēvocis Tobijs. Ko vispār sieviete var

iegūt ar to?— jautāja mans tēvs. Mocekles oreolu,— atbil-

dēja jaunais benediktietis, paklanīdamies līdz zemei un izrunādams šo vārdu pazemīgā, taču tik pārliecinātā balsī, ka uz brīdi atbruņoja manu tēvu.— Domā,— turpināja benediktietis,— ka svētā Maksima šajās kapenēs atdusas četrsimt gadus,

divsimt no tiem pirms pieskaitīšanas svētajiem. Ilgi gan

jāgaida uz paaugstinājumu, brāli Tobij,— sacīja mans tēvs,— šajā mocekļu armijā. Briesmīgi lēni, piedošan', jūsu augstība,— piekrita Trims,— ja nu vienīgi kādam bija pa kabatai maksāt. Es drīzāk to izpārdotu līdz pēdējam,— sacīja tēvocis Tobijs. Esmu gluži tādās pašās domās, brāli Tobij,—

sacīja mans tēvs.

— Nabaga svētā Maksima!— tēvocis Tobijs klusītiņām nočukstēja, kad gājām prom no viņas kapa.— Viņa bija viena no vispievilcīgākajām un visskaistākajām sievietēm kā Itālijā,

tā Francijā,— turpināja sakristāns. Bet kas, pie velna,

noguldīts šeit, viņai blakus?— jautāja mans tēvs, ar savu spieķi

norādīdams uz lielu kapakmeni, kad gājām tālāk. Svētais

Optats, ser,— atbildēja sakristāns. Cik piemērota vieta svētajam Optatam!— atzina tēvs.— Bet kas īsti svētais Optats bija?— tēvs turpināja. Svētais Optats,— atbildēja sakristāns,— bija bīskaps. Nudien, tā jau es domāju,— iesaucās

mans tēvs, pārtraukdams mūku. Svētais Optats!— Kā svētais Optats varēja būt neveiksminieks?— Pie šiem vārdiem tēvs izrāva no kabatas piezīmju grāmatiņu un, jaunajam benediktietim ar lāpu rādot gaismu, pierakstīja svētā Optata vārdu kā vēl vienu apstiprinājumu savai kristāmvārdu teorijai; un, uzdrošinos apgalvot, savos patiesības meklējumos tēvs bija tik nesavtīgs, ka, atradis svētā Optata kapenēs dārgumu krātuvi, viņš nebūtu juties ne uz pusi tik bagāts;— šis īsais mirušo apmeklējums bija tik veiksmīgs kā neviens; un viņa iztēle bija tik dziļi apmierināta ar visu, kas tajā bija rosījies, ka tēvs tūliņ nolēma vēl vienu dienu uzkavēties Oksērā.

Rīt es apmeklēšu pārējos šās godājamās sabiedrības locekļus,— sacīja tēvs, kad mēs šķērsojām laukumu. Kamēr tu pie viņiem ciemosies, brāli Šendij,— sacīja tēvocis Tobijs,— mēs ar Trimu uzkāpsim cietokšņa valnī.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Nu gan iznācis tik neatšķetināms mudžeklis kā vēl nekad,— jo pēdējā nodaļā, vismaz tādā ziņā, ka tā man palīdzēja izkulties cauri Oksērai, esmu veicis divus atšķirīgus

ceļojumus vienā laikā un ar vienu un to pašu spalvas vēzienu, tāpēc ka ceļojumā, par kuru pašreiz rakstu, esmu atstājis Oksēru pavisam, bet tajā, par kuru rakstīšu turpmāk, esmu aizbraucis no Oksēras tikai pa pusei.— Taču katrai lietai ir sava noteikta pilnības pakāpe, un, tiecoties pēc kaut kā aiz tās, esmu nonācis tādā stāvoklī, kādā vēl nav bijis neviens ceļotājs pirms manis,— jo šajā acumirklī mēs ar tēvu un tēvoci pāri Oksēras tirgus laukumam atgriežamies viesnīcā uz pusdienām,— un šajā pašā acumirklī es iebraucu Lionā ar gabalu gabalos izjukušo pasta karieti;— un vēl šajā acumirklī es sēžu skaistā Prindžello [26] celtā paviljonā Garonnas krastā, kuru man ierādījis mesjē Sliņaks un kurā tagad apdziedu visus šos notikumus.

Atļaujiet man sakopot domas un turpināt ceļojumu.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Esmu priecīgs,— sacīju, savā prātā novērtēdams stāvokli, iesoļojot Lionā,— manai karietei juku jukām ar bagāžu samestai ratos, kas lēnām kustēja man pa priekšu,— esmu no visas sirds priecīgs,— sacīju,— ka tā izjukusi gabalu gabalos, jo tagad varu taisnā ceļā doties pa upi uz Aviņonu, kas mani aiznesīs simt divdesmit jūdžu tuvāk ceļojuma galamērķim, un man par to nenodīrās septiņas ādas;— bet, nonācis tur,— prātoju tālāk,— varu noīrēt pāris mūļu vai, ja man patīk, pāri ēzeļu (jo neviens mani nepazīst) un šķērsot Langedokas līdzenumus gandrīz par baltu velti. Sakarā ar šo negadījumu nopelnīšu skaidrā naudā četrsimt livru, kas paliks manā makā; un kur vēl prieks?— prieks, ko iegūšu, būs divtik — divtik vērts. Kādā reibinošā ātrumā,— turpināju jūsmot, sasizdams plaukstas,— laidīšos lejup pa straujo Ronu, atstājot pa labai rokai VIVARI un pa kreisai — DOFINU, tik tikko uzmetot skatienu senlaicīgajām pilsētām VJENNAI, Valansai un Vivjērai! Cik gaiši uzliesmos svece manā gaismeklī, kad, traucot garām Ermitāžas un Kotrotī pakājēm, noraušu piesārtušu vīnogu ķekaru! un cik strauji manās dzīslās uzbangos asinis, redzot, kā tuvojas un attālinās upes krastos uzceltās romantiskās pilis, no kuru gūsta reiz galanti bruņinieki atsvabinājuši

cietējas,— kā ari skatot galvu reibinošās klintis, kalnus, ūdenskritumus un visu to uzbudinošo steigu, ar kādu Daba veido savus meistardarbus!

Turpinot šādus prātojumus, karietes drupu kaudze, kas sākumā man bija likusies diezgan iespaidīga, nemanot manās acīs saruka mazāka un mazāka; no krāsu spilgtuma nebija ne miņas,— zeltījums zaudēja mirdzumu,— un viss šis notikums šķita tik nenozīmīgs,— tik nožēlojams!— tik mazsvarīgs!— un, īsi sakot, kariete likās tik daudzreiz sliktāka par to, kas bija piederējusi Andujetas abatei,— ka jau pavēru muti, lai atdotu to velnam,— kad kāds izmanīgs kariešu labotājs, veicīgi pārmeties pāri ielai, pajautāja, vai mesjē nevēloties likt salabot

savu karieti. Nē, nē,— sacīju, noliedzoši purinādams

galvu. Vai tādā gadījumā mesjē nevēlētos to pārdot?— kariešu meistars turpināja taujāt. Ar vislielāko prieku,— es

sacīju,— dzelzs daļas maksā četrdesmit livru,— stikli ir tikpat daudz vērti,— bet ādu varat ņemt kā piedevu par velti.

Šī pasta kariete,— sacīju, kamēr viņš noskaitīja

naudu,— ienesusi man veselu bagātību!— Bet tāda ir mana parastā saimniekošanas metode, vismaz lielu dzīves likstu gadījumos,— cenšos izsist kaut peniju no katras, kad tās man uzbrūk.

—   Izstāsti, dārgo Dženij, visiem manā vietā, kā es reiz izturējos, kad mani piemeklēja nelaime, kāda vien varēja man uzbrukt kā vīrietim, kas ar pilnām tiesībām lepojas ar savu vīrišķību.

—    Pietiek ar to pašu,— tu sacīji un pienāci man cieši klāt, kad es stāvēju ar bikšu lencēm rokā, pārdomādams par to, kas

nebija noticis. Pietiek ar to pašu, Tristram, un es esmu

apmierināta,— tu sacīji, iečukstot man ausī ***** *;—* *

* * * * * * jebkurš cits vīrietis manā vietā būtu izkritis

zemei cauri.

—   No itin visa var gūt kādu labumu,— es sacināju.

Aizbraukšu uz Velsu pavadīt nedēļas sešas un padzerties

kazas piena sūkalas,— un tādējādi šis starpgadījums būs pagarinājis manu mūžu par gadiem septiņiem. Tāpēc uzskatu, ka bijis nepiedodami no manas puses tik bieži, kā esmu to darījis, vainot Fortūnu, ka tā gluži kā nežēlīga hercogiene, kā es viņu dēvēju, visu mūžū pērusi mani ar neskaitāmām sīkām nelaimēm. Tiešām, ja man ir kāds iemesls uz viņu turēt ļaunu prātu, tad vienīgi tas, ka viņa nav man uzsūtījusi lielas nelaimes:— pārdesmit pamatīgu iznīcinošu zaudējumu man tikpat labi noderētu kā pabalsts.

Aptuveni viens zaudējums no simta gadā ir viss, ko es vclos,— negribētos sevi apgrūtināt ar zemes nodokļa maksāSunu no lielāka ieguvuma.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Tiem, kuri, zinot, kas ir īgnums, sauc to par īgnumu, nevar būt lielāka iemesla īgnumam kā pavadīt dienas lielāko daļu Lionā, Francijas bagātākajā un plaukstošākajā pilsētā, kurā visvairāk senatnes liecību,— un negūt iespēju tās apskatīt. Šķēršļu sastapšana droši vien jebkurā gadījumā rada īgnumu, taču, ja šos šķēršļus rada īgnums, laikam rodas tas, ko filozofi pilnīgi pamatoti sauc par

ĪGNUMU

pret ĪGNUMU

Biju izdzēris divas tases piena kafijas (kas, starp citu, ir ļoti ieteicams dzēriens diloņslimniekiem; taču piens jāvāra kopā ar kafiju — citādi iznāk tikai kafija ar pienu), un, tā kā nebija vairāk par astoņiem rītā, bet laiva atgāja tikai pusdienlaikā, man atlika laika tik daudz redzēt no Lionas, lai vēlāk izsmeltu visu savu draugu, cik man viņu ir uz pasaules, pacietību ar stāstiem par šo pilsētu.— Aizstaigāšu līdz katedrālei,— sacīju, ielūkojies savā sarakstā,— un pirmkārt apskatīšu torņa pulksteņa brīnumaino mehānismu, ko darinājis Līpijs no Bāzeles.

Taču no visām lietām pasaulē vismazāk es izprotu mehāniku;— man uz to nav nedz spēju, nedz tieksmju, nedz patikas,— un manas smadzenes ir tik nepiemērotas tamlīdzīgu lietu izpratnei, ka visā nopietnībā klaji atzīstos, ka nekad neesmu spējis apjēgt, uz kāda principa pamata griežas ritenis vāveres sprostā vai parasta nažu trinēja tecīla,— kaut gan daudzas sava mūža stundas esmu aizrautīgi vērojis sprostu — un tik neizsmeļamā pacietībā, uz kādu vien kristietis jebkad bijis spējīgs, stāvējis klāt tecīlai.

— Došos apskatīt torņa pulksteņa apbrīnojamo mehānismu,— sacīju,— to es darīšu pirmkārt, bet pēc tam apmeklēšu slaveno Jezuītu bibliotēku un, ja būs iespējams, panākšu, ka man parāda Ķīnas vispārējās vēstures trīsdesmit sējumus, kas sarakstīti (ne jau nešķīsteņu, bet) ķīniešu valodā un turklāt ar ķīniešu hieroglifiem.

—   Jāsaka, ka no ķīniešu valodas sajēdzu tikpat maz, cik no Līpija pulksteņa mehānisma; bet, kāpēc tie abi bija iespiedušies mana saraksta pirmajās divās vietās,— to atstāju zinātkāro izpētei kā Dabas noslēpumu. Atzīstu, ka tas izskatās pēc Viņas Augstības untuma; un tiem, kas cenšas iegūt viņas labvēlību, ir tikpat svarīgi kā man izprast viņas mainīgo noskaņojumu.

—   Kad abi šie retumi būs apskatīti,— sacīju, pa pusei pievērsdamies valet de place, kas stāvēja man aiz muguras,— nebūtu par ļaunu aiziet līdz svētā Ireneja baznīcai un apskatīt stabu, pie kura bijis piesiets Kristus,— bet pēc tam — māju, kurā

dzīvojis Poncijs Pilāts. Tā atrodas kaimiņpiisētā,— sacīja

valet de place,— Vjennā. Tas mani iepriecina,— es sacīju,

žirgti pieceldamies kājās un divreiz garākiem soļiem kā parasti mērodams istabu,— jo tālabad daudz ātrāk nonākšu pie Divu Mīlētāju kapa.

Kāds iemesls bija tam, ka pietrūkos kājās, un kāpēc, to teikdams, spēru tik garus soļus,— es tāpat varētu atstāt zinātkāro izpētei, taču, tā kā tur nav iejaukti nekādi pulksteņa mehānisma darbības principi,— lasītājs sapratīs tikpat labi, ja es pats visu izskaidrošu.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Ak, cilvēka mūžā ir kāds brīnišķīgs laiks, kad (tāpēc ka smadzenes vēl ir nenobriedušas un šķiedrainas un vairāk līdzinās putriņai nekā kaut kam citam) tiek lasīts stāsts par diviem kvēliem mīlētājiem, kurus izšķir cietsirdīgi vecāki un vēl cietsirdīgāks liktenis —

Viņš — Amands,

Viņa — Amanda,

kas abi ir neziņā, kurp otrs devies.

Viņš — uz rītiem, Viņa — uz vakariem. Amands, turku sagūstīts un aizvests uz Marokas imperatora galmu, kur Marokas princese, iedegusies mīlā uz viņu, vārdzina viņu divdesmit gadu cietumā par to, ka viņš mīl Amandu…

Viņa (Amanda) visu šo laiku basām kājām, atrisušiem matiem klīst pa klintīm un kalnājiem, taujādama pēc

Amanda: Amand!— Amand!— liekot katram kalnam un

ielejai atbalsot viņa vārdu

Amand! Amand!— izmisumā noslīgstot zemē pie ikvienas pilsētas un ciemata

vārtiem: Vai Amands,— mans Amands, nav iegājis pa

.šiem vārtiem? līdz beidzot — pēc ilgiem, ilgiem, ilgiem klejojuma gadiem pa pasauli — nejauša sagadīšanās viņus vienā un tajā pašā nakts stundā, kaut arī pa dažādiem ceļiem, atved pie Lionas, viņu dzimtās pilsētas vārtiem, un, abi viens otram tik labi pazīstamās balsīs skaļi saukdami:

Vai Amands ļ

Wel ir pie dzīvības?—

Vai mana AmandaJ

viņi metas viens otra apkampienos un nokrīt pie zemes, miruši no prieka.

Katra jūtīga cilvēka dzīvē ir šāds brīnišķīgs laiks, kad tamlīdzīgi stāsti sniedz smadzenēm vairāk barības nekā visas antīkās atlūzas, atliekas un rūsas saēstie priekšmeti, ar ko ceļotājs var tās pacienāt.

Tas arī viss, kas aizķēries manu smadzeņu sieta labajā

pusē no tā, ko ar saviem aprakstiem par Lionu tajā bija lējuši Spons un citi; bet, izlasījis turklāt kādās ceļojuma piezīmēs — taču Dievs vien zina, kas tās sarakstījis,— ka par piemiņu Amanda un Amandas uzticībai aiz pilsētas vārtiem uzceltas kapenes, kur mīlētāji vēl līdz pat šai dienai piesauc viņus par lieciniekiem saviem zvērestiem,— ikreiz, kad man dzīvē gadījās iekrist tamlīdzīgā likstā, mīlētāju kapenes šādā vai tādā veidā uzpeldēja man atmiņā, vēl vairāk — šīs kapenes bija ieguvušas pār mani tādu varu, ka tikai izretis varēju domāt vai runāt par Lionu — un dažreiz nespēju uzlūkot pat Lionas vesti —, lai manā iztēlē neiznirtu šis senatnes piemineklis; un bieži esmu neapdomīgi izteicies — kaut gan, bīstos, ari nedaudz nievīgi:—«Šīs kapenes (lai arī novārtā pamestas) man šķiet tikpat ievērības cienīgas kā tās, kas atrodas Mekā, un tikpat līdzvērtīgas (ja nu vienīgi nabadzīgākas) pašai Santa Kasai, ka agrāk vai vēlāk došos uz turieni svētceļojumā (kaut arī citu darīšanu man Lionā nebūtu),— vienīgi lai apskatītu tās.»

Tātad, kaut arī šis piemineklis manā Lionas videnda sarakstā stāvēja pēdējā vietā,— tas, kā redzat, nebija visnenozīmīgākais, tāpēc, pārstaigājis istabu ar pārdesmit garākiem soļiem nekā parasti, kamēr šīs domas rosījās manā galvā, mierīgi izgāju Basse Cour, lai dotos ceļā; pieprasījis rēķinu,— nebūdams skaidrībā, vai atgriezīšos, kad būšu to samaksājis,— iedevu istabenei desmit sū dzeramnaudas un pašlaik noklausījos mesjē Leblanka pēdējos sirsnīgajos patīkama ceļojuma pa Ronu vēlējumos, kad mani pie vārtiem apturēja.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

To izdarīja nabaga ēzelis, kas tikko bija iegriezies tajos ar diviem milzīgiem groziem uz muguras mīlestības dāvanu — turnepšu lakstu un kāpostu lapu — savākšanai; viņš neziņā minstinājās, ar abām priekškājām stāvēdams šaipus sliekšņa, bet ar abām pakaļējām uz ielas, it kā šaubīdamies — iet iekšā vai neiet.

Tas ir dzīvnieks, kuru sist (lai cik ļoti es steigtos) man roka neceļas;— viņa izskats un izturēšanās pauž tik rāmu, bezgalīgu padevību ciešanām, un tik neatlaidīgi izlūdzas viņam žēlastību, ka allaž mani atbruņo, turklāt tik spēcīgi, ka nevaru viņam pat nelaipni uzbrēkt,— gluži otrādi — lai kur es viņu sastaptu — pilsētā vai laukos,— velkot ratus vai groziem apkrautu,— savā vaļā vai kalpībā, man allaž atrodas kāda laipnība, ko viņam pateikt; un tā vārdu pa vārdam (ja viņš ir tikpat vaļīgs kā es) parasti uzsāku ar viņu sarunu; un, nudien, nekad mana iztēle nav darbojusies tik spēcīgi, kā nolasot atbildes no viņa grimasēm,— bet, kad tās nedod man pietiekami skaidru atbildi, iejūtoties no savas ādas viņa ādā, lai izprastu, kādas domas, tāpat kā cilvēkam, par šo atgadījumu varētu būt viņam. Tik tiešām, ēzelis ir vienīgais no visām par mani zemāk stāvošām radībām, ar kuru varu šādi izrīkoties; jo, runājot par papagaiļiem, kovārņiem u. c.,— nekad es nepārmainu nevienu vārdu ar tiem,— tāpat kā ar pērtiķiem u. c. gandrīz to pašu apsvērumu dēļ:— pēdējie atdarina iedresēto, bet pirmie runā iekalto un tāpat liek man klusēt; vēl vairāk — nedz manam sunim, nedz kaķim, kaut gan mīlu abus (kas attiecas uz suni, tas, protams, runātu, ja varētu),— nevienam no viņiem, nezinu kāpēc, tomēr nepiemīt* spējas sarunāties. Man neizdodas abus iesaistīt plašākās sarunās par ierosinājumu, atbildi un iebildi, ar kuriem aprobežojās mana tēva un manas mātes «tiesas guļas»,— un, kad šīs frāzes izrunātas,— dialogam pienāk beigas.

Bet ar ēzeli varu sarunāties mūžīgi.

—    Paklau, Cienījamais,— es sacīju,— redzēdams, ka nav iespējams izspraukties viņam garām pa vārtiem,— esi nodomājis ienākt vai iziet?

Ēzelis pagrieza galvu atpakaļ, lai paskatītos uz ielu.

Labi,— es atbildēju,— pagaidīsim bridi, kamēr atnāks tavs dzinējs.

Ēzelis domīgi pagrieza galvu un nolūkojās pretējā virzienā.

—   Es tevi ļoti labi saprotu,— atbildēju,— ja tu spersi kaut

vienu aplamu soli,— dzinējs tevi dauzīs līdz nāvei.— Nu labi, minūte ir tikai minūte un, ja tā spēj izglābt manu tuvāko no .sitieniem, to nedrīkst uzskatīt par nelietderīgi pavadītu.

Šās sarunas laikā viņš gremoja artišoka kātiņu un, īdzīgi svārstīdamies starp izsalkumu un pretīgumu, reizes sešas bija to izmetis no mutes un atkal pacēlis.— Lai Dievs tev palīdz, puis!— es sacīju,— tev ir rūgtas brokastis — un vēl rūgtāks darbs no dienas dienā,— un vēl rūgtāki sitieni, ar kuriem tevi, es bīstos, atalgo par to!— dzīve tev ir viens vienīgs sarūgtinājums, lai arī kāda tā būtu citiem!— Un arī tagad tev mutē, ja mēs zinātu patiesību, ir tik rūgts, it kā tu, jādomā, būtu ēdis vērmeles (jo ēzelis bija nometis kātiņu), un tev varbūt visā pasaulē nav neviena drauga, kas tev iedotu mandeju cepumu.— To sacīdams, izvilku turziņu ar cepumiem, ko tikko biju nopircis, un vienu iedevu viņam,— bet šajā brīdī, kad par to stāstu, sirdsapziņa man pārmet, ka manu devību drīzāk izraisīja uzpūtīga vēlme papriecāties par to, kā ēzelis ēdīs cepumu, nekā īsta līdzjūtība.

Kad ēzelis bija notiesājis cepumu, neatlaidīgi uzstāju, lai viņš ienāk pagalmā;— nabaga dzīvnieks bija apkrauts ar smagām nastām,— šķita, ka viņa kājas no piepūles trīc,— viņš drīzāk kāpās atmuguriski; bet, kad es viņu pavilku aiz apaušiem, tie satrūka un palika man rokā.— Ēzelis sērīgi paskatījās uz mani: «Nesit mani ar tiem!— taču, ja gribi, sit vien!»— Ja es to daru,— iesaucos,— lai esmu nolā—s!

Biju izrunājis vārdu tikai līdz pusei, tāpat kā Andujetas abate (tā ka grēcīgs tas nebija),— kad viens cilvēks, ienācis pa vārtiem, lika nobirt pa nabaga dzīvnieka krustiem veselai nūjas sitienu krusai, kas darīja šai ceremonijai galu.

—  Kaunsl— es iekliedzos;— taču šis izsauciens bija divnozīmīgs un, man šķiet, arī lietots nevietā,— jo kāda kārklu klūga, izlīdusi no ēzeļa groza pinuma, bija aizķērusies aiz manu bikšu kabatas, kad dzīvnieks metās man garām, un atplēsusi to visnepiemērotākajā vietā, kādu vien var iedomāties,— tā ka izsauciens:

—  Kaunsl— pēc manām domām, šeit vairāk iederētos;— taču to es atļauju izlemt

TIEM, KAS RAKSTA APSKATUS PAR

MANAM BIKSĒM, kuras šā iemesla dēļ esmu atvedis sev līdzi.

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

Kad viss bija atkal savests kārtībā, vēlreiz valet de place pavadībā nokāpu basse cour, lai dotos uz divu mīlētāju kapenēm utt.,— bet mani pie vārtiem aizturēja otrreiz — ne jau ēzelis, bet cilvēks, kas viņu bija sitis un kas pa to laiku bija ieguvis (kā tas parasti notiek pēc sakāves) tieši to vietu, kur bija stāvējis ēzelis.

Tas bija pasta kantora sūtīts pilnvarnieks ar rakstisku pieprasījumu rokā nomaksāt aptuveni sešus livrus un dažus sū.

—    Kam par labu?— pajautāju. Par labu karalim,— atbildēja pilnvarnieks, paraustīdams plecus.

Labais draugs,— es sacīju, tikpat neapšaubāmi, kā es esmu — es, bet jūs — esat jūs

Bet kas jūs esat?— viņš jautāja.

Nejauciet man galvu, es sacīju.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

—    Bet tā ir neapšaubāma patiesība,— es turpināju, griezdamies pie pilnvarnieka ar to pašu apgalvojumu, tikai mazliet mainītā formā,— ka neesmu Francijas karalim parādā neko citu kā vienīgi sirsnīgu labvēlību, jo viņš ir goda vīrs, un es vēlu viņam vislieliskāko veselību un izklaidēšanos.

—   Pardonnez — moi,— atbildēja pilnvarnieks,— jūs viņam esat parādā sešus livrus un četrus sū par braucienu no šejienes uz Senfonsu — nākamajai pieturai pa ceļam uz Aviņonu.— Tā kā šis pasta posms pieder karalim, jums par zirgiem un foreitoru jāmaksā divtik, citādi tas nemaksātu vairāk pa trim livriem un diviem sū.

Bet es nebraukšu pa zemes ceļu,— iebildu.

Jūs varat, ja gribat, atbildēja pilnvarnieks.

Jūsu padevīgs kalps, es sacīju, zemu paklanīdamies viņam.

Pilnvarnieks labi audzināta cilvēka patiesā cēlumā man atbildēja ar tikpat zemu paklanīšanos.— Nekad vēl mūžā paklanīšanās nebija mani tā samulsinājusi.

Velns lai parauj šās tautas nopietnību!— izsaucos,— viņi no ironijas nejēdz vairāk kā šis

Salīdzinājuma objekts ar saviem groziem stāvēja turpat līdzās,— bet kaut kas spieda mani klusēt;— es nevarēju šo vārdu izrunāt.

tu

Ser,— es saņēmies sacīju,— man nav nodoma izmantot pasta karieti.

—   Bet jūs varat,— viņš sacīja, stūrgalvīgi atkārtodams savu pirmo atbildi,— jūs varat izmantot pastu, ja vēlaties.

Es varu apsālīt arī sālītu siļķi,— es sacīju,— ja vēlos.

Bet jums par to jāmaksā, vai nu jūs vēlaties, vai

nevēlaties.

Jā! par sāli,— es piekritu,— (protams).

Un arī par pasta karieti,— viņš piebilda.— Apžēlojieties!— es iekliedzos. Braucu pa ūdens ceļu;— jau šo pēcpusdien došos lejup pa Ronu;— mana bagāža jau atrodas laivā,— un es šobrīd esmu samaksājis par braucienu deviņus livrus.

C'est tout йgal — tas ir vienalga,— viņš sacīja.

—  Bon Dieu\ Kā — maksāt par ceļu, pa kuru braucu, un par ceļu, pa kuru nebraucu?

C'est tout йgal,— atbildēja pilnvarnieks.

Ne velna tas nav vienalga,— iesaucos,— bet es drīzāk izsēdēšos desmit tūkstoš Bastīlijās-

—   Ak, Anglija! Anglija! tu, brīvības un veselā saprāta zeme, mīlošākā no mātēm un gādīgākā no auklēm!— izsaucos, savas patētiskās uzrunas sākumā nolaizdamies uz ceļgala

Kad Leblāna kundzes biktstēvs, tieši šajā mirklī ienākdams un redzēdams dievbijīgi ceļos noslīgušu melni tērptu cilvēku ar pelnu pelēku seju, kas pret drūmo un noplukušo apģērbu izskatījās vēl pelēkāka, vaicāja, vai man nav nepieciešama baznīcas palīdzība,—

braucu pa ūdens ceļu,— es sacīju,— bet šeit stāv cilvēks, kurš grib, lai maksāju par eļļu:

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Kad sapratu, ka pasta kantora pilnvarnieks saņems savus sešus livrus un četrus sū, man cits nekas neatlika kā pateikt šajā sakarībā kādu dzēlību, kas būtu izdotās naudas vērta.

Un tāpēc es sāku tā:—

—   Bet sakiet, lūdzu, pilnvarnieka kungs, kāds goda kodekss nosaka, ka pret bezpalīdzīgu svešinieku jāizturas gluži pretēji tam, kā jūs līdzīgā gadījumā izturētos pret francūzi?

Nekādā ziņā,— viņš atbildēja.

Piedodiet,— es sacīju,— jūs sākāt ar to, ka vispirms plēsāt man bikses nost,— bet tagad ķeraties pie kabatas.

—   Turpretī,— ja jūs vispirms būtu ķēries man pie kabatas,

kā jūs rīkojaties ar saviem tautas brāļiem,— bet pēc tam atstājis mani ar pliku d — u,— es būtu gatavais maita, ja sūdzētos.

Patlaban jūsu rīcība ir —

—   pretēja dabas likumam,

—   pretēja saprātam,

—   pretēja EVAŅĢĒLIJAM

Bet ne šim,— viņš sacīja,— iespiezdams man rokā drukātu lapiņu.—

PAR LE ROY

Ievads izteiksmīgs,— es atzinu un turpināju lasīt

No šeit rakstītā izriet,— es sacīju, ar skatienu mazliet par

ātru pārskrējis rindiņām,— ka gadījumā, ja cilvēks izbrauc no Parīzes pasta karietē,— viņam tajā jāceļo līdz mūža beigām — vai jāmaksā par to. Piedodiet,— sacīja pilnvarnieks,— lēmuma doma ir šāda:— ja ceļojuma sākumā jums ir apņemšanās braukt pasta karietē no Parīzes uz Aviņonu utt., jums nav tiesību mainīt savu nodomu vai pārvietošanās veidu, iepriekš nesamaksājot nodevu iekasētājam par divām pasta stacijām tālāk, skaitot no tās, kurā sākat braucienu nožēlot.— Šis lēmums pamatojas uz to,— viņš turpināja,— ka Valsts ienākumi nedrīkst samazināties jūsu nepastāvības dēļ.

Ak Dievs!— iesaucos,— ja pat nepastāvība Francijā

pakļauta aplikšanai ar nodokli,— tad mums neatliek nekas cits, kā panākt iespējami visizdevīgāko izlīgumu.

UN TĀDS IZLĪGUMS TIKA PANĀKTS.

— Bet, ja tas ir peļams,— tad, tā kā Tristrams Šendijs licis tam stūrakmeni,— tikai un vienīgi Tristrams Šendijs būtu pakarams.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Kaut gan apzinājos, ka esmu pasta kantora pilnvarniekam sarunājis tik daudz veiklu atjautību, cik pienākas par sešiem livriein un četriem sū, tomēr nolēmu šo nodokļa izspiešanu

Iemūžināt savās piezīmēs, neizkustējies no vietas; šāda nodoma v.nliis, bāzu roku svārku kabatā, lai tās izvilktu (tas, starp citu, Vi»r turpmāk noderēt par brīdinājumu ceļotājiem rīkoties mazliet piesardzīgāk ar savām piezīmēm),— manas piezīmes bija nozagtas. Nekad vēl nelaimīgs ceļotājs nav sacēlis tādu ti aci un brēku par savām piezīmēm, kā to šajā gadījumā darīju es.

—   Debess! zeme! jūra! uguns!— es klaigāju, piesaukdams palīgā visu citu, tikai ne to, ko vajadzēja,— manas piezīmes nozagtas!— Ko lai iesāku?— Pilnvarnieka kungs, sakiet, lūdzu, vai es neizmetu kaut kādas piezīmes, kad stāvēju jums blakus?

—   Jūs izmētāt ne mazumu vienreizēji izcilu piezīmju,— atbildēja pasta pilnvarnieks.— Pfu!— es sacīju,— tās bija tikai dažas piezīmes, ne vairāk kā sešu livru un divu sū vērtībā;—

bet es runāju par prāvu žūksni. Viņš pakratīja

galvu.—,—Mesjē Leblān! Leblāna kundze! Vai neesat redzējuši manus papīrus?— Jūs, istabene, uzskrieniet augšstāvā!— Fransuā, skrien augšā viņai līdzi!

—   Man jādabū rokā manas piezīmes.— Tās bija vislabākās piezīmes,— es kliedzu,— kādas jebkad uzrakstītas,— visgudrākās,— visasprātīgākās!— Ko lai daru?— Kurp man pašam mesties?

Pat Sančo Pansa, pazaudējis sava ēzeļa aizjūgu, nevaimanāja rūgtāk.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Kad pirmais satraukums bija norimis un rakstu zīmes manu smadzeņu reģistros sāka palēnām izdalīties no jūkļa, kādā tās bija satriekusi šo nepatīkamo notikumu gūzma, man drīz vien uzausa gaisma, ka esmu savas piezīmes atstājis karietes kastē un ka, pārdodams karieti, esmu tai līdzi pārdevis savas piezīmes kariešu meistaram.

Atstāju šeit tukšu vietu, lai lasītājs varētu izgrūst jebkuru no tiem lāstiem, kas viņam visbiežāk ir uz mēles.— Kas attiecas uz mani, ja es vispār kādreiz mūžā pa tukšu esmu izgrūdis pilnvērtīgu lāstu, tad tas notika šeit.—* * * * * * * — es sac ļjU) — tātad savas Francijas ceļojuma piezīmes, kas bija tikpat bagātas ar asprātību, cik ola ir bagāta ar barības vielām, un kas tikpat droši bija vērtas četrsimt

gineju, cik minētā ola — peniju,— biju pārdevis vietējam kariešu meistaram — par četriem luidoriem un piedevām vēl iedevis (ak Kungs!) karieti sešu luidoru vērtībā. Ja tie būtu iztirgoti Dodslijam, Beketam vai jebkuram citam uzslavas cienīgam grāmattirgotājam, kuram, vai nu pametot savu nodarbināšanos, nepieciešama kariete,— vai kuram, uzsākot grāmattirdzniecību, nepieciešamas manas piezīmes un arī tās divas trīs ginejas,— es vēl spētu ar to samierināties!— Šo pašu brīdi ved mani pie viņa, Fransuā!— Valet de place uzlika cepuri un devās pa priekšu,— bet es, iedams garām pasta kantora pilnvarniekam, norāvu savējo un sekoju viņam.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Kad mēs nonācām pie kariešu meistara mājas, gan māja, gan darbnīca bija aizslēgtas; bija astotais septembris, svētās jaunavas Marijas, Dieva mātes, dzimšanas diena.

Ta — ta — ra — ra — ta — ta — visi kā viens posās uz izpriecām pie Maija koka — te palēkāt,— tur paaušoties;— par manām piezīmēm nevienam nebija ne silts, ne auksts, tāpēc es apsēdos uz sola pie durvīm, apcerēdams savu stāvokli. Labvēlīgāks liktenis nekā tas, kas mani parasti pavada, gādāja,— ka nebiju gaidījis vēl ne pusstundu, kad pārnāca mājas saimniece, lai pirms došanās uz svētkiem pie Maija koka iztītu no matiem papīrīšus.

Francūzietes, starp citu, mīl Maija koku a la folie,— tas ir,

ne mazāk kā agros dievkalpojumus. Dodiet viņām Maija

koku vienalga kad — maijā, jūnijā, jūlijā vai septembrī,— arī gada laiks nav svarīgs — aiziet tā lieta — Maija koks viņām aizvieto ēdienu, dzērienu, spodrināšanu un pajumti; un, ja mēs, atvainojiet, jūsu augstības, būtu tik viltīgi, ka atsūtītu viņām (tā kā meži Francijā nav biezi) papilnam Maija koku

Francūzietes iespraustu tos zemē un, kad tas būtu izdarīts, dejotu ap tiem (bet vīrieši viņām piebiedrotos), līdz acu priekšā melns mestos.

Kariešu meistara sieva bija pārradusies mājā, lai, kā jau sacīju, iztītu no matiem papīriņus,— neviens vīrietis nekavē sievieti noņemties ar savu tualeti,— tāpēc, vēl durvis vērdama, viņa norāva no galvas aubi, lai tūliņ ķertos pie darba; to darot,

leiv; papīriņš nokrita zemē — acumirklī es pazinu savu roknkstu.

O Seigneur!— iekliedzos,— visas manas piezīmes nākušas

ar jūsu galvu, kundze! Ten suis bien mortifiēe,— viņa

inctja.— Labi vēl,— es nodomāju,— ka tās aizķērušās malu,jo, būtu tās gājušas dziļāk,— būtu izraisījušas tādu jucekli franču sievietes galvā,— ka labāk viņai bijis staigāt iK'sacirtotai līdz pastarai dienai.

Tenez,— viņa sacīja; tā, pat nenojauzdama manu ciešanu iemeslu, viņa iztina papīriņus no cirtām un vienu pēc otra cēli lika manā cepurē;—viens bija satīts gareniski,— cits — šķēr-

seniski. Ak! zvēru pie sava goda — kad tos publicēs,—

sacīju,—

tie būs savirpināti vēl ļaunāk.

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

— Bet tagad pie Līpija pulksteņa!— iesaucos, izskatīdamies pēc cilvēka, kas izkūlies no visām grūtībām,— nekas mūs nevar kavēt apskatīt to, kā arī ķīniešu vēstures grāmatu utt., Vienīgi laiks,— sacīja Fransuā,— jo ir gandrīz vienpadsmit. Tad mums jāpasteidzas jo naskāk,— es sacīju, lieliem soļiem slādams katedrāles virzienā.

Nevaru apgalvot, roku uz sirds liekot, ka jutos sarūgtināts, kad, ieejot pa rietumu durvīm, kāds no jaunākajiem kanoniķiem man sacīja,— ka lieliskajam Līpija pulkstenim visas atsperes pušu un tas neiet jau vairākus gadus.— Jo vairāk laika man atliks,— es nodomāju,— izpētīt ķīniešu vēsturi, un turklāt man labāk veiksies aprakstīt pulksteni, kas neiet, nekā es to spētu tad, ja tas darbotos, ka prieks skatīties.

—-Un bez kavēšanās es drāzos uz jezuītu patversmi.

Taču ar manu nodomu ieskatīties Ķīnas vēsturē, kas sarakstīta ķīniešu hieroglifiem,— bija tāpat kā ar daudziem citiem, ko varu nosaukt,— kas valdzina iztēli vienīgi no attāluma, jo, nākot tuvāk un tuvāk mērķim,— kvēle atvēsa,— iegriba pakāpeniski zaudēja jebkuru pievilcību, līdz beigu beigās es nebūtu devis pat pliku grasi, lai to apmierinātu.— Patiesību sakot, laika bija atlicis maz, un mana sirds rāvās uz Mīlētāju kapenēm.— Kaut Dievs dotu,— sacīju, satverdams durvju klauvēkli,— ka bibliotēkas atslēga būtu pazudusi. Izgadījās ne sliktāk,—

14—514

jo visi jezuīti bija dabujuši vēdergraizes — un turklāt vēl tādas, kādas neatcerējās pat visvecākie dziednieki.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Tā kā vietu, kur paceļas Mīlētāju kapenes, zināju tik labi, it kā gadus divdesmit būtu nodzīvojis Lionā, proti,— ka tās atrodas tūlīt pa labi aiz vārtiem, kas ved uz Vēzas priekšpilsētu,— aizsūtīju Fransuā uz laivu, lai varētu ilgi krātā bijībā locīt ceļus šā kapa priekšā, neizrādot savu vājību aculieciniekiem.— Neizsakāma prieka pārņemts, tuvojos zināmajai vietai.— Kad ieraudzīju vārtus, kas aizklāja skatienam kapenes, sirds manās krūtīs kusa.

—    Maigās un uzticīgās dvēseles!— es iesaucos, vērsdamies pie Amanda un Amandas,— ilgi,— ilgi esmu vilcinājies nobirdināt asaru uz jūsu kapa!— Nāku,— nāku

Kad pienācu,— nebija ne vēsts no kapenēm, uz kurām to nobirdināt.

Ko gan es būtu atdevis, lai dzirdētu tēvoci Tobiju svilpojam Lillabulero\

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Nav svarīgi kā vai kādu jūtu pārņemts,— bet es metos prom no Mīlētāju kapenēm — vai, labāk sakot, metos prom ne no tām (jo nekādu kapeņu tur nebija) un tikko vēl paspēju laikā aizkļūt līdz laivai, lai nenokavētu aizbraukšanu;— un, pirms vēl biju nokuģojis simt jardu, Rona satikās ar Sēnu un pa abām priecīgi aiznesa mani lejup pa straumi.

Taču ceļojumu lejup pa Ronu esmu jau aprakstījis, pirms to veicu.

—   Tātad pašlaik esmu Aviņonā.— Bet, tā kā šeit nav nekā cita skatīšanās vērta kā vienīgi vecā māja, kurā dzīvojis Ormondas hercogs, un nav arī nekā tāda, kas aizturētu mani uz ilgāku laiku, nekā nepieciešams, lai uzrakstītu īsas piezīmes par pilsētu, pēc trim minūtēm jūs redzēsiet mani mūļa mugurā šķērsojam tiltu Fransuā pavadībā, kas jāj uz zirga ar manu ceļasomu aizmugurē, kamēr mums pa priekšu lieliem soļiem slāj abu dzīvnieku īpašnieks ar garu kramenīcu plecā un zobenu padusē, lai, kazi, mums neienāktu prātā aizbēgt ar viņa lopiņiem. Ja jūs būtu redzējuši manas bikses brīdī, kad ierados Aviņonā,— kaut gan, man šķiet, tās varēja labāk

apskatīt, kad kāpu seglos,— jus nebutu so piesaraziou uzsKanjuši par lieku vai apvainojušies par to līdz sirds dziļumiem; kas attiecas uz mani, es to uztvēru ārkārtīgi labvēlīgi un nolēmu viņam šīs bikses atdāvināt, kad nonāksim galā, par rūpēm, ko tās viņam sagādājušas, likdamas apbruņoties līdz zobiem.

Pirms dodos tālāk, atļaujiet man tikt vaļā no sava sakāmā par Aviņonu, kas ir tāds, ka man šķiet aplami, ja cilvēks, kam pirmajā vakarā, ierodoties Aviņonā, vējš nejauši norāvis no galvas cepuri,— vienīgi uz šā pamata vēlāk apgalvo: «Aviņona vairāk nekā jebkura cita Francijas pilsēta pakļauta stipriem vējiem.» Tāpēc šim negadījumam nepiešķīru sevišķu nozīmi, kamēr nebiju izprašņājis viesnīcas saimnieku, kas apstiprināja, ka tā patiešām esot; un, turklāt uzzinājis, ka Aviņonas vēji tuvākajā apkārtnē kļuvuši par parunu, pierakstīju šo parādību vienīgi tādēļ, lai pajautātu zinātniekiem, kāds tai varētu būt iemesls;— tās sekas es redzēju,— jo šeit sastopami vienīgi hercogi, marķīzi un grāfi — diezin vai pa visu Aviņonu atradīsies kāds barons,— tā ka vējainā dienā ar viņiem nekāda parunāšanās neiznāk.

—   Paklau, draugs,— es sacīju,— pieturi brītiņu manu mūli!— jo gribēju novilkt garo zābaku, kas berza man papēdi.— Cilvēks pilnīgā bezdarbībā slaistījās pie viesnīcas durvīm; un, tā kā biju iedomājies, ka viņam ir kaut kāds sakars ar māju vai stalli, iespiedu viņam rokā pavadu,— bet pats sāku noņemties ar zābaku. Kad, beidzis savu darbošanos, pagriezos, lai no šā cilvēka paņemtu mūļa pavadu un pateiktos viņam

—   Taču mesjē marķīzs bija iegājis viesnīcā.

Č etrdesmit otra nodaĻa

Tagad varēju visus Francijas dienvidus no Ronas līdz Garonnas krastiem apceļot, mūļa mugurā sēdēdams, vienā mierā,— vienā mierā — jo Nāvi biju atstājis Dievs zina — un vienīgi viņš — cik tālu aizmugurē! «Daudziem esmu sekojusi pa pēdām Francijā»,— viņa sacīja,—«taču tik izmisīgā steigā vēl nekad!» Tomēr viņa joprojām sekoja,— un joprojām es tai izbēgu,— taču izbēgu tai jautrā omā;— joprojām viņa mani vajāja, bet tā, kā to dara mednieks, kas necer medījumu sagūstīt,— katrs solis, ko viņa atpalika, vērta viņas vaibstus maigākus.— Kāpēc lai es pa galvu pa kaklu bēgtu no viņas?

Tā, par spīti visam, ko bija sacījis pasta kantora pilnvarnieks,

veireiz mainīju pārvietošanās veidu un pēc neprātīgās un straujās joņošanas, kādā biju traucies, priecēju savu iztēli ar domām par mūli un to, kā uz viņa muguras šķērsošu Langedokas auglīgos līdzenumus tik lēnā solī, cik lēnu vien var spert.

Nav nekā patīkamāka ceļotājam — un nekā briesmīgāka ceļojumu aprakstu autoram par plašu auglīgu līdzenumu, it sevišķi, ja tur nemana lielas upes vai tiltus un skatienam atklājas viena vienīga apnicīga pārpilnības aina, jo, vienreiz jums pateikuši, ka šis līdzenums ir brīnišķīgs vai apburošs (kā nu kuro reizi),— ka zeme šeit auglīga un ka Daba izšķiež visu savu dāsnumu utt.,— viņu ziņā paliek plašs līdzenums, ar kuru viņi nesaprot ko iesākt un kurš noder vienīgi tam, lai aizvestu viņus uz kaut kādu pilsētu; un šī pilsēta tikpat maz kam der, ja nu vienīgi par vietu, no kuras sākt ceļu uz nākamo līdzenumu,— un tā joprojām.

Tas ir ellišķīgs darbs; spriediet paši, vai man ar līdzenumiem nav labāk veiciesl

ČETRDESMIT TREŠA NODAĻA

Nebiju nojājis vēl ne divarpus Ijē, kad vīrs ar kramenīcu sāka aplūkot tās gaili.

Veselas trīs reizes biju briesmīgi atpalicis, ik reizi vismaz par pusjūdzi:— pirmoreiz, kad iegrimis dziļdomīgā sarunā ar meistaru, kas darināja bungas Bokeras un Taraskonas tirgiem,— es nesapratu, kā viņš tās taisa.

Otru reizi — nevaru pat īsti apgalvot, ka atpaliku,— jo, saticis divus franciskāņus, kam bija vēl mazāk laika nekā man un kas nespēja lāgā izprast, ko man no viņiem vajag,— biju pagriezis mūli un jājis viņiem līdzi.

Trešo reizi mani aizkavēja tirdzniecisks darījums ar kādu tenku vāceli, kas groziņā pārdeva Provansas vīģes par četriem sū. Tas būtu noslēgts uzreiz, ja beigās tajā nebūtu iejaukta sirdsapziņa,— jo, kad par vīģēm bija samaksāts, atklājās, ka groziņa dibenā atrodas divi duči olu, pārsegti ar vīnogulāju lapām. Tā kā man nebija nodoma pirkt olas,— es nepastāvēju uz tiesībām dabūt arī tās; bet, kas attiecas uz vietu, ko tās bija aizņēmušas — kāda tai nozīme!—, par savu naudu biju saņēmis pietiekami daudz vīģu.

— Taču mans nolūks bija iegūt grozu,— bettenku vāceles — to paturēt, jo bez groza viņa neko nevarēja iesākt ar olām;— bet, ja man nebija groza, es tikpat maz varēju iesākt

nr vīģēm, kas bija jau pārgatavojušās un pa lielākai tiesai sānos iesprāgušas, tāpēc starp mums izraisījās neliels strīds, kas beidzās ar dažādiem priekšlikumiem, ko mums abiem iesākt.

Kā mēs tikām vaļā no olām un vīģēm, par to, varu derēt, ne jums, ne pašam velnam, ja viņa tur nebūtu bijis (esmu pārliecināts, ka bija), nemūžam neizdosies izteikt kaut visniecīgāko ticamo minējumu.— Pilnu šā darījuma aprakstu jūs varēsiet izlasīt — ne šajā gadā, jo steidzos pāriet pie tēvoča Tobija mīlas dēkām,— bet to jūs varēsiet izlasīt stāstu kopojumā, kas tapis pēc mana ceļojuma pa minēto līdzenumu un ko tāpēc esmu nosaucis par saviem

LĪDZENUMA STĀSTIEM

Cik nenogurstoši mana spalva, līdzīgi citu ceļotāju spalvām slīdējusi, šķērsojot tik vienmuļu apvidu,— lai izspriež lasītājs; taču gūtie iespaidi, kas šobrīd visi reizē uzpeld manā dvēselē, saka, ka tas bijis visražīgākais un darbīgākais posms manā dzīvē,— jo, tā kā attiecībā uz laiku starp mani un vīru ar kramenīcu nepastāvēja nekādas norunas,— apstādamies un aprunādamies ar ikvienu ceļā sastaptu dzīvu radību, kas nejoņoja pilnos auļos,— panākdams visus ceļotāju pūlīšus, kas jāja man pa priekšu,— pagaidīdams ikvienu, kas kūlās aizmugurē,— uzsaukdams tiem, ko sastapu krustcelēs, apstādinādams visvisādus ubagus, svētceļniekus, blēžus, mūkus, nepaiedams garām nevienai zīdkokā sēdošai sievietei, nepaslavējis viņas kājas un neievilcis viņu sarunā ar tabakas šķipsniņas palīdzību,— īsi sakot, ķerdamies pie jebkura iegansta, lai cik niecīgs vai nepiemērots tas būtu, ko nejaušība šajā ceļojumā man pasvieda,— līdzenums man pārvērtās par pilsētu; allaž biju sabiedrībā, turklāt ļoti dažādā; un, tā kā mans mūli mīlēja sabiedrību tikpat kvēli kā es un viņam allaž atradā kaut kas sakāms ikvienam dzīvniekam, ko viņš ceļā satika, esmu pārliecināts, ka pat mēnesi no vietas mēs būtu varējuši klīst pa Palmelu vai Sentdžeimsa ielu, nepiedzīvodami tik daudzas dēkas un neiepazīdami tik dziļi cilvēka dabu.

Ak, šeit valda tas dzīvais dabiskums, kas acumirklī izgludina ikvienu krociņu langedokieša apģērbā,— lai kas zem tā slēptos,— viss izskatās tik līdzīgs svētajai vientiesībai, ko dzejnieki reiz labākos laikos apdziedājuši!— Gribu maldināt savu iztēli un noticēt, ka tā ir.

Tas notika pa ceļam no Nīmes uz Linelu, kur dabūjams vislabākais muskatvīns Francijā,— kas, starp citu, pieder godājamiem MONPELJĒ kanoniķiem;— un kauns tam, kurš, dzēris pie viņu galda, nenovēl viņiem ne lāsīti.

—           Saule bija norietējusi;— darbs padarīts;— daiļavas no jauna sasējušas matus mezglā,— un zemnieku puiši gatavojās dzīrēm;— mans mūlis apstājās kā zemē iemiets.— Tur skan

flauta un tamburīns,— es sacīju. Es pārbijos līdz nāvei,—

viņš teica. Viņi steidzas uz dejas vietu,— es atbildēju,

piecirzdams piešus. Pie svētā Bogāra un visiem svētajiem,

kas palikuši aiz šķīstītavas durvīm,— viņš sacīja (pieņemdams tādu pašu lēmumu kā Andujetas abates mūļi),— nesperšu ne soli tālāk! Ļoti labi, ser,— es sacīju.— Kamēr vien dzīvošu, neielaidīšos nekādos strīdos ne ar vienu no jūsu sugas.— To pateicis, nolēcu no viņa muguras, vienu zābaku iesperdams

vienā iedobē, bet otru — otrā. Izlaidīšu vienu danci,— es

sacīju,— bet tu paliec šeit.

Kāda saulē iedegusi Pelnrušķīte atdalījās no bariņa un sagaidīja mani, kad tuvojos; viņas tumšie, kastaņbrūnie mati, kas izskatījās drīzāk melni, bija uzsieti stingrā mezglā, no kura bija atrisusi viena vienīga cirta—

—           Mums pietrūkst kavaliera,— viņa sacīja un izstiepa rokas, it kā piedāvādama tās.— Kavalieris jums būs,— es sacīju, satverdams abas viņas rokas.

—   Ak, Nanete, ja tevi ietērptu kā hercogienil

Bet tas sasodītais šķēlums tavos apakšsvārkos!

Nanete nebēdāja par to. —

—           Bez jums mēs nebūtu iztikuši,— viņa sacīja iedzimtā pieklājībā, atlaizdama vienu roku un vadīdama mani ar otru.

Kāds klibs jauneklis, kam Apollons bija atlīdzinājis ar stabuli, kurai viņš no sava prāta bija pievienojis tamburīnu,

uzkalniņā sēdēdams, nospēlēja melodisku ievadu. Uzsieniet

man šo cirtu mudīgāk,— palūdza Nanete, iespiezdama man rokā aukliņu. Šie vārdi lika man aizmirst, ka esmu svešinieks.— Mezgls atraisījās pavisam.— It kā mēs būtu pazīstami septiņus gadus.

Jauneklis uzsita pa tamburīnu,— pēc tam iedziedājās viņa stabule, un mēs aizvirpuļojām — lai velns parauj to šķēlumu!

Jaunekļa māsa, kas savu balsi bija nozagusi debesīm, dziedāja pārmaiņus ar brāli;— tā bija gaskoniešu dejas dziesmiņa:

VIVA LA JOIA!

FIDON LA TRISTESSAI

Meitenes pievienojās tai pašā toņkārtā, bet puiši oktāvu /.emāk.—

Es būtu devis veselu kronu, lai šķēlums būtu aizšūts. Nanete nebūtu devusi neviena sū.— Viva la joial— bija viņai uz lupām;— Viva la joia\— viņas acīs.— Draudzības dzirkstele vienā mirklī pārlēca attālumu, kas mūs šķīra.— Viņa izskatījās tik mīļa!— Kādēļ es nevarētu vadīt un pabeigt sava mūža dienas šādā veidā?— Ak, taisnais mūsu prieku un bēdu dāvātāj,— es izsaucos,— kādēļ cilvēks nevar apmesties šajā pārpilnības klēpī — dejot, dziedāt, skaitīt lūgsnas un kopā ar šo riekstbrūno meiteni ieiet debesīs?— Jocīgi pieliekusi galvu uz vienu pusi, viņa viegli griezās dejā.— Laiks dejot prom, es sacīju; tā, mainoties vienīgi partnerēm un melodijām, aizdejoju no Linelas līdz Monpeljē,— no turienes uz Pesnu un Bezjē. Izdejoju cauri Narbonnai, Karkasonai un Kastelnodarī, kamēr beidzot iedejoju Perdrillo paviljonā, kur, sameklējis melni līnijotu papīru, lai bez atkāpēm un iestarpinājumiem varētu droši mesties tēvoča Tobija mīlas dēkās,

iesāku tā: —

ASTOTA GRĀMATA

…

PIRMĀ NODAĻA

— Taču — ar apdomu!— jo šajos līksmajos līdzenumos un zem šīs dāsnās saules, kur šobrīd ikviena dzīva radība stabulējot, vijoles čīgājot un dancojot steidzas uz vīnogu novākšanu un kur ik uz soļa apdomību uzveic iztēle,— galvu lieku ķīlā, ka par spīti visam, kas dažviet manā grāmatā sacīts par taisnajām līnijām*,— galvu lieku ķīlā, ka vislabākais kāpostu dēstītājs, kāds jebkad dzīvojis, vienalga, vai viņš dēstot kustas uz priekšu vai atsprākleniski, starpība nav vērā ņemama (vienīgi tas, ka atbildība, kas gulstas uz viņu, vienā gadījumā būs nopietnāka nekā otrā),— galvu lieku ķīlā, ka viņš nevar virzīties uz priekšu aukstasinīgi, apdomīgi un noteiktā kārtībā, dēstot savus kāpostu stādus citu pēc cita taisnās līnijās, ar vienmērīgām atstarpēm, it īpaši, ja šķēlumi brunčos nav aizšūti,— atkal un atkal nenovirzoties no dobes vai nemākulīgi neizjaucot taisno līniju ar šķībiem dēstījumiem.— Frizlandē, Foglandē un

vēl dažās man zināmās zemēs tas iespējams,

Taču šajā jaukajā fantāzijas un tvanīgas dūmakas valstībā, kur ikviena doma, prātīga vai neprātīga, atrod savu piekritēju,— šajā zemē, mans dārgais Judžīnij,— šajā zemē, kur krāšņi zeļ bruņnieciskuma un romantikas gars, kur es pašlaik mītu, skrūvēdams tintes radziņu, lai aprakstītu tēvoča Tobija mīlas dēkas, kamēr pa manas darbistabas logu paveras plašs skats uz visiem tā ceļa līkločiem, kurus izstaigāja Jūlija, meklēdama savu Djēgo,— ja tu nenāksi un nesatversi mani aiz

rokas,

Par kādu darbu solās izvērsties šis! Ķersimies tam klāt.

OTRA NODAĻA

Ar MĪLESTĪBU ir tāpat kā ar RAGNESĪBU nu, lūk, es

* Skat. 372. Ipp. (Autora piezīme.)

runāju par jaunas grāmatas sākšanu, bet manu prātu jau ilgu laiku nodarbina kāda doma, ko gribu darīt zināmu lasītājam, un, ja es to nedaru zināmu viņam jau tagad, tad nevarēšu viņam to darīt zināmu savu mūžu, kamēr vien dzīvošu (turpretī manu SALĪDZINĀJUMU var viņam darīt zināmu katru mīļu brīdi) —

Izstāstīšu to dažos vārdos un tad sākšu visā nopietnībā.

Lieta, lūk, tāda.

Esmu pārliecināts, ka no visiem daudzveidīgajiem šobrīd pasaulē pazīstamajiem paņēmieniem, kā ķerties pie grāmatas rakstīšanas, mans paņēmiens ir vislabākais.— Nešaubos, ka tas ir arī visdievbijīgākais,— jo es sāku ar to, ka uzrakstīju pirmo teikumu,— bet otru atstāju Visuvarenā Dieva ziņā.

Rakstnieki uz mūžīgiem laikiem tiktu izārstēti no muļķīgā paraduma trokšņaini atraut durvis ielas pusē un saukt iekšā kaimiņus, draugus un radiniekus, kā arī pašu Velnu ar visiem velnēniem, apbruņotus ar āmuriem un tamlīdzīgiem rīkiem,— vienīgi lai viņi pavērotu, kā manā darbā viens teikums seko otram un kā viss kalpo sākotnējai iecerei.

Man gribētos, lai jūs redzētu, ar kādu pašpaļāvību, pa pusei piecēlies no krēsla un satvēris tā roku balstus, lūkojos uz augšu,— uzķerot domu dažreiz pat pusceļā, pirms vēl tā pie manis atlidojusi.

— Godīgi sakot, ticu, ka šādā veidā es noķeru dažu labu domu, ko debesis sūtījušas kādam citam.

Pops ar savu portretu ir tīrās blēņas salīdzinājumā ar mani:— nekad nevienā moceklī nav bijis tik daudz ticības un kvēles — gribētos piebilst — ari labu nodomu,— taču manī nav nedz

Aizrautības vai Dusmu,— nedz Dusmu vai Aizrautības;—

un, kamēr • dievi un cilvēki nepiekritīs nosaukt to vienā vārdā — visrūdītākais Tartifs — gan zinātnē, gan politikā,— gan reliģijā,— nekad manī neizšķils sašutuma dzirksti, nesastaps nelaipnāku uzņemšanu un nedzirdēs skarbākus vārdus kā tos, ko lasīsim nākamajā nodaļā.

TREŠA NODAĻA

BON YOUR!— Labrīt!— Agri gan esat aplicis apmetni,— bet ir jau arī vēss rīts un jūs darāt pareizi — labāk

sēdēt krietna zirga mugurā nekā iet kājām,— turklāt dziedzeru cietēšana ir ļoti bīstama.— Un kā klājas jūsu mīļākajai,— jūsu sievai un jūsu mazulīšiem no viņām abām? Vai sen kā saņēmāt ziņas no saviem vecajiem radiniekiem un radiniecēm — māsas, krustmātes, tēvoča, brālēniem un māsīcām?— Es ceru, ka viņi atlabuši pēc iesnām, klepus, tripera, zobu sāpēm, drudža, grūtas ūdens nolaišanas, išiasa, uztūkumiem un acu iekaisuma.

Kas par velna aptiekāru! nolaist ti daudz asiņu,— dot

tik riebīgus caurejas līdzekļus,— vemjamzāles, sautējošas ompreses, plāksterus,— mikstūras,— klistīrus, augoņu plāksterus!— Un kāpēc ti daudz granu kalomela? Sancta Maria\ un tādu opija devu! Viņš taču zāļo nost visu jūsu imeni — no mazā līdz vislielākajam! Zvēru pie savas krustmātes Dinas vecās, melnās samta maskas! man šķiet, ka nebija iemesla to darīt.

Tā kā vēl tajos laikos, pirms krustmāte Dina bija sadzīvojusi bērnu no kučiera, šī maska ap zoda vietu bija mazliet apdilusi no biežas noņemšanas un uzlikšanas, vēlāk neviens no mūsu imenes locekļiem negribēja to nēsāt. No jauna apvilkt masku r samtu izmaksāja dārgāk, nekā tā pati bija vērta; taču nēsāt apdilušu masku vai tādu, kurai varēja gandrīz cauri redzēt, bija tikpat slikti kā staigāt bez maskas.

Tas rī ir, ar jūsu svētību atļauju, iemesls, kādēļ mūsu kuplajā imenē četru paaudžu laikā nav vairā par vienu arhibīskapu, vienu tiesnesi krāpnieku lietās, kādiem trim četriem ilsētas domniekiem un vienu vienīgu blēdi.

Sešpadsmitaj gadsimtā varējām palielīties ar vismaz duci alķīmiķu.

CETURTA NODAĻA

Ar mīlestību ir tāpat kā ar ragnesību cietušā puse ir vismaz rešais, bet parasti ēdējais no mājiniekiem, kurš uzzina par nolikušo; tā sagadās tāpēc, ka mums, kā visiem labi zināms, ir ducis vārdu vienas lietas apzīmēšanai; un tik ilgi, kamēr tas, kas viena cilvēka ārējā čaulā ieslēptajai būtībai nozīmē Mīlestību,— otram var nozīmēt Naidu,— bet pusjardu augstāk Jūtelību un Blēņas… Nē, kundze, ne tur es domāju to vietu, uz kuru pašreiz rādu ar pirkstu, ko mēs varam iesākt?

No visiem mirstīgajiem un, atļaujiet piebilst, arī nemirsti-

gajiem, kuri jebkad klusībā prātojuši par šo noslēpumaino parādību, tēvocis Tobijs bija vismazāk piemērots tik pretrunīgu jūtu izpratnei; un viņš, bez šaubām, būtu ļāvis visam iet savu gaitu, kā mēs to darām ar daudz ļaunākām lietām, lai redzētu, kas tur galu galā iznāks,— ja Bridžitas sūtītais priekšlaicīgais brīdinājums Suzannai un Suzannas atkārtotā klajā bazūnēšana nebūtu piespiedusi tēvoci Tobiju iedziļināties šajā jautājumā.

PIEKTĀ NODAĻA

Kādēļ audējiem, dārzniekiem un gladiatoriem — vai cilvēkiem ar nevarīgām kājām (kas tādas kļuvušas pēdas kropluma dēļ) — allaž bijusi kāda maiga būtne, kam sirds lūzusi aiz slepenas mīlestības uz viņiem, ir jautājums, ko senie un jaunlaiku fiziologi pienācīgi izskaidrojuši.

Ūdens dzērājs, ja vien viņš ir zvērināts atturībnieks un dara to bez krāpšanās un mānīšanās, ierindojas tajā pašā kategorijā; ne jau tāpēc, ka no pirmā acu uzmetiena pastāvētu kāda sakarība vai loģisks pierādījums apgalvojumā, «ka auksta ūdens straumīte, sūkdamās caur manām iekšām, aizdegtu lāpu manas Dženijas…»

Šāds apgalvojums nepārliecina — gluži otrādi, liekas, ka

tas runā pretī dabiskajai cēloņu un seku sakarībai…

—Taču tas pierāda cilvēka saprāta vājumu un nepilnību.

«Un jūs, par spīti tam, esat pie labas veselības?»

Pie vislabākās, kundze, kādu pats Labvēlības iemiesojums varētu man novēlēt…

«Un nedzerat neko?— neko citu kā vien ūdeni?»

Brāzmainā fluīdu straume! Tajā acumirklī, kad tu triecies pret cilvēka smadzeņu slūžām,— skaties, kā tās atveras tavā priekšā!—

Piepeld ZIŅKĀRĪBA, mādama pavadonēm, lai tās viņai

seko,— tad visas metas pašā straumes vidū.

IZTĒLE domīgi sēž krastmalā un, ar acīm sekodama straumes gaitai, pārvērš salmiņus un meldrus mastos un bugspritos.— BET IEKĀRE, ar vienu roku pieturēdama līdz ceļgaliem pacelto tērpu, ar otru tvarsta tos, kad tie peld viņai garām.

— Ak, jūs, ūdens dzērāji! Vai tad ar šīs iedomātās straumes palīdzību jūs tik bieži esat pārvaldījuši pasauli un griezuši to kā dzirnavu ratu,— samaļot biklo drosmi,— saberžot pulveri viņu

kaulus,— triecoties pret viņu deguniem un dažreiz mainot pat Dabā iedibināto kārtību un ārējās izpausmes?

—   Jūsu vietā, Judžīnij, sacīja Joriks,— es vairāk dzertu ūdeni.— Un arī es jūsu vietā, atbildēja Judžīnijs,— darītu to pašu.

Tas pierāda, ka viņi abi bija lasījuši Longīnu.

Kas attiecas uz mani, esmu stingri apņēmies līdz mūža galam nelasīt nevienu citu grāmatu kā vien savējās.

SESTĀ NODAĻA

Vēlētos, kaut tēvocis Tobijs būtu bijis ūdens dzērājs, jo tad būtu skaidrs, kādēļ jau pirmajā acumirklī, kad atraitne Vodmena tēvoci Tobiju ieraudzīja, viņa juta savā iekšienē mostamies kaut kādu labvēlību pret viņu — kaut kādu!— kaut kādu.

—   Varbūt kaut ko vairāk par draudzību,— varbūt kaut ko mazāk par mīlestību kaut ko, nav svarīgi, ko,— nav svarīgi, kur;— es nedotu pat vienu vienīgu spalviņu no sava mūļa astes, ko man pašam nāktos izraut (patiešām, blēdim to nav atlicis daudz, un viņš vēl piedevām ir visai niķīgs), lai jūsu augstības izpaustu man šo noslēpumu.

Bet patiesība ir tāda, ka tēvocis Tobijs nebija no ūdens dzērājiem; viņš to nedzēra nedz skaidru, nedz sajauktu, nedz kaut kādā citādā veidā, nedz arī vispār, ja nu vienīgi retumis, kad gadījās atrasties priekšpostenī, kur labāku dzērienu nevarēja dabūt, vai arī ārstēšanās laikā, kad ķirurgs viņam iestāstīja, ka ūdens paplašinot muskuļu šķiedras, tādējādi veicinot dzīšanu,— tēvocis Tobijs dzēra ūdeni mīļā miera labad.

Taču, tā kā visiem zināms, ka neviena norise dabā nevar notikt bez iemesla, tikpat labi zināms arī tas, ka tēvocis Tobijs nebija nedz audējs, nedz dārznieks, nedz gladiators,— ja vien jūs viņu par varītēm tādos neierindojat tāpēc, ka viņš bija kapteinis,— bet viņš jau bija tikai kājnieku kapteinis, turklāt to visu var saprast gan šā, gan tā, mums atliek vienīgi uzskatīt, ka tā bija tēvoča Tobija kāja…— taču šāds pieņēmums kaut cik noderētu mūsu hipotēzes apstiprinājumam, ja kājas vārgums izrietētu no slimības pēdā, taču tēvoča Tobija kāju nenovājināja vaina pēdā, jo tēvoča Tobija kāja vispār nebija novājināta. Tā bija mazliet stīva un neveikla no trīs gadus ilgā pilnīgā kustību trūkuma, kamēr tēvocis Tobijs bija piesaistīts pie gultas mana tēva mājās Londonā, taču tā bija

pilnīga un muskuļota, kā arī visādā citādā ziņā tikpat vesela un cerīga, cik otrā kāja.

Tik tiešām, visā mūžā neatceros tādu savā grāmatā izteiktu domu vai vietu, kad mana saprašana būtu izrādījusies par vāju, lai aptvertu, kā sasaistīt beigas ar sākumu un līdz galam nomocīt nodaļu, ko patlaban rakstu, lai tā nāktu par labu nākamajai nodaļai, kā šajā gadījumā; kāds var iedomāties, ka man sagādā prieku radīt šāda veida grūtības vienīgi tādēļ, lai meklētu jaunus ceļus, kā no tām izkļūt.— Esi gan tu neapdomīgs cilvēks! Kā?— vai tad tev nepietiek nenovēršamu nelaimju, kas tev kā rakstniekam un cilvēkam uzbrūk no visām pusēm?— Vai ar tām tev, Tristram, par maz, ka jāapgrūtina sevi vēl vairāk?

Vai tev nepietiek ar to, ka esi iekritis parādos un ka desmit vezumu ar tavas grāmatas piekto un sesto sējumu joprojām — vēl joprojām nav pārdoti un tu esi gandrīz zaudējis saprašanu, gudrodams, kā tikt no tiem vaļā?

Vai līdz pat šim brīdim tevi nemoka nolāpītā astma, ko ieguvi Flandrijā, slidojot pret vēju? un vai nav tikko divi mēneši pagājuši, kopš smieklu lēkmē, redzot kardinālu nolaižam ūdeni kā vienkāršu beznīcas koristu (abām rokām), tev plaušās pārtrūka asinsvads, kā rezultātā tu divu stundu laikā zaudēji divus kvartus asiņu; bet, ja tu būtu zaudējis vēl otrtik, vai mācītie mediķi tev neteica tad sanāktu vesels galons?

SEPTĪTĀ NODAĻA

Bet, Dieva dēļ, nerunāsim vairs par kvartām un galoniem,— bet pievērsīsimies tieši stāstījumam; tas ir tik izsmalcināts un sarežģīts, ka diez vai panestu pat viena vienīga vārda pārvietošanu; un es nezinu, kā tas nācies, ka jūs esat mani iegrūduši gandrīz pašā notikumu virpulī…

Lūdzu, būsim uzmanīgāki!

ASTOTĀ NODAĻA

Tēvocis Tobijs un kaprālis ar tādu steigu bija traukušies prom no Londonas, lai sagrābtu zemes stūrīti, par kuru tik bieži esam runājuši, un uzsāktu kampaņas vienlaikus ar pārējiem sabiedrotajiem, ka bija aizmirsuši paņemt līdzi visnepieciešamāko priekšmetu šajā pasākumā; tā nebija nedz sapiera lāpsta, nedz cērte, nedz arī liekšķere.—

Tā bija gulta gulēšanai; tā kā Šendijhola tolaik nebija apmēbelēta, bet mazā viesnīciņa, kurā nomira nabaga Lefevrs, vēl nebija uzcelta,— tēvocis Tobijs bija spiests pāris naktis pārlaist misis Vodmenas pajumtē, kamēr kaprālis Trims (kura lieliskajām sulaiņa, staļļmeistara, pavāra, skrodera, dziednieka un inženiera spējām pievienojās arī lieliskas tapsētāja spējas) ar galdnieka un divu drēbnieku palīdzību viņam sameistaros pašam savu.

Ievas meita, jo tāda bija atraitne Vodmena, un, viņu raksturodams, gribu vienīgi sacīt:

—«Ka viņa bija īsta sieviete»,— un būtu bijis labāk, ja tobrīd viņa atrastos piecdesmit jūras jūdžu attālumā vai savā siltajā gultā vai niekotos ar galda nazi, nevis padarītu par savas uzmanības objektu vīrieti, kurš atradās mājā, kas kopā ar visu iekārtu piederēja viņai.

Nav nekā ļauna, ja tas notiek ārpus mājas un gaišā dienas laikā, kad sievietei ir iespēja, fizikas valodā runājot, skatīt vīrieti caur vairākām prizmām;— taču savās mājās, kaut vai izstieptos, viņa nespēj uz to skatīties caur tādu prizmu, kas neietvertu pie reizes kaut ko no viņas mantām un iedzīves,— kamēr, šādu kombināciju atkārtoti skatot, vīrietis tiek ieskaitīts viņas inventārā —

— Bet tad — arlabunakt!

Taču šeit nav runa par SISTĒMU, jo to es izklāstīju augstāk — vai par BREVIĀRIJU — jo man rūp vienīgi mana pārliecība —, vai arī par FAKTU,— vismaz cik man zināms; bet runa ir par apkopojumu un ievadu, kas tam sekos.

DEVĪTĀ NODAĻA

Es to nesaku attiecībā uz viņu raupjumu vai tīrību,— vai

trīsstūrveida ielaiduma izturību, bet, sakiet, lūdzama, vai

naktskrekli neatšķiras no dienas krekliem tikpat stipri šajā, kā arī jebkurā citā ziņā ar to, ka ir tik daudz garāki par dienas krekliem, ka, tādos guļot, tie sniedzas gandrīz tik tālu pāri pēdām, cik dienas krekli augšpus tām?

Vismaz atraitnes Vodmenas naktskrekli (domāju, ka tāda bija mode karaļa Viljama un karalienes Annas valdīšanas laikā) bija šūti pēc šāda parauga; bet, ja šī mode mainījusies (jo Itālijā tādus gandrīz nemaz nenēsā),— jo ļaunāk sabiedrībai; tie bija divarpus holandiešu olekšu garumā, tā kā, pieņemot, ka vidēja auguma sieviete ir divas olektis gara, viņai pāri palika puse olekts, kuru varēja izlietot pēc sirds patikšanas.

Tā, izdabājot vienai sīkai iegribai pēc otras, pa atraitnības septiņu gadu drūmajām, decembrīgi saltajām naktīm pamazām bija iegājies un pēdējos divos gados kļuvis par vienu no gulētiešanas rituāliem paradums, ka, tikko misis Vodmena bija apgūlusies un izstiepusi kājas līdz kājgalim, ko viņa allaž darīja zināmu Bridžitai,— Bridžita ar visu pienācīgo pieklājību, vispirms atsegusi gultas drānas kājgalī, paņēma pusolekti naktskrekla, par kuru runājām, un, abām rokām uzmanīgi novilkusi uz leju visā garumā, pēc tam sāniski salocījusi to četrās piecās vienādās ielocēs, izvilka no piedurknes lielu spraužamadatu un, pavērsusi to ar smaili pret sevi, sasprauda ieloces cieši kopā mazliet augstāk par vīli; to paveikusi, Bridžita cieši apspraudīja naktskreklu ap pēdām un novēlēja kundzei labu nakti.

Šis rituāls bija pastāvīgs, un vienīgā izmaiņa tajā bija tā, ka drēgnās un vētrainās naktīs, kad Bridžita kājgalī atsedza gultas drēbes utt., lai ķertos pie rituāla izpildes, viņa vadījās vienīgi no savas pieķērības intensitātes rādītāja, tāpēc darīja to vai nu stāvēdama — vai noslīgusi uz ceļgaliem,— vai arī tupot, atkarībā no tā, cik spēcīgas bija ticības, cerības un mīlestības jūtas, ko viņa tonakt loloja pret savu kundzi. Visādā citādā ziņā ceremoniāls tika svēti ievērots un būtu varējis sacensties ar visierastāko ceremoniālu vismanierīgākajā kristīgās pasaules guļamistabā.

Pirmajā vakarā, tikko kaprālis bija tēvoci Tobiju pavadījis augšup pa kāpnēm, kas notika ap desmitiem,— misis Vodmena iemetās atzveltnes krēslā un, pārlikusi kreiso kāju pāri labajai, tādējādi veidodama atbalstu elkonim, atspieda vaigu delnā un, salīkusi uz priekšu, līdz pusnaktij prātoja par radušos situāciju, aplūkodama to no abām pusēm.

Otrajā vakarā viņa piegāja pie sava rakstāmgalda un, pavēlējusi Bridžitai uznest un atstāt uz galda pāri nededzinātu sveču, viņa izņēma savu laulības līgumu un ļoti uzmanīgi to izlasīja; bet trešajā vakarā (kurš tēvocim Tobijam bija pēdējais viņas mājā), kad Bridžita bija novilkusi lejup savas kundzes naktskreklu un dzīrās iedurt tajā spraužamadatu,—

Sperot ar abiem papēžiem reizē, kas tajā pašā laikā bija visdabiskākais spēriens, kādu viņas stāvoklī varēja izdarīt,— jo, pieņemot ******* par sauli zenītā, tas bija ziemeļaustrumu spēriens, viņa izspēra saspraudi Bridžitai no pirkstiem:— ceremoniāls, kas pie tās karājās, nokrita — nokrita zemē un sašķīda smalkās druskās.

No tā visa bija skaidrs, ka misis Vodmena iemīlējusies tēvocī Tobijā.

DESMITA NODAĻA

Tēvoča Tobija galvu tajā laikā nodarbināja citas domas, tāpēc tikai pēc Dinkerkas izpostīšanas, kad Eiropai bija izrādītas arī visas pārējās laipnības, viņš atrada vaļas brīdi atbildēt uz šo pieklājības izpausmi.

Iestājās pamiers (runājot no tēvoča Tobija viedokļa,— bet pēc misis Vodmenas domām — tukša laika nosišana),— kas ilga aptuveni vienpadsmit gadu.— Bet, tā kā visos līdzīgos gadījumos otrais trieciens ir tas, kas, vienalga, pēc cik ilga laika sekodams, izraisa sadursmi,— tāpēc labprātāk saucu to par tēoča Tobija dēku ar misis Vodmenu, nevis par misis Vodmenas dēku ar tēvoci Tobiju.

Atšķirība nav maza.

Tā nav tāda kā starp vecu trissiūrainu cepuri un trīsstūrainu vecu cepuri, par ko starp jūsu svētībām tik bieži izraisījušies strīdi; taču starpība ir pašā lietu būtībā.

Un, atļaujiet piebilst, cienījamie,— liela starpība.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Ja nu reiz bija ta, ka atraitne Vodmena mīlēja tēvoci Tobiju, bet tēvocis Tobijs viņu nemīlēja, atraitnei Vodmenai nekas cits neatlika kā turpināt mīlēt tēvoci Tobiju — vai arī atstāt viņu mierā.

Arraitne Vodmena nedarīja nedz vienu, nedz otru.

Žēlīgā debess!— aizmirstu, ka raksturā es mazliet līdzinos viņai; jo ikreiz, kad vien atgadās, kas dažreiz notiek ap ekvinokciju laiku, kādai no zemes dievietēm iemiesoties gan šajā, gan tajā, gan vēl kādā citā, viņas dēļ nespēju pieskarties brokastīm,— kaut gan viņai nerūp nemaz, vai es brokastis ēdu vai neēou.

Lāsts pār viņu!— un tā es sūtu viņu uz Tatāriju, bet no

Tatārijas uz Ugunszemi un tā tālāk, līdz paša velna valstībai, īsi sakot, nav tāda elles kakta, kurā es neiedzītu savu dievieti, lai viņa tur paliek.

Bet, tā kā sirds man mīksta un kaislības tajā ceļas un plok desmit reižu minūtē, es to pašu brīdi vedu viņu no šī kakta ārā; bet, paradis krist galējībās, nostādu savu dievieti pašā Piena ceļa vidū.—

— Spožākā no zvaigznēm! tu izstarosi savu varu pār kādu

Lai rauj viņu velns ar visu viņas varu!— jo, izrunājot šo

vārdu, mans pacietības mērs ir pilns,— lielu svētību tā viņam

atnesīs! Pie visiem spalvaiņiem un pretekļiem!— iesaucos,

noraudams no galvas zvērādas cepuri un griezdams to ap pirkstu,— es nedotu ne plika graša par duci tādu kā viņa!

— Taču cepure ir uz goda (saku, bāzdams to galvā un maukdams uz ausīm)—silta — mīksta — it sevišķi, ja to glauda pa spalvai; bet — ak vai!— tāda laime man nekad

neuzsmaidīs (tā šajā vietā mana filozofija no jauna

sabrūk).

Nē; nekad mans pirksts nepiešausies pie šī pīrāga (tādējādi šeit sabrūk mana metafora)…

Garoza un mīkstums,

Viducis un maliņa,

Virsa un apakša;— man tas riebj,— man tas pretīgs, es to negribu;— jau skatoties man kļūst nelabi.

Tas sastāv no vieniem vienīgiem pipariem, ķiplokiem, sīpoliem, sāls un

velna sūda.— Zvēru pie diženā pavāru arhipavāra, kas, pēc manām domām, to vien dara, kā no rīta līdz vakaram sēž pie pavarda un izdomā mums iekvēlinošus ēdienus, ka neparko pasaulē tam nepieskaršos!

Ak, Tristram! Tristram!— iesaucās Dženija.

Ak, Dženij! Dženij!— atbildēju un, to pateicis, turpināju

nākamo nodaļu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

«Neparko pasaulē tam nepieskaršos!»— vai tā es sacīju?

Ak Dievs, kā ar šo metaforu esmu sakarsējis savu iztēli!

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

No tā izriet, lai arī jūsu svētības un augstības par to sacītu ko sacīdamas (jo, kas attiecas uz domāšanu,— visi, kas domā,— domā aptuveni vienādi kā par šo, tā citiem jautāju-

miem),— ka MĪLESTĪBA noteikti ir — vismaz aplūkojot alfabētiskā kārtībā — viena no visA izraujošākajām, B urvīgākajām, C ietsirdīgākajām,

D ēmoniskākajām dzīves dēkām, pati E ksaltētākā, F arizejiskākā, G rābsteklīgākā, H roniskākā,

J ūsmīgākā (uz K apzīmējuma nav) un L iriskākā no visām cilvēciskajām kaislībām, bet tajā pašā laikā vis-

M aldinošākā, N iekkalbīgākā, O kšķerīgākā, P raktiskākā, S kaudrākā,

Ragulopiskākā,— lai gan jāpiebilst, ka burtam R būtu vajadzējis atrasties pirms S.— Taču, īsi sakot, tās būtību vislabāk izpratis mans tēvs, reiz pēc garām runām par šo jautājumu sacīdams tēvocim Tobijam:—«Nav iespējams,— viņš apgalvoja,— izteikt divas sakarīgas domas par to, brāli Tobij, neņemot palīgā hipallagu.» Kas tas tāds?— brīnījās tēvocis Tobijs.

—   Ratu stumšana zirgam priekšā,— atbildēja tēvs.

Bet kā lai šādā gadījumā rīkojas zirgs?— uztraucās tēvocis Tobijs.

—   Nekādi,— atbildēja tēvs,— vienīgi lai jūdzas iekšā — vai necilā par tiem ne ausu.

Bet atraitne Vodmena, kā jau iepriekš sacīju, negribēja darīt nedz vienu, nedz otru.

Taču viņa stāvēja apbruņojusies un pilnā kaujas ietērpā, gaidot izdevīgu gadījumu.

ČETRPADSMITA NODAĻA

Likteņdieves, kas neapšaubāmi jau iepriekš zināja visu par šo atraitnes Vodmenas un tēvoča Tobija mīlas dēku, kopš matērijas un kustības radīšanas (un turklāt ar lielāku smalkjūtību, nekā viņas parasti rīkojas šādos gadījumos) bija nopinu-

šas tik cieši savā starpā saistītu cēloņu un seku ķēdi, ka diez vai tēvocim Tobijam bija iespējams apmesties kādā citā mājā uz pasaules vai ierīkoties kādā citā kristīgas zemes dārzā kā vien tajā mājā un dārzā, kas atradās līdzās un piekļāvās misis Vodmenas īpašumiem; šis apstāklis līdz ar priekšrocību, ko sniedza biezi apaudzētā lapene misis Vodmenas dārzā, kas bija iecelta tēvoča Tobija dzīvžogā, ielika atraitnes rokā:, visus ieročus, kas nepieciešami mīlas stratēģijai.— Viņa varēja novērot tēvoča Tobija manevrus, kā arī piedalīties viņa kara padomes sēdēs; un, tā kā tēvocis Tobijs savā sirds vientiesībā bija atļāvis kaprālim, kuru uz to bija pamudinājusi Bridžita, savienot abus īpašumus ar kārklu pinuma vārtiņiem, lai a raitnei būtu vairāk plašuma pastaigām, tad tas deva viņai iespēju novest savus tuvināšanās mēģinājumus līdz pat sargbūdas durvīm, bet dažreiz aiz pateicības mesties uzbrukumā un censties uzspert gaisā tēvoci Tobiju tajā pašā sargbūdā.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Ļoti bēdīga patiesība,— taču, vērojot cilvēku diendienā, kļūst skaidrs, ka viņu var aizdedzināt, gluži kā sveci, no abiem galiem,— ja vien dakts ir pietiekami gara; bet, ja tās nav,— no aizdedzināšanas nekas neiznāk; taču, ja dakts ir, bet mēs aizdedzinām sveci no apakšas, tad, par nelaimi, liesma parasti apdziest pati no sevis — un atkal no aizdedzināšanas nekas neiznāk.

Kas attiecas uz mani,— ja allaž manos spēkos būtu noteikt, no kura gala lai mani aizdedzina,— jo nevaru paciest domu, ka mani aizdedzinātu kā lopiņu,— es piespiestu namamāti mani pastāvīgi aizdedzināt no augšas, jo tad es pieklājīgi nodegtu līdz svečtura iedobei, tas ir,— no galvas līdz sirdij, no sirds līdz aknām, no aknām līdz zarnām un tā joprojām pa apziņas vēnām un artērijām, cauri visiem zarnu un to apvalka sānu piedēkļiem līdz pat aklajai zarnai.

— Lūdzu jūs, dakter Slop,— sacīja tēvocis Tobijs, pārtraukdams dakteri, kad tas sarunā ar tēvu pieminēja aklo zarnu tonakt, kad māte dzemdēja mani,— lūdzu jūs,— sacīja tēvocis Tobijs,— pasakiet man, kura ir tā aklā zarna, jo, kaut gan esmu jau gados, goda vārds,— līdz pat šai dienai nezinu, kur tā atrodas.

Akla zarna,— atbildēja dakteris Slops,— atrodas starp līkumoto zarnu un resno zarnu.

Vīrietim?— jautāja mans tēvs.

Tieši tajā pašā vietā,— iesaucās dakteris Slops,— tā

atrodas arī sievietēm!

— To es nezināju,— atzinās tēvs.

SEŠPADSMITA NODAĻA

Un tā, lai pārbaudītu abu sistēmu lietderību, misis Vodmena nolēma tēvoci Tobiju neaizdedzināt nedz no šī, nedz no tā gala, bet pēc iespējas censties aizdedzināt viņu no abiem galiem reizē, kā to dara izšķērdētāji.

Pat ja misis Vodmena gadus septiņus ar Bridžitas palīdzību būtu rakņājusies militāro ieroču grabažu noliktavā, kā kājnieku, tā kavalērijas, sākot no Venēcijas lielā arsenāla līdz Londonas Taueram (neieskaitot), viņa nebūtu varējusi atrast nevienu vairogu vai dūmu aizsegu, kas būtu kalpojis viņas mērķiem tikpat labi kā tas, ko viņai tieši rokās bija nodevis tēvocis Tobijs, pašlabumu meklējot.

Šķiet, ka neesmu jums teicis,— taču neatceros,— varbūt arī esmu,— bet, lai nu būtu kā būdams, šis ir viens no apgalvojumiem, ko labāk atkārtot nekā strīdēties par to,— ka ikreiz, kad parastās kampaņas laikā kaprālis nopūlējās ar kādas pilsētas vai cietokšņa būvēšanu, tēvocis Tobijs allaž rūpējās, lai pie sargbūdas sienas, kas atradās viņam pa kreisai rokai, karātos šīs vietas plāns, piesprausts ar divām trim kniepadatām augšmalā, bet atstāts brīvi nokarājamies apakšmalā, lai vajadzības gadījumā to varētu ērtāk tuvināt acīm utt., tāpēc, kad misis Vodmena bija izšķīrusies uzsākt cīņu, viņai, nonākot pie sargbūdas durvīm, vajadzēja vienīgi pastiept labo roku, un tajā pašā laikā spert kreiso kāju pāri slieknim, lai satvertu karti, plānu, vietas profilu vai kas nu tur karājās, un, kaklu izstiepušai, vilkt uz savu pusi, ar šādu rīcību pavisam droši panākot, ka tēvoča Tobija kaislības iekvēlojās,— jo ikreiz viņš acumirklī ar kreiso roku saķēra kartes otru stūri un, ar labajā rokā turētās pīpes kātu bakstīdams, sāka sniegt paskaidrojumus.

Kad uzbrukums bija pavirzījies tiktāl, ikviens, dabiski, atzīs par pareiziem misis Vodmenas karamākslas nākamo manevru mērķtiecību, kas izpaudās tā, ka viņa, cik ātri vien iespējams, izņēma tēvocim Tobijam no rokas pīpi ar šādu vai tādu

ieganstu, bet parasti aizbildinādamās, ka precīzāk jānorāda uz kūdu reduti vai brustvēru, kas viņai izdevās, pirms vēl tēvocis Tobijs (lāga dvēsele!) ar pīpi bija nobraucis tikko pusduci asu.

Tas spieda tēvoci Tobiju likt lietā rādāmo pirkstu.

No tā izrietošā starpība uzbrukuma taktikā bija šāda:— turpinot tāpat kā pirmajā gadījumā turēt rādāmā pirksta galu pie tēvoča Tobija pīpes kāta, misis Vodmena būtu varējusi ceļot pa karti no Danas līdz Virsāvijai, ja tēvoča Tobija pozīcijas sniegtos tik tālu, bez jebkādām sekām:—jo, tā kā pīpes kātam trūka jebkāda arteriāla vai dzīvības siltuma, tas nespēja modināt nekādas jūtas,— tāpat tas nespēja iesvelt liesmu ar pulsāciju,— nedz arī pats attiecīgi iekvēloties;— tas spēja vienīgi dūmot.

Turpretī, cieši sekojot ar savu rādāmo pirkstu tēvoča Tobija pirkstam pa visiem viņa nocietinājumu līkločiem un ierobēm,— dažbrīd pieglaužoties tam pie sāniem,— pēc tam pieskaroties nagam,— aizsteidzoties pirkstam priekšā,— saskaroties te vienā,— te — citā vietā — un tā joprojām,— šāda braukāšana vismaz kaut ko iekustināja.

Kaut arī tā bija niecīga sadursme, atrauta no galvenajiem spēkiem, tomēr tā iesaistīja uzbrukumā pārējās daļas, jo parasti šajā brīdī kartei cieši piespiežoties pie sargbūdas sienas, tēvocis Tobijs dvēseles vientiesībā uzplāja roku uz tās, lai turpinātu paskaidrojumus, bet misis Vodmena, zibenīgi reaģējot, aizvien nelika savu roku tai tuvu līdzās. Šis manevrs uzreiz pavēra sakaru līniju platu diezgan, lai pa to šurpu turpu varētu pārvietoties jebkuras jūtas, pēc kādām rodas vajadzība personai ar dziļām priekšzināšanām un praksi mīlestībā.

Bīdot (kā iepriekš) savu rādāmo pirkstu paralēli tēvoča Tobija pirkstam,— viņa darbībā neizbēgami iesaistīja īkšķi;— un, ja jau aizņemti bija īkšķis un rādāmais pirksts, tad, dabiski, nodarbināta tika visa roka. Tava roka, dārgo tēvoci Tobij, tagad nekad vairs nebija īstajā vietā — misis Vodmenai nācās visu laiku to cilāt vai ar vismaigākajiem grūdieniem, bīdīšanu un nedrošiem spiedieniem, kādus vien var sajust roka, kura jāstumda,— dabūt to kaut par mata tiesu sānis, lai tā nestāvētu viņas rokai ceļā.

Kamēr notika šis manevrs, vai misis Vodmena varēja aizmirst likt tēvocim Tobijam sajust, ka tā ir viņas (un neviena cita) kāja, kas sargbūdas dziļumā viegli glaužas pie viņa stilba!— Vai kāds brīnums, ka pēc šāda uzbrukuma un neatlai

dīga spiediena uz abiem flangiem šad tad sajukums radās ari tēvoča Tobija centrā?

Velns parāvis!— noteica tēvocis Tobijs.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Šie misis Vodmenas uzbrukumi, kā jūs bez pūlēm sapratīsiet, atšķirdamies cits no cita, bija tikpat daudzveidīgi, kā uzbrukumi, ar kuru aprakstiem pilna vēsture, turklāt tādu pašu iemeslu dēļ. Parasts novērotājs diez vai vispār tos atzītu par uzbrukumiem — vai arī, ja atzītu, nesaskatītu tajos nekādu atšķirību;— taču es nerakstu viņiem. Man vēl būs laika diezgan šos uzbrukumus aprakstīt sīkāk, kad būšu līdz tiem nonācis, kas nenotiks ātrāk kā pēc dažām nodaļām; šeit varu piebilst vienīgi to, ka dokumentu oriģinālu un zīmējumu rituli, kuru mans tēvs parūpējies saritināt atsevišķi, atrodas labi uzglabāts (un paliks tāds, kamēr man pietiks spēka vispār kaut ko uzglabāt) Bušēnas plāns, kura labējā apakšējā stūrī joprojām redzamas no šņaucamtabakas nodzeltējuša īkšķa un rādāmā pirksta atstātas pēdas, kuras, kā ir pilnīgs pamats domāt, tur atstājusi misis Vodmena, jo pretējais stūris, kas, manuprāt, bijis tēvoča Tobija rīcībā, ir pilnīgi tīrs. Šķiet, ka tā ir šo uzbrukumu neviltota liecība, jo kartes augšējā malā, kaut arī daļēji izgludinājušās, tomēr vēl redzamas divu dūrienu pēdas, kas nenoliedzami ir tie paši caurumi, ko atstājušas piespraudes, ar kurām karte bijusi piestiprināta pie sargbūdas sienas.

Pie visa, kas svēts! Es allaž vērtēju šo dārgo relikviju ar tās STIGMATU un ĒRKŠĶU PĒDĀM augstāk par visām katoļu baznīcas relikvijām, tikai ne tad, kad rakstu par zīmēm, kuras tuksnesī svētās Radagundas miesā atstājuši ērkšķi un kuras jums ceļā no FESAS uz KLINĪ par velti parādīs šā klostera māsas.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

— Man šķiet, piedošan', jūsu augstība,— sacīja Trims,— ka nocietinājumi ir pilnīgi izpostīti — un ostas baseins atrodas

vienā līmenī ar molu. Man ari tā šķiet,— atbildēja tēvocis

Tobijs, pa pusei apslāpējis nopūtu,— bet ieej viesistabā un atnes man nolīgumu — tas atrodas uz galda.

Tas atradās tur sešas nedēļas,— sacīja kaprālis,— līdz pat šim rītam, kad mūsu veča ar to iekūra uguni.

Tātad,— secināja tēvocis Tobijs,— mūsu turpmākās pūles ir liekas.

Tādā gadījumā, piedošan', jūsu augstība,— iesaucās kaprālis,— jo vairāk žēl!— To sacīdams, viņš iemeta lāpstu blakus stāvošajā ķerrā, izskatīdamies tik neremdināmu bēdu mākts, cik vien var iedomāties, un bēdīgi palūkojās visapkārt, ar skatienu meklēdams cērti, sapiera lāpstu, mietus un citus militārus piederumus, lai aizvestu tos no kaujas lauka,— kad grūta nopūta — ak vai!—, nākdama no sargbūdas, celtas no plāniem, tēstiem dēļiem, jo žēlāk atbalsojās viņa ausīs, likdama apstāties.

—   Nē,— kaprālis nodomāja,— es to izdarīšu rīt no rīta, pirms viņa augstība celsies! Tāpēc, uzgrābis mazliet zemes uz atkal no ķerras izņemtās lāpstas, it kā lai pielabotu kādu nelīdzenumu slīpās nogāzes pakājē,— bet īstenībā ar nolūku piekļūt tuvāk kungam, lai kliedētu viņa drūmumu,— kaprālis izplēsa pāris velēnu,— ar lāpstu aplīdzināja to malas un, dažas reizes viegli uzsitis pa tām ar lāpstas aizmuguri, nosēdās cieši pie tēvoča Tobija kājām un iesāka, lūk, tā.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

—   Bija briesmīgi žēl,— kaut arī uzskatu, piedošan', jūsu augstība, ka teikšu to, ko karavīram sacīt muļķīgi.

—   Karavīram,— iesaucās tēvocis Tobijs, pārtraukdams Trimu,— gadās sarunāt muļķības, tāpat kā mācītam vīram.— Bet ne tik bieži, piedošan', jūsu augstība,— iebilda kaprālis.— Tēvocis Tobijs piekrītoši pamāja.

Tātad bija briesmīgi žēl,— atkārtoja kaprālis, ietverdams skatienā Dinkerku un molu, gluži kā Servijs Sulpīcijs, atstājot Āziju (kad kuģoja no Egīnas uz Megaru), bija ietvēris skatienā Korintu un Pireju,

—   Bija briesmīgi žēl, piedošan', jūsu augstība,— izpostīt šos nocietinājumus,— bet tikpat briesmīgi žēl atstāt tos neizpostītus.— -

Abos gadījumos tev taisnība, Trim,— apliecināja tēvocis

Tobijs.

Tas ir iemesls,— turpināja kaprālis,— kāpēc no to iznīcināšanas sākuma līdz beigām es ne reizes neesmu svilpojis, dziedājis, smējies, raudājis, runājis par pagājušo dienu notiku-

miem, nedz arī atstāstījis jūsu augstībai kādu notikumu — ne labu, ne sliktu.—

— Tev piemīt daudzas izcilas īpašības, Trim,— apliecināja tēvocis Tobijs,— un, pēc manām domām, tava stāstnieka prasme arī nav zemē metama, jo no daudzajiem notikumiem, kurus tu esi stāstījis, vai nu tāpēc, lai mani grūtā brīdī iepriecinātu vai drūmos brīžos izklaidētu,— reti gadījies pa sliktam stāstam.

Tas tāpēc, piedošan', jūsu augstība,— ka tie visi, vienīgi

«Stāsts par Bohēmijas karali un viņa septiņām pilīm» ne,— ir patiesi, jo vēsta par mani.

Šā iemesla dēļ,— apgalvoja tēvocis Tobijs,— man tie

nešķiet sliktāki. Bet saki, lūdzams, kas tas par stāstu? Tu esi pamodinājis manu ziņkāri.

—Pastāstīšu,— izsaucās kaprālis,— šo stāstu jūsu augstībai tūlīt!-—Ja vien,— sacīja tēvocis Tobijs, atkal domīgi palūkodamies uz Dinkerku un molu,— ja vien tas nav jautrs; šādos stāstos klausītājam allaž puse jautrības jāieliek no sevis,— bet noskaņojumā, kādā esmu pašlaik, nodarītu netaisnību gan tev, Trim, gan tavam stāstam. Nekādā ziņā tas nav no jautrajiem,— apliecināja kaprālis. Tāpat man negribētos, ka tas

būtu caurcaurēm drūms,— piebilda tēvocis Tobijs.— Tas nav nedz jautrs, nedz drūms,— atbildēja kaprālis,— bet būs tieši pa

prātam jūsu augstībai. Tādā gadījumā būšu tev no visas

sirds pateicīgs,— iesaucās tēvocis Tobijs,— tad nu, lūdzams, sāc, Trim.

Kaprālis paklanījās; un, kaut arī nebūt nav tik viegli, kā cilvēki iedomājas, iznesīgi noņemt no galvas augstu un šļauganu montēro cepuri,— ne mazāk grūti, pēc manas saprašanas, cilvēkam, kas apsēdies zemē, paklanīties tik godbijīgi, kā to bija pieradis darīt kaprālis; tomēr, liekot labās rokas plaukstai, kas atradās tuvāk tēvocim Tobijam, slīdēt pa zāli atmuguriski mazliet aiz sava ķermeņa, lai kustībai piešķirtu lielāku atvēzienu,— un tajā pašā laikā vieglā tvērienā ar kreisās rokas īkšķi un rādītājpirkstu, un garo pirkstu saspiest cepuri, šādā veidā samazinot tās diametru, tā ka drīzāk varēja teikt, ka cepure tika pamazām nomaukta,— nevis norauta,— kaprālis ar abiem uzdevumiem tika galā labāk, nekā to varēja sagaidīt no cilvēka viņa pozā; tad, divreiz ieklepojies, lai atrastu savam stāstam pareizāko un tēvoča Tobija noskaņojumam atbilstošāko toni,— viņš pārmija laipnu skatienu ar kungu un iesāka tā.

STĀSTS PAR BOHĒMIJAS KARALI UN VIŅA SEPTIŅĀM PILĪM

—   Reiz dzīvoja kāds karalis Bo-hē…

Kaprālim sperot kāju uz Bohēmijas zemes, mans tēvocis viņu uz bridi aizturēja. Kaprālis, atstājis montēro cepuri guļam zemē sev blakus kopš brīža, kad to norāva no galvas iepriekšējā nodaļā, bija devies ceļā kailu galvu.

—    Labsirdīgas acis pamana visu — tāpēc kaprālis vēl nebija kā nākas ticis galā ar sava stāsta pirmajiem pieciem vārdiem, kad tēvocis Tobijs divas reizes bija vaicājoši ar spieķa galu pieskāries viņa montēro cepurei,— it kā sacīdams: «Kāpēc tu neliec to galvā, Trim?» Trims cepuri pacēla rāmā godbijībā un, uzmetis skumīgu skatienu cepures priekšpusi rotājošajam izšuvumam, kas bija nožēlojamā kārtā izbalojis un apspuris, it sevišķi dažās raksta galveno lapu un reljefāko līniju vietās, nolika to atkal zemē starp kājām, lai apcerētu tās likteni.

-Katrs vārds, ko tu grasies man sacīt,— izsaucās tēvocis

Tobijs,— ir vistīrākā patiesība:—

«Nekas šajā pasaulē, Trim, nav mūžīgs.»

Bet, kad tavas mīlestības un piemiņas zīme, dārgo Tom,

novalkāsies,— sacīja Trims,— ko tad mēs sacīsim?

Tad vairs nebūs iemesla, kaut ko sacīt, Trim,—j ► atbildēja

tēvocis Tobijs,— un kaut arī cilvēks lauzītu galvu līdz pastardienai, esmu pārliecināts, Trim, ka viņš nespētu neko izdomāt.

Apsvēris, ka tēvocim Tobijam taisnība un ka cilvēka prātam velti censties izlobīt skaidrāku morāli no viņa cepures, ilgāk to vairs nemēģinādams darīt, Trims uzlika cepuri galvā, un, pārlaidis roku pierei, lai izgludinātu dziļdomīgu grumbu, ko pa abiem tur bija atstājusi sarunas tēma un aforisms, viņš, piešķīris skatienam un balsij iepriekšējo izteiksmi, atsāka stāstu par Bohēmijas karali un viņa septiņām pilīm.

STĀSTA PAR BOHĒMIJAS KARALI UN VIŅA SEPTIŅĀM PILĪM TURPINĀJUMS

—    Reiz dzīvoja kāds karalis Bohēmijā, taču, kā valdīšanas laikā viņš dzīvoja, izņemot viņa paša, nevaru jūsu augstībai pateikt…—

—  Es t® nemaz no tevis neprasu, Trim,— izsaucas tēvocis Tobijs.

Tas notika, piedošan', jūsu augstība, neilgi pirms tā laika, kad uz zemes sāka izzust milži, taču kurā gadā pēc mūsu Pestītāja dzimšanas tas bija…

Es nedotu ne puspensa, lai to uzzinātu,— iestarpināja tēvocis Tobijs.

Tomēr, piedošan', jūsu augstība, stāsts no tā iegūst. —

Stāsts ir tavs, Trim, tāpēc izpušķo to pēc savas gaumes, bet gadu ņem jebkuru,— turpināja tēvocis Tobijs, līksmi viņu uzlūkodams,— ņem jebkuru gadu, kādu vien vēlies, un ieliec savā stāstā,— to es tev no sirds atļauju.

Kaprālis paklanījās, jo ikvienu gadsimtu un ikvienu gadu šajos gadsimtos,— no pasaules radīšanas līdz Noas plūdiem un no Noas plūdiem līdz Ābrama dzimšanai, no patriarhu svētceļojumiem līdz izraēļu iziešanai no Ēģiptes — un cauri visām dinastijām, olimpiādēm un urbekonditām un pārējiem dažādo pasaules tautu atmiņā glabātajiem laikmetiem līdz pat Kristus atnākšanai un no Kristus atnākšanas līdz brīdim, kad kaprālis iesāka savu stāstu, šo neaptveramo laika bezgalību ar visām tā dzīlēm tēvocis Tobijs bija nolicis pie Trima kājām, bet, tāpat kā Pieticība tikko pieskaras ar pirkstu tam, ko Devīgums tai sniedz ar abām rokām,— kaprālis apmierinājās ar visneveiksmīgāko gadu no visa šī lēveņa, baidīdamies, ka jūsu ugstības no Vairākuma un Mazākuma neizskrāpē cits citam acis, strīdēdamies par to «vai šis gads allaž nav pēdējais iepriekšējā gada kalendārā»;— sacīšu atklā*i: bija, taču cita iemesla dēļ, nekā jūs domājat.

Tas bija nākamais gads pēc iepriekš minētā, kuru tāpēc, ka tas bija mūsu Kunga tūkstoš septiņi simti divpadsmitais gads, kad Ormondas hercogs neveiksmīgi cīnījās Flandrijā,— kaprālis izvēlējās un, apbruņojies ar to, no jauna devās ekspedīcijā uz Bohēmiju.

STĀSTA PAR BOHĒMIJAS KARALI UN VIŅA SEPTIŅĀM PILĪM TURPINĀJUMS

—  Mūsu Kunga tūkstoš septiņi simti divpadsmitajā gadā dzīvoja, piedošan', jūsu augstība—

Taisnību sakot, Trim,— viņu pārtrauca tēvocis Tobijs,—

jebkurš cits gads man būtu paticis labāk ne tikai tāpēc, ka togad, atvelkot mūsu karaspēku un atsakoties segt Kenuā aplenkumu, kaut gan Fogels apbrīnojami enerģiski turpināja rakt nocietinājumus, mūsu vēsturi aptumšoja šis kauna traips,— bet arī tava stāsta labā, Trim, jo, ja tajā darbojas — un no vārdiem, ko tu izmeti, man gandrīz šķiet, ka tā ir,— ja

tajā darbojas milži

Tikai viens, piedošan', jūsu augstība.

Tas ir tikpat slikti kā divdesmit,— iebilda tēvocis Tobijs,— būtu labāk pārcēlis viņu gadsimtus septiņus astoņus tālā pagātnē, kur viņš būtu pasargāts gan no kritiķiem, gan pārējiem cilvēkiem; un tāpēc gribētu dot tev padomu: ja tu

vēl kādreiz to stāstīsi

Ja nodzīvošu tik ilgi, piedošan', jūsu augstība, lai vienreiz

izstāstītu to līdz beigām, otrreiz es to vairs nekad nestāstīšu,— apgalvoja Trims,— nedz vīrietim, nedz sievietei, nedz bērnam. Nu — nu!— zobgalīgi novilka tēvocis Tobijs,— taču

viņš to izteica tik laipni aizbildnieciskā tonī, ka Trims savu stāstu turpināja dedzīgāk nekā jebkad.

STĀSTA PAR BOHĒMIJAS KARALI UN VIŅA SEPTIŅĀM PILĪM TURPINĀJUMS

— Reiz dzīvoja, piedošan', jūsu augstība,— iesāka Trims, paceldams balsi un priecīgi saberzēdams plaukstas,— kāds karalis Bohēmija—

Gadu atmet pavisam, Trim,— pamācīja tēvocis Tobijs,

paliekdamies uz priekšu un viegli uzlikdams roku kaprālim uz pleca, lai atvainotos, ka viņu pārtraucis,— atmet to pavisam, Trim; stāsts var gluži labi iztikt bez šādiem smalkumiem, ja stāstītājs par tiem nav pilnīgi drošs. Drošs par tiem!— izsaucās kaprālis, pakratīdams galvu.

Pareizi,— atsaucās tēvocis Tobijs,— nav viegli, Trim,

cilvēkam, audzinātam, tāpat kā tu un es, karošanai, kurš reti redz tālāk uz priekšu par savas musketes stobra galu vai atpakaļ — par savu mugursomu, daudz ko saprast no šīm lietām. —Lai Dievs svētī jūsu augstību!— izsaucās kaprālis, ne mazāk satriekts par tēvoča Tobija spriešanas veidu, kā par pašu spriedumu,— tādam cilvēkam pietiek cita darāmā; ja viņš nav kaujā vai pārgājienā vai nepilda dienesta pienākumus

garnizonā,— viņam ir sava muskete, piedošan', jūsu augstība, ko spodrināt,— sava uzkabe, ko sakārtot,— savs pulka mundieris, ko pielabot,— pašam ko mazgāties un skūties, lai allaž izskatītos tāds kā parādē. Kāda vajadzība,— kaprālis uzvaroši piebilda,— piedošan', jūsu augstība, karavīram vispār kaut ko sajēgt no ģeogrāfijas?

Tu laikam gribēji teikt no hronoloģijas, Trim,— izlaboja tēvocis Tobijs,— jo, kas attiecas uz ģeogrāfijas zināšanām, tās karavīram pilnīgi nepieciešamas; viņam sīki jāpazīst ikviena zeme, kurā viņš nonāk, dienesta pienākumus pildot, kā arī tās robežas; viņam jāzina ikviena mazpilsēta un lielpilsēta, ciemats un apdzīvota vieta līdz ar kanāliem, ceļiem un apkārtceļiem. No pirmā acu uzmetiena, Trim, viņam jāpasaka, kā sauc upi vai upīti, kuru viņš šķērso,— no kuriem kalniem tā iztek,— cik tālu kuģojama, kur pārbrienama,— kur nav pārbrienama;— viņam jāzina katras ielejas auglība ne sliktāk kā arājam, kas to apstrādā; turklāt viņam jāprot aprakstīt vai, ja tas nepieciešams, sīki iezīmēt kartē visus šos līdzenumus un ieplakas, nocietinājumus, slīpās nogāzes, mežus un purvus, caur kuriem vai pa kuriem jādodas viņa armijai; viņam jāzina šīs zemes ražojumi, tās augi, derīgie izrakteņi, ūdenskrātuves, dzīvnieki, jāpazīst klimats, temperatūras svārstības, iedzīvotāji, viņu paražas, valoda, politika un pat ticība.

— Vai citādi maz būtu aptverams, kaprāl,— turpināja tēvocis Tobijs, runas karstumā sliedamies sargbūdā kājās,— kā Mārlboro ar savu armiju varēja nosoļot no Māsas līdz Belburgai, no Belburgas līdz Kerpenordai (šajā vietā arī kaprālis nespēja vairs mierīgi nosēdēt), no Kerpenordas, Trim, līdz Kalsakenai, no Kalsakenas līdz Neidorfai, no Neidorfas līdz Landenburgai, no Landenburgas līdz Mildenheimai, no Mildenheimas līdz Elhingenai, no Elhingenas līdz Gingenai, no Gingenas līdz Balmershofenai, no Balmershofenas līdz Šellenburgai, kur viņš pārrāva ienaidnieka nocietinājumus, forsēja Donavu, pārcēlās pāri Lehai, ielauzās ar saviem pulkiem pašā impērijas sirdī, soļodams to priekšgalā cauri Freiburgai, Hokenvertai un Šēnefeldai līdz Blenheiinas un Hohštetas līdzenumiem?— Lai cik izcils būdams, kaprāli, Mārlboro nebūtu varējis spert ne soli vai doties kaut vienas dienas pārgājienā, neņemot talkā ģeogrāfijas zināšanas.— Kas attiecas uz hronoloģiju, Trim,— turpināja tēvocis Tobijs, atkal mierīgi apsēzdamies sargbūdā,— es atzīstu, ka tā ir zinātne, kuras trūkumu karavīrs visvieglāk pārciestu, ja nebūtu skaidrs, ka šai zinātnei kādu dienu jāsniedz viņam ziņas, kad īsti izgudrots šaujampul-

vēris, kura baismīgā iedarbība, gluži kā zibens sasperot it visu savā ceļā, mums iezīmējusi jaunu ēru karamākslas attīstībā, pašos pamatos izmainot uzbrukuma un aizsardzības paņēmienus kā uz jūras, tā sauszemes, prasot no karotājiem tik augstu māku un veiklību, ka nemaz nav iespējams būt pārāk prasīgam, precīzi nosakot tā izgudrošanas laiku, vai pārāk ziņkāram, izzinot, kāds ievērojams cilvēks bijis tā izgudrotājs un kādi apstākļi veicinājuši tā tapšanu.

—   Nepavisam netaisos apstrīdēt vēsturnieku vienprātīgu uzskatu, ka mūsu Kunga tūkstoš trīs simti astoņdesmitajā gadā, Kārļa Ceturtā dēla Vaclava valdīšanas laikā, kāds garīdznieks, vārdā Švarcs, ierādīja pulvera pielietošanas māku venēciešiem viņu cīņās pret dženoviešiem, taču ir skaidrs, ka viņš nebija pirmais, jo, ja varam ticēt donam Pedro, Leonas bīskapam… Kā tas nācās, piedošan', jūsu augstība, ka garīdznieki

un bīskapi tik daudz lauzīja galvu par šaujampulveri? Dievs to zina,— atbildēja tēvocis Tobijs,— viņa providence visas

lietas vērš uz labu tātad dons Pedro hronikā par karali

Alfonsu, Toledo iekarotāju, apgalvo, ka tūkstoš trīs simti četrdesnit trešajā gadā, tas ir — veselus trīsdesmit septiņus gadus pirms iepriekš minētā laika, pulvera izgatavošanas noslēpums bijis plaši pazīstams un to ar panākumiem tajā laikā lietojuši gan mauri, gan kristieši ne vien savās jūras kaujās, bet arī jo daudzos neaizmirstamos aplenkumos Spānijā un Bferberijā,— tāpat visiem zināms, ka mūks Bēkons sīki aprakstījis pulveri un augstsirdīgi atstājis pasaulei tā izgatavošanas recepti jau aptuveni simt piecdesmit gadu pirms Švarca dzimšanas — un ka ķīnieši,— piebilda tēvocis Tobijs,— vēl vairāk mūs mulsina un jauc visus mūsu aprēķinus, lielīdamies, ka izgudrojuši pulveri vēl pāris simt gadu pirms Bēkona.

—   Manuprāt, tas ir meļu bars!— iesaucās Trims.

—   Kaut kāda iemesla dēļ,— turpināja tēvocis Tobijs,— šajā ziņā viņi maldās, kā pierāda pašreizējais nožēlojamais stāvoklis, kādā atrodas viņu militārās celtnes, kas sastāv vienīgi no fossй ar ķieģeļu sienu, bez flangiem, bet tie, ko viņi sauc par bastioniem katrā tās stūri,— ir celti tik nemākulīgi, ka ikviens tos notur… Par vienu no manām septiņām pilīm,— iestarpināja Trims.

Kaut arī tēvocim Tobijam visnotaļ bija nepieciešams kāds salīdzinājums, viņš pieklājīgi noraidīja Trima piedāvāto,— bet, kad kaprālis apgalvoja, ka Bohēmijā viņam esot vēl pusducis piļu, ar kurām viņš nezinot ko iesākt,— tēvoci Tobiju tā

aizkustināja kaprāļa vientiesīgais joks,— ka viņš pārtrauca

spriedelēt par šaujampulveri un lūdza Trimu nekavējoties

turpināt stāstu par Bohēmijas karali un viņa septiņām pilīm.

STĀSTA PAR BOHĒMIJAS KARALI UN VIŅA SEPTIŅĀM PILlM TURPINĀJUMS

—   Nelaimīgais Bohēmijas karalis,— iesāka Trims. Tātad

viņš bija nelaimīgs?— iesaucās tēvocis Tobijs, kurš bija tā ieslīdzis prātojumos par šaujampulveri un citām militārām būšanām, ka, kaut arī bija skubinājis kaprāli stāstu turpināt, tomēr daudzās piezīmes, ar kurām viņš bija jaucies stāstītājam pa vidu, nebija tik stipri iespiedušās viņam prātā, lai saistītos ar šo epitetu.

—   Tātad viņš bija nelaimīgs, Trim?— tēvocis Tobijs aizkustināts iesaucās.— Kaprālis, vispirms pasūtījis šo vārdu ar visiem tā sinonīmiem pie velna, tūliņ sāka prātā pārcilāt Bohēmijas karaļa dzīves svarīgākos notikumus, no kuriem izrietēja, ka karalis bijis laimīgākais cilvēks, kāds jebkad dzīvojis virs zemes,— kas kaprāli iedzina strupceļā, jo, nevēlēdamies atmest šo epitetu,— vēl mazāk — to paskaidrot,— bet vēl jo mazāk — sagrozīt faktus (kā to dara zinātnieki, lai pielāgotos aizspriedumainai mācībai),— viņš palūkojās tēvoča Tobija sejā, gaidīdams palīdzību,— bet, redzēdams, ka tēvocis Tobijs to pašu gaida no viņa,— norūcis hm\ un ieklepojies, turpināja:

—    Bohēmijas karalis, piedošan', jusu augstība,— kaprālis atbildēja,— bija nelaimīgs tādā ziņā,— ka bija dedzīgs un aizrautīgs kuģošanas un visādu citādu jūrniecisku būšanu piekritējs,— bet sagadoties, ka visā Bohēmijā nebija nevienas jūras ostas…

—   Kur, pie velna, lai tās rastos?— iesaucās tēvocis Tobijs.— Tā kā Bohēmija caurcaurēm ir kontinentāla zeme, citādi tas nemaz nevarēja būt.

—    Varēja,— Trims iebilda,— ja Dievam būtu labpaticies.

Tēvocis Tobijs nekad nerunāja par Dieva esību un viņam

piemītošajām īpašībām citādi kā bikli un ar šaubām.

—    Neticu vis,— brīdi klusējis, tēvocis Tobijs ierunājās,— jo, būdama kontinentāla zeme, kā jau sacīju, un robežodamās austrumos ar Silēziju un Morāviju, ziemeļos — ar Luzāciju un Augšsaksiju, rietumos — ar Frankoniju, bet dienvidos — ar

Bavāriju,— Bohēmija nebūtu varējusi pārcelties pie jūras, nepārstādama būt Bohēmija,— nedz arī otrādi — jūra nebūtu varējusi atnākt līdz Bohēmijai, neapplūdinot lielu Vācijas platību un neiznīcinot miljoniem nelaimīgu iedzīvotāju, kam nebūtu iespēja paglābties. Kādas šausmas!— iesaucās Trims.— Tas nozīmētu,— saudzīgi piebilda tēvocis Tobijs,— tādu žēlsirdības trūkumu tajā, kas ir žēlsirdības tēvs, ka es domāju, Trim,— tas nekādā ziņā nebūtu varējis notikt.

Kaprālis paklanījās, paužot dedzīgu atbalstu teiktajam, un turpināja:

—    Tātad kādā jaukā vasaras vakarā Bohēmijas karalim gadījās kopā ar karalieni un galminiekiem iziet pastaigā.

Lūk, Trim, šeit vārds gadījās ir vietā,— iesaucās tēvocis

Tobijs,— jo Bohēmijas karalis ar savu karalieni varēja iet pastaigā vai arī neiet:— tā bija nejaušība, kas atkarībā no apstākļiem varēja notikt vai nenotikt.—

—    Karalis Viljams bija tādās domās, piedošan', jūsu aug stība,— Trims ieteicās,— ka šajā pasaulē viss iepriekš nolemts, tāpēc mēdza teikt saviem karavīriem, ka «ikvienai lodei savs mērķis». Viņš bija dižens cilvēks,— piebilda tēvocis Tobijs.— Un es līdz pat šai dienai ticu,— turpināja Trims,— ka šāviņš, kas mani izsita no ierindas kaujā pie Landenas, tika tēmēts uz manu ceļgalu vienīgi tādēļ, lai atbrīvotu mani no kalpošanas karalim un nodotu jūsu augstības dienestā, kur vecumdienās būšu daudz labāk aprūpēts. Citādi to nemūžam nevar izskaidrot, Trim,— apliecināja tēvocis Tobijs.

Gan kunga, gan kalpa sirdis bija vienlīdz pakļautas pēkšņiem jūtu uzplūdiem:— sekoja īss klusuma brīdis.—

—   Turklāt,— sacīja kaprālis, atsākdams sarunu,— taču priecīgākā noskaņā,— ja nebūtu bijis tā vienīgā šāviena, piedošan', jūsu augstība, es nekad nebūtu iemīlējies.

—   Tātad tu esi bijis iemīlējies, Trim?— smaidīdams vaicāja tēvocis Tobijs.

—    Un kā vēl!— atsaucās kaprālis,— pāri ausīm, piedošan', jūsu augstība! Saki, lūdzams, kad? Kur?— un kā tas gadījās? Neesmu līdz šim par to dzirdējis ne vārda,— sacīja

tēvocis Tobijs. Uzdrīkstos apgalvot,— atbildēja Trims,—

ka pulkā par to zināja ikviens bundzinieks un seržanta dēlēns.— Tad ir pats pēdējais laiks to uzzināt arī man,— sacīja tēvocis Tobijs.

—   Jūsu augstība,— turpināja kaprālis,— droši vien ar satraukumu atceras mūsu armijas pilnīgo sagrāvi un sajukumu mūsu apmetnē Landenas kampaņas laikā — katram pašam

vajadzēja tikt ar sevi galā; un, ja nebūtu bijuši Vindamas, Lambijas un Golvejas pulki, kas sedza atkāpšanos pa Nērspēkenas tiltu, diez vai pats karalis būtu līdz tam aizkļuvis;— viņš tika, kā jūsu augstībai zināms, pamatīgi spiests no abiem

sāniem. Drosminieks!—sajūsmā iededzies, sauca tēvocis

Tobijs,— pat šajā brīdī, kad viss zaudēts, redzu viņu, kaprāl, auļojam man garām pa kreisi, lai sapulcinātu ap sevi angļu ka Valērijas atliekas un atbalstītu labējo flangu, turklāt, ja tas vēl iespējams, norautu laurus no Luksemburga pieres;— redzu, kā viņš ar atraisījušos kaklautu, kura mezglu tikko trāpījusi lode, no jauna iedvesdams kaujas sparu nabaga Golvejas pulkam,— jāj gar ierindu,— tad spēji apcērtas un uzbrūk Kontī, jādams pulka priekšgalā…— Lieliski! nudien, lieliski!— jūsmoja tēvocis Tobijs,— viņš pelnījis lauru vainagu. Tikpat

neapstrīdami kā zaglis cilpu!— iekliedzās Trims.

Tēvocis Tobijs zināja kaprāļa uzticību karalim,— citādi salīdzinājums nemaz nebūtu bijis viņam pa prātam; arī kaprālim tas vairs nelikās īsti piemērots, kad viņš to bija izteicis,— taču atsaukt to vairs nevarēja,— tāpēc viņam neatlika nekas cits kā turpināt.

—   Tā kā ievainoto skaits bija milzīgs un nevienam nebija vaļas domāt par kaut ko citu kā vien par savu dzīvību… Kaut gan Tolmešs,— sacīja tēvocis Tobijs,— ar gudrību un apdomu izglāba kājniekus. Taču es tiku atstāts

kaujas laukā,— piebilda Trims. Tu tiki atstāts, nabaga

zēn!— atsaucās tēvocis Tobijs. Tāpēc tikai nākamās dienas

pusdienlaikā,— turpināja kaprālis,— mani apmainīja ar pretinieka gūstekni un ielika orē līdz ar trīspadsmit vai četrpadsmit citiem ievainotajiem, lai vestu uz mūsu hospitāli.

—    Nav tādas ķermeņa daļas, piedošan', jūsu augstība, kur ievainojums sagādātu neciešamākas sāpes kā celī.

—   Vienīgi cirksnī,— sacīja tēvocis Tobijs. Piedošan', jūsu

augstība,— iebilda Trims,— sāpēm celī, pēc manām domām, noteikti jābūt visasākām, jo tur atrodas vesels lērums cīpslu un visvisādu… kā nu tos vilkos sauc

—   Tieši šā iemesla dēļ,— teica tēvocis Tobijs,— cirksnis ir nesalīdzināmi jutīgāks,— jo tur atrodas ne vien vesels lērums cīpslu un visvisādu kā nu tos vilkos sauc (šos nosaukumus zinu tikpat maz kā tu),— bet piedevām vēl * * * *

Misis Vodmena, kas visu šo laiku bija sēdējusi lapenē, acumirklī aizturēja elpu, atraisīja zem zoda sasietās aubes lentes un pieslējās stāvus uz vienas kājas.

Strīds starp tēvoci Tobiju un Trimu, ieturēts draudzīgā garā

un vienādā spēku samērā, vēl kādu bridi turpinājās, kamēr Trims, beidzot atcerējies, ka bieži vien raudājis par sava kunga ciešanām, bet ne reizes nav nobirdinājis asaru par savējām,— bija gatavs atzīt sevi par uzvarētu, ko negribēja pieļaut tēvocis Tobijs. Tas nepierāda neko citu,— viņš apgalvoja,— kā vienīgi tava rakstura cēlumu.—

Tāpēc, vai sāpes no ievainojuma cirksnī (caeteris paribus) ir skaudrākas nekā no ievainojuma celī vai arī sāpes no ievainojuma celī ir skaudrākas nekā no ievainojuma cirksnī,— ir jautājumi, kuri līdz šai dienai paliek neizšķirti.

DIVDESMITA NODAĻA

—   Sāpes ceļgalā,— turpināja kaprālis Trims,— jau pašas par sevi bija neizturamas, bet ores zvalstīšanās uz grambainajiem ceļiem, kas bija briesmīgi izdangāti, vēršot vēl ļaunāku to, kas jau tā bija slikts,— ar katru soli sagādāja man ciešanas, jo asiņu zaudējums, jebkādas palīdzības trūkums, turklāt drudzis,

ko jutu tuvojamies, (—Nabaga zēnsl—iesaucās tēvocis

Tobijs)—tas viss, piedošan', jūsu augstība, gāja pāri maniem spēkiem.

—    Izstāstīju par savām ciešanām kādai jaunai sievietei zemnieku mājā, pie kuras mūsu ore, kas brauca pēdējā, bija apstājusies; man bija palīdzējuši ieiet šajā mājā, un jaunā sieviete bija izņēmusi no kabatas sirdszāles un uzpilinājusi tās uz cukurgrauda; bet, redzēdama, ka zāles mani uzmundrina, sniegusi man tās vēl otro un trešo reizi.— Tā es viņai izstāstīju, piedošan', jūsu augstība, kādas sāpes es ciešu, un pateicu arī, ka tās ir tik neizturamas, ka es daudz labprātāk liktos gultā — te es pievērsos gultai, kas stāvēja istabas kaktā,— un nomirtu nekā dotos tālāk,— pirms, viņai mēģinot mani aizvest līdz šai gultai, zaudēju samaņu viņas rokās.— Viņa bija lāga dvēsele, kā jūsu augstība,— sacīja kaprālis, acis slaucīdams,— drīz vien dzirdēs.

—    Man šķiet, ka mīlestība būs bijusi viena lustīga padarīšana,— sacīja tēvocis Tobijs.—

—    Tā ir visnopietnākā lieta dažreiz, piedošan', jūsu augstība, kāda vien pasaulē atrodama.—

—    Pateicoties jaunās sievietes neatlaidīgajiem lūgumiem,— turpināja kaprālis,— ore ar ievainotajiem aizbrauca bez manis: viņai bija izdevies iestāstīt vedējiem, ka es tūliņ izlaidīšu garu, ja mani cels orē. Tāpēc, nācis pie samaņas,— atklāju, ka

15—514

atrodos klusā, mierīgā zemnieku mājā, kurā nebija neviena cita kā jaunā sieviete un zemnieks ar savu sievu. Biju apguldīts šķērsām gultā, kas atradās istabas kaktā, mana ievainotā kāja novietota uz krēsla, un man līdzās stāvēja jaunā sieviete, ar vienu roku turēdama man pie deguna etiķī samērcēta kabatlakatiņa stūri, bet ar otru berzēdama manus deniņus.

—    Sākumā es noturēju viņu par zemnieka meitu (jo šī māja nebija viesnīca)—tāpēc piedāvāju viņai maciņu ar astoņpadsmit floriniem, kurus mans nabaga brālis Tcrns (šajā vietā Trims izslaucīja acis) bija ar kādu rekrūti atsūtījis man par piemiņu tieši pirms savas izbraukšanas uz Lisabonu.—

—    Nekad vēl neesmu jūsu augstībai izstāstījis šo bēdu stāstu .»—(Šajā vietā Trims trešo reizi izslaucīja acis.)

—   Jaunā sieviete iesauca istabā veco vīru un viņa sievu, lai, parādot viņiem naudu, nodrošinātu mani ar gultu un dažādiem sīkumiem, kas man izrādītos nepieciešami, kamēr būšu tiktāl

atlabis, ka mani varēs vest uz hospitāli. Nu jauki,— viņa

sacīja, aizsiedama manu maciņu,— būšu jūsu baņķieris, bet, tā kā šis amats neaizņems visu manu laiku, būšu arī jūsu kopēja.

—   Tiklab no veida, kada viņa šos vārdus izrunāja, ka arī no viņas apģērba, kuru sāku aplūkot uzmanīgāk,— nopratu, ka jaunā sieviete nevar būt zemnieka meita.— Viņa bija ģērbusies melnā no galvas līdz papēžiem, bet viņas matus apslēpa zemu uz pieres novilkts batista apsējs: viņa bija viena no tām mūķenēm, piedošan', jūsu augstība, kuru, kā jūsu augstībai zināms, Flandrijā nav mazums un kurām atļauts brīvi apkārt

staigāt» Spriežot pēc tava apraksta, Trim,— sacīja tēvocis

Tobijs,— uzdrošinos sacīt, ka viņa bija jauna begīniete, kuras nevar sastapt nekur citur kā vien Spānijas Nīderlandē — un vēl Amsterdamā;— no pārējām mūķenēm viņas atšķiras ar to, ka var atstāt savu klosteri, ja vēlas precēties; viņas devušas solījumu apmeklēt slimos un rūpēties par tiem. Man gan labāk patiktu, ja viņas to darītu, līdzjūtīgas sirds mudinātas.

—    Viņa man bieži atgādināja, ka rūpējas par mani Kristus

dēļ»— Man tas nepatika, Man šķiet, nevienam no mums nav

taisnība,— teica tēvocis Tobijs,— pajautāsim misteram Jorikam, kad šovakar tiksimies pie mana brāļa Šendijā,— tāpēc atgādini man par to,— tēvocis Tobijs piemetināja.

—   Jaunā begīniete,— turpināja kaprālis,— tikko izteikusi, ka «būs mana kopēja», ar steigu izgāja, lai ķertos pie kopējas pienākumu pildīšanas un aprūpētu mani,— un pēc neilga laika,— kaut gan man tas likās garš,— atgriezās ar apsējiem

to 1

uit., utt., un, pāris stundu mainījusi uz mana ceļgala sautējošas kompreses utt., un sagatavojusi bļodiņu auzu tumes vakariņām,— novēlēja man labi atpūsties, apsolīdamās rīta agrumā atkal ierasties Viņa novēlēja man to, piedošan', jūsu augstība,— ko nevarēju iegūt. Tajā naktī mētājos drudža karstumos;— viņas tēls manī izraisīja skumju satraukumu;— ik brīdi es dalīju pasauli divās daļās,— lai dotu viņai pusi no tās,— un ik brīdi es žēlojos, ka man nav nekā cita, ko dalīt ar viņu, kā vien karavīra mugursoma un astoņpadsmit florīnu.— Visu garo nakti jaukā begīniete, līdzīgi eņģelim, stāvēja pie manas gultas un, atbīdījusi aizkarus, sniedza man sirdszāles;— un no šā sapņa mani pamodināja tikai viņa pati, ierazdamās apsolītajā laikā un sniegdama man zāles īstenībā. Taisnību sakot, viņa gandrīz nekad mani neatstāja; un es biju tā pieradis saņemt dzīvību no viņas rokām, ka sirds man pamira un es nobālēju, kad viņa atstāja istabu; un tomēr,— turpināja kaprālis (izdarīdams vienu no visdīvainākajiem secinājumiem),—

—«tā nebija mīlestība»-,— jo triju nedēļu laikā, kad viņa gandrīz nepārtraukti bija pie manis, dienu un nakti savām rokām likdama sautējošas kompreses uz mana ceļgala,— varu, roku uz sirds liekot, teikt, piedošan', jūsu augstība,— ka * * *

—   Tas ir ļoti savādi, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs.—

—   Arī es tā domāju,— piebilda misis Vodmena.

—    Nevienu pašu reizi,— apgalvoja kaprālis.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tas nav nekāds brīnums,— turpināja kaprālis,— redzēdams, ka tēvocis Tobijs aizdomājies,— jo tajā ziņā, piedošan', jūsu augstība, mīlestība pilnībā līdzinās karam, ka karavīrs, kaut ari izsprucis ar veselu ādu trīs nedēļas no vietas līdz pat sestdienas vakaram,— tomēr var tapt trāpīts svētdienas rītā.— Tā šoreiz notika ar mani,— tikai ar to starpību, piedošan', jūsu augstība,— ka tā bija svētdienas pēcpusdiena, kad es uzreiz iemīlējos sisserara.— Tas nāca tik negaidīti, piedošan', jūsu augstība, kā bumbas sprādziens,— tikko dodams laiku izsaukties: «Dievs, apžēlojies!»

—    Nekad nedomāju, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— ka cilvēks tik pēkšņi var iemīlēties.

—    Var, piedošan', jūsu augstība, ja ir izdevība,— atbildēja Trims.

o*

—   Esi tik labs,— palūdza tēvocis Tobijs,— pastāsti man, kā tas notika.

—   Ar lielāko prieku,— sacīja kaprālis paklanīdamies.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

—   Visu šo laiku,— turpināja kaprālis,— no iemīlēšanās biju izvairījies, un tā tas būtu turpinājies līdz mūža galam, ja nebūtu lemts citādi.— Pret likteni nevar spārdīties.— Tas notika kādā svētdienā, pēcpusdienā, kā jau jūsu augstībai teicu.

—   Vecais vīrs un viņa sieva bija izgājuši.

—   Mājā viss bija kluss un mierīgs kā pusnaktī.

—   Pagalmā nemanīja pat pīli vai pīlēnu,

Kad daiļā begīniete ienāca mani apraudzīt.

Mans ievainojums tad jau bija krietni apdzijis,— iekaisums pirms kāda laika pārgājis, taču tā vietā nākusi tik neizturama nieze augšpus un lejpus ceļgala, ka augu nakti netiku aizvēris ne aci.—

—   Ļauj paskatīties,— viņa sacīja, nomezdamās ceļos pie gultas un uzlikdama roku lejpus mana ceļgala.— Šeit nepieciešama vienīgi neliela berzēšana,— sacīja begīniete un, apsegusi manu kāju ar palagu, sāka ar labās rokas rādītājpirkstu berzēt to lejpus ceļgala, slidinādama savu rādītājpirkstu uz priekšu un atpakaļ gar saites malu, kas saturēja pārsēju.

—   Pēc piecām sešām minūtēm sajutu vieglu viņas otrā pirksta pieskārienu,— pēc īsa brīža tas plakaniski piekļāvās pirmajam, un viņa turpināja tādā veidā berzēt manu kāju apkārt pārsējam labu laiku; tad arī man ienāca prātā, ka iemīlēšos;— nosarku, redzēdams, cik balta viņas roka.— Nekad, kamēr vien dzīvošu, piedošan', jūsu augstība, neredzēšu baltāku roku par to…

—   Tajā vietā,— piebilda tēvocis Tobijs.

Kaut gan kaprālim šķita, ka nekas skumīgāks uz pasaules nevar būt,— viņš tomēr nespēja atturēties nepasmaidījis.

—   Jaunā begīniete,— turpināja kaprālis,— redzēdama, ka tas man sagādā lielu atvieglojumu, kādu laiku berzējusi diviem pirkstiem,— beidzot pārgāja uz berzēšanu ar trim, līdz mazpamazām laida darbā ceturto, bet beigās jau berzēja ar visu roku. Es neteikšu vairāk, piedošan', jūsu augstība, ne vārda par rokām,— taču viņas roka bija maigāka par atlasu.

Lūdzams, Trim, slavē to, cik vien vēlies,— sacīja tēvocis

Tobijs,— es klausīšos tavu stāstu ar jo lielāku prieku Kaprālis pateicās savam kungam no sirds dziļumiem, bet, tā kā viņam vairs nekas nebija sakāms par begīnietes rokām — tikai tas, ko viņš jau bija teicis,— viņš ņēmās aprakstīt to ietekmi.

—    Daiļā begīniete,— Trims sacīja,— turpināja berzēt manu ceļgalu ar visu roku,— kamēr sāku baiļoties, ka šī dedzība viņu nogurdinās. «Es darītu tūkstošreiz vairāk,»— viņa apgalvoja,—«Kristus mīlestības dēļ.»—To sacīdama, viņa pārlaida roku pāri apsējam augšpus mana ceļgala un sāka berzēt šo vietu, par kuru arī tiku žēlojies.

Tad es jutu, ka sāku iemīlēties.—

Kamēr viņa turpināja ber-ber-berzēt,— jutu, ka mīlestība, piedošan', jūsu augstība, no viņas rokas izplūst man pa visu ķermeni.

Jo dedzīgāk viņa berzēja un jo tālāk slīdēja viņas roka, jo karstāk iedegās uguns manās dzīslās,— kamēr beidzot, viņas rokai divas trīs reizes paslīdot tālāk nekā parasti, mana kaislība sasniedza augstāko virsotni.— Satvēru viņas roku…

—    Un tad tu piespiedi to pie lūpām, Trim,— pārtrauca tēvocis Tobijs,— un atzinies mīlestībā.

Vai tieši šādā veidā, kā tēvocis Tobijs to aprakstīja, beidzās kaprāļa mīlas dēka, nav svarīgi; pietiek ar to, ka tai piemita būtiskākais no visiem mīlas stāstiem, kas jebkad uzrakstīti kopš pasaules radīšanas.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

Tikko kaprālis bija beidzis savu mīlas stāstu — vai drīzāk tēvocis Tobijs to izdarījis viņa vietā —, misis Vodmena klusi izlavījās no savas lapenes, no jauna sastiprināja aubi ar saspraudi, izgāja pa īvju pinuma vārtiņiem un lēnām tuvojās tēvoča Tobija sargbūdai: lūzums tēvoča Tobija dvēseles stāvoklī pēc Trima stāsta bija pārāk labvēlīgs, lai to neizmantotu.—

Uzbrukuma plāns bija izstrādāts; tā izpildi atviegloja tēvoča Tobija kaprālim dotā pavēle aizvest ar ķerru sapiera lāpstu, liekšķeri, cērti, mietus un pārējos militāros daiktus, kas gulēja izsvaidīti tai vietā, kur atradās Dinkerka.— Kaprālis bija aizstūmis ķerru,— kaujas lauks atbrīvots.

—   Tad nu spriediet, ser, cik muļķīgi ir vai nu cīniņā skarbā, vai rakstīšanas darbā, vai vēl kādā citā (rīmējas tie ar šiem vārdiem vai nerīmējas), ko cilvēkam nākas veikt,— darboties pēc plāna, jo, ja vien kādreiz Plāns neatkarīgi no apstākļiem : einījis, ka to ieraksta zelta burtiem (gribēju teikt, Goutemas

sētas arhīvos), tad, bez šaubām, tas bija misis Vodmenas PLĀNVEIDĪGAIS uzbrukuma plāns tēvocim Tobijam viņa sargbūdā.— Taču, tā kā PLĀNS, kas karājās tur pie sienas dotajos apstākļos, bija Dinkerkas plāns,— bet Dinkerkas aplenkuma vēsture, būdama izklaidējoša vēsture, iznīcināja jebkuru iespaidu, ko viņa varētu atstāt, turklāt, pat ja viņa būtu spējusi uzveikt šo šķērsli,— pirkstu un roku manevrus šajā uzbrukumā sargbūdai tik tālu pārspēja daiļās begīnietes darbošanās Trima stāstā,— ka tieši tobrīd šis izmeklētais uzbrukuma paņēmiens, lai cik veiksmīgs pagātnē,— kļuva par visbezcerīgāko, kādu vien varēja uzsākt

Ak, atstājiet to sievietes ziņā! Misis Vodmena vēl nebija lāgā atvērusi īvju pinuma vārtiņus, kad viņas domas jau rosījās ap notikušajām pārmaiņām.

—   Vienā mirklī viņa pieņēma jaunu uzbrukuma plānu.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Esmu gandrīz vai prātu zaudējusi, kapteini šendij,—

ierunājās misis Vodmena, pielikusi batista mutautiņu pie kreisās acs, kad tuvojās tēvoča Tobija sargbūdai,— kāds puteklītis,— smilšu graudiņš — vai kas cits — nezinu, kas,— iekļuvis man šajā acī;— lūdzu, paskatieties — tas nav acu baltumā.«

To sacīdama, misis Vodmena iespraucās sargbūdā cieši garām tēvocim Tobijam un, iespiedusies viņam blakus kaktiņā uz sola, deva viņam iespēju izpildīt šo lūgumu nepieceļoties. Paskatieties, lūdzu, kas tur iekļuvis,— viņa sacīja.

— Lāga dvēsele! tu ieskatījies viņas acī tādā paša sirds vientiesībā, kādā bērns skatās kārbiņā ar pārbīdāmām bildītēm, un tikpat liels grēks bija nodarīt tev ļaunu,

Ja kāds labprātīgi vēlas iemest aci šādās ietaisēs, man pret to nekas nav iebilstams.—

Tēvocis Tobijs to nekad nedarīja; un es varu galvot, ka viņš būtu varējis mierīgi nosēdēt uz dīvāna no jūnija līdz janvārim (laiku, kurš, kā jūs zināt, aptver viskarstākos un visaukstākos

mēnešus) blakus tik daiļu acu īpašniecei kā trāķietei Rodopei [27] , nespēdams pateikt, vai šīs acis ir melnas vai zilas.

Grūtības slēpās tur, kā panākt, lai tēvocis Tobijs vispār tajās ielūkotos.

Tās bija pārvarētas. Un…

Redzu, kā viņš tur, pīpei nokarājoties un pelnus birdinot,— skatās — un skatās,— tad izberzē acis — un skatās no jauna divtik godprātīgi, cik Galilejs reiz skatījies, meklēdams plankumus uz saules.

Veltīgi!— jo zvēru pie visa, kas iedvesmo šo orgānu,— šajā brīdī atraitnes Vodmenas kreisā acs staro tikpat spoži kā labā — tajā nemana kustamies nedz kriksīti, nedz smilšu graudiņu, nedz puteklīti, nedz skaidiņu, nedz puteksnīti, nedz citas kādas necaurredzamas vielas daļiņas.— Tur nav nekā cita, manu mīļo tēva brāli,— kā vien maiga, šaudīga liesma, kas, nemanāmi izstarodama no ikviena tās kaktiņa uz visām pusēm,

skar tieši tavas acis… Ja tu, tēvoci Tobij, meklēdams šo

puteklīti, tajās skatīsies kaut mirkli ilgāk,— tu esi pagalam.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Acs, pēc vispārēja uzskata^ pilnībā līdzinās lielgabalam tai ziņā, ka tā nav tik daudz acs vai lielgabals paši par sevi, kā acs tēmējums un lielgabala tēmējums, kas ļauj gan vienam, gan otram izdarīt tik iznīcinošus postījumus. Nedomāju, ka šis salīdzinājums būtu slikts, taču, tā kā esmu to uzrakstījis un ielicis nodaļas sākumā tiklab izmantošanai, kā izdaiļošanai, viss, ko es savukārt lūdzu, ir — lai katru reizi, kad runāju par misis Vodmenas acīm (vienīgi nākamajā rindkopā ne), jūs to

paturētu prātā. Apgalvoju jums, kundze,— sacīja tēvocis

Tobijs,— ka nevaru saskatīt jūsu acī itin neko.— Tas nav acu baltumā,— neatlaidās misis Vodmena.— Tēvocis Tobijs sasprindzināja redzi un skatījās acu zīlītē…

Taču no visām acīm, kas jebkad radītas,— sākot no jūsējām, kundze, līdz pašas Veneras acīm, kas bez šaubām ir vissaldkaislākais acu pāris, kāds jebkad atradies kādā pierē,— neviena no tām nebūtu bijusi vairāk piemērota tēvoča Tobija miera nolaupīšanai kā tieši tā acs, kurā viņš lūkojās;— tā

nebija, kundze, valšķīga acs,— rotaļīga vai nebēdnīga,— nedz arī tā bija spridzīga, nekaunīga vai valdonīga acs — ar augstām prasībām un šausminošu uzstājību, no kurām uzreiz būtu sakupis piens, kas veidoja tēvoča Tobija cilvēcisko dabu,— nē, tā bija acs, pilna laipna aicinājuma — un maigas atsaucības,— runājoša — ne slikti būvētu ērģeļu stabuļu skarbajās balsīs, kādās sarunājas daudzas acis, kurās veros,— bet maigā čukstā,— kas atgādināja mirstoša svētā pēdējos klusos vārdus.— «Kā jūs, kapteini Šendij, varat dzīvot tik skumīgi, gluži viens, bez krūts, kam jūs varētu pieglaust savu galvu — vai uzticēt savas rūpes?»

Tā bija acs.«

Taču es pats tajā iemīlēšos, ja sacīšu vēl kaut vārdu vairāk par to. Tā pazudināja tēvoci Tobiju.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Nekas neparāda naria tēva un tēvoča Tobija raksturus interesantākā gaismā kā viņu atšķirīgā izturēšanās vienā un tai pašā negadījumā,— jo es nesaucu mīlestību par nelaimi, būdams pārliecināts, ka cilvēka sirds no tās kļūst labāka.— Augstais Dievs? kādai tad bija jākļūst tēvoča Tobija sirdij, kas

arī bez mīlestības jau bija labsirdības iemiesojums!

Mans tēvs, kā redzams no daudzām viņa piezīmēm, pirms apprecēšanās visnotaļ bijis pakļauts šai kaislībai,— taču, lai kad tā viņu pārņēma,— sava ērmotā, mazliet leskāņā ērcīguma dēļ nekad viņš to neuzņēma kā kristietis, bet nicīgi sprauslāja, bozās, plātījās, ārdījās un plosījās kā velns un rakstīja par šo acu īpašnieci visdzēlīgākās filipikas, kādas cilvēks jebkad sacerējis;— vienu no tām, pantos rakstītu par kādām acīm, kas divas vai trīs naktis pēc kārtas traucējušas viņa mieru, pirmajā dusmu uzplūdā viņš iesāk šādi:— «Šīs velna acis iespēj postā dzīt Daudz lielākā kā pagāns, turks vai žīds.» [28] īsi sakot, kamēr % kās šis kaislības izvirdums, mans tēvs to vien darīja kā ķengājās un neglīti izrunājās, gandrīz vai lādējās — vienīgi nedarīta to tik konsekventi kā Ernulfs:— nebija nedz tik savaldīga, nedz arī apveltīts ar Ernulfa apdomu,— jo, kaut gan mans tēvs ar vislielāko neiecietību nolā-

dēja itin visu uz pasaules, kas vai nu rosināja, vai iekvēlināja viņa mīlestību,— tomēr nekad viņš nenobeidza šo lāstu tēmu, piedevām nenolādējis sevi kā vienu no visnelabojamākajiem muļķiem un ākstiem, kā viņš izteicās, kāds jebkad palaists pasaulē.

Turpretī tēvocis Tobijs mīlestību uzņēma jēra pazemībā — sēdēja rāms un nepretodamies ļāva indevei iesūkties dzīslās;— visasāko sāpju brīžos, ko sagādāja šis ievainojums (tāpat kā toreiz ievainojums cirksnī), viņš nekad neizmeta nevienu ļaunu vai rūgtu vārdu,— nenolādēja nedz zemi, nedz debesis,— ne domāja, ne runāja kaut ko aizvainojošu ne par kāda ķermeni, ne par atsevišķām tā daļām; vientuļš un sapņains viņš sēdēja ar savu pīpi,— noraudzīdamies uz savu nespēcīgo kāju,— laiku pa laikam izdvesdams jūtelīgu ak vai/, kas, sajaucies ar tabakas dūmiem, neapgrūtināja nevienu mirstīgo,

Atkārtoju, viņš mīlestību uzņēma jēra pazemībā,

Tiesa, sākumā viņš kļūdaini kaut ko citu noturēja par mīlestību, jo tajā rītā, kad viņš izjāja kopā ar manu tēvu, lai glābtu, kas vēl glābjams no skaistās birzes, kuru baznīcas dekāns un kapituls izcirta nabago labā [29] un kuru, starp citu, no tēvoča mājas varēja labi pārredzēt, tāpēc tā viņam bija nenovērtējami svarīga, aprakstot kauju pie Vinnendāles,— steigā pārāk strauji rikšojot, sēžot neērtos seglos, sliktā zirgā un daudz kā cita dēļ,,, bija noticis tā, ka tēvoča Tobija pašā zemākajā ķermeņa daļā zem ādas bija uzkrājušās serozās asinis,— kuru radītos pirmos sāpju uzliesmojumus (būdams bez pieredzes mīlestības lietās) tēvocis Tobijs uztvēra kā vienu no savas kaislības izpausmēm, kamēr, ārējai tulznai pārplīstot, tēvocis Tobijs tūliņ apjēdza, ka viņa ievainojums nav vis skramba ādā,— bet ka tas aizniedzis sirdi,

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Cilvēki kaunas būt krietni,— Tēvocis Tobijs maz pazina pasauli; un tādēļ, kad juta, ka ir iemīlējies atraitnē Vodmenā, viņš neuzskatīja, ka šis fakts būtu turams lielākā slepenībā nekā tad, ja misis Vodmena būtu iegriezusi viņam pirkstā ar robainu nazi, Ja arī viņš būtu domājis citādi — tomēr, tā kā

tēvocis Tobijs allaž bija uzskatījis Trimu par uzticamu draugu un ik dienas saskatīja jaunus viņa uzticības pierādījumus —, tas nebūtu ietekmējis veidu, kādā viņš savas jūtas darīja zināma^, kaprālim.

«Esmu iemīlējies, kaprāl!» sacīja tēvocis Tobijs.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

—     Iemīlējies!— iesaucās kaprālis,— vēl vakar jūsu augstība bija pavisam vesels, kad es jūsu augstībai stāstīju par Bohēmijas karaļa piedzīvojumiem!— Bohēmija!— ierunājās tēvocis

Tobijs, labu brīdi gremdējies pārdomās. Kā šis stāsts

beidzās, Trim?

Kaut kādā veidā, piedošan', jūsu augstība, mēs pazaudējām stāsta pavedienu,— taču tobrīd jūsu augstību mīlestība nomāca tikpat maz, cik mani.— Tas notika tūliņ pēc tam, kad tu aizstūmi ķerru,— ar misis Vodmenu,— atzinās tēvocis Tobijs.— Viņa iešāvusi man lodi šeit,— piebilda tēvocis Tobijs, norādīdams uz savām krūtīm.—

Viņa tikpat maz, piedošan', jūsu augstība, spēj izturēt

aplenkumu, cik spēj lidot,— iesaucās kaprālis.

—     Bet, tā kā mēs esam kaimiņi, vislabāk, pēc manām domām, viņu iepriekš pieklājīgi brīdināt par to,— sacīja tēvocis Tobijs.

—     Nu, ja es uzdrīkstētos,— sacīja kaprālis,— nepiekrist jūsu augstībai—

—     Kāda cita iemesla dēļ tad es ar tevi runāju?— maigi aizrādīja tēvocis Tobijs.

—     Tad es savukārt, piedošan', jūsu augstība, sāktu ar satriecošu uzbrukumu viņai,— bet pieklājīgi brīdinātu par to vēlāk,— jo, ja viņa priekšlaikus kaut ko nojautīs par jūsu augstības jūtām… Dievs pasarg!— šobrīd viņa par tām nezina

vairāk, Trim,— iesaucās tēvocis Tobijs,— kā bērns mātes miesās.

—   Mīļās dvēseles!—

Misis Vodmena jau pirms divdesmit četrām stundām to visos sīkumos bija izstāstījusi misis Bridžitai un patlaban noturēja ar viņu apspriedi, izteikdama nelielas bažas par šīs dēkas iznākumu, kuras Velns, kas ellē nekad nesnauž, bija viņai iedvesis, pat neļaudams līdz galam mierīgi nodziedāt Te Deum.

—           Es šausmīgi bīstos, Bridžit,— sacīja atraitne Vodmena,— gadījumi, ja es viņu apprecētu,— ka nabaga kapteinis ar savu milzīgo brūci cirksnī nebūs īsti vesels»

Varbūt, kundze, tā nemaz tik liela nav,— atbildēja

Bridžita,— kā jūs domājat,— un turklāt, man šķiet,— viņa piebilda,— ka tā jau apdzijusL

—          Man gribētos to zināt — vienīgi viņa dēļ,— sacīja misis Vodmena»

Desmit dienu laikā mēs visu sīki un smalki uzzināsim par

to — apgalvoja misis Bridžita,— jo, kamēr kapteinis parādīs savu uzmanību jums,— misters Trims, esmu pārliecināta, būs noskaņots lakstoties ap mani;— un es atļaušu viņam visu, ko vien viņš gribēs,— Bridžita piebilda,— lai izmānītu no viņa visu,

Nekavējoties tika veikti pasākumi,— bet tēvocis Tobijs un kaprālis savus turpināja izstrādāt

—           Tātad,— teica kaprālis, iespiezdams kreiso roku sānos, bet ar labo izdarīdams tik plašu žestu, kas solīja panākumus — un tikai panākumus,— ja jūsu augstība atļautu man izstrādāt uzbrukuma plānu»».

—           Tu mani ārkārtīgi iepriecinātu, Trim,— apgalvoja tēvocis Tobijs,— un, tā kā es paredzu, ka tu šajā uzbrukumā būsi mans adjutants, iesākumam saņem šo kronu, kaprāl, lai apslacītu savu iecelšanu virsnieka pakāpē»

Tātad, piedošan', jūsu augstība,— turpināja kaprālis

(vispirms paklanīdamies pateicībā par virsnieka pakāpes piešķiršanu),— mēs iesāksim ar to, ka izņemsim no lielās karalauka lādes jūsu augstības tresoto mundieri, lai to labi izvēdinātu un uzlocītu īsākas zili zeltainās aproces;— turklāt es no jauna uztīšu uz kociņiem jūsu balto Ramiljī parūku un aizsūtīšu pēc drēbnieka, lai apgriež uz otru pusi jūsu plānās koši sarkanās bikses»

—           Es labprātāk uzvilktu sarkanās plīša bikses,— ieteicās tēvocis Tobijs,

Tās būs pārāk lempīgas,— apgalvoja kaprālis,

DIVDESMT DEVĪTĀ NODAĻA

Tev vajadzēs nospodrināt manu zobenu ar krītu,

Tas jums tikai pīsies pa kājām,— iebilda Trims.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

— Taču jūsu augstības abi bārdas naži tiks uzasināti par jaunu;— bet es atsvaidzināšu savu montēro cepuri un uzģērbšu nabaga leitnanta Lefevra mundieri, kuru jūsu augstība man iedeva valkāšanai viņam par piemiņu,— un, tiklīdz jūsu augstība būs svaigi noskuvies un apvilcies tīru kreklu un zili zeltaino vai koši sarkano mundieri — dažreiz vienu, bet dažreiz otru,— un uzbrukumam viss būs sagatavots,— mēs dosimies cīņā tik drosmīgi, it kā mums būtu jāsagrauj cietokšņa siena; un, kamēr jūsu augstība uzsāks cīņu ar misis Vodmenu viesistabā, labajā flangā,— es uzbrukšu misis Bridžitai virtuvē — kreisajā flangā, bet, kad būsim ieņēmuši šo augstieni, galvoju,— sacīja kaprālis, uzsizdams gaisā knipi,— ka uzvara būs mūsu.

Vēlētos, kaut es tiktu ar to galā gods godam,— sacīja tēvocis Tobijs,— taču atzīstos, kaprāl, kas es labāk pieietu pie pretinieka tranšejas pašas malas.

Sieviete ir kaut kas pavisam cits,— aizrādīja kaprālis.

Laikam gan,— piekrita tēvocis Tobijs.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Ja kaut kas no tā, ko sarunāja mans tēvs, spēja saērcināt tēvoci Tobiju, kamēr viņš bija iemīlējies, tad tā bija sagrozītā nozīme, kādā tēvs bija paradis valkāt vientuļnieka Hilariona izteicienu, kurš, runājot par savu atturēšanos, nomoda naktīm, miesas šaustīšanu un pārējām savas reliģijas svarīgām izdarībām,— izteicās,— kaut arī šķelmīgāk, nekā vientuļniekam pieklātos,—«ka tie esot līdzekļi, kurus viņš lietojot, lai savu ēzeli (domādams savu miesu) atradinātu no spārdīšanās.»

Šis izteiciens manam tēvam aplam patika: tas ne vien lakoniski izteica,— bet tajā pašā laikā ari nozākāja mūsu ķermeņa zemākās daļas iekāres un tieksmes, tāpēc ilgus mana tēva mūža gadus tas bija viņa iemīļotais izteiksmes veids;— ne reizes viņš nelietoja vārdu kaislības,— bet tā vietā allaž teica ēzelis,— tā ka tiešām varēja apgalvot, ka visu šo laiku viņš bija pavadījis uz sava vai citam piederoša ēzeļa kauliem vai uz tā muguras.

Šajā vietā man jāvērš jūsu uzmanība uz starpību starp mana tēva ĒZELI un

manu JĀJAMZIRDZIŅU,— lai jūs viņu atšķirīgās īpašības stingri iegaumētu uz priekšdienām.

Jo mans JĀJAMZIRDZIŅŠ, ja jūs to mazliet atceraties, nepavisam nav ļaunprātīgs dzīvnieks: viņam diez vai atradīsies kaut viens ēzelim raksturīgs matiņš vai iezīme.— Tā ir ņipra ķēvīte — aušiņa, kas mūs aiznes prom no īstenības,— iedoma, tauriņš, glezna, blēņas,— kāds «tēvoča Tobija aplenkums» vai jebkura cita lieta, kam cilvēks pamanās uzmesties jāšus, lai līganā riksī tas aiznes viņu prom no dzīves raizēm un rūpestiem.— Tas ir visnoderīgākais dzīvnieks, kāds vien uz pasaules atrodams;— un tik tiešām nezinu, kā cilvēki bez tā iztiktu.

—   Bet, kas attiecas uz mana tēva ēzeli…— Ak! No kāpšanas,— kāpšanas,— kāpšanas (atkārtoju trīsreiz, vai ne?)—no kāpšanas tam mugurā atturieties;— tas ir nevaldāms lopiņš, un bēdas tam cilvēkam, kurš nespēs to atturēt no spārdīšanās.

TRĪSDEMIT OTRĀ NODAĻA

—    Nu, dārgais brāli Tobij,— jautāja mans tēvs, ieraudzīdams viņu pirmo reizi pēc iemīlēšanās,— kā klājas tavam ĒZELIM?

Tā kā tēvocis Tobijs vairāk domāja par to ķermeņa dalu, uz kuras viņam bija uzmetusies tulzna, nekā par Hilariona metaforu un domām, kas nodarbina mūsu prātus (kā jums zināms) ir tikpat liela vara pār vārdu skaņām kā pār priekšmetu formām, viņš iedomājās, ka mans tēvs, kas nebija sevišķi smalkjūtīgs vārdu izvēlē, apjautājies par slimo vietu, nosaukdams to īstajā vārdā, tāpēc, kaut gan viesistabā atradās mana māte, dakteris Slops un Joriks, viņš nolēma, ka daudz pieklājīgāk būs lietot to pašu apzīmējumu, kuru lietojis mans tēvs. Ja cilvēks spiests no divām nosodāmām rīcībām izvēlēties vienu un to izdarīt,— esmu allaž novērojis,— lai arī kuru no tām viņš izvēlētos, pasaule viņu nosodīs,— tāpēc nebūšu izbrīnīts, ja tā nosodīs arī tēvoci Tobiju.

—   Manam ēzelim,— sacīja tēvocis Tobijs,— klājas daudz labāk, brāli Šendij.— Tēvs šajā uzbrukumā bija licis lielas cerības uz savu Ēzeli un būtu to vēlreiz izmantojis, ja daktera Slopa nevaldāmie smiekli — un manas mātes izsauciens «Dievs, apžēlojies!» nebūtu padzinuši viņa ēzeli no kaujas lauka;— un, tā kā pēc tam smiekli pielipa visiem,— kādu laiku nebija ko domāt dzīt to no jauna cīņā.

Un tā nu saruna turpinājās bez ēzeļa.

—   Visi runā,— iesāka mana māte,— ka jūs esat iemīlējies, svaini Tobij,— un mēs ceram, ka tā ir taisnība.

Man šķiet, svaine,— atbildēja tēvocis Tobijs,— ka esmu

iemīlējies tik dziļi, cik vien cilvēks var būt iemīlējies. Hm,— norūca mans tēvs. Un kad jūs to atskār-

tāt?— taujāja mana māte.

Kad pārsprāga tulzna,— paskaidroja tēvocis Tobijs.

Tēvoča Tobija atbilde uzlaboja mana tēva omu,— tāpēc viņš devās triecienā kā kājnieks.

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

—    Senie gieķi un romieši ir vienisprātis, brāli Tobij,— sacīja mans tēvs,— ka ir divas dažādas un atšķirīgas mīlestības — atkarībā no atšķirīgajām ķermeņa daļām, ko tās ietekmējušas,— smadzenes vai aknas;— manuprāt, ja cilvēks ir iemīlējies, viņam pieklājas mazliet padomāt, kurai no šīm divām atbilst viņa mīlestība.

Kāda tam nozīme, brāli Šendij,— atbildēja tēvocis Tobijs,— kura no abām mīlestībām tā ir, ja vien tā palīdz • cilvēkam apprecēties, mīlēt savu sievu un iegūt pāris bērnu?

Pāris bērnu!— izsaucās mans tēvs, pietrūcies no krēsla

un ieskatījies mātei tieši acīs, spraukdamies starp viņu un dakteri Slopu,— pāris bērnu!— nerimās mans tēvs, atkārtodams tēvoča Tobija vārdus, staigājot šurp un turp.

Taču nedomā, mīļo brāli Tobij,— izsaucās mans tēvs,

pēkšņi atguvies un nostājies cieši aiz tēvoča Tobija

krēsla, nedomā, ka man žēl, ja tev būtu kaut divi desmiti

bērnu; gluži otrādi — es priecātos, Tobij, un pret ikvienu no viņiem izturētos tik mīļi kā tēvs.—

Tēvocis Tobijs zagšus pastiepa roku aiz krēsla, lai paspiestu roku manam tēvam. —

—    Vēl vairāk,— viņš turpināja, neatlaizdams tēvoča Tobija roku,— tevī ir tik daudz cilvēciska sirds siltuma un tik maz atskabargainības — un tādēļ ir žēl, ka pasaule nav pārapdzīvota ar būtnēm, kas līdzīgas tev!— Bet, ja es būtu kāds Āzijas valdnieks,— viņš piebilda, sajūsmināts par savu jauno ieceri,— es uzliktu tev par pienākumu, ja tik tas nevājinātu tavus spēkus vai arī pārāk ātri neizžāvētu tavu primāro valgmi,— vai nevājinātu, brāli Tobij, tavu atmiņu vai iztēles spējas, kas parasti notiek, ja pārmērīgi aizraujas ar šādām nodarbībām,— citādi, dārgo Tobij, es tevi savestu ar savas valsts visskaistākajām sievietēm un uzliktu par pienākumu nolens volens gādāt man katru mēnesi pa vienam pavalstniekam.

I

463

Kad tēvs izrunāja beidzamo vārdu,— mana māte ieņēma šņaucienu tabakas…

—   Bet es negādātu,— izsaucās tēvocis Tobijs,— bērnus nolens volens, tas ir,— spaidu kārtā, lai izdabātu pasaules visvarenākajam valdniekam,..

—   Un no manas puses būtu nežēlīgi, brāli Tobij, spiest tevi to darīt,— sacīja mans tēvs,— bet tas ir arguments, kas izvirzīts, lai pierādītu tev, ka runa nav par bērna pagādāšanu — gadījumā, ja tu to spēj,— bet par tavu uzskatu sistēmu attiecībā uz Mīlestību un Laulību, kuru man griebētos ievirzīt pareizās sliedēs.-—

—   Kapteiņa Šendijā domās par mīlestību,— sacīja Joriks,— vismaz ir laba daļa patiesības un veselā saprāta; un pie manas dzīves nelietderīgi pavadītajām stundām, par kurām man jānes atbildība, pieder tās, kuras savā laikā pavadīju, lasīdams neskaitāmu tukšvārdīgu dzejnieku un frāžu kalēju sacerējumus, no kuriem nekad tik daudz neesmu guvis…

—   Vēlētos, Jorik,— sacīja mans tēvs,— kaut jūs būtu lasījis Platonu, jo tad jūs zinātu, ka pastāvēja divas mīlestības. Zinu, ka senajiem grieķiem un romiešiem bija divas

reliģijas,— atbildēja Joriks,— viena — tumšajiem ļautiņiem, otra — izglītotajiem;— bet es domāju, ka gan vienus, gan otrus ļoti labi būtu varējusi apmierināt viena mīlestība.

—   Nē, nebūtu vis,— iebilda mans tēvs,— un to pašu iemeslu dēļ, jo no abām šīm mīlestībām saskaņā ar Fičino skaidrojumiem par Valēzija darbu viena ir aprēķina —

bet otra — brīvā:—

pirmā, vissenākā,— kad nepazina mātes,— tajā Venerai nebija nekādas varas; otra — Jupitera un Diones radīta.

—   Saki, lūdzams, brāli,— jautāja tēvocis Tobijs,— kāda tur daļa cilvēkam, kas tic Dievam? Mans tēvs, bīdamies pazaudēt runas pavedienu, nevarēja apstāties, lai atbildētu.

—   Šai pēdējai,— viņš turpināja,— piemīt visas Veneras īpašības.

Pirmā — zelta iestādījums, kas nācis no debesīm,— iededz mīlestību uz heroisko, kas ir viņā pašā, kā arī iededz alkas pēc filozofijas un patiesības;— otra iededz vienkāršu iekāri.

—   Pēc manām domām,— sacīja Joriks,— bērnu radīšana atnes pasaulei tādu pašu svētību kā meridiāna noteikšana.

—   Protams,— sacīja mana māte,— mīlestība uztur saskaņu pasaulē,—-

—   Mājās,— mana dārgā,— tur es pieļauju

—   Tā piepilda pasauli,— apgalvoja mana māte,

—   Toties atstāj tukšas debesis, mana dārgā,— iebilda mans tēvs.—

—   Tā ir Šķīstība,— uzvaroši iesaucās dakteris Slops,— kas piepilda paradīzi!

—    Vārds vietā, mūķene!— secināja mans tēvs.

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

Manam tēvam bija aizvainojošs paradums strīdos uzbrukt dzēlīgi un aizskaroši, izturēties aizbildnieciski, strostējot un savu reizi aizbāžot muti ikvienam, lai tas viņu atcerētos,— tā ka tad, ja sabiedrībā bija cilvēku divdesmit,— viņš nepilnā pusstundā ikvienu no viņiem, kā likts, noskaņoja pret sevi.

To, ka tēvs palika bez neviena sabiedrotā, lielā mērā izraisīja viņa paradums no visām pozīcijām izvēlēties to, kuru bija vismazāk cerību aizstāvēt, un katrā ziņā mesties tajā; un, viņam par godu jāsaka, reizi nostājies šādās pozīcijās, viņš tās aizstāvēja tik varonīgi, ka tiklab drosmīgam, kā labsirdīgam cilvēkam būtu bijis sāpīgi redzēt viņu no šīm pozīcijām padzītu.

Tādēļ Joriks, kaut arī bieži viņam uzbruka,— nekad neatļāvās to darīt no visa spēka.

Daktera Slopa iepriekšējās nodaļas noslēgumā pieminētā Šķīstība šoreiz bija nostādījusi viņu cietokšņa vaļņa pareizajā pusē, un viņš jau gatavojās piebļaut dakterim Slopam pilnas ausis ar zākāšanos par visiem kristīgās pasaules klosteriem, kad viesistabā ienāca kaprālis Trims, lai ziņotu tēvocim Tobijam, ka plānās, koši sarkanās bikses, kurās viņam vajadzēja uzbrukt misis Vodmenai, nebūs lietojamas, jo drēbnieks, izārdījis tās, lai apgrieztu uz otru pusi, atklājis, ka tās jau reiz apgrieztas.— Tad apgriez vēlreiz, brāli,— ātri nobēra mans tēvs,— jo, pirms lieta būs nodarīta, bikses nāksies vēl daudzreiz apgriezt.— Tās jau irst pa diegiem,— iebilda kaprālis. Tādā

gadījumā, brāli,— sacīja mans tēvs,— katrā ziņā pasūti jaunu bikšu pāri, jo, lai gan zinu,— viņš turpināja, vērsdamies pie visiem klātesošajiem,— ka atraitne Vodmena jau daudzus gadus līdz ausīm iemīlējusies manā brālī Tobijā un likusi lietā visādas sievišķīgas mākas un viltības, lai ar blēdību uzkurinātu viņā tādu pašu kaislību, tagad, kad viņš tai ir rokā,— viņas kvēle būs atdzisusi.

Viņa savu mērķi sasniegusi.

—    Šajā gadījumā,— turpināja mans tēvs,— par kādu, esmu

pārliecināts,_Platons pat neieprātojās,— Mīlestība, redziet, nav tik daudz JŪTAS kā AMATS, kurā cilvēks stājas gluži tāpat, kā mans brālis Tobijs stātos kādā korpusā:— nav svarīgi, vai viņam šis dienests patīk vai nepatīk;— ja nu reiz viņš to pilda,— tad izturas tā, it kā viņam tas patiktu, un izmanto ikvienu iespēju, lai parādītu sevi kā lietpratīgu cilvēku.

Šī hipotēze, tāpat kā pārējās mana tēva hipotēzes, bija diezgan pieņemama, un tēvocim Tobijam atradās iebilstams tikai viens vārds,— kuram Trims bija gatavs pievienoties,— taču mans tēvs vēl nebija izdarījis secinājumus.

—   Tāpēc,— turpināja mans tēvs (vēlreiz izvirzīdams argumentu), kaut gan visi zina, ka misis Vodmena neatstāj vienaldzīgu manu brāli Tobiju,— bet mans brālis Tobijs savukārt neatstāj vienaldzīgu misis Vodmenu un dabā nepastāv šķēršļi, kas liegtu viņiem sadziedāties kaut šo pašu vakaru, tomēr galvoju, ka šī melodija tuvāko divpadsmit mēnešu laikā neatskanēs.

—   Mēs neesam pareizi novērtējuši pretinieka spēkus,—

sacīja tēvocis Tobijs un vaicājoši skatījās Trimam sejā. Es

būtu ar mieru saderēt uz savu montēro cepuri,— iesāka

Trims. Trima montēro cepure, kā jau reiz jums sacīju, bija

viņa pastāvīgā ķīla; un, tā kā vēl šovakar viņš bija to atsvaidzinājis, posdamies uzbrukumam,— tās vērtība ievērojami pieauga. Es būtu ar mieru saderēt, piedošan', jūsu

augstība, uz savu montēro cepuri pret vienu šiliņu,— ja būtu piedienīgi,— turpināja Trims (paklanīdamies),— piedāvāt jūsu augstībām derības.

—   Tur nav nekā nepiedienīga,— sacīja mans tēvs,— tas ir izteiksmes veids, jo, sacīdams, ka liec ķīlā savu montēro cepuri pret šiliņu,— tu gribi vienīgi teikt,— ka tavuprāt…

—    Nu, kā tad ir tavuprāt?

—    Ka atraitne Vodmena, piedošan', jūsu augstība, neizturēs ne desmit dienas.

—    Bet no kurienes,— izsmējīgi iesaucās dakteris Slops,— tev, draudziņ, tādas zināšanas par sievietēm?

—    No mīlas dēkas ar vienu katoļu baznīcas kalponi,— atbildēja Trims.

—   Tā bija kāda begīniešu mūķene,— paskaidroja tēvocis Tobijs.

Dakteris Slops bija pārāk sašutis, lai klausītos paskaidrojumos; un, tā kā mans tēvs izmantoja liktenīgo bridi, lai, daudz neprātojot, apsaukātu visu ordeņu mūķenes un begīnietes par stulbu un izkurtējušu palaistuvju baru,— Slops to nevarēja

izturēt;— un, tā kā tēvocim Tobijam vajadzēja padomāt par savām biksēm,— bet Jorikam — par sprediķa ceturto iedaļu,— lai sagatavotos katrs savam uzbrukumam nākamajā dienā,— sabiedrība izklīda; bet mans tēvs, atstāts vienatnē un neziņā, ko lai sadara pusstundā līdz gulētiešanai, lika atnest spalvu, tintnīcu un papīru un uzrakstīja tēvocim Tobijam šādu pamācošu vēstuli:—

DĀRGO BRĀLI TOBIJ!

Tas, ko gribu tev sacīt, attiecas uz sieviešu dabu un lakstošanos ap viņām; un varbūt tā ir liela laime tev — kaut ne tik liela man —, ka tev ir iespēja saņemt pamācīgu vēstuli par šo tēmu un ka esmu spējīgs tādu uzrakstīt

Ja tā būtu labpaticies Tam, kas veido mūsu likteņus, un šīs zināšanas tev nebūtu nākušas par dārgu maksu, man daudz labāk patiktu, ka tu patlaban mērktu spalvu tintnīcā manā

vietā; bet, tā kā šis nav tas gadījums, kamēr inisis Šendijā

tepat blakus pošas doties pie miera,— uzmetu bez jebkādas secības — tieši tā, kā tie iekrita man prātā,— dažas pamācības un brīdinājumus, kuri, pēc manām domām, varētu tev noderēt, vēlēdamies ar to izrādīt tev savu mīlestību, nešauboties, dārgo Tobij, par to, kā tu tos uztversi.

Pirmkārt, par visu, kas šajā gadījumā attiecas uz reliģiju,— kaut gan no vaigos ielijušā karstuma jūtu, ka sarkstu, sākdams ar tevi runāt par šo tēmu, labi zinādams, par spīti tavai neviltotajai noslēgtībai, cik maz ir to reliģijas priekšrakstu, kurus tu neievēro,— tomēr man gribētos jo sevišķi atgādināt tev vienu no tiem, kuru savā lakstošanās laikā tu nedrīksti aizmirst, un proti — nekad neko neuzsāc, vai tas būtu rītā vai vakarā, pirmām kārtām neuzticējis sevi Visvarenā Dieva gādībai, lai viņš pasargātu tevi no ļaunā»

Vismaz reizi pa četrām vai piecām dienām, bet, ja iznāk, arī biežāk noskuj gludu galvas virsu, lai, aiz izklaidības noņemot parūku viņas klātbūtnē, viņa nevarētu pateikt, cik daudz no taviem matiem paputinājis Laiks un cik daudz — Trims.

Vēl labāk būtu, ja viņai pat prātā neienāktu doma par plikgalvību,

Paturi to allaž prātā un savā rīcībā vadies no šīs neapgāžamās patiesības, Tobij,

ka sievietes ir biklas; un ļoti labi, ka tā,— citādi ar viņām nevarētu tikt nekādā galā.

Raugies, lai tavas bikses nebūtu pārāk apspīlētas vai pārāk va|igas ap gurniem, līdzīgi mūsu senču īsajām biksēm:—

Zelta vidusceļš izslēdz jebkādus minējumus.

Lai arī ko tu grasītos teikt, vai tas būtu daudz vai maz, neaizmirsti, ka jārunā klusā, maigā balsī;— klusums un viss, kas to atgādina, auž iztēlē sapņus par pusnakts noslēpumiem,— tāpēc, ja vien vari, nekad nemet zemē knaibles un krāsns kruķi.

Sarunās ar viņu vairies no jebkādiem jokiem un balamutēšanās un tajā pašā laikā dari visu, kas tavos spēkos, lai viņas rokās nenonāktu neviena grāmata, nedz raksta galiņš ar šādu ievirzi; ir daži dievbijīgi sacerējumi, un būtu labi, ja tev izdotos iekārdināt viņu tos pārlasīt,— taču nepieļauj, ka viņa iemet aci Rablē, Skaronnā vai «Donā Kihotā»…

Visas šīs grāmatas izsauc smieklus, bet zini, dārgo Tobij, ka nav nopietnākas kaislības par miesas kāri.

Iedur krekla krūtežā spraudi, pirms ieej viņas viesistabā.

Ja tev atļauts apsēsties uz dīvāna viņai līdzās un viņa sniedz tev izdevību uzlikt roku uz savējās,— sargies to izmantot:— tu nespēsi to izdarīt tā, lai viņa nenoskārstu tavu dvēseles noskaņojumu.— Atstāj to, kā arī iespējami vairāk citu lietu pilnīgā neziņā tītas; tā rīkodamies, tu modināsi viņas ziņkāri; bet, ja viņa ar to vēl nav uzvarēta un tavs ēzelis joprojām spārdās, kā ir nopietns pamats domāt,— tev jāsāk ar to, ka pirmkārt nolaid dažas unces asiņu no aizausim pēc seno skitu paraduma, kuri ar šo paņēmienu dziedēja visnevaldāmāko kaislību uzplūdus.

Tālāk Avicenna ieteic šo vietu ieziest ar cemeriņu sīrupu, lietojot iedarbīgus kuņģa skalošanas un caurejas līdzekļus;— manuprāt, viņam ir taisnība.— Taču tev jāēd maz vai pavisam jāatsakās no kazlēna vai brieža gaļas,— tāpat katrā ziņā jāatsakās arī no kumeļa gaļas — un cītīgi, tas ir,— cik vien tavos spēkos, jāatturas no pāvu, dzērvju, lauču, dūkuru un ūdensvistiņu lietošanas uzturā.

Kas attiecas uz dzērieniem, man nav tev jāatgādina, ka tam jābūt VĪBOTŅU un HANEJAS DROGAS uzlējumam, par kura lielisko iederbību stāsta Eliāns;— bet, ja tev zūd patika uz to,— laiku pa laikam pārtrauc šā uzlējuma lietošanu,— vībotņu un hanejas drogas vietā ēdot gurķus, melones, portulakus, ūdenslilijas, sausserdi un lapu salātus.

Šobrīd man nekas cits nenāk prātā, kas varētu tev noderēt.

Ja nu vienīgi jauns kara pieteikums.— Ar šo, vēlot tev, dārgais Tobij, visu to labāko,

palieku tavs sirsnīgi mīlošais brālis

VOLTERS SEN DUS.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Kamēr mans tēvs rakstīja šo pamācošo vēstuli, tēvocis Tobijs un kaprālis rosījās, lai sagatavotu visu uzbrukumam nepieciešamo. Tā kā plāno, koši sarkano atlasa bikšu apgriešana uz otru pasi bija atlikta (vismaz pagaidām), nebija iemesla uzbrukumu pārcelt uz vēlāku laiku kā nākamo rītu; tādējādi tika nolemts sākt to pulksten vienpadsmitos.

—   Paklau, mana dārgā,— tēvs sacīja manai mātei,— mēs izpildīsim vienīgi brāļa un svaines pienākumu, ja aizstaigāsim līdz manam brālim Tobijam,— lai uzmundrinātu viņu pirms šā uzbrukuma.

Tēvocis Tobijs un kaprālis jau labu laiku kā bija pilnā kaujas gatavībā, kad ienāca mans tēvs ar māti, un, tā kā pulkstenis patlaban sita vienpadsmit, šajā brīdī grasījās doties ceļā;— bet šā gājiena apraksts ir pelnījis godpilnāku attieksmi nekā tapt iepītam tāda darba kā šis astotā sējuma astē.— Mans tēvs paspēja vienīgi iebāzt vēstuli ar pamācībām tēvoča Tobija svārku kabatā un piebalsot mātei, novēlot viņam veiksmi uzbrukumā.

—   Man gribētos,— sacīja mana māte,— palūkoties caur atslēgas caurumu tikai aiz ziņkāres. Nosauc to īstajā vārdā,

mana dārgā,— aizrādīja mans tēvs,—

Un tad lūkojies caur atlēgas caurumu tik ilgi, cik vien tīk.

Si quid urbaniusculи lusum a nobis, per Musas et Chantas et omnium poetarum Numina, Oro te, ne me male capias.

VELTĪJUMS DIŽENAM CILVĒKAM

Iecerējis a priori «Tēvoča Tobija mīlas piedzīvojumus>> veltīt misteram * * *,— saskatu vairāk iemeslu a posieriori dāvāt tos lordam * * * * *

Justos apbēdināts līdz sirds dziļumiem, ja ar to būtu modinājis viņu svētībās aizdomīgumu, jo posteriori latīņu galma valodā nozīmē pieglalmošanos, lai iegūtu paaugstinājumu amatā vai ko citu,

Par lordu ****** neesmu nedz labākās, nedz sliktākās domās kā par misteru * * *, Pagodinājumi, gluži kā nospiedums uz monētas, spēj piešķirt abstraktu un šauri lokālu vērtību vienkāršam metāla gabalam, bet zelts un sudrabs apgrozīsies visā pasaulē, neuzrādot citas vērtības kā vienīgi savu svaru.

Tā pati dedzīgā vēlēšanās, kas mani vedināja dāvāt misteram ♦ * * pusstundu ilgu izklaidi dīkos brīžos,— patlaban urda mani vēl spēcīgāk, jo pusstundu ilga izklaide būs daudz vērtīgāka un svētīgāka pēc grūta darba un rūpēm nekā pēc filozofijas baudīšanas.

Nav lieliskākas izklaidēšanās par pilnīgu domu pārmaiņu; nav otru tik galēji atšķirīgu domu kā ministru un vientiesīgu mīlētāju domas, tāpēc, kad nonāku līdz runai par valstsvīriem un patriotiem un apveltu viņus ar pazīmēm, kas nākotnē ļaus novērst pārpratumus un kļūdīšanos attiecībā uz viņiem, man padomā šo sējumu veltīt kādam mīlīgam ganam,

Kam Zinātne nav mācījusi ceļos klīst, Kur staigā patriots vai valstsvīrs īsts, Bet daba vientiesīgā dāvā debesis, Kas pieticīgas pāri kalnu gālēm viz Un pirmatnēju mežu skautai pasaulei Vai salai laimīgai, ap kuru vijņi dej;

Šais debesīs, ikviens kur ielaists ļus, Suns uzticīgais viņam biedros būs. [30]

Vārdu sakot, tādējādi dodot viņa garam pilnīgi jaunu vielu pārdomām, neizbēgami remdēšu viņa kaislās mīlas alkas. Tikmēr

palieku šās grāmatas AUTORS.

DEVĪTĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

Piesaucu visus spēkus, kam pakļauts laiks un nejaušība, kas katrs savādāk met sprunguļus mūsu dzīves ceļā, būt man par lieciniekiem, ka nevarēju visā nopietnībā pievērsties tēvoča Tobija mīlas dēkai līdz pat šim brīdim, kad manas mātes ziņkāre, kā viņa pati to dēvēja,— vai kāds cits dzinulis, kā sliecās domāt mans tēvs,— modināja viņā vēlēšanos iemest aci pa atslēgas caurumu,

«Sauc to īstajā vārdā, mana dārgā,» sacīja mans tēvs, «un lūkojies caur atslēgas caurumu tik ilgi, cik vien tīk.»

Vienīgi tas ieskāņais šķidrums, kas nelielās devās, kā jau bieži esmu teicis, bija manam tēvam asinīs, rūgstot varēja izspert tamlīdzīgu mājienu;— tomēr pēc rakstura viņš bija atklāts un augstsirdīgs, un allaž gatavs ieklausīties saprāta balsī, tāpēc viņš vēl nebija izteicis savas aizskarošās atbildes pēdējo vārdu, kad viņu jau sāka mocīt sirdsapziņa.

Mana māte tobrīd gāja līganā laulenes solī, ar kreiso roku apķērusi tēva labo roku tā, ka viņas plauksta atdusējās uz viņa delnas virspuses; viņa pacēla pirkstus un ļāva tiem krist — diez vai to varēja saukt par vieglu uzsitienu, bet, ja tas bija viegls uzsitiens, tad pat kazuīstam būtu ko lauzīt galvu, vai šis uzsitiens nozīmēja iebildumu vai savas vainas atzīšanu; mans tēvs, kas no galvas līdz papēžiem bija smalkjūtības iemiesojums, novērtēja to pareizi:— Sirdsapziņa divkāršoja savas mocības — viņš strauji novērsās, un mana māte, domādama, ka ķermenis sekos galvas pagriezienam, lai dotos mājup, spēra ar labo kāju soli šķērsām, izmantojot par atbalstu kreiso, un aizšķērsoja tēvam ceļu tā, ka, pagriežot galvu, viņš sastapās ar viņas skatienu, Atkal apjukums! Tēvs redzēja tūkstoš iemeslu atsaukt mātei izteikto pārmetumu un tūkstoš iemeslu pārmest sev;— smalks, zils, vēss, skaidrs kristāls, ar visu savu valgmi tik mierpilns, ka vissīkāko iekāres liesmiņu vai dzirkstelīti, ja tāda tur būtu bijusi, varētu saskatīt tā dzīlēs,— tādu nebija;— bet, kā tas nākas, ka esmu tik baudkārs, sevišķi mazliet pirms pavasara un rudens ekvinokcijām,— Dievs vien zina;— mana

4/6

māte, kundze, nekad tāda nav bijusi — ne pēc dabas, ne audzināšanas, nedz sekodama citu piemēram.

Asinis rāmā straumītē vienlīdz mierīgi plūda pa viņas dzīslām augu gadu un jebkurā satraucošā brīdī gan dienu, gan nakti, tāpat viņa neiedvesa ne mazāko jūtu kvēli savās dzīvības sulās ar uzbudinājumu, ko gūst, pārlapojot dievbijīgus traktātus, kas, būdami saturā nabagi vai pavisam bezjēdzīgi, spiež dabu meklēt tajos jēgu,

Bet, ja runājam par manu tēvu kā pavedinātāju, tad viņš tik ļoti sargājās iekārdināt vai pamudināt viņu uz to, ka bija nospraudis par savas dzīves mērķi izdzīt tamlīdzīgas blēņas viņai no prāta,— Daba bija pacentusies aiztaupīt viņam šīs pūles, un, kas bija diezgan neizprotami, mans tēvs to zināja,— Un te nu es šodien, 1766» gada 12. augustā, sēžu pururkrāsas kamzolī un dzeltenās rītakurpēs, man galvā nav ne parūkas, ne mices — visai traģikomisks viņa pareģojuma piepildījums, «ka minētā iemesla dēļ nekad es nedomāšu un nerīkošos līdzīgi pārējiem cilvēkbērniem»»

Mana tēva kļūda bija tā, ka viņš uzbruka mātes rīcības iemeslam tā vietā, lai uzbruktu pašai rīcībai, jo, tiešām, atslēgu caurumi domāti citiem mērķiem; un, aplūkojot šo darbību kā darbību, kas runā pretī lietas īstajam uzdevumam un liedz atslēgas caurumam kalpot tam, kam tas paredzēts,— tā ieguva vardarbīgu raksturu attiecībā pret lietu dabisko stāvokli un kā tāda, redziet, bija noziedzīga.

Šā iemesla dēļ iznāk, piedodiet, jūsu svētības, ka atslēgu caurumi izraisa vairāk grēku un pārkāpumu nekā visi pārējie

caurumi šajā pasaulē, kopā ņemot,

kas mani noved pie tēvoča Tobija mīlas dēkām.

OTRĀ NODAĻA

Kaut gari kaprālis bija stingri turējis vārdu un centies sacirtot tēvoča Tobija kuplo Ramiljī parūku, taču laika bija pārāk maz, lai cirtošana atstātu jūtamu iespaidu;— daudzus gadus parūka bija gulējusi iespiesta viņa vecās karalauka lādes kaktā, un, tā kā nepareizi iegulējušās krokas nav tik viegli izgludināt un trūkst īstas jēgas, kā pielietot sveču galus, šis darbs negāja no rokas tik viegli, kā varētu vēlēties,— Aizrautīgi miegdamies, izstieptām rokām kaprālis reižu divdesmit bija atliecies taisni, lai piešķirtu tai pēc iespējas labāku izskatu:— ja viņas augstība GRŪTSIRDĪBA būtu uzmetusi skatienu parūkai, viņa nebūtu spējusi atturēt smaidu — parūka spurojās

uz visām pusēm, tikai ne tā, kā to vēlējās kaprālis; un kur, pēc viņa domām, viena vai divas sprogas būtu to izdaiļojušas, viņš drīzāk būtu varējis uzmodināt mirušu nekā tās ietīt.

Tāda šī parūka bija vai, pareizāk sakot, tāda tā būtu izskatījusies, uzmaukta citā galvā, taču maigā labsirdības izteiksme, kas vīdēja tēvoča Tobija sejā, tik valdonīgi darīja sev līdzīgu it visu, kas bija ap to, turklāt vēl Daba tik skaisti bija ierakstījusi vārdu DŽENTLMENIS ikvienā viņa sejas vaibstā, ka viņam piestāvēja pat izbalējušā cepure ar zelta tresēm un milzīgo kokardi no plāna tafta; un, kaut arī pašas par sevi nebūdamas ne plika graša vērtas, tomēr no brīža, kad tēvocis Tobijs uzlika cepuri un parūku galvā, šīs lietas ieguva cienījamu izskatu un šķita gluži kā ar gudru ziņu izvēlētas, lai parādītu tēvoci visnotaļ izdevīgā gaismā.

Nekas visā pasaulē nebūtu to labāk veicinājis kā tēvoča Tobija zili zeltainais mundieris,— ja vien Elegancei zināmā mērā nebūtu bijusi nepieciešama Kvantitāte. Piecpadsmit vai sešpadsmit gadus, kas bija pagājuši kopš tā šūdināšanas, tēvocim Tobijam piekopjot pilnīgi mazkustīgu dzīves veidu (jo viņš reti aizstaigāja tālāk par pļaviņu), zili zeltainais mundieris bija kļuvis viņam tik briesmīgi šaurs, ka tikai ar vislielāko piepūli kaprālis viņu tajā iedabūja; piedurkņu ielocīšana nebija atnesusi nekādu labumu. Taču mundieris bija tresots pat aizmugurē, gar sānu vīlēm utt., kā to prasīja karaļa Viljama valdīšanas laika mode; vārdu sakot, lai saīsinātu šo aprakstu,— torīt tas tik spoži mirguļoja saulē un izskatījās tik metālisks un kareivīgs, ka, būtu tēvocim Tobijam ienācis prātā cīnīties bruņās, nekas cits viņa iztēlē nebūtu tik labi tās aizvietojis.

Runājot par plānajām, koši sarkanajām biksēm, jāsaka, ka drēbnieks tās bija pa iekšvīlēm atārdījis un pametis tā sapostītas.

Jā, kundze, taču apvaldīsim savu iztēli.— Pietiek ar to, ka iepriekšējā vakarā tās bija atzītas par valkāšanai nederīgām, un, tā kā tēvoča Tobija garderobē citu nebija, viņš devās ceļā sarkanajās kokvilnas samta biksēs.

Kaprālis bija uzcirties nabaga Lefevra pulka mundierī un, matus sabāzis zem montēro cepures, kuru viņš bija atsvaidzinājis šim gadījumam par godu, sekoja savam kungam trīs soļu attālumā: militāra lepnuma gars bija piepūtis viņa krekla piedurknes pie rokas locītavas, bet pie tās melnā ādas siksnā, sasietā ar pušķi galā, karājās kaprāļa nūja.— Tēvocis Tobijs savu niedres spieķi nesa kā pīķi.

Vismaz izskatās tīri labi,— klusībā nodomāja mans tēvs.

TREŠĀ NODAĻA

Tēvocis Tobijs atskatījās ne vienu reizi vien, lai redzētu, kā kaprālis viņu atbalsta, bet kaprālis ikreiz., kad tēvocis to darīja,

viegli pavicināja ar savu nūju — taču ne uzpūtīgi — un vismaigākajā balsī, izrādot visgodbijīgāko uzmundrinājumu, lūdza viņa augstību «nezaudēt dūšu»»

Taču tēvocis Tobjis zaudēja dūšu, turklāt ne pa jokam; viņš pat neprata atšķirt (kā mans tēvs viņam pārmeta) sievietes pareizo galu no nepareizā un tāpēc nekad nejutās īsti ērti ne ar vienu no tām — vienīgi tad, kad tām uzbruka bēdas vai nelaime, tad viņa žēlums bija bezgalīgs; pat visgalantākais bruņinieku romāna varonis nebūtu mērojis garāku ceļu, vismazāk jau ar vienu kāju, lai izslaucītu asaru no sievietes acs; un tomēr, izņemot vienu vienīgu reizi, kad misis Vodmenai izdevās to no viņa panākt ar viltu, tēvocis Tobijs nekad nebija cieši skatījies nevienā acī un bieži mēdza savā sirds vientiesībā sacīt manam tēvam, ka tas esot gandrīz (ja ne tikpat slikti), kā runāt neķītrības,

Un ja nu tā būtu?— mans tēvs atbildēja,

CETURTĀ NODAĻA

— Viņa nevar,— ierunājās tēvocis Tobijs apstādamies, kad viņi bija nonākuši divdesmit soļu attālumā no misis Vodmenas namdurvīm,— viņa nevar, kaprāl, to iztulkot aplam

Viņa to iztulkos, piedošan9 , jūsu augstība,— sacīja kaprālis,— gluži tāpat, kā ebreja atraitne Lisabonā iztulkoja mana brāļa Toma rīcību,

Un kā tas notika?— vaicāja tēvocis Tobijs, pilnībā

pievērsdamies kaprālim.

Jūsu augstībai,— atbildēja kaprālis,— zināms Toma

bēdu stāsts, bet šis notikums vainojams Toma nelaimēs vienīgi tik daudz, ka gadījumā, ja Toms nebūtu atraitni apprecējis — vai Dievam būtu labpaticies* ka pēc kāzām viņi būtu pildījuši desās cūkgaļu,— lāga zēns nekad nebūtu ticis izrauts no siltās gultas un aizvilkts uz inkvizīcijas tiesu» Tā ir nolādēta vieta,— piebilda kaprālis, pakratīdams galvu,— ja reiz kāda nabaga radība tur nokļūst, tur ari tā paliek, piedošan' jūsu augstība, u/. mūžīgiem laikiem.

Pilnīgi pareizi,— sacīja tēvocis Tobijs, drūmi palūkodamies uz misis Vodmenas māju.

Nav nekā briesmīgāka par mūža ieslodzījumu,— turpināja kaprālis,— un nekā jaukāka, piedošan', jūsu augstība, par brīvību.

—   Nekā, Trim,— tēvocis Tobijs domīgi sacīja.

—           Kad cilvēks ir brīvs,— iesaucās kaprālis, aprakstīdams ar savu nūju gaisā šādus lokus:

Tūkstoš mana tēva visasprātīgāko siloģismu nebūtu veiksmīgāk aizstāvējuši celibātu.

Tēvocis Tobijs domīgi palūkojās uz savu māju un pļaviņu.

Kaprālis ar savu burvja zizli nepiesardzīgi bija modinājis šaubu garu, un viņam neatlika nekas cits kā vienīgi ar savu stāstu to atkal aizgaiņāt; un šādā, no garīguma tālu stāvošā veidā, kaprālis to apvārdoja.

PIEKTĀ NODAĻA

— Tā kā darbs, piedošan', jūsu augstība, Tomam kaulus nelauza un klimats bija silts,— tas vedināja viņu visā nopietnībā padomāt, kā iekārtoties šajā pasaulē, un, tā kā notika, ka

tieši tolaik ebrejam, kuram tajā pašā ielā piederēja desu bodīte, gadījās nelaime nomirt no urīnpūšļa aizsprostojuma, atstājot sievai mantojumā plaukstošu uzņēmumu,— Tomam iešāvās prātā (ņemot vērā, ka ikviens Lisabonā kā mācēdams rūpējās par sevi), ka nebūtu par ļaunu piedāvāt viņai savu palīdzību veikala vadīšanā; tā, iepriekš pat nebūdams pazīstams ar atraitni, vienīgi nolēmis viņas bodītē nopirkt mārciņu desas,— Toms devās ceļā,— un pa ceļam savā prātā apsvērdams,— ka, lai notiktu kaut pats ļaunākais, viņš par savu naudu vismaz saņems mārciņu desas,— bet, ja paveiksies, viņš būs pie vietas, tāpēc ka iegūs ne vien mārciņu desas,— bet vēl sievu un, piedošan', jūsu augstība, desu bodīti piedevām.

—    Mājas kalpotāji, sākot no augstākā līdz zemākajam, novēlēja Tomam panākumus; un es kā šobrīd iztēlē redzu, piedošan', jūsu augstība, viņu baltas kokvilnas svārkos un biksēs, mazliet uz vienas auss nošķiebtā cepurē priecīgi ejam pa ielu, vicinot spieķi, uzsmaidot un laipni uzbildinot ikvienu pretimnācēju. Bet — ak vai, Tom!— tu nekad vairs nesmaidīsi,— iesaucās kaprālis, lūkodamies iesāņus zemē, it kā uzrunādams brāli viņa pazemes cietumā.

Nabaga zēns!— aizkustināts sacīja tēvocis Tobijs.

Viņš jau bija godīgākais, bezrūpīgākais puisis, piedošan', jūsu augstība, pa kura dzīslām jebkad plūdušas karstas asinis…

—   Tad jau viņš līdzinājies tev, Trim,— tēvocis Tobijs steigšus nobēra.

Kaprālis nosarka līdz ausu galiņiem;— kautra aizkustinājuma asara,— otra — pateicības asara tēvocim Tobijam — un vēl cita — aiz žēluma par brāļa nelaimi — sariesās viņa acīs un lēnām noritēja pa vaigiem.— Tēvoča Tobija acis aizdegās tā, kā aizdegas viens gaismeklis no otra, un, ieķēries Trima mundiera (kas reiz bija piederējis Lefevram) atlokā, it kā lai atpūtinātu neveselo kāju, bet patiesībā daudz cēlāku jūtu mudināts, viņš klusēdams nostāvēja minūtes pusotras, kurām aizritot, atlaida Trima svārku atloku, un kaprālis, palocījies, turpināja stāstu par savu brāli un ebreja atraitni.

SESTĀ NODAĻA

Kad Toms, piedošan', jūsu augstība, nonāca pie bodītes, tur iekšā neviena nebija, vienīgi kāda nabaga nēģeru meitene, kura ar garas niedres galā piesietu baltu spalvu pušķi atgaiņāja

,<v.,iivninA ociiuiJA Vi.IVE UN UZSKATI

mušas,— nenositot tās. —Cik brīnišķīgs skats!— jūsmoja tēvocis Tobijs,— meitene bija izbaudījusi uz savas ādas vajāšanas, Trim, un iemācījusies būt žēlsirdīga.

Viņa bija līdzjūtīga, piedošan', jūsu augstība, gan no

dabas, gan no grūtas dzīves; šīs nabaga vientuļās meičas dzīves stāstā ir tādi notikumi, kas liktu izkust pat akmens sirdij,— sacīja Trims,— un kādā drūmā ziemas vakarā, kad jūsu augstība būs noskaņots uz klausīšanos, es jums tos pavēstīšu kopā ar Toma stāsta nobeigumu, jo tie ir daļa no šā stāsta.

Raugies, ka neaizmirsti, Trim,— piekodināja tēvocis

Tobijs.

Nēģerim taču ir dvēsele, piedošan', jūsu augstība?—

ievaicājās kaprālis (nedroši).

Šādās lietās, kaprāl,— atbildēja tēvocis Tobijs,—

neesmu visai kompetents, taču es domāju, ka Dievs viņus nebūs atstājis bez dvēseles, tāpat kā nav atstājis tevi vai mani.

Tas nozīmētu pārlieku pacelt vienus pāri citiem,—

sacīja kaprālis.

Tā gan,— apstiprināja tēvocis Tobijs. Kādēļ tad,

piedošan', jūsu augstība, pret melnu skuķi būtu jāizturas sliktāk nekā pret baltu?

Nevaru pateikt, kāpēc,— sacīja tēvocis Tobijs.

Vienīgi tāpēc,— iesaucās kaprālis, galvu kratīdams,—

ka nav neviena, kas viņu aizstāvētu.

— Tieši šis apstāklis, Trim,— sacīja tēvocis Tobijs,— liek viņu ņemt aizgādībā — un viņas brāļus arīdzan; tā ir veiksme karā, kas ielikusi rīksti mūsu rokās patlaban;— kam tā tiks vēlāk, Dievs vien zina!— taču, lai kam tā tiktu, Trim, krietnie to neizmantos cietsirdīgos nolūkos.

— Nedod Dievs!— iesaucās kaprālis.

Āmen!— atsaucās tēvocis Tobijs, uzlikdams roku uz

sirds.—

Kaprālis atsāka un turpināja savu stāstu,— taču viņa balsī jautās mulsums, kura cēloni dažam lasītājam vietvietām nebūs pa spēkam saprast: vienā laidā pēkšņi pārejot no vienām maigām un sirsnīgām jūtām pie citām, nokļuvis stāstījumā līdz šai vietai, Trims bija pazaudējis draisko balss noskaņu, kas piešķīra jēgu un pacilātību viņa stāstam; divas reizes viņš mēģināja to atgūt, bet nespēja panākt vēlamos rezultātus. Tad, enerģiski nokremšļojies, lai sasparotos un atgūtu saplokošo dūšu, un vienlaicīgi palīdzot dabai ar kreiso roku, iespiestu sānos, bet ar labo, mazliet uz priekšu izstieptu, balstot to,—

kapralis,cik varedamss pietuvinaja balss noskaņu sakotnejai un, tādā pozā stāvēdams, turpināja savu stāstu.

SEPTĪTĀ NODAĻA

—   Tā kā Tomam, piedošan', jūsu augstība, tobrīd nebija nekādu darīšanu ar mauriešu skuķi, viņš devās uz biakustelpu, lai parunātu ar ebreja atraitni par mīlestību — un par desu mārciņu; un, būdams, kā jau sacīju jūsu augstībai, vaļsirdīgs un jautras dabas puisis, kura raksturs bija rakstīts viņam uz pieres un redzams no izturēšanās veida, viņš paņēma krēslu un, lieki neatvainodamies, taču tajā pašā laikā ārkārtīgi pieklājīgi novietoja to pie galda cieši blakus viņas krēslam un apsēdās.

—    Nav nekā neērtāka kā lakstoties ap sievieti, kamēr viņa pilda desas.— Tā nu Toms uzsāka sarunu par desām, sākumā runādams nopietni:—«Kā tās tiek taisītas,— ar kādu gaļu, zālītēm un garšvielām pildītas?»— tad mazliet rotaļīgāk:— «Kādās ādās tās top pildītas,— un vai tās nekad nepārplīst?— Vai resnākās nav tās labākās?»— un tā joprojām, sarunas turpinājumā sargādamies vienīgi sapiparot drīzāk par maz nekā par daudz to, kas viņam par desām sakāms,— lai saglabātu vietu, kur izvērsties.

—   Neievērojot tieši šo piesardzību,— sacīja tēvocis Tobijs, uzlikdams roku uz Trima pleca,— grāfs Delamots zaudēja kauju pie Vinendāles: viņš pārāk steidzās iebrukt mežā; ja viņš to nebūtu darījis, Lille nebūtu kritusi mūsu rokās, nedz arī Ģente un Brige, kas aizgāja to pašu ceļu. Tas notika tik vēlā rudenī,— turpināja tēvocis Tobijs,— un tuvojās tik briesmīgs gadalaiks, ka, nebūtu notikumi ņēmuši šādu virzību, mūsu karaspēks būtu gājis bojā klajā laukā.

Nu, vai tas neliecina, piedošan', jūsu augstība, ka kaujas,

tāpat kā laulības, liktenis izšķiras debesīs?—Tēvocis Tobijs

pārdomāja. Reliģija mudināja viņu sacīt vienu, bet augstās

domas par karamākslu vedināja sacīt ko citu, tāpēc, nebūdams spējīgs ietērpt atbildi vārdos, kas tieši izteiktu viņa domas,— tēvocis Tobijs nesacīja vispār neko; un kaprālis pabeidza savu stāstu.

—    Kad Toms juta, piedošan', jūsu augstība, ka viņam ir piekrišana un ka viss, ko viņš teicis par desām, uzņemts vēlīgi, viņš sāka mazliet piepalīdzēt atraitnei tās taisīt — sākumā pieturot desas luņķus aiz gala, kamēr ebreja atraitne ar roku braucīja uz leju desā ielikto malto gaļu,— pēc tam sagriežot

48U

auklu vajadzīgā garuma gabalos un turot tos rokā, kamēr viņa vienu pēc otras aukliņas paņēma,— tad ieliekot tās atraitnei mutē, lai viņa varētu tās izņemt, kad ievajagās,— un tā turpinot, atļaudamies aizvien vairāk, līdz beidzot viņš uzdrošinājās aizsiet desas pats, kamēr viņa turēja vaļējo galu.

—Atraitne, piedošan', jūsu augstība,— allaž izvēlas otro vīru pēc iespējas mazāk līdzīgu pirmajam, tāpēc viņa savā prātā vairāk nekā pa pusei šo jautājumu jau bija izlēmusi, pirms Toms par to ieminējās.

—   Tomēr viņa mēģināja izlikties, ka pretojas, satvērusi vienu no desām: Toms acumirklī paķēra citu…

Taču, redzēdama, ka Toma desā vairāk skrimšļu, viņa

parakstīja kapitulāciju,— bet Toms tai uzspieda zīmogu; un tā šī lieta bija nokārtota.

ASTOTĀ NODAĻA

—    Visas sievietes,— turpināja Trims (izskaidrodams savu stāstu),— no visdižciltīgākās līdz visvienkāršākajai, piedošan', jūsu augstība, mīl jokus, vienīgās grūtības ir uzzināt, kādi viņām pa prātam; un to var uzzināt vienīgi ar nostādīšanu, kā mēs rīkojamies kaujas laukā ar artilēriju, paceļot vai nolaižot lielgabala stobrus, līdz trāpām mērķī.

—Šis salīdzinājums man patīk labāk,— atzina tēvocis Tobijs,— nekā pati rīcība.

—Tāpēc, ka jūsu augstība,— sacīja kaprālis,— vairāk mīl slavu nekā izpriecas.

—Ceru, Trim,— atbildēja tēvocis Tobijs,— ka vēl vairāk es mīlu cilvēkus; un, tā kā karamāksla tik acīm redzami tiecas uz labklājību un mieru pasaulē — it īpaši tam virzienam, kurā mēs abi esam darbojušies savā pļaviņā, nav cita nolūka kā vien mazināt VARAS tīkojumus un nosargāt mazākuma dzīvības un mantu no vairākuma laupīšanas kāres —, lai kad mūsu ausis uztvers bungu rīboņu, es ticu, kaprāl, ka mums abiem netrūks tik daudz cilvēcības un biedriskuma, lai pagrieztos un dotos karagājienā.

To pateicis, tēvocis Tobijs pagriezās un devās prom stingrā solī, kā sava pulka priekšgalā soļodams,— bet uzticīgais kaprālis, uzmetis plecā nūju un, sperot pirmo soli, uzsitis ar roku pa mundiera apakšmalu,— aizsoļoja pa aleju, turēdamies cieši aiz viņa.

-Kas tiem diviem aitasgalvām padomā?— mans tēvs

iesaucās, pievērsdamies mātei.— Zvēru pie visiem pasaules brīnumiem!— viņi aplenc misis Vodmenu pa īstam un soļo apkārt viņas mājai, lai noteiktu aplenkuma līniju!

Man šķiet,— ierunājās mana māte… Bet pagaidiet, dārgo ser,— jo to, ko šajā sakarībā gribēja teikt mana māte — un ko tēvs par to sacīja,— līdz ar viņas atbildēm un viņa iebildēm lasīs, pārlasīs, pārstāstīs, skaidros un pārspriedīs — vai, vienu vārdu sakot, nolasīs līdz vākiem nākamās paaudzes — atsevišķā nodaļā;— saku — nākamās paaudzes — un nekaunos vēlreiz atkārtot šo vārdu,— jo kādā ziņā šī grāmata sliktāka par «Mozus misiju» vai «Stāstu par mucu», ka nevarētu kopā ar tām peldēt prom pa Laika straumi?

Nesākšu ielaisties spriedelējumos par šo tēmu: Laiks aizplūst pārāk ātri; katrs burts, ko uzvelku, stāsta man, ar kādu steigu dzīve dzenas manai spalvai pa pēdām; šīs dzīves dienas un stundas,— mīļo Dženij,— vērtīgākas par rubīniem ap tavu kaklu, aiztrauc pāri mūsu galvām līdzīgi viegliem mākoņiem vējainā dienā, lai nekad neatgrieztos;— itin viss aizsteidzas — kamēr tu uztin šo sprogu,— paraugies!— tā nosirmojusi; un katra reize, kad es skūpstu tavu roku uz ardievām, un katra prombūtne, kas tam seko, ir ieskaņa tai atšķirtībai uz mūžu, kas mūs drīzumā sagaida.—

Kungs, apžēlojies par mums abiem!

DEVĪTĀ NODAĻA

Bet par to, ko cilvēki domā par šo izsaucienu,— es nedotu ne graša.

DESMITĀ NODAĻA

Mana māte, ar kreiso roku apķērusi tēva labo roku, soļoja, kamēr abi bija nonākuši līdz liktenīgajam dārza mūra stūrim, kur Obadija, jādams ar karietes zirgu, bija apgāzis dakteri Slopu. Tā kā šī vieta atradās tieši pretī misis Vodmenas mājai, nonācis tur, tēvs palūkojās pāri mūrim un, ieraudzījis tēvoci Tobiju un kaprāli desmit soļu attālumā no namdurvīm,— pievērsās mātei. «Apstāsimies uz brītiņu,» tēvs sacīja, «un paskatīsimies, ar kādām svinīgām izdarībām mans brālis Tobijs un viņa kalps Trims pirmo reizi ieies pa tām.»—«Tas mūs neaizkavēs,» viņš piebilda, «ilgāk par minūti.»

16 514

Nekas, ja pat desmit minūtes,— sacīja mana māte» ļ

Tas mūs neaizkavēs pat ne pusminūti,— tēvs apgalvoja.

Kaprālis tieši tobrīd bija iesācis stāstu par savu brāli Tomu un ebreja atraitni; stāsta pavediens vērpās tālāk — un tālāk,— novirzījās sānis,— atgriezās un vērpās tālāk — un vēl tālāk; tam nebija gala,— lasītājam tas šķita pārāk garš.

Dievs, palīdzi manam tēvam! Viņš nicinoši sprauslāja reižu piecdesmit, tikko kaprālis nostājās jaunā pozā, un sūtīja kaprāļa nūju ar visu tās vicināšanos un karāšanos pie tik daudziem velniem, cik izteiktu vēlēšanos šo dāvanu saņemt.

Kad šādu notikumu gala iznākums, kādu gaidīja mans tēvs, šūpojas svaru kausos, prāts, par laimi, spēj trīsreiz mainīt gaidīšanas stimulu, citādi mums pietrūktu spēka to izturēt.

Pirmajā bridi valda ziņkāre; otrs brīdis pakļauts taupībai, lai attaisnotu pirmā brīža izniekošanu;— bet, kas attiecas uz trešo, ceturto, piekto un sesto brīdi un tā joprojām līdz Pastarās tiesas dienai,— tas ir GODA jautājums.

Es labi zinu — morālisti to visu piedēvē Pacietībai, bet šim TIKUMAM, manuprāt, ir pašam sava, pietiekami plaša valstība, kur tam ir diezgan ko nokauties ar darbiem, nesagrābjot vēl tās pāris izpostītās pilis, kuras virs zemes tam atstājis GODS.

Ar šo triju palīgu atbalstu mans tēvs kā nebūt izturēja līdz Trima stāsta beigām un no šīs vietas līdz tēvoča Tobija slavas dziesmas armijai nobeigumam nākamajā nodaļā, bet, kad viņš redzēja, ka tā vietā, lai soļotu uz misis Vodmenas namdurvīm, viņi abi apgriežas un soļo prom pa aleju gluži pretējā virzienā, nekā viņš bija gaidījis,— viņā acumirklī uzbangoja tas nedaudz žultainais īgnums, kas atsevišķos gadījumos darīja viņa raksturu tik atšķirīgu no pārējo cilvēku iedabas.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

—    Kas tiem diviem aitasgalvām padomā?— iesaucās mans tēvs,— utt.

—   Man šķiet,— ierunājās mana māte,— ka viņi ierīko nocietinājumus.

Taču ne uz misis Vodmenas zemes gabala!— iesaucās

mans tēvs atkāpdamies.

Domāju, ka ne,— māte atbildēja.

Kaut velns parautu,— sacīja tēvs, paaugstinot balsi,—

visu fortifikācijas zinātni ar visām tās muļķīgajām ejām

Ierakumiem, dūmu aizsegiem, skanstes kurvjiem, fosbrejiem un cietokšņa grāvjiem!

ļ Tās ir muļķīgas ietaises,— piekrita mana māte.

Jāsaka, ka manai mātei bija kāds paradums, un, starp citu, es šo pašu bridi atdotu savu purpurkrāsas kamzoli un dzeltenās inajaskurpes piedevām, ja kāds no jūsu svētībām sekotu viņas piemēram;— un tas bija — nekad neliegt savu piekrišanu un atbalstu nevienam spriedumam, ko tēvs viņai klāstīja, vienīgi tādēļ, ka viņa tos nesaprata vai arī viņai nebija nekādas jēgas par galveno vārdu vai terminu, uz kā balstījās šī pārliecība vai spriedums. Viņa jutās apmierināta, izpildot visu to, ko viņas vietā bija apsolījuši krusttētiņi un krustmāmiņas,— bet ne vairāk, un tāpēc varēja lietot kādu grūtu vārdu gadus divdesmit pēc kārtas un ari atbildēt uz to, ja tas bija darbības vārds, visās izteiksmēs un laikos, neapgrūtinot sevi ar izprašņāšanu par tā nozīmi.

Tas bija neizsīkstošs mana tēva dusmu avots, kas jau ar pirmajiem vārdiem izjauca daudz vairāk patīkamu sarunu viņu starpā, nekā to būtu spējušas izdarīt visasākās domstarpības;— nedaudzās sarunu tēmas, kas bija paglābušās, papildināja tēma par cietokšņa grāvjiem.

Tās ir muļķīgas ietaises,— sacīja mana māte.

It sevišķi cietokšņa grāvji,— atbildēja tēvs. Ar to pietika:

viņš izbaudīja uzvaras prieku.

Taisnību sakot, tas nav misis Vodmenas zemes gabals,—

sacīja mans tēvs, daļēji izlabodams iepriekš teikto,— jo pieder viņai tikai dzīves laikā.

Tā ir liela starpība,— sacīja mana māte.—

Pēc muļķa domām,— atbildēja tēvs.

Ja nu vienīgi viņai rodas bērns,— turpināja māte.

Lai to dabūtu, viņai vispirms jāpierunā mans brālis

Tobijs.

Protams, mister Šendij,— apstriprināja mana māte.

Kaut gan, ja tas jāpanāk ar pierunāšanu,— sacīja mans

tēvs, — lai Dievs viņiem abiem žēlīgs!

Āmen,— sacīja mana māte piano.

Āmen!— iesaucās tēvs fortissime.

Āmen,— māte vēlreiz atkārtoja, bet, šo vārdu izteikusi,

tik sērīgi nopūtās pašnožēlā, ka mans tēvs pagalam apjuka; viņš acumirklī izrāva savu kalendāru, bet, pirms viņš to paspēja atvērt, Jorika draudze, iznākdama no baznīcas, sniedza izsmeļošu atbildi uz pusi no jautājumiem, ko viņš gribēja noskaidrot kalendārā,— bet mana māte, ieminēdamās,

i6'

ka šodien ir dievgalda diena,— izgaisināja jebkuras šaubas par otru pusi.— Tēvs ielika kalendāru kabatā.

Lords mantzinis, domādams par valsts kases papildināšanas veidiem un iespējām, nebūtu varējis atgriezties mājup, izskatīdamies vēl raižpilnāks.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Atskatoties uz padarīto no iepriekšējās nodaļas beigām un izvērtējot uzrakstītā sižeta līniju, uzskatu, ka šajā un vēl piecās nākamajās lappusēs jāieauž laba tiesa neviendabīgu dzīparu, lai uzturētu to pareizā līdzsvarā starp gudrību un muļķību, bez kuras grāmata nenoturētos ne gadu; bet tā nebūs kāda nožēlojama pelēcīga atkāpe (kuru, ja tā nesauktos tādā vārdā, cilvēks varētu tikpat labi izdarīt, ejot pa karaļa lielceļu), kas spēs to paveikt.— Nē, ja jau reiz atkāpe, tad tai jābūt krietni uzjautrinošai un par uzjautrinošu tēmu, tādai, kur nedz zirgu, nedz jātnieku nevar aizķert citādi kā vien atsitienā.

Vienīgās grūtības ir atraisīt spēkus, kas piemēroti šā uzdevuma veikšanai: IZTELE ir untumaina.— ASPRĀTĪBAI netīk, ka to tīši meklē.— JAUTRĪBA (lai gan ir laba meiča) nenāks uz pirmo saucienu, kaut viņai pie kājām noliktu karaļvalsti.

—    Labākais, ko cilvēks var darīt, ir skaitīt lūgšanas.

Vienīgi, ja tās atsauks cilvēka atmiņā viņa vājības un

trūkumus, tiklab garīgos, kā miesiskos,— viņš, tās noskaitījis, jutīsies drīzāk sliktāk nekā pirms tam,— bet citādā ziņā — labāk.

Kas attiecas uz mani, tad zem saules nav tāda līdzekļa, nedz morāla, nedz fiziska, par kuru es nebūtu iedomājies un kuru nebūtu izmēģinājis šajā gadījumā,— dažbrīd vērsdamies tieši pie dvēseles un no visām pusēm apspriezdams ar viņu jautājumu, ciktāl sniedzas viņas pašas spēju robežas.

—    Nekad man nav izdevies tās paplašināt ne par sprīdi.

—    Citreiz, mainīdams metodi, izmēģināju, kādu iespaidu uz ķermeni varētu atstāt turība, mērenība un šķīstība.— Pašas par sevi, es sacīju, tās ir labas,— tās ir absolūti labas,— tās ir relatīvi labas, tās nāk par labu veselībai,— tās nāk par labu laimei šai pasaulē,— tās nāk par labu laimei nākamajā dzīvē…

Vārdu sakot, tās nāca par labu visam, tikai ne tam, ko man vajadzēja; šajā ziņā tās noderēja vienīgi tam, lai atstātu

dvēseli gluži tādu, kādu to bija radījušas debesis. Kas attiecas uz teoloģiskajiem tikumiem — Ticību un Cerību, tās piešķir dvēselei drosmi, bet savukārt tas gaudulīgais Lēnprātības tikums (kā mans tēvs allaž mēdza to dēvēt) šo drosmi pilnībā atņem, tā ka jūs atkal atrodaties tieši tur, no kurienes sākāt.

Un tā esmu atradis, ka visos šajos parastajos un ikdienišķajos gadījumos nav labāka līdzekļa par šo

Protams, ja kaut cik var paļauties uz loģiku un neesmu patmīlības apstulbots, manī jābūt kādai drusciņai no īstas ģenialitātes, kaut vai spriežot no viena vienīga tās simptoma ka es nepazīstu Skaudību, jo, iikl'dz izdaru kādu atklājumu vai izgudroju kādu paņēmienu, kas kalpo labas rakstniecības uzplaukumam, acumirklī daru to zināmu atklātībai, vēlēdamies, lai visi rakstītu tikpat labi kā es,

— ko viņi noteikti darīs, ja domās tikpat maz.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Tātad parastajos gadījumos, tas ir, kad esmu vienīgi truls un domas raisās lēni un ar grūtībām izplūst no spalvas vai arī kad, pašam nezinot, kādā veidā, esmu iegājis sausa, neizteiksmīga stila sliedēs un nespēju rast pacilājošu iedvesmu ne par ko uz visas pasaules, kādēļ esmu spiests rakstīt kā holandiešu komentators līdz nodaļas beigām, iekams kaut ko var iesākt, nekad ne uz brīdi es neielaižos garās pārru

nās ar tinti un spalvu; ja nepalīdz šņauciens tabakas vai pāris soļi šķērsām istabai,— tūliņ ķēros pie bārdas naža un, pārbaudījis tā asmeni pret delnu, atmetis tālākas ceremonijas, vienīgi iepriekš ieziepējis bārdu, skuju to nost, rūpēdamies tikai par to, ja arī atsāju nenoskūtu kādu matiņu, lai tas nebūtu sirms; to paveicis, pārmainu kreklu,— uzvelku labāku kamzoli,— lieku atnest savu visjaunāko parūku,— uzmaucu pirkstā gredzenu ar topāzu,— vārdu sakot, sāpošos no galvas līdz kājām, cik iznesīgi vien varēdams.

Ja tas nelīdz, jādomā, ka iejaukts pats elles lielkungs: jo, spriediet pats, ser,— tā kā ikviens cilvēks vēlas būt klāt pie savas bārdas skūšanas (kaut gan nav likumu bez izņēmuma) un neizbēgami sēž aci pret aci ar sevi visu laiku, kamēr notiek skūšana, ja viņš pats tajā piedalās,— šāds stāvoklis, tāpat viss cits, uzspiež mūsu domāšanai savus īpašus jēdzienus.

Apgalvoju, ka ar bārdu apauguša cilvēka fantāzijas tēli pēc vienas vienīgas skūšanās kļūst sakoptāki un jaunāki par septi

ņiem gadiem; un,»ja nepastāvētu briesmas, ka viņus var noskūt pa tīro, ar nepārtrauktu skūšanu tos varētu izkopt līdz augstākajai pilnībai»— Nesaprotu, kā Homērs varēja rakstīt, apaudzis ar tik garu bārdu,— un, tā kā tas runā pretī manai hipotēzei, nemaz nevēlos saprast;— taču atgriezīsimies pie kopšanās,

Ludovieus Sorbonensis pilnībā uzskata to par miesisku zūdīšanos eЈ(OTepixfļ jTpāgig, kā viņš to nosauc,— bet viņš maldās: dvēsele un miesa dalās visos ieguvumos. Cilvēks nevar apģērbties tā, lai tajā pašā laikā netiktu apģērbtas arī viņa domas, un, ja viņš ģērbjas kā džentlmenis, ikviena no tām uzrodas viņa iztēlē tikpat džentlmeniska kā viņš pats — tā ka viņam atliek vienīgi tvert spalvu un rakstīt atbilstoši savam izskatam.

Tādējādi, kad jūsu augstības un svētības vēlēsies uzzināt, vai es rakstu tīri un vai pieklājas mani lasīt, jūs par to varēsiet spriest tikpat labi, ielūkojoties manas veļas mazgātājas rēķinā, kā manā grāmatā; varu pierādīt, ka bija viens tāds mēnesis, kad pārmainīju trīsdesmit vienu kreklu, rakstīdams tīri, un beigu beigās mani zākāja, lādēja, kritizēja un pulgoja vairāk, kā arī vairāk galvu tika noslēpumaini kratītas uz manu pusi par to, ko biju uzrakstījis šajā vienā mēnesī nekā tā gada visos pārējos mēnešos, kopā ņemot,

Taču viņu augstības un svētības netika redzējušas manus rēķinus.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Tā kā man nekad nav bijis nodoma sākt atkāpi, kuras labad veicu visus šos sagatavošanas darbus, pirms nebūšu nonācis līdz 15. nodaļai,— varu izrīkoties ar šo nodaļu pēc sava ieskata.— Šobrīd man padomā divdesmit ieceres šajā sakarībā.— Es

varētu uzrakstīt tajā par pogcaurumiem

vai nodaļu par nicīgu sprauslāšanu, kam būtu jāseko iepriekšminētajiem pogcaurumiem, — —

vai nodaļu par mezgliem, gadījumā, ja viņu svētības tikušas ar tiem galā:— tie varētu iegrūst mani nelaimē. Vispareizākais ceļš ir sekot mācīto piemēram un pašam izvirzīt iebildumus pret to, ko esmu uzrakstījis, lai gan jau priekšlaikus atzīstos, ka nezinu vairāk par saviem papēžiem, kā uzrakstīto atspēkot.

Vispirms varētu sacīt, ka ir mazvērtīga tersītiskā satīra, tikpat melna kā tinte, ar kuru tā rakstīta (un, starp citu, tam, kurš to lieto, jāpateicas grieķu armijas ģenerālinspektoram,

kas pacietis, ka viņa sarakstos atkārtojas tik kašķīga un rupja rilvēka kā Tersīts vārds,— jo tādējādi viņš ticis pie jauna epiteta),— šajos sacerējumos, kurus to rakstītājs silti ieteiks, pagrimušam ģēnijam nenieka nepalīdz nekāda personīgā mazgāšanās un bēršanās uz pasaules,— bet gluži otrādi jo

netīrāks šis subjekts ir, jo lielākus panākumus parasti gūst.

Uz šo argumentu nerodu citu atbildi — vismaz pašreiz ne — kā vienīgi to, ka Benevento arhibīskaps uzrakstījis savu piedauzīgo romānu par Galateo, kā zināms visai pasaulei, tērpies purpursārtā kamzolī, vestē un purpursārtās biksēs, un ka viņam uzliktais sods — uzrakstīt komentārus par Jāņa atklāsmes grāmatu, lai cik bargs šķita vienai cilvēku daļai, ne tuvu tāds nebija pēc otras daļas domām vienīgi minētā Ietērpa dēļ.

Otrs iebildums pret manis ieteikto līdzekli ir tads, ka tas nav universāls, jo ,tā kā viena no šī līdzekļa sastāvdaļām — skūšanās, kam piešķirta tik liela nozīme, pēc nemainīga dabas likuma ir pilnīgi nepieejama pusei no cilvēku cilts,— varu teikt vienīgi to, ka sieviešu kārtas rakstniekiem, vienalga, vai viņi dzīvotu Anglijā vai Francijā, jārauga iztikt bez skūšanās.

Kas attiecas uz spāņu dāmām,— par viņām es nenieka neuztra ucos.

PIECPADSMITA NODAĻA

Beidzot ir klāt piecpadsmitā nodaļa; un tā nav atnesusi sev līdzi neko citu kā vienīgi skumīgu atziņu: «Cik ātri no mums aizbēg prieki šajā pasaulē!»

Taču, ja runājam par manu atkāpi, apliecinu Dieva

priekšā, ka esmu to uzrakstījis!— Cik dīvaina būtne ir mirstīgais cilvēks!—viņa sacīja.

Visnotaļ tiesa,— es atbildēju,— taču labāk būtu izmest

visu šo prātošanu no galvas un atgriezties pie tēvoča Tobija.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Aizsoļojuši līdz alejas galam, tēvocis Tobijs un kaprālis attapās, ka viņiem ir iešana uz otru pusi, tāpēc viņi apgriezās un taisnā ceļā devās uz misis Vodmenas namdurvīm.

— Galvoju jūsu augstībai,— sacīja kaprālis, pieskardamies montēro cepurei, ejot garām tēvocim Tobijam, lai pieklauvētu

pie durvīm. Tēvocis Tobijs pretēji nemainīgajam izturēšanās veidam pret savu uzticamo kalpu neatbildēja ne pušplēsta vārdiņa; taisnību sakot, viņš vēl nebija sakopojis domas; viņam gribējās noturēt vēl vienu apspriedi, un, kaprālim kāpjot trīs pakāpienus līdz durvīm, viņš divreiz ieklepojās; pie katras ieklepošanās uz kaprāli aizlidoja krietns lādiņš tēvoča Tobija visdziļākās kautrības; kaprālis veselu minūti nostāvēja, satvēris rokā durvju āmuriņu, pats īsti nezinādams, kādēļ. Gaidās sastingusi, Bridžita slapstījās otrpus durvīm, turēdama īkšķi un rādītājpirkstu uz aizbīdņa, bet misis Vodmena, ar skatienu pauzdama gatavību vēlreiz zaudēt nevainību, ne dzīva, ne mirusi, elpu aizturējusi, sēdēja, patvērusies aiz savas guļamistabas loga aizkariem, vērodama viņu tuvošanos.

Trim!— ierunājās tēvocis Tobijs, bet, kad viņš šo vārdu

izteica, minūte bija aiztecējusi un Trims ļāva āmuriņam krist.

Tēvocis Tobijs, saprazdams, ka ar šo sitienu tiek satriektas drupās visas cerības uz apspriešanos, uzsvilpoja Lillabulero.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Tā kā misis Bridžitas īkšķis un rādītājpirksts atradās uz aizbīdņa, kaprālim nevajadzēja klauvēt tik daudzas reizes, cik varbūt nākas jūsu augstības drēbniekam.— Vajadzēja man atrast trāpīgāku salīdzinājumu, jo pats esmu parādā savam drēbniekam vismaz divdesmit piecas mārciņas un brīnos par šā cilvēka pacietību,

Taču pasaulei gar to nav nekādas daļas; tikai tā ir

draņķīga būšana — iekrist parādos; un kaut kāda nolemtība, šķiet, apdraud dažu nabadzīgu prinču, sevišķi to, kuri nākuši no mūsu nama, finanses, kuras nekāda taupība nespēj noturēt aiz atslēgas. Kas attiecas uz mani, esmu pārliecināts, ka uz zemes nav tāda prinča, prelāta, pāvesta vai valdnieka, ievērojama vai sīka, kurš savā sirdī vairāk par mani alktu būt godīgs pret visu pasauli — un kurš izmantotu vēl iedarbīgākus līdzekļus, lai tāds būtu. Nekad es neizdodu vairāk par pusgineju,— nevalkāju zābakus,— nekaulējos ap zobu bakstāmajiem,— pa visu gadu neiztērēju ne pilnu šiliņu par modes precēm kartona kārbās; un tos sešus mēnešus, kurus pavadu laukos, dzīvoju tik

pieticīgi, ka es vēsā garā iebāžu maisā Ruso, jo neturu ne

sulaini, ne izsūtāmo, ne zirgu, ne govi, ne suni, ne kaķi, ne arī kādu citu radību, kas spēj ēst vai dzert, vienīgi kādu vāju, nožēlojamu vestālieni (pavarda uguns sargāšanai), kurai

parasti ir tikpat slikta ēstgriba kā man; taču, ja jūs domājat, ka sads dzīvesveids no manis izveidojis filozofu,— es par jūsu spriedumu, mani mīļie, nedodu ne plika graša»

īsta filozofija taču šo tēmu nevar iztirzāt, kamēr mans

tēvocis svilpo Lillabulero. Ieiesim mājā»

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

Jūs šo vietu redzēsiet, kundze,— sacīja tēvocis Tobijs.

Misis Vodmena nosarka,— paraudzījās uz durvīm,— nobālēja,— atkal viegli piesarka,— atguva parasto sejas krāsu,— piesarka tumšāk kā jebkad, ko nekompetenta lasītāja labā es tulkoju šādi:—

«Kungs Dievs! Es nevaru uz to skatīties!— Ko teiktu pasaule, ja es uz to paskatītos? Es noģībtu, ja uz to paskatītos! Gribētu, kaut varētu uz to paskatīties. Nevar būt nekāds grēks uz to paskatīties. es noteikti paskatīšos uz to.»

Kamēr šīs domas joņoja misis Vodmenas apziņā, tēvocis Tobijs bija piecēlies no dīvāna, lai gaitenī dotu Trimam norādījumu atgādāt * * ***** * * * Man liekas, ka tā atrodas bēniņos,— sacīja tēvocis Tobijs.— Es to redzēju tur, piedošan', jūsu augstība, vēl šorīt,— atbildēja Trims. Nu tad, lūdzams, Trim, ej taisnā ceļā turp,— sacīja tēvocis Tobijs,— un atnes to uz viesistabu.

Kaprālis šo rīkojumu neatzina par pareizu, bet ļoti labprāt to izpildīja. Atzīšana nebija atkarīga no viņa gribas, paklausība — bija, tāpēc viņš uzlika galvā montēro cepuri un aizgāja tik ātri, cik vien atļāva stīvais ceļgals. Tēvocis Tobijs atgriezās viesistabā un atkal apsēdās uz dīvāna.

—Jūs uzliksiet pirkstu uz tās vietas,— sacīja tēvocis Tobijs.— Nekā nebij, es tai neparko nespieskaršos,— klusībā apņēmās misis Vodmena.

Šai situācijai atkal nepieciešams tulkojums:— tā rāda, cik nepilnīgas ziņas var iegūt, vadoties vienīgi no vārdiņiem;— mums jānokļūst pie to pirmavotiem.

Taču, lai izkliedētu miglu, kas nolaidusies pār šīm trim lappusēm, man jāpacenšas izteikties pēc iespējas skaidrāk.

Trīsreiz paberzējiet sev pieres ar rokām,— izšņauciet degunus,— iztīriet savus elpojamos orgānus — nošķaudieties, labie |audis!— Uz veselībām!

Bet tagad palīdziet man, cik jūsu spēkos.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tā kā ir piecdesmit dažādu mērķu (kopumā ņemot visus — gan laicīgos, gan garīgos mērķus), kādēļ sieviete ņem vīru, viņa sāk ar to, ka rūpīgi izsver, bet pēc tam savā prātā nošķir un izvērtē, kurš no visiem šiem daudzajiem ir viņas mērķis; tad, izmantojot sarunu, izvaicāšanas, argumentācijas un slēdzienu paņēmienus, viņa izdibina un izpēta, vai izvēlējusies pareizo, un, ja ir,— tad, viegli raustīdama uz visām pusēm, viņa turpmāk pārliecinās, vai tas pacieš staipīšanu.

Gleznainie izteiksmes līdzekļi, ar kādiem Slokenbergijs savas trešās dekādes sākumā ieskaidro to lasītājam, ir tik absurdi, ka cieņa, ko jūtu pret daiļo dzimumu, neļauj man tos citēt,— kaut gan jāsaka, ka tiem netrūkst humora.—

«Vispirms viņa,» saka Slokenbergijs, «aptura ēzeli un, turot pavadu kreisajā rokā (lai tas neaizbēgtu), labo iegremdē grozā līdz dibenam, lai sameklētu… Ko? To jūs neuzzināsiet ātrāk,— pamāca Slokenbergijs,— ja pārtrauksiet mani.—

«Man nav nekā cita, labā kundze, kā vienīgi tukšas pudeles,» saka ēzelis.

«Esmu apkrauts ar ķidām,»— saka otrs ēzelis.

«Un tu arī neesi daudz labāks,»— viņa saka trešajam,— «Jo tavos grozos ir vienīgi bikses un tupeles!»— un tā, iedama tālāk, viņa izčamda ceturto un piekto, citu pēc cita visu rindu, kamēr, nonākusi pie ēzeļa, kam ir tas, ko viņa meklē, apsviež grozu augšpēdus,— skatās uz to,— pēta to no visām pusēm,— izmēģina,— vērtē,— staipa,— paslapina,— izžāvē,— tad pārbauda ar zobiem tā velkus un audus.»

Kristus vārdā,— kā velkus un audus?

«Esmu cieši apņēmies,»— atbildēja Slokenbergijs, «ka nekāds spēks uz pasaules neizvilks no manis šo noslēpumu.»

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

Mēs dzīvojam pasaulē, ko no visām pusēm apņem noslēpumi un mīklas,— un daudz par to neprātojam — citādi liktos dīvaini, ka Daba, kas ikvienu lietu veido tik pilnīgi atbilstošu tās mērķiem un reti vai vispār nekļūdās, ja nu vienīgi joka pēc, piešķirot tādu izskatu un īpašības itin visam, kas iet caur viņas rokām, ka vai nu viņa rada arklam, orei vai ratiem,— lai vai kādu radību viņa veidotu, kaut arī tas būtu tikai ēzelēns, varat būt pārliecināts, ka esat saņēmis to, kas jums vajadzīgs, un tomēr — vai tajā pašā laikā vajadzētu tik briesmīgi nemākulīgi ķēpāties, kā viņa to dara, veidojot tādu parastu radījumu kā precēts vīrs?

Vai nu veidojums ir atkarīgs no mālu izvēles,— vai arī to bieži sabojā pie apdedzināšanas, kuras pārlieku lielajā karstumā, kā zināt, vīrs var iznākt no vienas puses pārkaltis, bet no otras — miekšķīgs vājā karstumā, vai arī šai prasmīgajai amatniecei maz rūp sīkās platoniskās vēlmes, kas piemīt tai cilvēku dzimuma daļai, kuras vajadzībām viņa veido to, vai arī viņas augstība dažreiz pati lāgā nezina, kāds vīrs būs piemērots: parunāsim par to pēc vakariņām.

Savā ziņā nedz pats šis novērojums, nedz par to izteiktās domas nav īsti vietā — drīzāk gan ir pretrunā ar to,— jo, novērtējot tēvoča Tobija atbilstību precēta vīra kārtai, labāku nevarēja vēlēties: daba bija veidojusi viņu no vismīkstākajiem māliem,— sajaukusi tos ar savu pienu un iedvesusi tajos vismaigāko dvēseli;— viņa bija radījusi to bezgala laipnu, augstsirdīgu un cilvēcīgu;— viņa bija pildījusi tā sirdi ar uzticību un paļāvību un piemērojusi ikvienu dzīsliņu, kas ved uz šo sirdi, visliegāko jūtu ieplūšanai;— vēl vairāk — viņa bija ņēmusi vērā arī citus iemeslus, kuru dēļ laulība iedibināta

Un atbilstoši tam ******* ***********

* * * * * * * * * * *

Šo DĀVANU nebija iznīcinājis tēvoča Tobija ievainojums.

Kaut gan pēdējā šajā uzskaitījumu virknē bija mazliet apšaubāma un Velns, kas ir lielākais mūsu ticības jaucējs šajā pasaulē, bija modinājis misis Vodmenas prātā šaubas par to un, kā jau tas īstam Velnam pieklājas, tajā pašā laikā pārvērtis tēvoča Tobija vīrišķīgos dotumus šajā virzienā vienīgi par tukšām pudelēm, ķidām, biksēm un tupelēm.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

Misis Bridžita bija likusi ķīlā visu uzkrātā goda mazumiņu, kāds šajā pasaulē ir nabaga istabenes rīcībā, ka desmit dienās izdibinās līdz pamatiem šās lietas būtību; un šis apgalvojums balstījās uz vispieļaujamāko un dabiskāko postulātu, proti, ka pa to laiku, kamēr tēvocis Tobijs aplidos viņas kundzi, kaprālis neizdomās neko labāku kā aplidot viņu.—«Un es viņam atļaušu visu, ko vien viņš gribēs,» sacīja Bridžita, «lai izvilktu to no viņa,»

Draudzībai ir divi ietērpi: virsējais un apakšējais. Virstērpā Bridžita kalpoja savas kundzes labā,— bet apakštērpā — darīja to, kas sagādāja vislielāko prieku viņai pašai, tāpēc viņa lika uz tēvoča Tobija ievainojumu velnišķīgi daudz likmju.— Misis Vodmena lika tikai vienu un, tā kā tā varēja izrādīties viņas pēdējā likme (nelaupot drosmi misis Bridžitai un nenoniecinot viņas spējas), bija nolēmusi savas kārtis izspēlēt pati.

Viņu nevajadzēja iedrošināt: bērns būtu varējis atklāt tēvoča Tobija kārtis — ar tādu atklātumu un vientiesību viņš izspēlēja savus trumpjus,— tādā uzticības pilnā neziņā par desmitnieka dūžiem — un tik neapbruņots un neaizsargāts viņš sēdēja uz dīvāna līdzās misis Vodmenai, ka cēla sirds būtu vai pušu plīsusi, viņu apspēlējot.

Taču atmetīsim šo metaforu.

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

Tāpat ari šo stāstu, ar jūsu atļauju, jo, kaut gan visu

laiku esmu sīkstā neatlaidībā steidzies nonākt stāstā līdz šai vietai, labi zinādams, ka tas ir visgardākais kumosiņš, ko varu lasītājiem piedāvāt, tomēr tagad, kad esmu tiktāl ticis, lai manu spalvu ņem jebkurš un turpina stāstu manā vietā, kas vēlas:— paredzu grūtības, ko man sagādās iecerētais apraksts,— un apzinos savus vājos spēkus.

Man vismaz ir viens mierinājums, ka šonedēļ esmu zaudējis kādas astoņdesmit unces asiņu no labdabīga drudža, kas mani sagrāba, iesākot šo nodaļu, tāpēc man saglabājušās zināmas cerības, ka tas drīzāk plosījies serozajos jeb sarkanajos asinsķermenīšos, nevis vārajā smadzeņu aurā;— lai nu būtu kā

būdams,— Pieša ukšana nevar nākt par ļaunu, un es pilnīgi atstāju piesauktā ziņā sūtīt man atklāsmi vai iedvesmot mani, kā nu tas ieskata par labāku.

PIESAUKŠANA

Labvēlīgais vislādzīgākā humora gars, kas reiz esi vadījis mana iemīļotā SERVANTESA bezrūpīgo spalvu! Tu, kas ik dienas ieslīdēji caur loga režģiem un ar savu klātbūtni pārvērti viņa cietuma kambara krēslu dienasvidus gaišumā,— piejauci ūdenim viņa niecīgajā ūdenstraukā debesu dāvātu nektāru un visu laiku, kamēr viņš rakstīja par Sančo un viņa kungu, sedzi savu noslēpumaino mantiju pār viņa rokas stumbeni, [31] plaši izplezdams to pāri visām viņa dzīves likstām,—

— iegriezies šeit, es tevi lūdzu!— paveries uz šīm biksēm!— tās ir vienīgās, kas man pasaulē pieder:— šo nožēlojamo plīsumu tās guva Lionā.

Mani krekli!— skaties, kāda nelabojama dalīšanās notikusi to starpā,— jo to stērbeles atrodas Lombardijā, bet pārējais — šeit.— Nekad man to nav bijis vairāk par pusduci, bet Milānā kāda apsviedīga veļas mazgātāja — čigāniete — pieciem no tiem nogrieza priekšējās apakšmalas.— Taisnības labad jāsaka, ka viņa to izdarīja zināmu apsvērumu vadīta, jo es atgriezos no Itālijas.

Un tomēr, par spīti visām šīm ķibelēm un pistoles posās kastītei, kuru man vēl piedevām nočiepa Sjennā, kā arī tam, ka divreiz samaksāju piecus paolus par pārīti cieti novārītu olu — vienreiz Radikofinā, bet otrreiz — Kapujā,— neuzskatu, ka ceļojums pa Franciju un Itāliju, ja vien cilvēks visu ceļu saglabā aukstasinību, būtu tik draņķīga būšana, kā daži vēlētos jums iegalvot; jābūt kāpumiem un kritumiem, jo kā gan citādi mēs nonāktu ielejās, kur Daba klājusi tik daudzus dzīru galdus.— Muļķīgi iedomāties,— ka viņi par velti dos jums savus ratus lauzt, un, ja jūs nemaksātu divpadsmit sū par ratu riteņu ieziešanu, kur nabaga zemnieks ņemtu sviestu, ko ziest uz maizes?— Mēs tiešām esam pārāk prasīgi — nu kurš gan par tiem pāris livriem, ko pārmaksā par vakariņām un gultu — šie izdevumi ir augstākais, šiliņu un deviņarpus pensu lieli —,zaudēs savu dvēseles mieru? Dieva un sevis paša dēļ, maksājiet, ko prasa,— labāk maksājiet, ko prasa, mīļu prātu

nekā aizbraucot atstājiet Vilšanās smagroi durvīs stāvošās daiļās viesnīcnieces un viņas meiču acīs;— un turklāt, dārgo ser, ikviena no viņām sniegs jums mārciņu vērtu māsas skūpstu:— vismaz es tādu saņēmu,—

— jo tēvoča Tobija mīlas dēkas, visu ceļu jaukdamās man pa galvu, mani iespaidoja tā, it kā tās būtu manējās.— Atrados visnotaļ labvēlīgā un devīgā noskaņojumā un jutu sevī visjaukākās harmonijas trīsas, kam pieskaņojās ikviena pasta ratu sašūpošanās, tāpēc man bija vienalga, vai ceļi grambaini vai līdzeni; itin viss, ko redzēju vai ar ko saskāros, aizkustināja manī kādu slepenu jūtelības vai sajūsmas stīgu.

Tās bija vissaldākās skaņas, kādas jebkad biju dzirdējis; un es acumirklī nolaidu karietes loga apakšējo stiklu, lai

skaidrāk tās saklausītu. Tā ir Marija,— sacīja pasta puisis,

pamanījis, ka es klausos.— Nabaga Marija,— viņš turpināja (paliekdamies sānis, lai es varētu meiteni ieraudzīt, jo viņš atradās starp mums abiem),— sēž uzkalniņā blakus kazlēnam un spēlē uz stabules savas vakara lūgšanas.

Jaunais puisis izrunāja šos vārdus tādā balss noskaņā un ar tādu izskatu, kas liecināja par jūtīgu sirdi, ka es nekavējoties nolēmu dot viņam divdesmit četrus sū, kad ieradīšos Mulēnā.

Bet kas ir nabaga Marija?— ievaicājos.

Viņu žēlo un mīl visos apkārtējos ciematos,— atbildēja pasta puisis,— taču vēl pirms trim gadiem saule neapspīdēja daiļāku, asprātīgāku un jaukāku meiteni par viņu; un Marija bija pelnījusi labāku likteni par to, ka viņas kāzas izjuka, pateicoties draudzes kirē intrigām, kas viņus baznīcā uzsauca.

Pasta puisis gribēja stāstu turpināt, kad Marija, kas brīdi bija klusējusi, pielika stabuli pie lūpām un atsāka melodiju:—

skaņas bija. tās pašas,— tomēr desmitreiz burvīgākas. Tā ir

melodija no vakara dievkalpojuma Jaunavai Marijai,— sacīja puisis,— bet, kas viņu iemācījis to spēlēt vai kur viņa ņēmusi stabuli, nezina neviens: mēs domājam, ka abos gadījumos viņai palīdzējušas debesis, jo, kopš viņas saprašana ir traucēta, šiet, ka mūzika ir viņas vienīgais mierinājums; nekad viņa nav izlaidusi stabuli no rokām, bet spēlē šā dievkalpojuma melodiju vai augu nakti un dienu.

Pasta puisis runāja ar tādu smalkjūtību un nemākslotu daiļrunību, ka nevarēju nesaskatīt viņa sejā cēlāku izteiksmi, nekā piederējās viņas kārtas cilvēkiem, un būtu izdibinājis

viņa dzīvesstāstu, ja nabaga Marijas liktenis nebutu tik pilnīgi aizņēmis visas manas domas.

Pa šo laiku bijām nonākuši gandrīz līdz uzkalniņam, uz kura sēdēja Marija: viņai mugurā bija plāna balta blūzīte, mati, izņemot divas sprogas, slēpās zīda tīkliņā, kura vienā malā mazliet dīvainā kārtā bija iepītas dažas olīvkoka lapas;— viņa bija skaista; un, ja mana sirds jebkad iesmelgusies neviltotās sāpēs, tad tas notika brīdī, kad viņu ieraudzīju.

Lai Dievs viņai palīdz! Nabaga meiča!— Vairāk nekā

simt misu,— sacīja pasta puisis,— noturētas vairākās apkārtējās draudzes baznīcās un klosteros,— bet bez panākumiem; tā kā viņa uz īsu brīdi atgūst saprašanu, mēs joprojām ceram, ka svētā Jaunava beidzot viņai to atdos, taču Marijas vecāki, kas pazīst viņu labāk, uz tādu veiksmi necer un domā, ka viņas saprāts zudis uz mūžīgiem laikiem.

Pasta puisim tā runājot, MARIJA nospēlēja k.adenci — tik skumīgu, tik maigu un smeldzīgu, ka izlēcu no karietes, lai viņu mierinātu, un, pirms biju atguvies no sava satraukuma, jau sēdēju starp viņu un viņas kazlēnu.

Brīdi MARIJA domīgi noskatījās uz mani, tad — uz savu kazlēnu un tad — uz mani un atkal uz savu kazlēnu — un tā joprojām — no viena uz otru.

Nu, Marij,— es maigi ierunājos,— kādu līdzību tu

saskati?

Ļoti lūdzu laipno lasītāju man ticēt, ka tikai aiz pazemīgākās pārliecības, kāds DZĪVNIEKS tomēr ir cilvēks,— es uzdevu šo jautājumu un ka es nebūtu atļāvies nevietā izmest joku Bēdu svētajā klātbūtnē, kaut arī man piederētu visas tās asprātības, kādas jebkad bārstījis Rablē,— un tomēr atzīstos, ka jutu sirdsapziņas mokas un ka pat doma par to mani tā sāpināja, ka nozvērējos kalpot Saprātam un līdz mūža galam izteikt vienīgi prātīgas sentences,— un, kamēr vien dzīvoju, neatļauties jokot nedz ar vīrieti, nedz sievieti, nedz bērnu.

Taču, kas attiecas uz muļķību rakstīšanu viņiem,— man šķiet, tur bija kāda atruna,— bet par to atļauju spriest lasītājiem.

— Ardievu, Marija!— ardievu, nabaga nelaimīgā meiča!— varbūt kādreiz, ne jau tagad, dzirdēšu tavu bēdu stāstu no tavām lūpām,— taču tiku pārsteigts nesagatavots, jo tajā brīdī viņa paņēma stabuli un ar tās palīdzību pavēstīja man tādu

bēdu stāstu, ka es piecēlos un Jodzīgiem, nevienmērīgiem soļiem lēnām devos pie savas karietes.

—    Kāda Mulēnā brīnišķīga viesnīca!

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Kad nonāksim līdz šīs nodaļas beigām (bet ne agrāk), mums nāksies atgriezties pie abām tukšajām nodaļām, kuru dēļ ša; ā

pusstundā dilis mans labais vārds. Es šai dilšanai daru gal

noraujot vienu no savām dzeltenajām kurpēm un metot to no visa spēka pāri istabai, sūtīdams tai nopakaļ svinīgu apgalvojumu,—

ka, lai arī cik līdzīgas tās izrādītos pusei nodaļu, kas pasaulē uzrakstītas vai, ko var zināt, patlaban tiek rakstītas, šī līdzība ir tikpat nejauša kā putas uz Zeiksīda zirga, turklāt es nolūkojos uz tādu nodaļu, kurā galīgi nekā nav, ar cieņu; un, ja padomā, cik daudz pasaulē vēl ļaunāku lietu,— tās nekādā ziņā nav īstais izsmiekla objekts.

—    Kādēļ tad tās tika atstātas tukšas? Un šeit, nenogaidot manu atbildi, tikšu apsaukāts par stulbeni, vientiesi, muļķi, tukšpauri, nelgu, teļapakausi, aptaurēto, pintiķi un dr — ņķi un citos pretīgos vārdos, kādus reiz Lernē smalkmaiznieki meta acīs karaļa Gargantijas avju ganiem,— bet es atļaušu viņiem to darīt, kā Bridžita teica, cik vien vēlas; jo, kā gan viņi būtu varējuši paredzēt, kāda vajadzība spieda mani rakstīt 25. nodaļu pirms 18. utt.?

—    Tāpēc es par to neļaunojos.— Vēlos vienīgi, lai šis piemērs kalpotu par pamācību ikvienam «atļaut cilvēkam stāstīt, kā viņam tīk».

Tā kā misis Bridžita atvēra durvis, pirms kaprālis bija vēl, kā nākas, pieklauvējis, starplaiks starp šo klauvējienu un tēvoča Tobija ievešanu viesistabā bija tik īss, ka misis Vodmena tikko paspēja iznākt no paslēptuves aiz aizkariem, nolikt uz galda Bībeli un paspert soli vai divus uz durvīm, lai viņu saņemtu.

Tēvocis Tobijs sveicināja misis Vodmenu tā, kā vīrieši mēdza sveicināt sievietes Mūsu Kunga tūkstoš septiņi simti trīspadsmitajā gadā, pēc tam apgriezies aizsoļoja blakus viņai

līdz dīvānam un trīs vārdos — taču ne pirms apsēšanās, ne pēc tam, kad bija apsēdies, bet tad, kad sēdās,— skaidri un gaiši pavēstīja viņai, ka «viņš esot iemīlējies»',— tādā kārtā tēvocis Tobijs ar savu atzīšanos pārcentās.

Misis Vodmena, kā jau to varēja sagaidīt, pievērsa skatienu plīsumam priekšautā, kuru bija lāpījusi, gaidīdama, ka kuru katru acumirkli tēvocis Tobijs turpinās, bet, nebūdams apveltīts ar spējām izvērst sarunu, turklāt Mīlestība bija tēma, par kuru viņš varēja spriest vismazāk,— atzinies misis Vodmenai, ka mīl viņu, tēvocis Tobijs aprobežojās ar teikto un ļāva notikumiem attīstīties pašplūsmā.

Mans tēvs bija sajūsmā par šo tēvoča Tobija sistēmu, kā viņš maldīgi to dēvēja, un bieži mēdza apgalvot, ka, bijusi viņa brālim Tobijam iespēja šiem vārdiem pievienot vēl tabakas pīpi, viņš ar to būtu atradis ceļu, ja var ticēt spāniešu sakāmvārdam, uz pusi no zemeslodes sieviešu sirdīm.

Tēvocis Tobijs nekad nesaprata, ko tēvs ar to domāja; arī es neņemos izlobīt no šiem vārdiem dziļāku jēgu kā vienīgi atmaskojumu kādam melīgam uzskatam, kam pakļāvusies ļaužu lielākā daļa — tikai ne francūži, kuri visi kā viens, gluži kā PATIESAI KRISTUS KLĀTBŪTNEI tic, «ka runāt par mīlestību nozīmē mīlēt».

Tikpat labi es varētu ķerties pie asinspudiņa gatavošanas pēc šīs pašas receptes.

Turpināšu.— Misis Vodmena sēdēja, gaidīdama, ka tēvocis Tobijs tā arī rīkosies, gandrīz līdz tam brīdim, kad vienas vai otras puses klusēšana parasti kļūst nepieklājīga, tāpēc, pievirzījusies viņam mazliet tuvāk un pacēlusi acis, nedaudz nosarkdama, to darot,— misis Vodmena pacēla cimdu — vai sarunas pavedienu (ja tā jums patīk labāk) un ievadīja šādu sarunu ar tēvoci Tobiju:—

— Rūpesti un uztraukumi laulības dzīvē,— sacīja misis Vodmena,— ir neaprakstāmi. Domāju gan,— atbildēja tēvocis

Tobijs. Un tāpēc, ja cilvēks,— turpināja misis Vodmena,— dzīvo tik bezrūpīgi — un ir tik apmierināts ar sevi, saviem draugiem un laika kavēkļiem kā jūs, kapteini Šendij,— nesaprotu, kādi apsvērumi var jūs pamudināt stāties laulības kārtā!

Tie ierakstīti,— sacīja tēvocis Tobijs,— parastajā Lūgšanu grāmatā.

Tiktāl tēvocis Tobijs piesardzīgi bija nonācis, bet dziļākos prātojumos neielaidās, pamezdams misis Vodmenu, lai viņa tiek šim bezdibenim pāri, kā grib.

Runājot par bērniem,— sacīja misis Vodmena,— kaut ari, iespējams, tie ir šā iestādījuma galvenais mērķis un, manuprāt, visu vecāku dabiska vēlme,— taču vai kāds no mums nezina, ka tie sagādā neapšaubāmas bēdas un visai apšaubāmu iepriecinājumu? Un kas viņos ir tāds, kas var samaksāt par mūsu sirdssāpēm, dārgo ser?— kādu atlīdzību par savām maigajām un bažīgajām rūpēm saņem bezpalīdzīgā cietēja māte, kas viņiem devusi dzīvību? Atzīstos,— sacīja tēvocis Tobijs, žēluma satriekts,— ka nezinu neko, kas to var atlīdzināt, ja nu vienīgi tas ir prieks, ko Dievam labpaticies Blēņas!— iesaucās misis Vodmena.

Pastāv bezgala liela toņu, noskaņu, locījumu, izrunu, izteik mju, motīvu un uzsvaru daudzveidība, ar kādu vārdu blēņas var izrunāt tamlīdzīgos gadījumos, un ikviens no tiem piešķir šim vārdam tik atšķirīgu jēgu un nozīmi, kāda ir starp vārdiem netīrība un spodrība,— tāpēc kazuisti (jo, no šāda viedokļa raugoties, tas atkarīgs no sirdsapziņas) lēš ne mazāk par četrpadsmit tūkstoš gadījumu, kad jūs to varat lietot labā vai sliktā nozīmē.

Misis Vodmenai trāpījās vārdu blēņas izrunāt tādā tonī, kas visas tēvoča Tobija kautrīgās asinis sadzina vaigos,— tāpēc, juzdams, ka sazin kādā veidā zaudējis pamatu zem kājām, viņš aprāvās pusvārdā un, neiedziļinādamies tālāk nedz laulības dzīves bēdās, nedz priekos, viņš piespiezdams roku sirdij, izteica gatavību pieņemt tos tādus, kādi tie ir, un dalīties tajos ar viņu.

Kad tēvocis Tobijs bija izteicis šo piedāvājumu, viņam ne prātā nenāca to atkārtot, tāpēc, uzmetis skatienu Bībelei, kuru misis Vodmena bija nolikusi uz galda, viņš to paņēma un, nejauši uzšķīris, lāga dvēsele, to vietu, kas viņu interesēja vairāk par visu uz pasaules,— Jērikas aplenkuma aprakstu,— ņēmās to pārlasīt,— atļaudams savam bildinājumam, tāpat kā bija rīkojies ar atzīšanos mīlestībā, lai tas iedarbojas uz misis Vodmenu pašplūsmā.— Taču piedāvājums neiedarbojās ne kā piesaistītājs, ne kā atgrūdējs, ne ari līdzīgi opijam, hinīnam, dzīvsudrabam, krūklim vai jebkuram citam ārstniecības līdzeklim, kādu daba dāvājusi pasaulei;— īsi sakot, tas neiedarbojās uz viņu nemaz; un iemesls bija tāds, ka tobrīd uz viņu

iedarbojās kaut kas cits,— Kāds gan esmu melša! Desmitiem reižu esmu pārsteidzīgi izpļāpājies, kas tas bija, bet stāsts vēl nav zaudējis dzīvīgumu.— AUonsl

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Nav brīnums, ka svešinieks, kas pirmo reizi dodas no Londonas uz Edinburgu, pirms izbraukšanas apvaicājas, cik jūdžu līdz Jorkai, kas atrodas apmēram pusceļā,— nedz arī kāds brīnās [32] ka viņš ar to vien neapmierinās, bet interesējas par municipalitāti utt.

Tāpat nebija ko brīnīties par misis Vodmenu, kuras pirmais vīrs visu mūžu bija sirdzis ar išiasu, ka viņa vēlas uzzināt, cik tālu no gūžas līdz cirksnim un cik smagāk vai vieglāk cietīs viņas jūtas no šī ievainojuma nekā no išiasa.

Šai sakarā viņa bija izlasījusi Dreika anatomiju no viena gala līdz otram. Viņa bija ielūkojusies Vortona grāmatā par smadzenēm un aizguvuši zināšanas no Grāfa darba par kauliem un muskuļiem*, taču nebija tikusi gudrāka ne par matu.

Tāpat viņa bija likusi lietā savas prāta spējas,— pierādījusi teorēmas,— izdarījusi secinājumus, bet ne pie kāda slēdziena nebija nākusi.

Lai iegūtu pilnīgu skaidrību, divreiz viņa bija vaicājusi dakterim Slopam:— Vai ir cerības, ka nabaga kapteinis Šendijs kādreiz atspirgs no sava ievainojuma—-?

Viņš jau ir atspirdzis,— bija atbildējis dakteris Slops.—

— Vai pavisam?

Pavisam, kundze.

Bet ko jūs uzskatāt par atspirgšanu?— misis Vodmena

bija jautājusi.

Dakteris Slops galīgi neprata definēt, tā ka arī no viņa misis Vodmena nevarēja iegūt nekādu skaidrību. īsi sakot, nebija citas iespējas tikt pie tās kā vienīgi izvilināt to no paša tēvoča Tobija.

Šāda veida izprašņāšanā ieskanas cilvēkmīlas nots, kas iemidzina AIZDOMU modrību,— un es esmu gandrīz pārliecināts, ka ļoti tuvu to atdarināt izdevās čūskai sarunā ar Ievu, jo daiļā dzimuma dziņa uz grēkā krišanu nevarēja būt tik liela, lai viņai, nedzirdot šo noti, rastos drosme sarunāties ar

Velnu.— Taču ir kāda cilvēkmīlas nots…— kā lai to aprakstu?— tā ir tāda nots, kas piesedz pētāmo objektu ar pārklāju un dod izprašņātājam tiesības uzzināt tādus sīkumus, it kā viņš būtu jūsu miesasārsts.

Vai sāpes nekad neatlaidās?

Vai tās bija ciešamākas gultā?

Vai ievainojums atļāva viņam gulēt uz abiem sāniem?

Vai viņš varēja uzkāpt zirgā?

Vai kustības viņam nenāca par ļaunu? et caetera ,

tika prašņāts tik maigā balsī un tik prasmīgi mērķēts uz tēvoča Tobija sirdi, ka ikviens no šiem jautājumiem skāra to desn itreiz dziļāk nekā pašas kaites.— Taču, kad misis Vodmena pa aplinkus ceļiem nogriezās uz Namīru, lai piekļūtu tēvoča Tobija cirksnim, un lika viņam uzbrukt priekšējā kontreskarpa augstienei un, atvairot holandiešus, ar zobenu rokā ieņemt svētā Roha kontrgardu,— bet pēc tam, skarot viņa dzirdi savas balss maigākajām notīm, izveda viņu, pie rokas balstīdama, viscaur asiņojošu, no tranšejas, slaucīdama asaras no

acīm, kad viņu nesa uz telti… Debesis! Zeme! Ūdeņi!— viss

uzbangoja,— visi dzīvības spēka avoti pārplūda,— viņam blakus uz dīvāna sēdēja žēlsirdības eņģelis,— viņa sirdī iekvēlojās liesma,— un, ja viņam būtu bijušas tūkstoš sirdis, tās visas līdz pēdējai viņš būtu atdevis misis Vodmenai.

— Un kurā vietā, dārgo ser,— ievaicājās misis Vodmena diezgan uzstājīgi,— jūs ķēra šis nelaimīgais trieciens? Izteikdama šo jautājumu, misis Vodmena paslepen

uzmeta skatienu tēvoča Tobija sarkano kokvilnas samta bikšu jostai, protams, sagaidīdama, ka visīsākā atbilde uz šo jautājumu būs tāda, ka tēvocis Tobijs uzliks rādītājpirkstu uz trāpījuma vietas. Notika citādi,— jo tēvocis Tobijs, ievainots pie svētā Nikolaja vārtiem, kādā tranšejas šķērsejā iepretī svētā Roha cietokšņa izejas leņķim,— varēja jebkurā brīdī iedurt adatu tieši tajā vietā, kur bija stāvējis, kad viņu trāpīja akmens. Jautājums acumirklī iedarbojās uz tēvoča Tobija maņu orgāniem; un šīs iedarbības rezultātā atmiņā iznira liela Namīras pilsētas un cietokšņa, kā ari tā apvidus karte, kuru viņš bija nopircis un ar kaprāļa palīdzību uzlīmējis uz dēļa savas ilgstošās slimošanas laikā;— vēlāk karte bija mētājusies bēniņos kopā ar pārējām militārajām grabažām, tāpēc arī kaprālis tika norīkots uz bēniņiem, lai to atnestu.

Tēvocis Tobijs nomērīja ar misis Vodmenas šķērēm trīsdesmit asis no svētā Nikolaja vārtu ieejas leņķa un ar tik jaunavīgu kautrību uzlika viņas pirkstu uz šā punkta, ka

Pieklājības dieve, ja viņa bija tur klāt,— bet, ja nebija, tad viņas ēna — pašūpoja galvu un, pakratīdama pirkstu misis Vodmenas acu priekšā,— aizliedza viņai paskaidrot tēvocim Tobijam, ka viņš maldījies, Nelaimīgā misis Vodmena!

— Jo vienīgi ar tev veltītu retorisku uzrunu var cerīgi nobeigt šo nodaļu,— taču sirds man saka, ka šādā izšķirošā brīdī retoriska uzruna nav nekas cits kā slēpts apvainojums, bet, pirms es tādu teiktu nelaimīgai sievietei,— drīzāk lai šī nodaļa iet pie Velna, ja vien kāds sasodīts, žēlastības maizē dzīvojošs kritiķis papūlētos paņemt to sev līdzi,

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Tēvoča Tobija karte ir nonesta lejā.

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

— Lūk, šeit atrodas Māsa,— bet tā ir Sombra,— skaidroja kaprālis, ar mazliet izstieptu labo roku norādīdams uz karti, bet kreiso uzlicis uz misis Bridžitas pleca,— taču ne uz tā pleca, kas atradās viņam tuvāk,— un šī,— viņš teica,— ir Namīras pilsēta,— bet šis — cietoksnis,— un tur bija izvietojušies francūži,— bet šeit atradāmies mēs ar viņa augstību, un šajā nolādētajā tranšejā, misis Bridžit,— sacīja kaprālis, satverdams viņas roku,— viņš guva ievainojumu, kas viņu tik nežēlīgi samaitāja, lūk, šeit»— Izrunādams šos vārdus, kaprālis vieglītiņām piespieda Bridžitas plaukstas ārpusi vietai, par kuru viņam sāpēja sirds,— un tad atlaida to,

Mēs domājām, mister Trim, ka būs trāpīts vairāk uz

vidu,— sacīja misis Bridžita,

Tad mēs būtu iesēdušies tintē ar visu dziesmu grāmatu,— atbildēja kaprālis.

Un ari mana nabaga kundze paliktu sēžam tintē,—

sacīja Bridžita.

Kaprālis uz šo asprātību atbildēja vienīgi ar skūpstu. Rimstieties, rimstieties!— sacīja Bridžita, turēdama kreisās rokas delnu paralēli horizonta līnijai un slidinādama otrās rokas pirkstus tai cieši pāri, kas nebūtu bijis izdarāms, ja uz tās atrastos vismazākā kārpiņa vai izcilnītis. Meli no sākuma

līdz beigām,— iesaucās kaprālis, pirms viņa bija teikumu pabeigusi»

Zinu, ka tā ir taisnība,— sacīja Bridžila,— no ticamiem

lieciniekiem.

—   Zvēru pie sava goda,— iesaucās kaprālis, uzlikdams roku uz sirds un nosarkdams neviltotā sašutumā,— šī pasaciņa, misis

Bridžit, ir velnišķīgi meli. Ne jau tāpēc,— sacīja misis

Bridžita, viņu pārtraukdama,— ka man vai manai kundzei kaut nedaudz rūpētu, vai tas tā ir vai nav,— tikai, ja cilvēks ir precējies, tad vēlams, lai šāda lieta būtu vismaz pie rokas.

Misis Bridžita bija mazliet nošāvusi greizi, uzbrukuma sākumā laizdama darbā rokas, jo kaprālis nekavējoties* * ***********

***********

* * *

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Tas atgādināja īslaicīgu cīņu aprīļa rīta valgajos acuplakstos: «Vai Bridžita iesmiesies vai sāks raudāt?»

Viņa pa kampa mīklas veltni — varēja derēt uz desmit pret vienu, ka viņa smējusies.—

Viņa nolika veltni — Bridžita raudāja, bet, ja kaut viena viņas asara būtu noritējusi aiz sarūgtinājuma, kaprālis būtu līdz sirds dziļumiem nobēdājies, ka viņš izmantojis šo argumentu, taču kaprālis pazina daiļo dzimumu labāk nekā tēvocis Tobijs, priekšrocība viņam bija vismaz tāda kā kvartas dūžiem pret tercas dūžiem, tāpēc viņš dedzīgi ņēmās apvārdot misis Bridžitu šādā veidā:—

—    Es zinu, misis Bridžit,— viņš sacīja, sniegdams viņai visgodbijīgāko skūpstu,— ka tu pēc dabas esi labsirdīga un kautrīga meitene un turklāt tik augstsirdīga, ka, ja es tevi pareizi esmu novērtējis, tu pat kukainim pāri nedarītu, kur nu vēl aizskartu tik cildena un cienījama cilvēka godu kā mans kungs, kaut ari tevi solītu iecelt grāfienes godā, taču tu esi izmantota un apvesta ap stūri, dārgā Bridžita, kā bieži ar sievietēm notiek, «vairāk par prieku citiem kā sev »

No izjūtām, ko modināja kaprāļa runa, Bridžitas acis pārplūda asarām.

—    Saki man — nu saki man, dārgā Bridžita,— turpināja kaprālis, saņemdams viņas roku, kas nedzīvi nokarājās gar

sāniem,— un sniegdams viņai otru skupstu,— kura cilvēka aizdomas tevi maldinājušas?

Bridžita iešņukstējās pāris reižu,— tad atvēra acis;— kaprālis tās noslaucīja ar viņas priekšauta stūri, tad viņa atvēra arī sirdi un izstāstīja kaprālim visu.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Tēvocis Tobijs un kaprālis visu šās kampaņas lielāko laiku operācijas bija veikuši atsevišķi un tik pilnīgā komunikatīvā atrautībā, ka nezināja, ko viens vai otrs izdarījis, it kā viņus šķirtu Māsa vai Sombra.

Tēvocis Tobijs no savas puses ik pēcpusdienu bija ieradies pie misis Vodmenas, pārmaiņus tērpies te sarkanā ar sudrabu, te zilā ar zeltu mundierī, un izturējis tajos neskaitāmus uzbrukumus,— tāpēc viņam nebija par ko ziņot.

Kaprālis savukārt, iekarodams Bridžitu, bija guvis ievērojamus panākumus,— tātad viņam netrūka, ko ziņot,— bet šo panākumu,— kā arī veida, kādā tie gūti, apraksts prasīja tik delikātu vēsturnieku, ka kaprālis neuzdrošinājās šādu aprakstu dot un, lai cik jūtīgs pret slavu, drīzāk būtu bijis ar mieru staigāt slavas lauriem neapvītu pieri nekā sagādāt mokas sava kunga kautrīgumam kaut uz acumirkli.

— Godīgākais un drosmīgākais no kalpiem!— Taču reiz jau esmu tev veltījis cildinošu uzrunu, Trim,— un, ja varētu tevi iecelt debesīs (tā sakot) labā sabiedrībā,— darītu to bez ceremonijām tūliņ nākamajā lappusē.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Tā nu kādu vakaru tēvocis Tobijs nolika uz galda savu pīpi un klusībā pārskaitīja uz pirkstiem (sākot no īkšķa) citu pēc citas misis Vodmenas labās īpašības, bet, tā kā divas trīs reizes no vietas sagadījās, ka, vai nu dažas no tām izlaižot, vai arī citas pieskaitot divreiz, viņam nelaimīgā kārtā sajuka rēķini, pirms vēl viņš bija paspējis nonākt līdz vidējam pirkstam…— — Lūdzams, Trim,— viņš sacīja, no jauna paņemdams pīpi,— atnes man spalvu un tinti.— Trims atnesa arī papīru.

—    Ņem veselu loksni, Trim!— sacīja tēvocis Tobijs, tajā pašā laikā ar pīpi dodams zīmi paņemt krēslu un sēsties viņam cieši blakus pie galda, Kaprālis paklanījās,— nolika tieši sev priekšā papīru,— paņēma spalvu un iemērca to tintē,

—    Viņai piemīt tūkstoš tikumu, Trim!— sacīja tēvocis Tobijs,

Vai man tie japieraksta, piedošan', jusu augstība?— vaicāja kaprālis,

Bet tie ir jāsašķiro,— atbildēja tēvocis Tobijs,— jo no

visiem tikumiem, Trim, kuri visvairāk izceļas un kalpo par ķīlu visiem pārējiem, pirmām kārtām jāmin viņas līdzjūtība un neizsakāmā cilvēkmīlestība.— Apliecinu,— piebilda tēvocis Tobijs, apliecinājumu izteicot, vērdamies griestos,— ja es tūkstoškārt būtu viņas brālis, Trim, viņa nespētu neatlaidīgāk un maigāk iztaujāt par manām ciešanām,— kaut gan tagad viņa to vairs nedara.

Kaprālis uz tēvoča Tobija apliecinājumu atbildēja vienīgi ar īsu ieklepošanos;— viņš otru reizi iemērca spalvu tintnīcā un, tēvocim Tobijam ar pīpes kātu norādot uz loksnes augšējo kreiso stūrīti — tik cieši pie malas, cik vien varēja,— kaprālis uzrakstīja vārdu CILVĒKMĪLESTĪBA lūk, šādi.

—    Saki, lūdzams, kaprāl,— ierunājās tēvocis Tobijs, tiklīdz Trims bija ar to galā,— cik bieži misis Bndžita iztaujā tevi par ievainojumu ceļgalā, ko tu ieguvi pie Landenas?

Nekad, piedošan', jūsu augstība, viņa par to nav prašņājusi.

Te, kaprāl,— iesaucās tēvocis Tobijs tik uzvaroši, cik

atļāva viņa iedzimtā labsirdība,— izpaužas atšķirība kundzes un viņas kalpones tikumos.— Ja karavīra liktenis būtu lēmis man tādu pašu nelaimi, misis Vodmena simtām reižu būtu iedziļinājusies visos ar šo ievainojumu saistītajos sīkumos.——Viņa būtu iztaujājusi, piedošan', jūsu augstība, demit-

reiz biežāk par jūsu augstības cirksni. Sāpes, Trim, ir

vienlīdz mokošas,— un līdzjūtība vienlīdz skar kā vienu, tā otru.

Lai Dievs žēlīgs jūsu augstībai!— iesaucās kaprālis.—

Kāds sakars sievietes līdzjūtībai ar ievainojumu vīrieša ceļgalā? Kaut jūsu augstības ceļgals pie Landenas būtu sašauts desmit tūkstoš šķēpelēs, misis Vodmena par to lauzītu galvu tikpat maz kā Bridžita,— tāpēc ka,— piebilda kaprālis, pieklusinādams balsi un ļoti skaidri izrunādams vārdus, pamatojot savu argumentu,—

«ceļgals atrodas tālu no galvenajiem spēkiem,— turpretī cirksnis, kā jūsu augstībai zināms, izvietots tieši pie cietokšņa aizsega».

Tēvocis Tobijs gan iesvilpās,— taču tik klusu, ka svilpiens tikko bija dzirdams otrpus galda.

Kaprālis bija aizgājis pārāk tālu, lai atkāptos:— trijos vārdos viņš pastāstīja pārējo.

Tēvocis Tobijs tik uzmanīgi nolika pīpi uz kamīna režģa, it kā tas būtu austs no atšķetināta zirnekļa tīkla.

Iesim pie mana brāļa Šendijā,— viņš sacīja.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

Kamēr tēvocis Tobijs un Trims dodas pie mana tēva, laika būs tieši tik daudz, lai pavēstītu jums, ka misis Vodmena jau kopš vairākiem mēnešiem bija padarījusi manu māti par savu uzticības personu un ka misis Bridžitai, kurai bija jānes kā sava, tā ari kundzes noslēpumu nasta, laimīgā kārtā aiz dārza žoga bija izdevies tās abas novelt uz Suzannas pleciem.

Kas attiecas uz manu māti, tad viņa visā šai lietā nesaskatīja nekā sensācijas vērta,— toties Suzanna pietiekamā mērā atbilda visiem mērķiem un nolūkiem, no kādiem jūs varētu vadīties, izpaužot ģimenes noslēpumu, jo viņa to nekavējoties ar zīmēm izpauda Džonatānam,— bet Džonatāns ar žestiem — pavāram, kamēr tas cepot aplaistīja ar taukiem jēra gurnu; pavārs pārdeva to par grasi kopā ar cepeša taukiem foreitoram, kas ar to samaksāja lopu meitai par kaut ko aptuveni tikpat vērtu,— un, kaut arī tas tika izteikts gubenī čukstus, BAUMAS uztvēra to ar savu misiņa tauri un izbazūnēja visai apkārtnei.— Vārdu sakot, ne ciematā, ne piecu jūdžu attālumā ap to neatradās nevienas vecenes, kura nesaprastu, kas tās par grūtībām, kuru dēļ tēvocim Tobijam neizdodas aplenkums, un kas tie par noslēpumainiem apstākļiem, kuru dēļ kavējas padošanās.

Mans tēvs, kam bija paradums visu dabā notiekošo iespīlēt kādas hipotēzes rāmjos, šādā veidā izkropļojot PATIESĪBU ik briesmīgi kā nevienam,— bija dzirdējis šīs baumas tieši tobrīd, kad tēvocis Tobijs devās ceļā, un, pēkšņi aizsvilies no brālim nodarītās netaisnības, kaut gan turpat sēdēja mana māte, ņēmās pierādīt Jorikarn — ne tikai to, ka «ikvienā sievietē sēž Velns un ka visas šīs dēkas pamatā ir iekāre», bet ari to, ka viss ļaunums un posts pasaulē, lai kāds tas būtu, sākot

no Ādama grēkā krišanas līdz tēvoča Tobija grēkā krišanai (ieskaitot), cēlies tā vai citādi no šīs nevaldāmās kaislības.

Joriks pašlaik centās mīkstināt mana tēva hipotēzes kategoriskumu, kad, tēvocim Tobijam ienākot istabā ar neizmērojamas lēnprātības un iecietības izteiksmi sejā, mana tēva daiļrunība, vērsta pret šo kaislību, iedegās no jauna, un, tā kā viņš dusmās nebija sevišķi smalkjūtīgs vārdu izvēlē,— tiklīdz tēvocis Tobijs bija apsēdies pie kamīna un piebāzis pīpi, manam tēvam izlauzās šādi runas plūdi:—

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

—    Ka jārūpējas par tik diženas, cēlas un dievišķīgas būtnes kā cilvēks sugas turpināšanu,— to es nepavisam nenoliedzu,— bet filozofija par visu spriež brīvi, un tāpēc es joprojām palieku pie sava un uzskatu par nožēlojamu, ka tam jānotiek caur kaislību, kas nomāc mūsu spējas un pilnībā pārvērš gudrību, cerības un gara darbību to pretmetos,— kaislību, mana dārgā,— turpināja tēvs, uzrunādams māti,— kas savieno un dara vienādus gudros ar muļķiem un liek mums iznākt no savām alām un paslēptuvēm, līdzinoties vairāk satīriem un četrkājainiem dzīvniekiem nekā cilvēkiem.

—   Es zinu, man iebildīs,— turpināja tēvs (izmantodams retorisku paņēmienu, sauktu prolepsis),— ka pati par sevi, tīrā veidā,tā, līdzīgi izsalkumam, slāpēm vai miegam,— nav nedz laba,— nedz slikta,— nedz apkaunojoša, nedz citāda.— Kāpēc tad Diogena un Platona smalkjūtība tik ļoti pretojās tai? Kālabad, kad grasāmies radīt cilvēku un dot viņam aizsākumu, mēs nopūšam sveci? un kāda iesmesla dēļ it viss, kas uz to attiecas,— gatavošanās tam, orgāni un pārējais, kas kaut kādā veidā tam kalpo,— tiek uzskatīti par tādiem, ko morāli tīrs prāts nevar izteikt ne ar kādiem vārdiem, skaidrojumiem vai aplinkus izteicieniem?

—   Cilvēka nonāvēšana un iznīcināšana,— turpināja mans tēvs, paaugstinādams balsi un vērsdamies pie tēvoča Tobija,— redziet, ir slavas apvīta,— un ieroči, ar kuriem mēs to darām, tiek godāti;— mēs soļojam, nesdami tos plecā;— mēs lepni turamies, piekabinājuši tos pie sāniem;— mēs apzeltījam tos;— mēs gravējam tos;— mēs rotājam tos inknistācijām;— mēs bagātīgi izgreznojam tos;— vēl vairāk, pat ja tas ir tikai nelietis lielgabals, mēs tā stobram atlejam kādu ornamentu.

—   Tēvocis Tobijs nolika pīpi, lai iestātos par maigāku apzīmējumu,— un Joriks cēlās kājās, lai šo hipotēzi satriektu lupatu lēveros,—

kad viesistabā pēkšņi parādījās Obadija ar sūdzību, kas brēca pēc tūlītējas uzklausīšanas.

Noticis bija, lūk, kas:—

Manam tēvam vai nu pēc senas muižas paražas, vai kā prāvas desmitās tiesas saņēmējam bija pienākums turēt bulli draudzes vajadzībām, un Obadija pagājušajā vasarā kādu dienu pie tā bija atvedis savu govi īsā vizītē; saku — kādu dienu,— tāpēc ka nejaušībai labpatikās, ka tā bija diena, kad Obadija apprecējās ar mana tēva istabeni; tādā kārtā pēc viena notikuma varēja aprēķināt otru. Tāpēc, kad Obadijas sieva iegūla nedēļās,— Obadija pateicās Dievam

—   Tagad,— sacīja Obadija,— man būs teliņš. Tāpēc viņš ik dienas gāja apraudzīt govi.

—   Viņa atnesīsies pirmdien — vai otrdien,— vai, visvēlākais, trešdien.

Govs neatnesās;— nē,— viņa atnesīsies tikai nākamajā nedēļā;— govs briesmīgi vilcinājās,— kamēr sestās nedēļas beigās Obadijas (kā ģimenes galvas) aizdomas krita uz bulli.

Tā kā draudze bija ļoti liela, mana tēva bullis, taisnību sakot, nekādi nespēja to apkalpot, tomēr viņš šādā vai tādā veidā bija iesaistījies šajā kalpošanā — un, tā kā viņš savu pienākumu pildīja dziļā nopietnībā, mans tēvs par viņu bija augstās domās.

Mūsu draudzes vairākums, piedošan', jūsu augstība,— sacīja Obadija,— domā, ka tā ir buļļa vaina.

Bet vai govs nevar būt ālava?— iebilda tēvs, pagriezdamies pret dakteri Slopu.

Tā nekad nemēdz būt,— atbildēja dakteris Slops,— bet šā cilvēka sieva varēja, gluži dabiski, dzemdēt pirms laika.— Saki, lūdzams, vai tavam bērnam uz galvas ir mati?— vaicāja dakteris Slops.

Viņš ir tikpat apaudzis, cik es,— atbildēja Obadija.—

Obadija nebija skuvies trīs nedēļas. Tad fjū u

— — u — ,— sākdams teikumu ar skaļu svilpienu,

iesaucās mans tēvs,— tad jau iznāk, brāli Tobij, ka šis mans nabaga bullis, kas ir krietnākais no visiem buļļiem, kāds jebkad nolaidis ūdeni, un kas tikumiskākos laikos būtu derējis pašai Eiropai,— bijis tam par divām kājām mazāk,— būtu aizdzīts uz Doktoru kolēģiju un pazaudējis savu labo slavu,— kas draudzes bullim, brāli Tobij, nozīmē to pašu, ko dzīvība»

Ak Kungs!— iesaucās mana māte,— par ko īsti ir šis stāsts?

Par GAILĪTI un VĒRSĪTI,— atbildēja Joriks,— turklāt viens no labākajiem šāda veida stāstiem, kādu man jebkad gadījies dzirdēt

MISTERA JORIKA SENTIMENTĀLAIS CEIDJUMS PA FRANCIJU UN ITĀLIJU

..

PIRMAIS SĒJUMS

..

SENTIMENTĀLAIS CEĻOJUMS UTT», UTT»

—   Francijā,— es sacīju,— viņi ar to tiek galā labāk

—   Jūs esat bijis Francijā?— iejautājās mans sulainis, strauji pievērsdamies man visjūsmīgākajā godbijībā, kāda vien iedomājama, Dīvaini!— es nospriedu, klusībā prātodams par

šo jautājumu,— ka, aizkuģojot divdesmit vienu jūdzi, jo Duvra no Kalē nekādā ziņā neatrodas tālāk, cilvēks iegūst tādas tiesības,— tas man jāizpēta»

Tā, izbeigdams strīdu, devos taisnā ceļā uz savu dzīvokli, sakravāju pusduci kreklu un pāri melna zīda bikšu (— ar svārkiem, kas man mugurā, varēs iztikt,— es sacīju, aplūkodams to piedurknes),— nopirku Duvras piestātnē biļeti un, tā kā pasta kuģis izbrauca nākamajā rītā deviņos,— trijos jau sēdēju pie pusdienu galda un mielojos ar cāļa frikasē, tik neapstrīdami atrazdamies Francijā, ka, būtu es tonakt nomiris no gremošanas traucējumiem, nekas visā pasaulē nespētu aizkavēt stāties spēkā Droits ctaubaine [33] — mani krekli un melnā zīda bikšu pāris — saliekamā ceļasoma ar visu tās saturu būtu pārgājusi Francijas karaļa īpašumā — pat miniatūrā ģīmetne, kuru tik ilgi esmu nēsājis un kuru, kā bieži esmu tev, Elīza, apgalvojis, vēlētos paņemt sev līdzi kapā, tiktu norauta man no kakla.— Zemiskais!— izmantot nepiesardzīga ceļotāja bojāeju, kuru savā krastā atmānījuši jūsu pavalstnieki,— nudien, Jūsu augstība, tā neklājas darīt!— Taču visvairāk mani apbēdina tas, ka man jāved pie prāta tik pieklājīgas un labi audzinātas, saprātības un smalkjūtības dēļ izslavētas tautas valdnieks

Es taču tikko esmu spēris kāju jūsu valstībā

KALĒ

Paēdis pusdienas un uzdzēris uz Francijas karaļa veselību ncv par mierinājumu, ka neturu uz viņu ļaunu prātu, bet, gluži otrādi, augsti cienu par viņa cilvēcīgo iedabu,— jutu, ka šā izlīguma rezultātā esmu izaudzis par sprīdi garāks.

—  Nē,— es sacīju,— Burboni nekādā ziņā nav cietsirdīgi: viņus, tāpat kā pārējos cilvēkus, var novest maldu ceļos, taču viņiem nav sveša līdzcietība.— Nonācis pie šis atziņas, jutu, ka vaigos ielīst maigs sārtums — daudz siltāks un uzmundrinošāks, nekā burgundietis (vismaz tāds, kādu tiku dzēris,— par diviem livriem pudelē) būtu varējis radīt.

—  Taisnais Dievs!-— es iesaucos, pasperdams sāņus ceļojumu somu,— kas gan šās pasaules labumos slēpjas tāds, ka tie tā sanikno mūsu dvēseles un sanaido līdz nāvei tik daudzus labsirdīgus cilvēkus — mūsu brāļus?

Kad cilvēks ar cilvēku dzivo mierā, cik daudz vieglāks par spalviņu kļūst vissmagākais metāls viņa rokās! Viņš izvelk maku un, turēdams to bezrūpīgi un viegli, paveras ap sevi, it kā meklēdams kādu, ar ko dalīties.— Tā rīkodamies, es jutu, ka ikviens asinsvads manā ķermenī paplašinās — artērijas pulsē priecīgā saskaņā, un visi dzīvību rosinošie spēki darbojas ar tik niecīgu berzi, ka samulsinātu pat fizikā viszinošāko precieuse [34] Francijā: kaut gan materiāliste, viņa diez vai būtu nosaukusi mani par mehānismu —

—   Esmu pārliecināts,— klusībā nodomāju,— ka būtu apgāzis viņas uzskatus.

Tajā pašā brīdī, kad atplaiksnīja šī doma, mani dzīvības spēki uzbangoja tik augstu, cik vien iespējams,— ja līdz šim jutos saskaņā ar pasauli, tad tagad nonācu pie samierināšanās ar sevi pašu.

—   Nudien, būtu es Francijas karalis,— iesaucos,— cik izdevīgs šis brīdis būtu bārenim, lai izlūgtos no manis sava tēva ceļojumu somu!

MŪKS KALĒ

Tikko biju izrunājis šos vārdus, istabā ienāca kāds nabadzīgs svētā Franciska ordeņa mūks, lai izlūgtos ziedojumu

savam klosterim. Nevienam cilvēkam nepatīk, ka viņa tikumi kļūst par rotaļlietu nejaušības rokās — vienalga, vai esam dāsni, tāpat kā citi, savukārt, var būt ietekmīgi,— sed non, quo ad hanc [35] ,— lai nu būtu kā būdams — jo spriedumos par to, kas izraisa mūsu labās omas uzplūdus un atplūdus, nav vienprātības; jo kā lai zinu — varbūt tos ietekmē tie paši apstākļi, kas izsauc paisumu un bēgumu,— šāds pieņēmums it bieži mūsu godam kantes nerivētu; vismaz, kas attiecas uz mani, varu droši apgalvot, ka daudzos gadījumos es būtu vairāk gandarīts, ja cilvēki par mani teiktu; «Viņu iespaidojis mēness, viņa rīcībā nav nekā nosodāma vai peļama», nevis atzītu, ka tās ir manis paša izdarības, kurās tik daudz gan nosodāma, gan peļama.

— Taču lai nu būtu kā būdams. Tajā brīdī, kad uzmetu mūkam skatienu, cieši apņēmos nedot viņam nevienu sū; un tāpēc iebāzu maku kabatā — aizpogāju kabatu — mazliet saslējos un cienīgi viņam tuvojos; baidos, ka izskatījos diezgan draudīgs; viņa attēls vēl šobrīd stāv man acu priekšā, un es domāju, ka tajā bija kaut kas tāds, kas pelnīja labāku apiešanos.

Mūkam, kā spriedu pēc spraugas viņa tonzūrā, no kuras bija palikuši vienīgi pāris retu sirmu matiņu virs deniņiem, varēja būt gadu septiņdesmit,— bet pēc acīm un tajās gailējošās uguns, kuru, šķiet, drīzāk apslāpēja godbijība, nevis gadu nasta, viņam nevarēja dot vairāk par sešdesmit.— Patiesība varēja būt kaut kur pa vidām.— Droši vien viņam bija gadu sešdesmit pieci; tam atbilda sejas vispārējais izskats, lai gan likās, ka kaut kas tajā ievilcis priekšlaicīgas rievas.

Viņa galva bija viena no tām, kādas bieži gleznojis Gvido,— maiga, bāla seja ar sirsnīgu skatienu — sveša jebkurām ikdienišķām domām, ar kādām aptaukojušies, pašapmierināti nejēgas no saviem augstumiem noraugās uz zemi,— tā skatījās uz priekšu, taču skatījās tā, it kā saskatītu kaut ko, kas atrodas aiz šīs pasaules robežām. Kā pie tās bija ticis viens no svētā Franciska ordeņa brāļiem, augstajām debesīm, kas ļāva šai galvai uzkrist uz mūka pleciem, vislabāk zināms, taču vispiemērotākā tā būtu bijusi kādam braminam, un, gadījies man to ieraudzīt Indostānas līdzenumos, es būtu tai godbijīgi paklanījies.

Pārējās viņa aprises var attēlot ar pāris līnijām; šo darbu varētu uzticēt jebkuram, jo viņa āriene nebija nedz izsmalci-

nata, nedz citādā ziņā ievērojama — tādu to vērta vienīgi raksturs un sejas izteiksmība: vājš, izģindis augums, mazliet garāks par vidējo, ja, salīkstot uz priekšu, nebūtu zaudējis staltumu,— taču tā bija Lūdzēja stāja; un tāds, kāds viņš tagad iztēlē nostājas manā priekšā, šās īpatnības dēļ mūks vairāk ieguva nekā zaudēja.

Panācies istabā trīs soļus, viņš apstājās un, kad es biju piegājis viņam tuvu klāt, piepiedis kreiso roku pie krūtīm (jo labajā turēja tievu baltu spieķīti, uz kura staigājot atspiedās), stādījās priekšā, īsos vārdos izstāstīdams par sava klostera vajadzībām un ordeņa nabadzību, un darija to tik vienkārši un smalkjūtīgi, bet viss viņa stāvs un sejas izteiksme pauda tādu pazemību,— laikam biju apmāts, ka mūka lūgums mani neaizkustināja —

—   Pareizāk sakot, biju jau iepriekš apņēmies nedot viņam nevienu pašu sū.

MŪKS KALĒ

—   Ļoti pareizi,— es sacīju, atbildot viņa skatienam, kuru viņš, beidzis runāt, pameta augšup,— ļoti pareizi — un lai debesis palīdz tiem, kam vienīgā palīdzība ir pasaules žēlastības dāvanas, ar kuru krājumiem, bīstos, ne tuvu nepietiek, lai apmierinātu daudzās milzu prasības, kas tiek izvirzītas ik mīļu brīdi.

Tikko izteicu vārdus milzu prasības, mūks nolaida acis, un viņa skatiens viegli pārslīdēja sutanas piedurknei — es jutu lūguma skaudro izmisību.— Piekrītu,— es sacīju,— sutana ir raupja un to pašu izsniedz pa trim gadiem reizi, piedevām vēl trūcīgs ēdiens — nav jau diezin kas; bet jo ļaunāk, ka šīs lietas, ko pasaulē var iegūt bez sevišķas piepūles, jūsu ordenis grib izspiest, noplicinādams krājumus, kas pieder tizlajiem, aklajiem, sirmgalvjiem un nespējniekiem;— cietumnieks, kas, nometies zemē, vienmēr no jauna pārskaita, cik dienu viņam vēl jācieš, tāpat kāro saņemt savu daļu no tiem; un, ja jūs būtu no žēlsirdīgo brāļu, nevis no svētā Franciska ordeņa, lai cik nabadzīgs būdams,— es turpināju, norādot uz ceļojuma somu,— priecīgu prātu es jums to atvērtu, lai izpestītu nelaimīgos.— Mūks paklanījās.— Taču, salīdzinājumā ar pārējiem, cietējiem mūsu pašu dzimtenē, bez šaubām, ir priekšroka; un

es esmu atstajis nīkstošus nelaime sava dzimtaja krasta…— Mūks līdzjūtīgi palocīja galvu — it kā sacīdams: «Protams, ciešami netrūkst nevienā pasaules malā, tāpat kā mūsu klosteri.»— Taču mēs atšķiram,— es sacīju un uzliku roku uz viņa sutanas piedurknes, atbildot uz viņa lūgumu,— mēs atšķiram, mans krietnais tēvs, starpību starp tiem, kuri grib ēst vienīgi pašu nopelnīto maizi, un tiem, kuri ēd svešu maizi un neko citu dzīvē nevēlas, kā vadīt dienas dīkdienībā un trulumā Dieva mīlestības vārdā.

Nabaga franciskānis neko neatbildēja: uz mirkli viņa vaigos ielija drudžains sārtums, taču ne uz ilgu laiku.— Daba, šķiet, bija izskaudusi viņā spēju apvainoties; viņš neizrādīja ne vismazāko sašutumu,— bet, ļaudams spieķim nokrist zemē, padevībā piespieda abas rokas pie krūtīm un devās prom.

MUKS KALĒ

Tikko viņš aizvēra durvis, mana sirds sāpīgi sažņaudzās.— Blēņas!— iesaucos trīs reizes pēc kārtas, pūlēdamies izskatīties bezrūpīgs,— taču tas nelīdzēja: ikviens nelaipnais vārds, ko biju izmetis, uzmācīgi atgriezās atmiņā: vēlreiz pārdomāju, ka man nebija citu tiesību, kā vienīgi noraidīt nabaga franciskāņa lūgumu un cerībās pieviltam šāds sods ir liels diezgan arī bez aizskarošiem izteicieniem.— Atcerējos viņa sirmos matus — viņa godbijībā salīkušais stāvs šķita vēlreiz parādāmies un lēnprātīgi vaicājam, ko ļaunu viņš man nodarījis — un kā es varēju tik nelaipni pret viņu izturēties?— Būtu atdevis divdesmit livrus, ja kāds mani aizstāvētu»— Esmu izturējies ļoti slikti,— nodomāju, — tacu esmu tikko uzsācis savu ceļojumu un, braucot tālāk, iemācīšos uzvesties labāk.

DEZOBLIŽĀNS KALĒ

Kad cilvēks nav apmierināts ar sevi, viens labums no tā tomēr ceļas — prāts lieliski nesas uz kaulēšanos. Tā kā bez pasta karietes pa Franciju un Itāliju ceļot nav iespējams — un

daba parasti mūs pamudina uz to, kam esam visvairāk piemēroti, iesoļoju kanešu pagalmā, lai nopirktu vai noīrētu brau(umrīku, kas atbilstu manām vajadzībām; kāds sagrabējis dezobližāns [36] pagalma attālākajā stūri man iepatikās no pirmā acu uzmetiena, tāpēc nekavējoties iesēdos tajā un, atrazdams, ka dezobližāns diezgan labi atbilst manam noskaņojumam, liku kalpotājam pasaukt mesjē Desēnu, viesnīcas saimnieku,— bet, la kā mesjē Desēns bija aizgājis uz vakara dievkalpojumu un rnan nebija vēlēšanās sastapties vaigu vaigā ar franciskāni, kuru ieraudzīju pagalma pretējā pusē sarunājamies ar kādu nupat viesnīcā ieradušos lēdiju,— aizvilku tafta aizkariņus, lai norobežotos, un, nolēmis aprakstīt savus ceļojuma iespaidus, izvilku spalvu un tintnīcu un uzrakstīju priekšvārdu savām piezīmēm dezobližānā.

PRIEKŠVĀRDS DEZOBLIŽĀNĀ

Droši vien daudzi apkārtklaiņojuši filozofi būs novērojuši, ka daba ar savu neapstrīdamo autoritāti cilvēka neapmierinātībai nospraudusi stingras robežas un aizžogojumus: to viņa panāk bez lieka trokšņa un ārkārtīgi viegli, atņemot cilvēkam gandrīz jebkādu iespēju baudīt priekus un pārdzīvot ciešanas svešumā, Tikai un vienīgi mājās daba gādā cilvēkam vispiemērotākos apstākļus, lai viņš varētu ar kādu dalīties savā laimē un novelt daļu tā sloga, kas visās zemēs un visos laikos bijis pārāk smags viena cilvēka pleciem. Taisnība, mēs neesam apveltīti ar pietiekamu spēku, lai dažreiz ļautu savai laimei plūst pāri robežām, taču tā ir nolikts, ka, trūkstot valodas zināšanām, sakariem un atbalstam, kā arī atšķrigas izglītības, ieražu un paradumu dēļ, rodas tik daudz šķēršļu, kas kavē mūs izteikt savas izjūtas, ka bieži vien mums tas vispār nav pa spēkam.

No sacītā neapstrīdami izriet, ka dvēseliskajā saskarsmē svaru kauss allaž nosliecas par ļaunu piedzīvojumu meklētājam bez dzimtenes: viņam jāpērk tas, pēc kā nav lielas vajadzības, par cenu, kādu no viņa prasa,— svešinieka teikto reti kad pieņems par līdzvērtīgu ieguldījumu domu apmaiņā bez milzu

atlaides; šis apstāklis, cita starpā, mūžīgi dzen viņu aizvien vienaldzīgāku vidutāju rokās, lai uzsāktu sarunu, kas viņam pa spčkam, tā ka nav jābūt lielam gaišreģim, lai atminētu, kādi ir viņa sarunas biedri

Sacītais mani tuvina tēmas būtībai un, gluži dabiski, uzvedina uz domām turpināt (ja vien mani netraucēs Desobligeant šūpošanās) prātošanu kā par ceļošanas ieganstiem, tā arī mērķiem

Ja dīkdieņi atstāj savu dzimteni un dodas uz ārzemēm, tas notiek viena vai vairāku apstākļu dēļ, kurus var izskaidrot ar vienu no šeit minētajiem galvenajiem iemesliem:

Miesas nespēku, Plānprātību vai Spiedīgu vajadzību.

Pirmie divi iemesli attiecas uz visiem, kuri ceļo pa sauszemi vai jūru iedomības, ziņkāres, patmīlības vai īgnuma mocīti, un iedalās apakšgrupās un kombinācijās in infinitum [37] .

Pie trešās kategorijas pieder viss milzīgais ceļojošo mocekļu pulks, jo sevišķi tie, kas devušies ceļā ar garīdznieku svētību vai arī kā noziedznieki, ko ceļā pavada miertiesneša norīkoti sargi,— vai kā jauni džentlmeņi, kurus vecāku un aizbildņu cietsirdība izdzinusi no mājām un kurus ceļā pavada Oksfordas, Eberdīnas vai Glazgovas universitāšu norīkoti uzraugi.

Ir vēl ceturtā ceļotāju kategorija, bet tik niecīga, ka nebūtu pelnījusi ievērību, ja vien tādā darbā, kāds ir manējais, nenāktos ievērot vislielāko rūpību un piesardzību, lai nepieļautu sajukumu ceļotāju iedalījumā. Šie cilvēki, par kuriem runāju, šķērso jūras un uzturas svešās zemēs, lai, visdažādāko ieganstu un apsvērumu mudināti, ietaupītu naudu; bet, tā kā viņi būtu sev un citiem aiztaupījuši milzum daudz nevajadzīgu pūļu, taupīdami naudu mājās, un tā kā, salīdzinājumā ar jebkuru citu ceļotāju kategoriju, izprast apsvērumus, kas liek viņiem doties ceļā, ir vienkāršāk par vienkāršu, es šos džentlmeņus apzīmēšu ar vārdu

Lētticīgie ceļotāji.

Tātad visus ceļotājus var iedalīt šādās grupās:

Dīkdienīgie ceļotāji,

Zinātkārie ceļotāji,

Melīgie ceļotāji, Dižmanīgie ceļotāji, Godkārīgie ceļotāji, īgnie ceļotāji.

Tad seko Piespiedu ceļotāji.

Noziedzīgais un ļaunprātīgais ceļotājs,

Nelaimīgais un nekaitīgais ceļotājs,

Lētticīgais ceļotājs

un — visbeidzot (ja jums nav iebildumu)— Sentimentālais ceļotājs (ar to es domāju pats sevi), kas veicis ceļojumu, pie kura apraksta esmu tagad ķēries,— tikpat daudz piespiedu kārtā un besoin de Voyager [38] mudināts, kā jebkurš šās kategorijas ceļotājs.

Vienlaicīgi gluži labi apzinos, ka varētu pieprasīt, lai man ierāda pilnīgi atsevišķu kaktiņu, jo gan mani ceļojumi, gan novērojumi būs gluži citādi nekā maniem priekšgājējiem,— taču, vēlēdamies pievērst sev uzmanību, ielauztos Godkārīgā ceļotāja sfērā, negaidot, kamēr radīsies labāks iegansts šādai rīcībai kā mana braucamrīka neparastais izskats.

Ja mans lasītājs pats būs kādreiz ceļojis, rūpīgi pētot un pārdomājot sacīto, viņš varēs noteikt savu vietu un stāvokli šajā sarakstā — ar to viņš par soli tuvosies sevis apzināšanai, jo var būt, ka līdz pat šim brīdim viņš saglabājis ceļojuma noskaņas un iespaidus, kurus sevī uzņēmis un atvedis līdz.

Cilvēkam, kas pirmais iedēstīja no Burgundijas atvestos vīnogulājus Labo Cerību ragā (iegaumējiet, ka viņš bija holandietis), savu mūžu ne sapņos nerādījās, ka viņš šajā pussalā dzers tādu pašu vīnu, kādu no šiem pašiem stādiem ieguva Francijas pakalnos,— viņš bija pārāk flegmātisks, lai līdz tam aizdomātos,— taču nav noliedzams, ka viņš cerēja iebaudīt kaut kādu reibinošu dzērienu, bet, vai tas būs labs vai slikts, vai ne šāds, ne tāds,— viņš diezgan labi pazina dzīvi, lai zinātu, ka tas nav atkarīgs no viņa mākas izgaršot, bet ka panākumus izšķirs tas, ko parasti dēvē par nejaušību; tomēr viņš cerēja uz labāko un, šajās cerībās negausīgi paļaudamies uz savu izturīgo galvu un dziļi iesakņojušos pieklājību, Mynheer [39] , stipri iespējams, zaudēja kā vienu, tā otru jaunajā

vīnadārzā, un, atklādams savu kailumu, kļuva tuvākajiem par apsmieklu.

Gluži tāpat klājas nabaga ceļotājam, kas buru kuģī vai pasta karietē apbraukā zemeslodes attīstītākās valstis, dzenoties pēc zināšanām un izsmalcinātības.

Zināšanas un izsmalcinātību, protams, var iegūt, ceļojot buru kuģī vai pasta karietē; taču, vai šīs zināšanas būs derīgas un izsmalcinātība — īsta, tā ir visnotaļ laimes spēle,— un pat tad, ja dēkainim laimējies, ar iegūto bagātību jārīkojas piesardzīgi un ar apdomu, lai tā nestu augļus,— bet, tā kā iespējas uzkrāt un saprātīgi izlietot šo bagātību ir neticami niecīgas, es domāju, ka cilvēks rīkotos gudri, ja spētu iedvest sev pārliecību samierināties ar dzīvi bez svešzemju zināšanām un izsmalcinātības, it sevišķi, ja viņš dzīvo valstī, kur tik tiešām netrūkst nedz vienu, nedz otru,— un patiesi, neskaitāmas reizes man bijis bezgala sāpīgi vērot, cik daudzus dubļainus ceļus, pārvarot grūtības, mērojis zinātkārais ceļotājs, lai apskatītu ievērojamas vietas un iepazītos ar atklājumiem, kurus, kā Sančo Pansa reiz teica donam Kihotam, viņi būtu varējuši redzēt dzimtenē, nesabrienot kājas. Mēs dzīvojam tādā apgaismības gadsimtā, ka visā Eiropā diez vai atradīsies kāda. valsts vai zemes nostūris, kuru starojums savstarpēji nemītos un nekrustotos,— Zināšanas savu novirzienu lielākajā daļā un vairākumā dzīves gadījumu līdzinās mūzikai Itālijas ielās, kuru var baudīt arī tie, kas nemaksā nenieka.— Bet uz pasaules nav tādas tautas — un Dievs mans liecinieks (kura soģa krēsla priekšā man kādu dienu būs jāstā;>ns, lai atbildētu par šo grāmatu),— ka es tā nerunāju lielīdamies,— bet uz pasaules nav tādas tautas, kas būtu zināšanām bagātāka,— kur zinātnēm tiktu kalpots nesavtīgāk vai kur tās varētu apgūt pamatīgāk nekā pie mums, Angiijā,— kur māksla tiek veicināta un drīz pieredzēs uzplaukumu,— kur Dabā (kopumā ņemot) ir tik maz nepilnību un, visbeidzot, kur ir vairāk asprātības un lielāka raksturu dažādība, kas gādā barību izsalkušajam prātam,— uz kurieni tad jūs, mani mīļie tautieši, dzenaties?—

— Mēs tikai gribējām apskatīt šo pasta karieti,— viņi atbildēja.— Jūsu padevīgais kalps,— es sacīju, izlēkdams no karietes un noņemdams cepuri.— Mēs prātojām,— ierunājās viens no viņiem, kurš, kā noskārtu, bija zinātkārais ceļotājs,— kas varētu būt par iemeslu tam, ka kariete kustas. No saviļņojuma,— es vēsi atteicu,— ko radīja priekšvārda uzrakstīšana.— Pirmo reizi dzirdu,— sacīja otrs, kurš bija lētticīgais ceļotājs, ka vienvietīgā karietē būtu uzrakstīts kāds

priekšvārds. Labāk tas būtu izdevies,— es atbildēju,—

divvietīgajā karietē.

— Tā kā anglis nedodas ceļojumos, lai sastaptos ar angļiem, es devos uz savu istabu.

KALĒ

Iedams uz istabu, pamanīju gaitenī bez savas vēl vienu ēnu; izrādījās, ka tas bija mesjē Desēns, viesnīcas saimnieks, tikko atgriezies no vakara dievkalpojuma, kurš ar cepuri padusē vislielākajā godbijībā sekoja man, lai atgādinātu, kas man nepieciešams. Biju tiku tikām izrakstījies karietē, lai nebūtu vairs sajūsmā par šo Desobligeant; bet, kad mesjē Desēns, runājot par to, paraustīja plecus, it kā gribēdams teikt, ka tas nekādā ziņā nav man piemērots, man acumirklī iešāvās prātā, ka tas piederējis kādam lētticīgam ceļotājam, kurš, mājās atgriezies, aplaimojis ar to mesjē Desēnu, lai viņš to pēc iespējas izdevīgāk pārdotu. Beigusi ripot pa Eiropas ceļiem, jau četrus mēnešus tā stāvēja mesjē Desēna pagalmā; bet jau pašā sākumā tā no šejienes bija izbraukusi kā uz ātru roku sameistarots braucamrīks, un, kaut arī pie Monsenī divreiz izjukusi gabalu gabalos, šie piedzīvojumi tai nebija nākuši par labu,— taču vēl mazāk labuma bija devusi daudzus mēnešus ilgā nīkšana bez aprūpes mesjē Desēna kariešu novietnes kaktiņā. Pārlieku daudz glaimojoša par šo braucamo tiešām nebija ko teikt — bet šo to varēja mēģināt bilst —,un, ja ar dažiem vārdiem var izpestīt cietēju no nelaimes, es neciešu cilvēku, kas ar tiem skopojas.

—    Nudien, būtu es šīs viesnīcas saimnieks,— teicu, ar rādāmā pirksta galu iebakstīdams mesjē Desēnam krūtīs,— visādā ziņā censtos atbrīvoties no šīs nelaimīgās Desobligeant — tā met jums acīs pārmetumus ikreiz, kad ejat tai garām

—    Alon Dieul— iesaucās mesjē Desēns.— Man nav daļas Vienīgi tā daļa,— es iebildu,— kādu cilvēki ar zināmu domāšanas veidu, mesjē Desēn, velta savām izjūtām. Esmu pārliecināts,— cilvēkam, kurš svešu bēdu sajūt kā savējo, katra lietaina nakts, lai kā jūs censtos to neizrādīt, neizbēgami nomāc jūsu labo omu.-— Jūs ciešat, mesjē Desēn, ne mazāk kā šis braucamrīks—

Esmu allaž novērojis, ka anglis, ja komplimentā ir vienlīdz daudz gan dzētibas, gan glaimu, mūžīgi ir neziņā, vai to

J6H

uzklausīt vai laist gar ausīm; francūžiem šādas šaubas ir svešas — mesjē Desēns man paklanījās.

—   C'est bien vrai [40] >— viņš sacīja.— Taču šajā gadījumā es vienu pārdzīvojumu nomainītu ar citu un vēl skaudrāku: iedomājieties, manu dārgo ser, ka, iedodams jums karieti, no kuras gabali vien pajuks, pirms būsiet pusceļā uz Parīzi,— iedomājieties, cik briesmīgi es ciestu no apziņas, ka esmu atstājis sliktu iespaidu uz godavīru un padots,— kas cits man atliktu?— dun homme desprit [41] žēlastībai.

Teiktā saturs pilnībā atbilda manas uzrunas tonim, tāpēc man cits nekas neatlika kā pieņemt to, un, kad biju savukārt paklanījies mesjē Desēnam, mēs, vārdus vairs lieki netērējot, kopīgi gājām uz kariešu novietni, lai palūkotos, kādi pasta rati ir viņam krājumā.

UZ IELAS KALĒ

Cik ļaunai gan jābūt pasaulei, ja pircējam (kaut arī runa būtu par nožēlojamu pasta karieti) pietiek kopā ar tās pārdevēju tikai iziet uz ielas nolūkā panākt vienošanos, lai acumirklī mainītos viņa garastāvoklis un viņš pretējo pusi uzlūkotu tādām acīm, it kā viņi abi dotos uz klusu Haidparka nostūri duelēties. Kas attiecas uz mani, tad, neprazdams veikli rīkoties ar zobenu un nekādā ziņā nebūdams pretinieks mesjē Desēnam, jutu, ka manī verd izjūtas, ko šāds gadījums modina,— durstīju mesjē Desēnu skatieniem,— soļodams blakus, urbos acīm te viņa pofilā,— te — en face [42] ,— nospriedu, ka viņš izskatās pēc ebreja, vēlāk —,ka pēc turka, izjutu nepatiku pret viņa parūku — nolādēju pie visa, kas svēts,— sūtīju pie velna —

—  Un visas šīs izjūtas liesmo manā sirdī to, augstākais, trīs vai četru nožēlojamo luidoru dēļ, par kuriem viņš mani var apkrāpt?— Zemiskas jūtas!— es teicu, apgriezdamies uz papēža, kā cilvēks gluži neviļus dara, kad spēji mainās noskaņojums,— zemiskas, nekrietnas jūtas! Tu esi pacēlis roku pret ikvienu, un ikviens pacēlis roku pret tevi… Pasarg' Dievs!—

viņa iesaucās, piespiezdama roku pierei, jo apgriezies atrados aci pret aci ar lēdiju, kuru biju redzējis sarunājamies ar mūku,— nebijām pamanījusi, ka viņa nāk aiz mums.— Tik tiešām, lai pašai 3' Dievs!— es sacīju, piedāvādams viņai elkoni;— lēdijai rokās bija melni zīda cimdi bez īkšķa, rādītājpirksta un vidējā pirksta, tāpēc viņa bez minstināšanās pieņēma piedāvāto elkoni,— un es vedu viņu uz kariešu novietnes durvīm.

Mesjē Desēns vairāk kā piecdesmit reižu bija pasūtījis pie velna atslēgas, pirms atskārta, ka nākot nav paņēmis īstās: mēs tikpat dedzīgi kā viņš vēlējāmies, kaut durvis tiktu atslēgtas, un aizkavēšanās bija tā piesaistījusi mūsu uzmanību, ka gluži, neapzināti neatlaidu lēdijas roku; tā nu mesjē Desēns, aiziedams un teikdams, ka atgriezīsies pēc piecām minūtēm, atstāja mūs stāvam roku rokā, kariešu novietnes durvīm pievērstiem skatieniem.

Šādos apstākļos piecu minūšu ilga saruna ir piecu gadsimtu garas tērzēšanas vērta, kuras laikā jūs vērojat ielu; pēdējā gadījumā sarunu viela būtu smelta no ārējām parādībām un notikumiem, bet, kad jūsu acis veras pilnīgā tukšumā,— jūs rodat to tikai sevī. Viens vienīgs klusēšanas acumirklis pēc mesjē Desēna aiziešanas šādos apstākļos būtu izrādījies liktenīgs — viņa katrā ziņā būtu pagriezusies —, tāpēc es nevilcinoties uzmāku sarunu.—

— Taču, kādi bija kārdinājumi (jo rakstu, nevis lai attaisnotos par brīžiem, kad mana sirds šajā ceļojumā kļuva vāja, bet lai par tiem pastāstītu),— tiks aprakstīts tikpat vienkārši, cik vienkāršas izjūtas tie manī modināja,

KARIEŠU NOVIETNES DURVIS KALĒ

Kad teicu lasītājam, ka negribēju izkāpt no Desobligeant, tāpēc ka redzēju mūku, iegrimušu sarunā ar lēdiju, kura tikko kā bija ieradusies viesnīcā,— teicu patiesību, taču nepateicu visu patiesību, jo mani tikpat lielā mērā atturēja mūka sarunu biedrenes izskats un stāja. Manī modās aizdomas, kas nobrieda par pārliecību, ka mūks stāsta viņai, ko nupat piedzīvojis: neskaidras nojausmas urdīja mani — vēlējos, kaut mūks būtu palicis savā klosterī.

Kad sirds traucas pa priekšu vēsam apdomam, tā aiztaupa

JZO

prātam milzum daudz pūļu:— biju pārliecināts, ka atbraucēja ir augstākas kārtas būtne,— tomēr vairāk uzmanības viņai neveltīju, bet turpināju nodoties savām domām un uzrakstīju priekšvārdu.

Kad sastapāmies uz ielas, iespaids, kas man par viņu bija radies, no jauna atdzīvojās; apvaldītā sirsnība, ar kādu viņa man sniedza roku, liecināja, es nodomāju, par labu audzināšanu un saprātu, bet, kad vedu viņu tālāk, jutu no viņas strāvojam tīkamu padevību, kas nomierināja manas satrauktās jūtas

— Augstais Dievs! Ja varētu apiet apkārt pasaulei, turot aiz rokas tādu būtni kā šī!—

Nebiju vēl redzējis viņas seju;— tam nebija nozīmes,— jo tās aprises tika uzmestas acumirklī, un ilgi pirms tam, kad sasniedzām kariešu novietnes durvis, Iztēle bija beigusi visas galvas veidošanu un nevarēja vien nopriecāties, cik labi tā piestāv viņas radītajai dievietei, it kā būtu nirusi pēc tās TIBRĀ.— Taču tu esi pievilta un viltīga skuķe; un, kaut gan ar savām gleznām un tēliem tu mūs maldini septiņreiz dienā, tomēr dari to ar tik neatvairāmu valdzinājumu un tik dāsni izrotā savas gleznas ar zeltainu vizmu, ka atteikties no tevis kauns.

Kad bijām pienākuši pie kariešu novietnes durvīm, viņa nolaida pierei pielikto roku un ļāva man skatīt savu seju īstenībā — tā bija gadus divdesmit sešus vecas sievietes seja — dzidri caurspīdīgā brūnumā, kas nebija izcelts ar krāšļiem vai pūderi,— bez iebildumiem šo seju par skaistu nevarēja saukt, bet tajā jautās tas, kas pašreizējā noskaņojumā mani pievilka vēl neatvairāmāk,— seja bija aizkustinoša; man šķita, ka tās vaibstos vīdēja atraitnības pēdas, kas raksturīgas bēdu mazināšanās posmam, kad pēc diviem pirmajiem sāpju uzplūdiem atraitne sāk padevīgi samierināties ar zaudējumu,— taču šīs zīmes varēja ievilkt arī tūkstošiem citu sirdēstu; vēlējos uzzināt, kas tās bijušas par bēdām, un biju gatavs pajautāt (ja vien bon ton [43] y tāpat kā Ezras laikos, to pieļautu):— Kas tev vainas? Kādēļ tu esi tik satraukta? Kas nomāc tavu prātu?— īsi sakot, jutu pret viņu maigu labvēlību un cieši apņēmos šādā vai tādā veidā izrādīt kaut nedaudz savas godbijīgās cieņas,— ja ne padevības.

Tādi bija kārdinājumi, kas mani apdraudēja,— un patlaban, būdams noskaņots tiem ļauties, biju atstāts vienatnē ar lēdiju,

kuras roka atradas mana elkoni, bet musu abu sejas ciešāk pievērstas kariešu novietnes durvīm, nekā vajadzība spieda.

KARIEŠU NOVIETNES DURVIS KALĒ

—    Nav šaubu, daiļo lēdij,— es sacīju un, to teikdams, mazliet bezrūpīgi pacēlu augšup viņas roku,— ka tas ir viens no Fortūnas untumiem — paņemt aiz rokas divus vienu otram pilnīgi svešus pretēja dzimuma un varbūt no dažādiem pasaules nostūriem nākušus cilvēkus un vienā paņēmienā sasaistīt viņus tik sirsnīgā tuvībā, kādu pat Draudzībai diez vai būtu izdevies radīt, kaut tā būtu veselu mēnesi kalusi plānus, kā to izdarīt

—    Un jūsu dziļdomīgie prātojumi šajā sakarā rāda, cik ļoti tā jūs, mesjē, samulsinājusi ar savu nerātnību.—

Kad stāvoklis izveidojies tāds, ka labāku nevaram vēlēties, nekas nav vairāk nevietā, kā netiešs mājiens uz apstākļiem, kas to radījuši,— Jūs pateicaties Fortūnai,— viņa turpināja,— un pareizi darāt — sirds to nojauta un nepievīlās; un kurš gan cits, ja ne filozofiski noskaņots anglis, būtu tirdījis smadzenes, lai tās šo sirds spriedumu atceļ?

To sacīdama, viņa atbrīvoja roku, veltīdama man tādu skatienu, kas, pēc manas saprašanas, pietiekami skaidri papildināja teikto.

Tā ir bēdīga aina, kurā grasos atklāt savas sirds trūkumus, atzīdams, ka to plosīja ciešanas, kādas daudz cēlāki iemesli nebūtu varējuši izsaukt.— Jutos dziļi aizskarts, ka esmu zaudējis viņas roku, un veids, kādā biju to zaudējis, nelēja nedz elji, nedz vīnu manās brūcēs: nekad mūžā nebiju tik mokoši cietis no muļķīga pazemojuma.

Taču īsti sievišķīga sirds ilgi netīksminās par šādām sakāvēm, Pēc dažiem mirkļiem viņa uzlika roku uz manas piedurknes atloka, lai pabeigtu savu sakāmo; tā vai citādi, Dievs vien zina, kā, bet es atkal turēju viņas roku savējā.

—   Viņai nebija ko piebilst pie teiktā.

Bez vilcināšanās sāku prātot, kā sarunu ar lēdiju ievirzīt citā gultnē, secinādams tiklab no tā, kādā garā saruna norisa līdz šim, kā arī no morāles, kas no tās izrietēja, ka esmu kļūdījies, nosakot viņas raksturu; bet, kad viņa pievērsa man seju, atbildē dzirkstījusī kvēle bija apdzisusi,— spriegums tajā

atslābis, un es saskatīju to pašu bezpalīdzīgo bēdu izteiksmi, kas no pirmā brīža bija modinājusi manī līdzjūtību pret viņu — cik smagi redzēt dzīvespriecīgu būtni bēdu gūstā!— No sirds jutu viņai līdzi; un, kaut arī nocietinātai sirdij tas var likties smieklīgi,— būtu varējis tepat uz ielas bez sarkšanas viņu apskaut un spiest pie krūtīm»

Asins dunēšana manos pirkstgalos, kuri cieši aptvēra viņas roku, izpauda, kas manī notiek; viņa skatījās lejup — uz brīdi iestājās klusums.

Šķiet, šajā laika sprīdī būšu nedroši mēģinājis ciešāk saspiest viņas roku, jo no vārās kustības savā delnā jutu — ne jau ka viņa grasītos roku atbrīvot — bet it kā tas viņai būtu ienācis prātā — un es noteikti būtu to zaudējis otru reizi, ja drīzāk instinkts, nevis prāts nenorādījis man drošāko glābiņu šajās briesmās — turēt viņas roku vaļīgi un tā, it kā kuru katru bridi pats dzirtos to atlaist; tā nu viņa atļāva turēt savu roku, līdz atgriezās mesjē Desēns ar atslēgu; bet šajā starplaikā es ņēmos prātot, kā lai izdzēšu nelāgo iespaidu, kuru nabaga mūka stāsts, ja viņš to pavēstījis svešajai, droši vien atstājis viņas sirdī, noskaņojot pret mani nelabvēlīgu

TABAKDOZE KALĒ

Krietnais vecais mūks atradās sešus soļus atstatu no mums, kad man prātā ienāca doma par viņu, un tagad tuvojās mums mazliet ar līkumu, it kā minstinoties neziņā, vai pieklātos iejaukties mūsu sarunā vai ne»— Tomēr, tikko pienācis klāt, viņš apstājās, starodams sirsnībā, un, tā kā rokā viņš turēja kaula tabakdozi, pastiepa to atvērtu man».»— Jums jānomēģina manējā — es sacīju, izvilkdams savu dozi (kas bija neliela, darināta no bruņurupuča čaulas) un ielikdams to viņa

rokā. Tā ir brīnišķīga,— mūks sacīja»— Tad dariet man to

prieku,— es atbildēju,— un pieņemiet tabakdozi ar visu tās saturu, un, iešņaucot pa šķipsniņai, dažreiz atcerieties, ka to jums dāvinājis par samierināšanās zīmi kāds cilvēks, kas reiz izturējies pret jums nelaipni, sirds dziļumos tā nedomādams.

Nabaga mūks pietvīka purpura sārtumā»— Mon Dieut— viņš izsaucās, rokas saņēmis,— jūs nekad neesat izturējies pret mani nelaipni! Domāju gan,— piebilda lēdija,— maz ticams, ka viņš spētu tā rīkoties»— Tagad savukārt nosarku es,

bet, no kāda saviļņojuma, atstāju uzminēt tiem nedaudzajiem lasītājiem, kuri jūt tieksmi uz prātošanu»— Atvainojiet, kundze,— es sacīju,— esmu izturējies pret viņu ārkārtīgi nelaipni un bez jebkāda iemesla«—Nevar būt,— iebilda lēdija.— Ak Dievs!— iesaucās mūks tik dedzīgi, ka apgalvojums šķita nākam no cita cilvēka lūpām,— vainojams esmu vienīgi es uri mana pārliekā centība.— Lēdija šo apgalvojumu apstrīdēja, un es viņai piebalsoju, apliecinādams, ka tik savaldīgs cilvēks kā viņš nevar būt spējīgs kādu apvainot»

Nezināju, ka strīdēšanās var atstāt tik jauku un patīkamu iespaidu uz nerviem, kādu tobrīd jutu.— Mēs apkiusām, nemanīdami ne miņas no tās muļķīgās neērtības sajūtas, kas līdzīgos gadījumos pārņem sarunu biedrus, kad desmit minūtes no vietas jūs skatāties cits citam sejā, nebilzdami ne vārda» Kamēr mēs klusējām, mūks berzēja savu kaula tabakdozi pret sutanas piedurkni; un, tiklīdz tā no berzēšanas bija kļuvusi mazliet spožāka,— viņš dziļi palocījās un teica, ka par vēlu esot spriest, vai tās bijušas mūsu vājības vai tikumi, kas mūs levilkuši strīdā,— bet, lai nu būtu kā būdams,— viņš lūdzot mani apmainīties tabakdozēm,— To sacīdams, viņš ar vienu roku sniedza man savējo, ar otru paņemdams manu tabakdozi, tad, noskūpstījis to,— ar labestībā mirdzošām acīm noglabāja uz krūtīm — un atvadījās»

Glabāju šo tabakdozi, tāpat kā ticības locekļus, lai pacilātu garu; taisnību sakot, izejot es reti atstāju to mājās; un simt un vienu reizi tā atsaukusi manā atmiņā sava īpašnieka sirsnīgo laipnību, lai man pašam tās nepietrūktu, dzīves dzirnās maļoties; kā uzzināju no mūka stāsta, tās viņu malušas līdz aptuveni četrdesmit piektajam mūža gadam, kad, nesaņēmis pelnīto paaugstinājumu par militāriem nopelniem un vienlaicīgi piedzīvojis arī vilšanos vismaigākajās jūtās, viņš atteicies gan no zobena, gan daiļā dzimuma un atradis patvērumu ne tik daudz klosterī, kā pats sevī.

Skumjas aptumšo manu dvēseli, kad grasos piebilst, ka, pēdējo reizi atceļā braucot caur Kalē, apjautājies pēc tēva Lorenco, uzzināju, ka viņš jau trīs mēnešus kopš miris un apglabāts nevis klosterī, bet saskaņā ar savu vēlēšanos — klosterim piederošā mazā kapsētiņā apmēram divu Ijē attālumā no tā» Jutu nepārvaramu vēlēšanos redzēt vietu, kur viņš apglabāts.— Kad, atsēdies pie viņa kapa, izvilku viņa dāvināto tabakdozīti un izrāvu pāris nātres no kopiņas galvgaļa, kur tām nebija nekādas vajadzības augt, jutos tik spēcīgi saviļņots,

CI.SU

ka izplūdu asaras,— bet esmu vājš ka sieviete, un lūdzu lasītāju nevis apsmiet, bet gan pažēlot mani.

KARIEŠU NOVIETNES DURVIS KALĒ

Visu šo laiku ne uz brīdi nebiju atlaidis lēdijas roku, bet turējis tik ilgi, ka nebūtu pieklājies to atbrīvot, iepriekš nenoskūpstot;— pietvīkums un dzīvīgums, kas bija aizplūdīs no viņas sejas, brāzmaini atgriezās, kad noskūpstīju viņas roku.

Gadījās, ka tobrīd, kad notika šī krasā pārmaiņa, gāja garām abi ceļotāji, kuri bija sarunājušies ar mam kariešu novietnes pagalmā, un, redzēdami mūsu tuvību, dabiski, iedomājās, ka mums jābūt vismaz vīram un sievai; tāpēc, tikko viņi bija nonākuši līdz kariešu novietnes durvīm un apstājušies, viens no viņiem, kurš bija zinātkārais ceļotājs, apjautājās, vai mēs rīt no rīta dosimies uz Parīzi.— Atbildēju, ka varu to apgalvot tikai par sevi, bet lēdija piebilda, ka braucot uz Amjēnu.— Mēs tur vakar pusdienojām,— teica vientiesīgais ceļotājs.— Ceļš uz Parīzi,— piebilda otrs,— ved tieši cauri šai pilsētai.— Jau grasījos tūkstoškārt pateikties par informāciju, ka Amjēna atrodas pa ceļam uz Parīzi, bet, izvilcis nabaga mūka dozīti, lai iešņauktu šķipsniņu tabakas,— es atturīgi viņiem paklanījos un novēlēju laimīgi nokļūt Duvrā,— viņi aizgāja, pamezdami mūs vienus.—

—   Vai tas būtu kas slikts,— klusībā prātoju,— ja es lūgtu šo skumju mākto lēdiju ieņemt otru vietu manā karietē?— Un kādas gan lielas nelaimes no tā celtos?

Manas zemiskās kaislības un nosodāmās dziņas visas kā

viena sarosījās, tiklīdz izteicu šo priekšlikumu Tu būsi

spiests ņemt trešo zirgu,— gaudās ALKATĪBA,— tas izvilks tev no kabatas divdesmit livru.— Tu nezini, kas viņa ir,— brīdināja PIESARDZĪBA,— nedz arī, kādās nepatikšanās šī dēka var tevi ievilkt,— čukstēja GĻĒVULĪBA.—

—   Vari būt drošs, Jorik!— apgalvoja VESELAIS SAPRATS,— izrunās, ka tu esi aizbēdzis ar mīļāko un pēc norunas ieradies Kalē, lai slepeni ar viņu tiktos.—

—   Pēc tam savu mūžu,— brēkāja LIEKULĪBA,— tu nedrīkstēsi cilvēkos rādīties,— un neieņemsi,— atgādināja ZEMISKUMS,— augstāku baznīcas amatu,— un nebūsi nekas

ļ cils,— piemetināja GODKĀRE,— kā vienīgi nožēlojams prebendārijs.

—  Bet to prasa pieklājība,— es iebildu,— un, tā kā parasti nkojos, vadoties no sākotnējā dzinuļa, un tāpēc reti uzklausu

| slepenus brīdinājumus, kuri, cik man zināms, der vienīgi tam,

I

lai pārvērstu sirdi akmenī,— nekavējoties pagriezos pret lēdiju.—

—   Taču, kamēr ņēmos, atspēkodams slepenos brīdinājumus, viņa bija klusītēm aizzagusies un brīdī, kad biju pieņēmis lēmumu, nogājusi kādus desmit divpadsmit soļus lejup pa ielu, fapēc milzu soļiem metos viņai nopakaļ, lai pēc iespējas daiļrunīgāk izteiktu savu priekšlikumu, bet, redzēdams, ka viņa iet, gandrīz vaigu rokā atspiedusi,— nesteidzīgi, nosvērti, kā domās iegrimis cilvēks, visu laiku sperot soli pēc soļa, acis zemei pievērsusi, man ienāca prātā, ka arī viņai nedod mieru tie paši apsvērumi.— Dievs, palīdzi viņai!— es lūdzos.— Droši vien ir kāda vīramāte vai liekulīga krustmāte, vai vēl kāda cita aprobežota veca sieva, ar kuru viņai, tāpat kā man, jāapspriežas kā rīkoties šajā gadījumā; tāpēc, negribēdams traucēt viņu pārdomās un nospriezdams, ka daudz bruņnieciskāk būs iekarot viņu ar pazemību, nevis ar uzmācību, apgriezos un pāris reižu nostaigāju gar kariešu novietnes durvīm, kamēr viņa, domās nogrimusi, turpināja savu ceļu pa otru pusi.

UZ IELAS KALĒ

Pirmo reizi ieraugot šo lēdiju, biju savā prātā nospriedis, ka «viņa ir augstākas kārtas būtne»,— bet pēc tam, izvirzījis otru aksiomu, tikpat neapstrīdamu kā pirmo, ka viņa ir atraitne un ka viņu māc bēdas,— tālāk vairs neprātoju; biju atradis pietiekami stingru pamatu izskaidrojumam, kas man sagādāja prieku,— un, pat ja viņa nebūtu atlaidusi manu elkoni līdz pusnaktij, es būtu palicis uzticīgs savam pieņēmumam un domājis par viņu, vadoties vienīgi no šīs vispārinātās pārliecības.

Viņa bija attālinājusies no manis labi ja divdesmit soļu, kad kāda iekšēja balss sāka mani mudināt iegūt sīkākas ziņas — uzvedināja uz domām par gaidāmo šķiršanos — iespējams, ka nekad vairs viņu neredzēšu — sirds alkst paturēt, ko vien var, un man bija nepieciešams uziet pēdas, pa kurām manas ilgas

varētu atrast ceļu pie viņas gadījumā, ja man pašam būtu liegts vēl kādreiz mūžā viņu satikt; īsi sakot, vēlējos uzzināt viņas vārdu — dzimtas uzvārdu — sabiedrisko stāvokli; un, tā kā zināju vietu, uz kurieni viņa dodas, gribēju uzzināt, no kurienes viņa nāk; bet nebija ne mazākās iespējas iegūt visas šīs ziņas:— traucēja simts smalkjūtīgu apsvērumu» Izprātojos gan šā, gan tā»— Nebija ko domāt, ka varētu viņu bez aplinkiem iztaujāt,— tas nebija iespējams.

Maza auguma franču debonaire [44] kapteinītis, kurš dejojošā solī mums tuvojās, parādīja man, ka tā ir visvieglākā lieta pasaulē, jo, gluži negaidot veikli iespraucies starp mums tieši tad, kad lēdija no jauna tuvojās kariešu novietnes durvīm, viņš stādījās man priekšā un, vēl lāgi visu nepateicis, lūdza,^ lai darot viņam to godu un iepazīstinot ar lēdiju.— Es pats nebiju ticis iepazīstināts,— tādēļ, pagriezies pret īēdsju, viņš izdarīja to patstāvīgi, pajautādams, vai viņa neesot ieradusies no Parīzes.— Nē, viņa braucot uz to pusi, lēdija sacīja.— Vous rtetez pas de Londre? [45] neesot vis,— viņa atbildēja.— Tad jau kundze būšot braukusi caur Flandriju.— Apparamment vous etez Flammanāe? [46] — jautāja franču kapteinis. Lēdija atbildēja, ka esot»—Peut-кtre, de Lisle?**** —viņš turpināja tincināt»— Viņa atbildēja, ka neesot no I оles.— No Arasas ari ne?— no Kambrē — no Ģentcs — no Briseles — ne? Viņa atbildēja, ka esot no Briseles.

Viņam bijis tas gods, kapteinis stāstīja, piedalīties šās pilsētas bombardēšanā pēdējā karā — tai esot brīnišķīgs stratēģiskais stāvoklis pour cela [47] ,— tur čumējls un mudžējis no aristokrātiem, kad franči patriekuši impērijas piekritējus (lēdija viegli palocījās) ;— tā, sniedzis viņai pārskatu par šīs militārās akcijas norisi un savu lomu tajā,— viņš izlūdzās godu uzzināt viņas vārdu — tad, projām iedams, paklanījās.

— Et Madame a son Mari?******—kapteinis pajautāja atskatīdamies, dažus soļus tālāk pagājis,— un, atbildi negaidīdams,— dejojošā solī aiztrauca tālāk pa ielu.

Pat ja es septiņus gadus būtu mācījies labas manieres, to dabūt gatavu man nebūtu bijis pa spēkam»

KARIEŠU NOVIETNE KALĒ

Kad mazais franču kapteinis bija mūs pametis, pienāca mesjē Desēns ar kariešu novietnes atslēgu rokās un nevilcinoties ielaida mūs braucamrīku glabātavā.

Pirmais, kas piesaistīja manu skatienu, mesjē Desēnam atverot novietnes durvis, bija kāds cits vecs, noskrambāts Desobligeant; bet, kaut gan tas mats matā līdzinājās karietei, kas vēl pirms stundas tik ļoti bija man iepatikusies kariešu novietnē,— tagad jau tā izskats vien modināja manī nepatiku, un es nospriedu, ka tam gan vajadzēja būt neaptēstam lauķim, kuram pirmajam iešāvās galvā doma uzmeistarot šādu braucamo; tāpat nejutu diez kādu labvēlīgu iecietību pret cilvēku, kam varēja ienākt prātā to izlietot.

Redzēju, ka lēdiju dezobližāns sajūsmina tikpat maz, cik mani;— tad mesjē Desēns pieveda mūs pie divām līdzās stāvošām karietēm, kuras piedāvājot viņš skaidroja, ka milordi A un B tās iegādājušies, lai dotos ceļojumā apkārt pasaulei, bet netikuši tālāk par Parīzi, tāpēc visādā ziņā tās esot tikpat kā jaunas.— Tās bija pārāk labas,— tāpēc gāju tālāk pie trešās, kas stāvēja abām aizmugurē, un nekavējoties sāku kaulēties

par cenu. Bet diviem tajā diez vai pietiktu vietas,— es

sacīju, atvērdams durvis un iekāpdams karietē. Esiet tik

laipna, kundze,— palūdza mesjē Desēns, piedāvādams viņai roku,— kāpiet iekšā.— Lēdija mirkli vilcinājās, bet iekāpa; un, tā kā tajā brīdī kalpotājs ar zīmēm rādīja, ka viņam kaut kas sakāms mesjē Desēnam, pēdējais aizcirta karietes durvis un aizgāja.

KARIEŠU NOVIETNE KALĒ

—   C'est bien comique, ļoti jocīga situācija,— smaidot sacīja lēdija, apdomājusi, ka šī ir jau otrā reize, kad muļķīgas sagadīšanās dēļ esam palikuši divatā,— c'est bien comique,— viņa atkārtoja.—

—    Lai tā patiešām tāda kļūtu,— es sacīju,— trūkst vienīgi komisma, ar kādu francūzis izrādītu savu uzmanību — vispirms atzītos mīlestībā, bet pēc tam piedāvātu pats sevi,—

Tur slēpjas viņu spēks,— atbildēja lēdija»

—   Vismaz tā pieņemts domāt,— bet, kādēļ tā iegājies,— es turpināju,— netieku gudrs; taču nav noliedzams, ka frančiem piedēvē vairāk saprašanas par mīlestību un lielākas spējas tās piekopšanā kā jebkurai citai tautai pasaulē; bet, kas attiecas uz mani, uzskatu viņus par pēdīgajiem ķēpaušiem un tik tiešām visdraņķīgākajiem mērķī šāvējiem, kādi jebkad pārbaudījuši Kupidona pacietību«

—   Lai nu ienāktu prātā atzīties mīlestībā, balstoties uz jūtām!

Tikpat labi man varētu ienākt prātā uzšūt smalku drēbju kārtu no ielāpiem; bet atzīties mīlestībā — ar blīkšķi — paziņojot to pēc pirmā acu uzmetiena — nozīmē pakļaut šo priekšlikumu un sevi arīdzan ar visiem pours un contres [48] vēsa prāta rūpīgai analīzei.

Lēdija vērīgi klausījās, it kā gaidīdama, ka runāšu vēl.

—   Tātad ņemiet vērā, kundze,— turpināju, uzlikdams plaukstu uz viņas rokas,—

Ka nopietni cilvēki ienīst Mīlestību tās vārda dēļ —

Ka patmīlīgie ienīst to sevis dēļ —

Liekuļi — debesu vārdā

Un, tā kā mūs visus — gan vecus, gan jaunus — desmitreiz vairāk biedē, nevis aizskar pats vārds,— kādu zināšanu trūkumu šajā attiecību jomā parāda cilvēks, kurš ļauj šim vārdam pārveides pār lūpām, pirms nav vēl pagājusi vismaz stunda vai divas no tā brīža, kad kļuvis mokoši par to klusēt! Daži nenozīmīgi, klusi uzmanības pierādījumi, nedz tik izteikti, lai modinātu satraukumu,— nedz arī tik neskaidri, lai tos varētu pārprast,— piedevām vēl laiku pa laikam uzmests maigs skatiens, ko pavada nedaudzi vārdi vai klusēšana,— ļauj Dabai būt noteicējai, un tā visu veido pēc sava prāta.—

—  Tādā gadījumā visā nopietnībā saku,— teica lēdija pietvīkdama,— ka visu šo laiku jūs esat atzinies man mīlestībā.

KARIEŠU NOVIETNE KALĒ

Mesjē Desēns atgriezās, lai izlaistu mūs no karietes un paziņotu, ka grāfs de L , viņas brālis, tikko kā ieradies

IViesnīcā. Kaut gan loioju vislabākos nodomus attiecībā uz l<«hju, nevaru apgalvot, ka būtu no sirds priecājies par šādu Ipaversienu,— nenoturējos, nepateicis to viņai;— jo brāļa ierallnn is dod liktenīgu triecienu piedāvājumam, kundze,— es

mīcu,— kuru grasījos jums izteikt

[ — Varat man nestāstīt, kas tas par piedāvājumu,— viņa Iplrt rauca mani, uzlikdama roku uz abām manējām.— VīrieIjiin, manu labo ser, reti izdodas izteikt sievietei laipnu piedāvāļ|umu, ko viņa nebūtu nojautusi jau dažus mirkļus agrāk

—   Daba apveltījusi viņu ar šādām spējām,— es sacīju,—

ļticši pašaizsardzībai… Bet es domāju,— viņa iebilda,

I raudzīdamās man acīs,— nekāds ļaunums man nedraudēja — |un, ja gribu būt atklāta pret jums, biju nolēmusi pieņemt jūsu

piedāvājumu,— Ja es būtu to izdarījusi,— (viņa uz brīdi apf k'usa),— man šķiet, ka jūs ar saviem labajiem nodomiem būtu izspiedis no manis atzīšanos, pēc kuras līdzjūtība būtu vienīgais, no kā mums ceļojumā būtu jābaidās,

To sacīdama, viņa atļāva man divreiz noskūpstīt savu roku un, izskatīdamās vienlaikus gan aizkustināta, gan ari satraukta, izkāpa no karietes — un atvadījās.

UZ IELAS KALĒ

Nekad vēl mūžā nebiju tik ātri noslēdzis divpadsmit gineju vērtu darījumu. Kopš lēdija bija aizgājusi, iaiks viikās lēni, un, zinādams, ka ik brīdis šķitīs divtik garš, kamēr nejutīšu zem kājām ceļu,— nekavējoties pieprasīju pasta zirgus un gāju uz viesnīcu.

—  Ak Kungs!— iesaucos, kad dzirdēju pilsētas pulksteni nositam četras reizes un atcerējos, ka esmu Kalē mazliet ilgāk par stundu.—

—  Cik daudzos raibum raibos piedzīvojumos šādā īsā dzīves laika sprīdī var tikt ierauts cilvēks, kurš ar sirdi dzīvo visam līdzi un kurš, tā kā viņam acis ir īstajā vietā, lai redzētu, ko laiks un nejaušība bez mitas viņam sniedz, kamēr viņš ceļo, nepalaiž garām nenieka no tā, ko var iegūt ar tīru sirdsapziņu.

—  Ja šis nekur nederēs,— kāds cits noderēs;— nav svarīgi — tas ir pētījums par cilvēka dabu.— Darbs atalgo manas

pūles,— tas atsver visu — atklājuma prieks uzturējis spriegas manas jūtas un labākās dziņas, bet sliktās apspiedis.

Man žēl cilvēka, kurš, ceļodams no Danas uz Bēršebu, spējīgs iesaukties: «Tas jau ir viens vienīgs tuksnesis!»— un tāds tas ari ir; un tāda šķiet visa pasaule tam, kurš negrib audzēt augļus, ko zeme var dot.— Atzīstos,— es, jūsmīgi plaukstās sizdams, iesaucos,— ka, pat tuksnesī nokļuvis, sameklētu tur kaut ko tādu, kas izraisītu manī maigu pieķeršanos.— Ja neatrastos nekā labāka, es lolotu siltas jūtas pret kādu smaržīgu mirti vai uzmeklētu kādu skumīgu cipresi, kam veltītu uzmanību,— es izlūgtos to ēnu un sirsnīgi pateiktos par sniegto patvērumu,— es iegrieztu to mizā savu vārdu un apzvērētu, ka tie ir visbrīnišķīgākie koki visā tuksnesī; es iemācītos noskumt, kad to lapas novīstu, un, kad tās atdzīvotos, es līksmotu līdz ar tiem.

Mācītais SMELFUNGS ceļoja no Buloņas uz Parīzi — no Parīzes uz Romu — un vēl tālāk,— bet viņš izbrauca īgnā un žultainā garastāvokli, un it viss, ko viņš ceļā ieraudzīja, bija zaudējis krāsu vai veidu.— Viņš aprakstīja redzēto, bet tas bija vienīgi viņa drūmo iespaidu apraksts.

Sastapu Smelfungu Panteona Lielajā galerijā — viņš tikko

kā iznāca no tās. Tā nav nekas cits kā milzīga arēna

gaiļu cīņām [49] ,— viņš sacīja.— Vēlētos, kaut jūs nebūtu sarunājis vēl ko ļaunāku par Mediči Veneru,— es atbildēju,— jo, braukdams cauri Florencei, biju dzirdējis, ka viņš esot nepiedienīgi izteicies par šo dievieti un izturējies pret to sliktāk nekā pret parastu staiguli, kaut gan viņa sapīkumam nebija ne mazākā iemesla.

Vēlreiz ar Smelfungu nejauši sastapos Turīnā, kad viņš atgriezās mājās; bet viņš varēja pastāstīt tikai skumju vēstījumu par drūmiem piedzīvojumiem, runādams par satraucošiem nelaimes gadījumiem uz jūras un sauszemes, kā arī kanibāliem, antropofāgiem, kas ēd cits citu;— no viņa plēsuši deviņas ādas un ikvienā pasta stacijā, kur nonācis, viņš šaustīts un mocīts vairāk nekā svētais Bērtulis.—

— Es to izstāstīšu,— klaigāja Smelfungs,— visai pasaulei.— Labāk būtu izstāstījis,— es teicu,— savam ārstam.

Mundungs, būdams neizmērojami bagāts, veica šo pasaules apceļojumu pilnībā, braukdams no Romas uz Neapoli — no Neapoles uz Venēciju — no Venēcijas uz Vīni — uz Drēzdeni, Berlīni, neiepazinis nevienu cēlsirdīgu cilvēku un nepiedzīvojis

uevienu jautru starpgadījumu, par ko pastāstīt; viņš bija braucis taisni uz priekšu, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, lai Mīlestība vai Žēlsirdība nenovirzītu viņu no ceļa,

Miers ar viņiem!— ja viņi spēj to rast; taču pat pašām debesīm, ja vien tādiem rūgumpodiem būtu iespējams tur nokļūt, nebūtu pa spēkam to sniegt — visi svētlaimīgie gari uz Mīlestības spārniem trauktos sveikt viņu ierašanos,— un neko citu Smelfunga un Mundunga dvēseles nedzirdētu kā vienīgi jaunas himnas priekam, jaunus mīlestības slavinājumus un jaunus suminājumus debesu iemītnieku svētlaimei.— Man no sirds viņu žēl: viņi nav sevī izkopuši ne mazāko spēju tās uztvert; un pat tad, ja Smelfungam un Mundungam piešķirtu visjaukāko mājokli debesīs, viņi justos tik nelaimīgi, ka viņu dvēseles tur mūžīgi mūžos mocītos grēku nožēlā.

MONTREIJA

Ceļasoma no karietes aizmugures man novēlās vienreiz, bet ārā lietū es izkāpu divas reizes, un vienā no tām stāvēju līdz ceļgaliem dubļos, palīdzēdams pasta puisim piestiprināt ceļasomu un neapjēgdams, kā man trūkst.— Taču, tikai aizkļuvis līdz Montreijai, kad viesnīcnieks jautāja, vai man neesot vajadzīgs sulainis, pēkšņi sapratu, ka tieši tas man nepieciešams.

— Sulainis! Tāds man vajadzīgs kā ēst,— es atbildēju.— Lieta tāda, mesjē,— skaidroja viesnīcnieks,— ka šeit ir viens apķērīgs jauns cilvēks, kurš justos pagodināts kalpot anglim. Bet kāpēc viņš dod priekšroku tie» anglim, nevis

kādam citam? Angļi ir tik devīgi,— attrauca viesnīcnieks.—

Lai mani nošauj, ja šo pašu vakaru manā kabatā nebūs par livru mazāk,— nodomāju»— Bet viņiem jau naudas diezgan, lai būtu devīgi, mesjē,— viesnīcnieks piebilda.— Par šo glaimu pieliec vēl vienu livru,— secināju.— Vēl tikai pagājušajā vakarā,— atcerējās viesnīcnieks,— qu'un my Lord Anglais prйsentait un ecu a la fille de chambre… Tant pis, pour

Mad-lle Janatone [50] ,— es piebildu.

Par Žanetonu sauca viesnīcnieka meitu, un viņš, nospriedis, ka manas zināšanas franču valodā pagaidām vājas, atļāvās

aizrādīt, ka man esot jāsaka nevis tant pīs*, bet tanī mieux**. Tant mieux, toujours, Monsieur***,— viņš skaidroja,— kad

kaut ko saņem,— tant pis, kad nedabū neko. Tas pats vien

iznāk,— atbildēju. Pardonnez moi****,— sacīja viesnīcnieks.

Diez vai man radīsies piemērotāks brīdis, lai reizi par visām reizēm paskaidrotu, ka tant pis un tant mieux ir divi pamata izteicieni franču valodā, tāpēc svešinieks rīkotos prātīgi, ja pirms ierašanās Parīzē iemācītos lietot tos pareizi»

Kāds karstgalvīgs franču marķīzs, sēdēdams pie mūsu sūtņa

galda, bez aplinkiem noprasījis misteram H , vai viņš esot tas

dzejnieks H .— Nē,— H mierīgi atbildējis. Tant pis,—

nožēlojis marķīzs.

— Viņš ir vēsturnieks H——,— paskaidrojis kāds no klātesošajiem»— Tant mieux,— nopriecājies marķīzs» Un misters H, būdams visnotaļ augstsirdīgs cilvēks, pateicies abu vārdā.

Kad viesnīcnieks bija šos jēdzienus, kā nākas, man ieskaidrojis, viņš pasauca Laflēru,— tā sauca jauno cilvēku, par kuru viņš bija runājis,— iepriekš vienīgi brīdinot, ka par Laflēra spējām viņš neņemoties spriest»— Mesjē vislabāk zinot, kas viņam vajadzīgs, bet par Laflēra uzticību viņš galvojot ar visu, kas viņam pieder.

Viesnīcnieks runāja tik pārliecinoši, ka nolēmu bez kavēšanās ķerties pie darījuma, kas man bija padomā,— un Laflērs, kas stāvēja ārpusē, elpu aizturējis gaidās, kādas ikviens no mums, cilvēkbērniem, ir savu reizi izjutis, ienāca,

MONTREIJA

Man mūždien no pirmā acu uzmetiena iepatīkas visdažādākie cilvēki, bet jo sevišķi nabaga velni, kas ierodas piedāvāt savus pakalpojumus tādam nabaga velnam, kāds esmu es; un, tā kā labi apzinos šo vājību, man allaž nākas mazliet atkāpties no sākotnējā vērtējuma:— vairāk vai mazāk — to nosaka mans garastāvoklis un ikreizējie apstākļi,— un, varu piebilst, arī tās personas dzimums, kas iestājas manā kalpībā.

Kad Laflērs ienāca istabā, lai kā centos nomākt savu

0 jo ļaunāk (fr.)

** jo labāk (fr.)

*** vienmēr jo labāk, mesjē (fr.)

**** atvainojiet (fr.)

pārlieku lielo jūtīgumu, jaunā cilvēka atklātais skatiens un dabiskā izturēšanās acumirklī izšķīra jautājumu viņam par labu; tāpēc vispirms nolīgu viņu darbā — un tikai pēc tam sāku apjautāties, ko viņš prot— Gan jau iepazīšu viņa spējas,— nodomāju,— kad pienāks laiks likt tās lietā,— bez tam francūzis prot visu«

Izrādījās, ka nabaga Laflērs neprot neko citu, kā vienīgi sist bungas un nospēlēt vienu vai divus maršus uz dūdām. Biju cieši apņēmies būt mierā ar to, ko viņš prot, bet jāsaka, ka nekad vēl mans veselais saprāts nebija tā ņirgājies par šo vājību kā tad, kad mēģināju to darīt

Tikpat drosmīgi kā vairākums franču, Laflērs patstāvīgu dzīvi bija uzsācis agrā jaunībā, dažus gadus pavadīdams dienestā; pēc armijā pavadītajiem gadiem, atvēsis un piedevām vēl atskārtis, ka gods sist bungas acīmredzot jau pats par sevi ir atalgojums, jo tas nepavēra viņam nākotnē nekādas izredzes uz slavu,— viņš atgriezās a ses terres [51] un pārtika no comme il plaisoit a dieu [52] , tā sakot, no nekā.

— Tātad,— iedzēla Gudrība,— par pavadoni savā ceļojumā pa Franciju un Itāliju tu esi pieņēmis bundzinieku!— Phēī— es attraucu.— Vai puse mūsu aristokrātu nedodas tādā pašā ceļojumā kopā ar garlaicīgu compagnon du voiage [53] un piedevām nealgo dūdinieku un velns zina ko vēl? Ja cilvēks šādā nevienlīdzīgā cīņā ar aplinkus mājienu var izkļūt no ķezas,— nemaz tik ļauni ar viņu nav.— Bet jūs taču vēl kaut ko protat, Laflēr?— es jautāju.— O qu'oui! [54] — viņš protot šūt getras un mazliet spēlēt vijoli.— Bravo!— iesaucās Gudrība.— Re nu! pats es spēlēju čellu,— atzinos,— mēs sapratīsimies ļoti labi— Jūs taču protat skūt bārdu un mazliet sakārtot parūku, Laflēr?— Viņam esot milzum liela vēlēšanās iemācīties visu ko«.. Ar to jau pašam Dievam pietiek,— es iesaucos,

viņu pārtraukdams,— kur nu vēl man!— Tāpēc, kad ienesa vakariņas un mana krēsla vienā pusē novietojās draisks angļu spaniels, bet otrā — sulainis francūzis ar tik vētraina prieka izteiksmi sejā, kādu dabai jebkad izdevies radīt,— biju no visas sirds apmierināts ar saviem pavalstniekiem; un, ja monarhi zinātu, ko grib, viņi būtu tikpat apmierināti cik es.

MONTREIJA

Tā kā Laflērs pavadīja mani visu laiku, kamēr ceļoju pa Franciju un Itāliju, un vēl jo bieži būs sastopams šā apraksta lappusēs, man mazliet vairāk jānoskaņo lasītājs viņam par labu, pastāstot, ka nekad mūžā man nav bijis mazāk iemesla nožēlot neapdomību, kas parasti nosaka manu rīcību, kā attiecībā uz šo jauno cilvēku,— tā bija visuzticamākā, pieķērīgākā, vienkāršākā dvēsele, kāda jebkad kūlusies filozofam pa pēdām; un, kaut gan viņa māka sist bungas un šūdināt augstās getras — spējas, kuras pašas par sevi nebūt nav peļamas,— izrādījās man ne visai noderīgas, toties ik brīdi mani atalgoja viņa līksmā daba — tā izlīdzināja visus trūkumus — viņa izskats sniedza neizsīkstošu mierinājumu visās manās un — gandrīz jau gribēju piebilst — arī viņa grūtībās un nelaimēs, bet Laflēru nekas neskāra, jo, vai tas bija izsalkums un slāpes vai aukstums un trūcīgs apģērbs, vai negulētas naktis, vai vēl citas nelaimes, ar kādām liktenis šaustīja Laflēru mūsu ceļojuma laikā, viņa sejā neredzēja ne zīmes, kas liecinātu par šīm nedienām,— viņš mūždien bija tāds pats kā vienmēr; tāpēc, ja esmu kaut mazliet filozofs — kā Sātans man laiku pa laikam iedveš —, mans lepnums par šo godu allaž stipri cieš no pazemojuma, kad atceros, cik daudz esmu parādā šā nabaga puiša filozofiskajai dzīves uztverei, kas lika man nokaunēties un laboties. Par spīti visam, Laflēra raksturā bija kaut kas no švīta,— bet no pirmā acu uzmetiena likās, ka viņa švītībā ir vairāk dabiskuma nekā izlikšanās; un nebiju vēl kopā ar viņu nodzīvojis Parīzē ne trīs dienas,— kad visa viņa švītība šķita pagaisusi bez pēdām.

MONTREIJA

Kad nākamajā rītā Laflērs stājās pie savu pienākumu pildīšanas, nodevu viņam ceļasomas atslēgas līdz ar sarakstu par tajā ievietotajiem pusduci kreklu un pāri zīda bikšu un liku viņam šo mantību piesiet karietes aizmugurē,— parūpēties, lai zirgi tiktu iejūgti,— un palūgt viesnīcnieku atnest rēķinu.

— C'est un garзon de bonne fortune [55] ,— teica viesnīcnieks, caur logu rādīdams uz pusduci meiču, kas bija apstājušas Laflēru un ļoti sirsnīgi no viņa atvadījās, kamēr kučieris

izveda zirgus. Laflērs pa vairākam lāgam skūpstīja meičām rokas, trīsreiz izslaucīja acis un trīsreiz apsolīja viņām visām atvest no Romas grēku piedošanu.

—    Šo jauno cilvēku,— teica viesnīcnieks,— mīl visa pilsēta, un diez vai Montreijā atradīsies kaktiņš, kur viņa prombūtni nejutīs. Vienīgā nelaime ir tā,— viesnīcnieks turpināja,— ka

viņš mūždien ir iemīlējies. Jūtos no sirds iepriecināts,— es

sacīju,— tas aiztaupīs man pūles katru vakaru likt bikses pagalvī.— Tā runādams, ne tik daudz cildināju Laflēru, cik pats sevi, jo gandrīz visu savu mūžu esmu bijis iemīlējies te vienā, te citā princesē, un domāju, ka turpināšu tādā pašā garā līdz savai mirstamai stundiņai, būdams cieši pārliecināts, ka, ja man dzīvē gadīsies pastrādāt kaut kādu neģēlību, tas laikam notiks kādā iemīlēšanās starplaikā; kamēr velkas šis bezvaldnieces laiks, esmu novērojis, ka mana sirds nocietinās — ar pūlēm saņemos, lai pasniegtu ubagam sešus pensus; un tāpēc cenšos pēc iespējas ātrāk izkļūt no šī stāvokļa, un tajā brīdī, kad esmu no jauna iededzies mīlā, atkal esmu augstsirdības un labestības iemiesojums un gatavs darīt visu uz pasaules kāda labā vai kopā ar kādu, ja vien mani pārliecina, ka mūsu rīcībā nebūs nekā apgrēcīga.

—   Taču, tā runādams,— es, protams, cildinu mīlestību,— ne sevi.

FRAGMENTS

—   Abdēras pilsēta, kaut gan tajā dzīvoja Dēmokrits, kas lika lietā visu savu ironiju un izsmieklu, lai to atgrieztu, bija visgrēcīgākā un pagrimušākā pilsēta visā Trāķijā, Kas attiecas uz indēšanām, sazvērestībām un slepkavībām,— apmelošanām, ķengu rakstiem un nekārtībām, no tām nebija glābiņa dienā,— vēl ļaunāk klājās naktī.

Kad nu iestājās tik slikti laiki, ka sliktāk vairs nevarēja būt, notika tā, ka Abdērā tika uzvesta Eiripīda luga «Andromēda», kas iesvēla sajūsmā pirmajās rindās sēdošo publiku, bet no fragmentiem, kas viņus sajūsmināja, neviens nespārnoja viņu iztēli tā, kā liegās un dabiskās rindas, kuras dzejnieks bija iestarpinājis Perseja kaismīgākajā runā:

—   Ak, cilvēku un dievu valdniek Kupidon! Utt.

Nākamajā dienā gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji runāja tīros

jambos un nepārsprieda neko citu kā vien Perseja kaismīgo uzrunu:— Ak, cilvēku un dievu valdniek Kupidon!— ikvienā

Abdēras ielā, ikvienā mājā skanēja:—«Ak, Kupidon! Kupidon!»— no ikvienām lūpām dabiski, kā maiga melodija, kas no tām neviļus raisās, bija dzirdams vienīgi: «Ak, cilvēku un dievu valdniek Kupidon!»— Uzšāvās liesma — un visa pilsēta kā viena sirds atvērās Mīlestībai.

Neviens aptiekārs nespēja pārdot ne šķipsniņas cemeriņu — nevienam ieroču meistaram sirds neatļāva izkalt nāvējošu ieroci.— Draudzība sastapās ar Tikumu un skūpstījās uz ielas — atgriezās Zelta laikmets un nolaidās pār Abdēras pilsētu!— ikviens Abdērā dzīvojošais vīrietis tvēra pēc savas auzu salmu stabules, ikviena Abdēras sieviete nometa purpura drānas un tikli apsēdās, lai klausītos dziesmu.—

—   To panākt,— māca fragments,— bija pa spēkam vienīgi Dievam, kura valstība plešas no debesīm līdz zemei un vēl tālāk līdz jūras dzijumiem.

MONTREIJA

Kad aizbraukšanai viss sagatavots un ikviens ieraksts viesnīcas rēķinā apspriests un apmaksāts, ja vien šī norēķināšanās nav jums mazliet sabojājusi omu, pie durvīm mūždien jums jādzēš vēl viens parāds, pirms varat sēsties karietē, un tas ir parāds dzīves pabērniem, kas drūzmējas ap jums. Nesakiet nekad: «Lai viņi vācas pie velna!»— ar to mēs novēlam sūru ceļu saujiņai nelaimīgo, kam jau tā ciešanu diezgan; allaž esmu uzskatījis, ka labāk turēt saujā pāris sū, un tā es ieteiktu rīkoties ikvienam cēlsirdīgam ceļotājam:— viņam nevajadzētu tik ļoti censties noskaidrot savas devības iemeslus — tie tiks atzīmēti citā vietā.

Runājot par mani, jāsaka, ka neatrast otru, kas dotu tikpat maz, cik es, jo tikai dažiem no man zināmajiem cilvēkiem ir tik plāns maks,— bet, tā kā šis bija mans pirmais atklātais žēlsirdības darbs Francijā, aprakstu to nedaudz plašāk.

—   Ak vai!— iesaucos,— man ir tikai astoņi sū pie dvēseles,— tad pavēru sauju un parādīju tos,— bet uz šiem astoņiem sū gaida astoņi trūcīgi vīrieši un astoņas trūcīgas sievietes!

Nabadzīgs skrandainis, bez krekla mugurā, tūlīt atsauca savas prasības, atkāpdamies pāris soļu apļa aizmugurē un paklanīdamies par zīmi, ka atsakās no savas daļas. Ja teātrī visa parlera publika vienā balsī būtu iesaukusies: «Place aux da-

mesf [56] »— ar to netaptu izpausta ne uz pusi tik dziļa cieņa daiļajam dzimumam.

Taisnais Dievs! Kādu gudru apsvērumu dēļ tu esi nolicis, ka Nabadzība un Pieklājība, starp kurām citās zemēs valda tik lielas pretrunas, Francijā atradušas ceļu uz saderību?

—   Uzstāju, lai viņš pieņem kā dāvanu vienu vienīgu sū tikai par savu politesse [57] «

Kāds nabadzīgs, ņiprs vīrelis pundura augumā, kurš stāvēja man iepretī apļa otrajā pusē, vispirms pasizdams padusē kaut ko bezveidīgu, kas reiz bijusi cepure, izvilka tabakdozi un dāsni piedāvāja pa šķipsniņai gan pa labi, gan pa kreisi; tas bija vērā ņemams cienasts, no kura kaimiņi kautrīgi atteicās,— Nabaga punduris neatlaidīgi piedāvāja tabaku apkārtstāvošajiem, laipni mādams:—Prenez-en-prenez [58] ,— viņš aicināja, skatīdamies uz citu pusi; tad katrs paņēma pa šķipsniņai»— Būtu žēl, ja tavā dozē reiz aptrūktu tabakas!— es nodomāju; tāpēc ieliku tur pāris sū, to darīdams, paņēmu no dozes šķipsniņu tabakas, lai ziedojuma vērtība pieaugtu.— Viņš saprata, ka otrais pakalpojums ir svarīgāks par pirmo — ar to es parādīju viņam godu — ar pirmo pasniedzu vienīgi žēlastības dāvanu,— un tāpēc viņš man paklanījās līdz zemei.

—   Ņem!— es teicu vecam karavīram ar vienu roku, kurš bija piedalījies karagājienos un dienestā nodzīts līdz nāvei,—

te, lūk, tev pāris sū! Vive le Roi! [59] — atsaucās vecais

karotājs.

Pēc tam man bija palikuši tikai trīs sū, tāpēc vienu no tiem atdevu tikai pour Vamour de Dieukā vārdā tas tika lūgts.— Nabaga sievietei bija izmežģīta gūža, tāpēc maz ticams, ka viņai varētu pasniegt dāvanu cita iemesla dēļ,

—   Mon cher et pres charitahle Monsieur******0 —— Nav vārdam vietas,— es atbildēju.

—   My Lord Anglois* ******— jau šo vārdu skaņa bija naudas vērta, tāpēc atdevu savu pēdējo sū par tiem» Taču izdāļāšanas karstumā nebiju pamanījis kādu pauvre

Honteux [60] , kuram nebija neviena, kas viņa vietā izlūgtos sū, un kurš, manuprāt, būtu drīzāk nomiris, nekā sadūšojies pats to izlūgties. Viņš stāvēja netālu no karietes, mazliet nomaļus no lūdzēju pulka, un notrausa asaru no vaiga, kas, pēc manām domām, bija redzējis labākas dienas.— Žēlīgais Dievs!— es iesaucos,— Un man nav vairs neviena sū, ko iedot

viņam. Bet tev taču to ir vesels tūkstotis!— kliedza manī

sarosījušies pirmatnējie spēki; un tā iedevu viņam — nav svarīgi, cik,— tagad man kauns sacīt, cik daudz;— bet toreiz kaunējos, domādams, cik tas maz.— Tātad, ja lasītājs spēj izveidot kaut kādu priekšstatu par manu toreizējo rīcību, vadoties no diviem dotajiem, precīzajiem daudzuma apzīmējumiem, kas viņam darīti zināmi, viņš var aplēst, ķļūdoties tikai par vienu vai diviem livriem, cik liela bija šī summa īstenībā.

Pārējiem lūdzējiem varēju atlicināt vienīgi novēlējumu: «Dieu vous bйnisse [61] *!» «et le bon dieu vous bйnisse encore***,»— atsaucās vecais karavīrs, punduris un pārējie. Pouvre honteux nespēja izteikt ne vārda — viņš izvilka mazu mutautiņu un novērsies izslaucīja acis,— bet, pēc manām domām, viņš man pateicās vairāk nekā visi pārējie.

BIDET****

Nokārtojis šos mazos darījumus, iesēdos pasta karietē vieglāku sirdi, nekā jebkad savā mūžā biju to darījis; bet Laflērs, pārsviedis vienu garo zābaku mazā pasta zirģeļa tai pusē, otru atstādams šai pusē (kājas es neņemu vērā),— vieglā riksī laida man pa priekšu laimīgs un stalts kā princis.—

— Bet kas gan ir laime! Kas gan ir cēlums šajā raibajā dzīves jūklī! Nebijām vēl veikuši pat pilnu ljē, kad Laflēra straujos auļus pēkšņi apturēja beigts ēzelis — viņa zirģelis ne lūdzams negribēja iet tam garām — starp viņu un jātnieku izcēlās strīds, un nabaga puisis jau ar pirmo spērienu izlidoja no garajiem zābakiem.

Savu kritienu Laflērs panesa kā īstens franču kristietis, izgrūzdams vienu vienīgu vārdu —«Diable!», tad vienā mirklī

pietrūkās kājās un uzmetās zirģelim mugurā, sākdams to dauzīt tā, it kā velētu pa bungām.

Zirģelis metās no vienas ceļa malas uz otru, tad — atpakaļ, tad — šurp, tad — turp — īsi sakot, laidās visos virzienos, tikai ne garām beigtajam ēzelim.— Laflērs neatkāpās no savām prasībām,— un zirgs viņu nometa,

—   Kāda muša tam tavam zirgam iekodusi, Laflēr?— pajautāju.— Monsieur,— viņš atbildēja,— c'est un cheval le plus

opiniatre du monde*o Nu, ja lopiņš tik stūrgalvīgs, lai iet,

kur deguns rāda,— noteicu,— Tāpēc Laflērs nolēca no zirga un uzšāva tam krietni ar pātagu; zirgs, ņemdams par pilnu manus vārdus, aizdrāzās ko kājas nes atpakaļ uz Montreiju.— Peste!— iesaucās Laflērs.

Šeit nav mal a propos** atzīmēt, ka, lai gan Laflērs šā ķīviņa laikā izmantoja tikai divus izsauksmes vārdus, -proti — «Diable!» un «Peste!»—, tomēr franču va3odā to ir trīs, gluži kā pamata, pārākā un vispārākā pakāpe, no kuras ikreiz, kad likteņa mestais kauliņš sagādājis negaidītu pārsteigumu, izvēlas visatbilstošāko»

«Le Diable!»— pirmais un pamata pakāpes izsauksmes vārds parasti tiek lietots ikdienišķu pārdzīvojumu izteikšanai, kad sīkas kļūmes pārvelk svītru mūsu cerībām,— tādos gadījumos,— kad, spēlējot ar abiem kauliņiem, krīt vienāds punktu skaits,— kad kāds tiek nosviests no zirga kā Laflērs un tā joprojām;— ragu uzlikšana vīram šā paša iemesla dēļ allaž tiek novērtēta ar «Le Diable!»,

Taču, ja nejaušībai piemīt kaut kas izaicinošs, kā tas bija, kad aizmuka zirģelis un atstāja garajos zābakos ieauto Laflēru kājniekos,— tā jau ir otrā pakāpe»

Tad jāsaka; «Peste!».

Bet, kas attiecas uz trešo

—   Taču šeit* manu sirdi sagrābj žēlums un līdzjūtība, iedomājoties, cik nežēlīgam bija jābūt viņas liktenim un cik smagi piemeklētai tik izsmalcinātai tautai, lai spiestu viņu ķerties pie šī vārda.—

Dodiet man, ak, spēki, kas darāt mēli daiļrunīgu bēdās,— lai kāds liktenis mani piemeklētu,— lieciet man lūpās rikai piedienīgus vārdus, ka varu tos skaļi izteikt, un es ļaušu savām jūtām vaļu,

♦ kungs, tas ir visstūrgalvīgākais zirgs pasaulē (fr,)

** nevietā (fr.)

18—514

—   Taču, tā kā šādus vārdus Francijā neatrast, apņēmos visas nelaimes, kas man uzbruks, uzņemt klusu ciešot.

Laflērs, kurš nebija devis sev tādu solījumu, noraudzījās zirģelim nopakaļ, līdz tas izzuda skatienam,— un tad — variet palauzīt galvu, ja ir patikšana, ar kādu vārdu viņš pielika punktu visai šai dēkai

Tā kā nevarēja būt ne runas par satramdītā zirga tvarstīšanu zābakos, kas sniedzās pāri ceļgaliem, man neatlika nekas cits, kā ņemt Laflēru uz kāpšļa karietes aizmugurē vai sev blakus,—

Pēdējā iespēja man bija vairāk pa prātam, un pusstundā mēs sasniedzām Namponas staciju.

NAMPONA BEIGTAIS ĒZELIS

—    Bet šī,— viņš runāja, bāzdams ceļa kulē maizes doniņu,— bet šī būtu bijusi tava daļa,— būtu tu dzīvs un dalītos tajā ar mani.— Pēc viņa valodas nospriedu, ka šī retoriskā uzruna domāta bērnam, bet tā bija domāta viņa ēzelim un tieši tam ēzelim, ko bijām redzējuši beigtu uz ceļa un kas bija vainojams Laflēra likstā. Šķita, ka vīrs gauži sēro pēc tā, un viņa žēlabas pēkšņi man atsauca atmiņā Sančo gaušanos pēc sava ēzeļa; taču šis vīrs to darīja sirsnīgāk un dabiskāk.

Sērotājs sēdēja uz akmens sola pie durvīm, nolicis blakus ēzeļa seglu paklāju un pavadu, kurus viņš laiku pa laikam pacilāja — tad nolika zemē — paskatījās uz tiem un pakratīja galvu. Pēc tam viņš no ceļa kules atkal izņēma doniņu, it kā grasīdamies to ēst, paturēja kādu brīdi saujā — tad nolika uz ēzeļa pavadas — skumīgi noraudzījās uz kaudzīti, ko bija sakrāvis,— un grūti nopūtās.

Vīra neviltotās skumjas bija sapulcinājušas ap viņu cilvēkus, un, kamēr izjūdza zirgus, arī Laflērs bija to vidū; tā kā paliku sēžam karietē, varēju visu redzēt un dzirdēt pāri viņu galvām.

—    Viņš stāstīja, ka esot tikko ieradies no Spānijas, kurp devies no visattālākā Frankonijas nostūra, un atceļā ticis līdz šai vietai, kad ēzelis nobeidzies. Acīmredzot ikvienam kārojās uzzināt, kas būtu varējis pamudināt tik vecu un nabadzīgu vīru uzņemties tik tālu ceļu.

—   Debesīm bija labpaticies, vīrs stāstīja, svētīt viņu ar trim dēliem, visbrīnišķīgākajiem zēniem visā Vācijā; bet, kad baku

•.i rgā viņš vienā nedēļā zaudējis abus vecākos bērnus un ļaunākajam piemetusies tā pati liga, viņš iztrūcies, ka zaudēs v isus bērnus, un devis solījumu, ja Debesis neatņems viņam vēl

pēdējo, pateicībā doties svētceļojumā uz Santjago Spānijā.

Kad bēdu sagrauztais vīrs savā stāstījumā bija ticis lidz šai vietai, viņš apklusa, lai ļautu vaļu jūtām,— un rūgti raudāja.

Viņš stāstīja, ka Debesis pieņēmušas viņa noteikumus un ka viņš izgājis no mājām kopā ar šo nabaga radījumu, kurš pacietīgi dalījies ar viņu ceļojuma grūtībās — visu ceļu ēdis to pašu maizi, ko viņš, un bijis viņam drauga vietā.

Visi apkārtstāvošie līdzjūtīgi klausījās nabaga vīra stāstā — Laflērs piedāvāja viņam naudu.— Noskumušais vīrs atbildēja, ka viņam tā neesot vajadzīga!— ne jau ēzeļa vērtības dēļ viņš raudot,— bet gan tāpēc, ka zaudējis to.— Viņš esot pārliecināts, vīrs apgalvoja, ka ēzelis mīlējis viņu,— un te nu viņš klausītājiem izstāstīja garu stāstu par to, kā, šķērsojot Pireneju kalnus, noticis nelaimīgs starpgadījums, kas viņus izšķīris uz trim dienām; visu šo laiku ēzelis viņu esot meklējis tikpat neatlaidīgi, kā viņš meklējis ēzeli, un ka neviens no viņiem neesot lāgā ne ēdis, ne dzēris, līdz abi atkal satikušies.

— Tev, draugs, ir vismaz viens mierinājums, nabaga lopiņu zaudējot,— es sacīju,— esmu pārliecināts, ka tu biji viņam žēlsirdīgs saimnieks.— Ak vai!— iesaucās noskumušais vīrs,— tā man likās, kamēr viņš bija dzīvs,— bet tagad, kad viņš ir beigts, manas domas mainījušās.— Bīstos, ka mans svars un manu bēdu smagums būs gājis pāri viņa spēkiem — tie saīsinājuši nabaga radījuma mūža dienas, un, manuprāt, atbildība

par to gulstas uz mani. Kauns cilvēku dzimumam!— klusībā

iesaucos.— Ja mēs mīlētu cits citu, kā šī lāga dvēsele mīlējusi savu ēzeli,— tas būtu ko vērts.—

NAMPONA PASTA PUISIS

Skumjas, ko manī bija modinājis nabaga vīra stāsts, prasīja saudzību; taču pasta puisis nepievērsa manām izjūtām ne mazāko vērību, bet pilnos auļos izbrauca uz Pavē [62] .

Visneciešamāko slāpju mocīts cilvēks vissmilšainākajā Arābijas tuksnesī nav vairāk alcis pēc auksta ūdens malka kā

mana dvēsele — pēc apvaldītām, mierīgām kustībām; un es būtu bijis augstās domās par pasta puisi, ja tas būtu lēnītēm, it kā apcerīgā solī aizvizinājis mani projām,,— Gluži otrādi, tikko bēdu salauztais beidza savu žēlabu stāstu, puisietis cietsirdīgi uzgāza ar pātagu abiem lopiņiem un aizribināja kā divi deviņi.

Kliedzu, cik skaļi spēdams, lai, Dieva dēļ, brauc lēnāk,— bet, jo skaļāk kliedzu, jo mežonīgākos auļos viņš dzina zirgus. Rauj viņu velns ar visu auļošanu,— nodusmojos,—

viņš pluinīs manus nervus pa šķiedriņai vien, kamēr iesvels mani aklā niknumā, un tad vilksies lēnām, lai varu izbaudīt savu dusmu saldumu.

Pasta puisim iecerētais izdevās, ka nenobrīnīties: līdz brīdim, kad viņš sasniedza stāva kalna pakāji apmēram pusljē no Namponas,— biju pārskaities uz viņu — bet vēlāk pats .uz sevi par to, ka biju ļāvies dusmām.

Mans pašreizējais noskaņojums prasīja gluži citu ātrumu, un kārtīgs laidiens aulekšos, tā ka pakavi klaudz, būtu man īsti derējis.

—   Tad nu, lūdzams, ašāk — ašāk, labo cilvēk!— uzsaucu.

Pasta puisis norādīja uz kalnu — tad es mēģināju domās

vēlreiz atgriezties pie notikuma ar nabaga vācieti un viņa ēzeli,— bet stāsta pavediens man bija pārtrūcis — un es nespēju to tālāk šķetināt, tāpat kā pasta puisis nespēja palaist zirgus rikšiem,—

—   Lai velns parauj visu!— nopukojos,— Te nu es sēžu, tik miermīlīgi noskaņots, cik vien kāds cilvēks jebkad bijis, ņemt par labu visļaunāko, bet viss saiet grīstē,

Taču pret nelaimēm vismaz ir kāds brīnišķīgs, maigi mierinošs līdzeklis, ko daba mums sniedz, tādēļ mīļuprāt ļāvos viņas apkampieniem un ieslīgu miegā; pirmais vārds, kas mani pamodināja, bija — Amjēna.

—    Dieviņ tētiņ!— iesaucos, berzēdams acis,— šī taču ir pilsēta, kurā jāierodas manai nabaga lēdijai.

AMJĒNA

Vēl lāgā nebiju izteicis šos vārdus, kad grāfa de L*** pasta kariete, kurā sēdēja viņa māsa, aiztrauca garām»; tik vien viņa paspēja kā pamāt par zīmi, ka mani pazinusi,— turklāt pamāt ar daudznozīmīgu žestu, kas liecināja, ka viņai ar mani vēl kaut kas runājams. Viņas labvēlīgais skatiens nebija mani

j [63] y

maldinājis, jo, pirms vēl beidzu, kā nākas, vakariņot, ieradās viņas brāļa kalpotājs, atnesdams zīmīti, kurā viņa rakstīja, ka atļāvusies mani apgrūtināt ar vēstuli, kas man personīgi jānodod R*** kundzei pirmajā rītā, kad man Parīzē nebūs nekā cita ko darīt. Šiem vārdiem sekoja vienīgi piebilde, ka viņa nožēlojot, nepaskaidrojot savas nožēlas penchant*, ka viņai esot bijusi liegta izdevība pastāstīt man savu dzīvesstāstu,— to viņa man vēl esot parādā, un, ja man kādreiz gadītos braukt cauri Briselei un ja līdz tam laikam es nebūtu aizmirsis de L*** kundzes vārdu,— de L*** kundze priecātos atbrīvoties no šī parāda.

—   Tātad,— es nopriecājos,— satikšu tevi, jaukā būtne, Briselē! Tas nozīmē vienīgi to, ka no Itālijas mājup man jāatgriežas caur Vāciju un Holandi, dodoties cauri Flandrijai,— likums neiznāks lielāks par desmit pasta pieturām,— bet kaut vai to būtu desmit tūkstošu! Ar kādu morāla gandarījuma sajūtu vainagosies mans ceļojums, kad šāda cietēja man uzticēs sava bēdu stāsta skumīgos sīkumus? Redzēt viņu raudam! un, kaut arī es nespēju izsusināt viņas asaru avotu, kādu gan brīnišķīgu sajūtu man sagādās to notraukšana no vislabākās un visdaiļākās sievietes vaigiem, kad, turēdams mutautu rokā, visu nakti klusēdams sēdēšu viņai līdzās!

Kā jau lasītājam paskaidroju, viena no mana mūža svētīgākajām iezīmēm allaž bijusi tā, ka gandrīz vai katru savas dzīves stundu biju kādā nelaimīgi iemīlējies; un, tā kā manas pēdējās aizraušanās liesmu, pēkšņi mainoties notikumu gaitai, bija apdzēsuši greizsirdības uzplūdi, biju aizdedzis to no jauna pie Elīzas skaidrā gaismas avota labi ja pirms mēnešiem trim,— apzvērēdams, ka tā degs manī visu ceļojuma laiku Kādēļ liekuļot? Biju zvērējis viņai mūžīgu uzticību — viņai bija tiesības uz visu manu sirdi:— sadalīt savas jūtas nozīmēja tās vājināt — pamest tās novārtā, nozīmēja riskēt — bet, kur risks, tur iespējams zaudējums — un ko tad tu, Jorik, atbildēsi sirdij, tik pilnai uzticības un paļāvības,— tik labai, tik maigai un piedodošai?

—   Nebraukšu uz Briseli,— izsaucos, pārtraukdams prātojumus,— taču iztēle nerimās — atcerējos viņas acis mūsu atvadu izšķirošajā brīdī, kad nevienam no mums nepietika spēka teikt «ardievu!».— Palūkojos uz ģīmetni, ko, melnā lentītē iesietu, viņa bija aplikur i man ap kaklu,— un nosarku, raudzīdamies tajā,— būtu atdevis visu uz pasaules, lai to noskūpstītu,— bet

sakautrējos. Vai tiešām šis maigais zieds,— sacīju, spiezdams ģīmetni delnās,— vai tiešām tas tiks aizlauzts pie pašas saknes — un to aizlauzīsi tu, Jorik, kurš esi solījies glabāt to pie savām krūtīm?

— Mūžīgais laimes avot!— iesaucos, noslīgdams ceļos,— esi mans liecinieks,— un ikviena skaidrā dvēsele, kas tajā veldzējas, esiet arī jūs manas liecinieces, ka nebraukšu uz Briseli, ja Elīzas nebūs man līdzās, kaut arī šis ceļš vestu mani uz debesīm.

Šādos aizrautības brīžos sirds, spītēdama veselajam saprātam, mūždien sarunā daudz lieka.

VĒSTULE AMJĒNA

Laime nesmaidīja Laflēram, jo ar bruņnieciskiem varoņdarbiem viņam nebija veicies,— un kopš stāšanās manā dienestā — kas notika gandrīz pirms divdesmit četrām stundām — viņam nebija radusies neviena izdevība parādīt savu centību. Nabadziņš vai dega aiz nepacietības; un, tā kā pirmā reālā iespēja radās, kad grāfa de L*** kalpotājs atnesa vēstuli, Laflērs nelaida to garām; lai darītu godu savam kungam, viņš ieveda kalpotāju viesnīcas dibenistabā un pacienāja ar pāris kausiem labākā Pikardijas vīna; savukārt grāfa de L*** kalpotājs, lai pieklājībā neatpaliktu no Laflēra, aizveda viņu sev līdzi uz grāfa māju. Laflēra laipnība (jau viņa izskats to apliecināja) drīz vien bija iekarojusi virtuvē visu kalpotāju labvēlību; un, tā kā francūzis, lai kādi būtu viņa talanti, nekad liekulīgi nekautrējas paspīdēt ar tiem, nepagāja ne piecas minūtes, kad Laflērs bija izvilcis flautu un, līdz ar pirmajām skaņām laizdamies dejā, aizrāvis sev līdzi fille de chambre [64] , maitre cthotel [65] , pavāru, trauku mazgātāju un visu saimi — ar suņiem un kaķiem, un vēl kādu vecu pērtiķi piedevām; manuprāt, kopš pašiem grēku plūdiem nevienā virtuvē nav gājis jautrāk.

De L*** kundze, ejot no brāļa istabām uz savām, padzirdējusi neapvaldīto līksmību apakšstāvā, pazvanīja savai fille de

i ''ambre, laп pajautātu, kas tur notiek, un, uzzinājusi, ka tas ir angļu džentlmeņa kalpotājs, kas ar flautas spēli iesvēiis jautnbā visu saimi, viņa lika tam ierasties.

Tā kā nabaga puisis nevarēja rādīties tukšām rokām, viņš, kāpdams augšup, apdrošinājās ar tūkstoš komplimentiem no s -va kunga puses de L [66] kundzei,— pievienoja tiem garu virkni apšaubāma patiesīguma taujājumus par de L*** kundzes veselību,— pastāstīja viņai, ka mesjē — viņa kungs — esot au desespoire [67] aiz neziņas, vai viņa atspirgusi pēc nogurdinošā ceļojuma,— nobeigumā pavēstot, ka mesjē saņēmis

vēstuli, ar kuru kundze viņu pagodinājusi. Un viņš savukārt

pagodinājis mani,— iebilda de L*** kundze, pārtraukdama Lafiēru,— atsūtot atbildi.

De L*** kundze bija izrunājusi šos vārdus ar tādu pārliecību, ka Laflēram pietrūka drosmes satriekt viņas cerības:— viņš trīcēja un. drebēja par manu godu — un, iespējams, raizējās arī, ka viņam nepielīp tāda cilvēka gods, kurš spējis kalpot kungam, kas izrādītos nepraša en йgards vis a vis d'une femme [68] tāpēc, kad de l*** kundze pajautāja Laflēram, vai viņš atnesis vēstuli,— O qu'oui,— atbildēja Laflērs; tad, nolicis cepuri uz, grīdas un ar kreiso roku satvēris labās puses kabatas atloku, viņš ar labo roku sāka meklēt vēstuli,— bet pēc tam otrādi — Diable!—, tad iztaustīja visas kabatas — vienu pēc otras, visgarām, neaizmirsdams kabatiņu pulkstenim — Peste!—, tad Laflērs izkratīja kabatu saturu uz grīdas — izvilka nosmulētu kravati — mutautu — ķerrimi — pātagas sloksnīti — naktsmici, tad ielūkojās cepurē — Quelle etourderie***l Viņš bija aizmirsis vēstuli viesnīcā uz galda — viņš aizskries pēc tās un pēc trim minūtēm būs atpakaļ.

Tikko biju paēdis vakariņas, kad ieradās Laflērs un darīja zināmu, ko piedzīvojis; viņš izstāstīja visu notikušo bez izpušķojumiem, bet vienīgi piebilda, ka (par hazard [69] ), ja mesjē piemirsies atbildēt uz kundzes vēstuli, tad apstākļu sagadīšanās dod viņam iespēju labot faux pas [70] ,— bet, ja ne, tad lai viss paliek kā bijis.

Gluži pārliecināts par to, ko ieteic etiķete, nebiju — vai man

bija pieklājies rakstīt vai nebija; taču, ja arī es būtu rakstījis,— pats velns nebūtu varējis dusmoties; tā bija vienīgi vislabāko nodomu vadītas būtnes draudzīga dedzība glābt manu godu; un, kaut ari Laflērs būtu nošāvis greizi — vai arī samulsinājis mani ar savu rīcību — viņa sirds bija bez vainas — nekāda nepieciešamība rakstīt mani nespieda — bet pats galvenais — Laflērs neizskatījās pēc tāda, kas izdarījis aplamību.

—    Viss ir vislabākajā kārtībā, Laflēr,— es teicu.— Ar to pietika. Laflērs kā zibens šautra izmetās no istabas un atgriezās, nesdams spalvu, tinti un papīru, tad, pienācis pie galda, nolika tos man priekšā, starodams tādā sajūsmā, ka gribot negribot man vajadzēja ņemt rokā spalvu.

Iesāku atkal un atkal no jauna; un, kaut gan man nebija nekas sakāms un to pašu būtu varējis izteikt sešās rindiņās,— uzmetu sešus dažādus ievadus, bet neviens no tiem nebija man pa prātam.

Vārdu sakot, nebiju noskaņots uz rakstīšanu.

Laflērs izgāja ārā un atnesa glāzē mazliet ūdens, ar ko atšķaidīt tinti,— tad sadabūja smiltis un zīmogvasku.— Nekas nelīdzēja: rakstīju, svītroju, plēsu lapas, sadedzināju un rakstīju no jauna.— Le Diable Vemporte [71] \— paklusām errojos,— neesmu spējīgs uzrakstīt šo vēstuli,— to teikdams, izmisumā nometu spalvu.

Tiklīdz biju nosviedis spalvu, Laflērs, izturēdamies ar vislielāko bijību, tuvojās galdam un, tūkstoškārt atvainodamies par vaļību, ko grasījās atļauties, teica, ka viņam kabatā esot vēstule, kuru viņa pulka bundzinieks uzrakstījis kāda kaprāļa sievai im kura, viņš uzdrīkstoties apgalvot, būšot šim gadījumam piemērota.

Biju nolēmis nebojāt nabaga puisim omu.

—   Nu tad, lūdzams,— es teicu,— rādi šurp!

Laflērs nevilcinādamies izvilka mazu nosmulētu kabatas portfelīti, piebāztu ar apdriskātām zīmītēm un billet-doux [72] , un, nolicis to uz galda un atraisījis sainīti, kas tās saturēja kopā, vienu pēc otras pāršķirstīja vēstulītes, kamēr atrada īsto.— La voila!— viņš iesaucās, sizdams plaukstas, tad, vispirms to atlocījis, nolika vēstuli man priekšā un atkāpās no galda trīs soļus, kamēr to lasīju.

VĒSTULĒ

MADAME,

Je suis pйnйtrй de la douleur la plus vive, et rйduit en mкme temps au desespoir par ce retour imprevы du Corporal qui rend notre entrevue de ce soir la chose du monde la plus impossible.

Mais vive la joie! et toute la mienne sera de penser a vous.

L'amour n'est rien sans sentiment.

Et le sentiment est encore moins sans amour.

On dit qu'on ne doit jamais se desesperer.

On dit aussi que Monsieur le Corporal monte la garde Mecredi: alors ce sera mon tour.

Chacun a son tour. En attendant — Vive l'amour! et vive la bagatelle!

Je suis, MADAME,

Avec toutes les sentiments les plus respecteux et les plus tendres tout a vous,

JAQUES ROQUE*

Vajadzēja vienīgi kaprāli aizvietot ar grāfu, kā arī nepieminēt stāšanos sardzē trešdien — un vēstule iznāca gluži ciešama.— Tādēļ, lai sagādātu prieku nabaga puisim, kurš drebēja par manu, savu un iedotās vēstules godu,— uzmanīgi izlasīju no tās stila ziedus un, sakārtojis tos pēc savas gaumes, aizzīmogoju vēstuli un aizsūtīju to ar Laflēru L*** kundzei,— bet nākamajā rītā mēs turpinājām ceļu uz Parīzi.

PARĪZE

* KUNDZE,

mani sāpīgi skārušas visdziļākās skumjas un tajā pašā laikā esmu izmisumā par kaprā)a negaidīto atgriešanos, kas liedz mums jebkādu iespēju šovakar satikties.

Taču — lai dzīvo prieks! Un mans vienīgais prieks būs domāt par jums.

Mīlestība bez jūtām nav nekas.

Un jūtas bez mīlestības — vēl mazāk kā nekas.

Runā, ka nekad nevajagot ļauties izmisumam.

Vēl runā, ka kaprāļa kungs trešdien stājoties sardzē: tad pienāks mana

reize.

Katram sava reize. Bet līdz tam — lai dzīvo mīlestība un lai dzīvo mīlas dēciņas!

Palieku, kundze,

visgodbijīgāko un maigāko jūtu pārņemtais, visnotaļ jūsu

ŽAKS ROKS (fr.)

Ja cilvēks spēj žilbināt ar greznu ekipāžu un apmāt visus apkārtējos ar pusduci sulaiņu un diviem pavāriem,— tas lieti noder tādā pilsētā kā Parīze — viņš drīkst tajā iebraukt, no kura ielas gala grib.

Nabaga princim, kuram nav kavalērijas un kura kājinieku skaits nepārsniedz vienu cilvēku, labāk mest plinti krūmos un mēģināt izcelties ministru kabinetā, ja viņš spējīgs pacelties līdz tam — atkārtoju — pacelties līdz tam,— jo nevar būt runas par dižmanīgu nolaišanos līdz viņiem ar izsaucienu: «Me voici! mes enfants!»— te nu es esmu —, lai nu daudzi domā ko domādami.

Atzīšos, ka manas pirmās izjūtas, tiklīdz es paliku pilnīgi viens savā viesnīcas istabā, ne tuvu nebija tik patīkamas, kā biju iztēlojies. Skumīgi aizvilkos savā apputējušajā melnajā kamzolī pie loga un, palūkojies ārā, ieraudzīju, ka visi — lieli un mazi, ietērpušies dzeltenā, zilā un zaļā — joņo pēc spēļu apļa.— Vecie ar salauztiem šķēpiem un bruņucepurēs, kam nokrituši sejas aizsegi, jaunie — spožās bruņās, kas laistījās kā zelts, izrotājušies ar krāšņākajām austrumzemju spalvām,— visi — visi metās tam virsū ar piķiem kā jūsmīgi bruņinieki sendienu turnīros, dzīdamies pēc slavas un mīlestības.

—    Ak vai, nabaga Jorik!— iesaucos,— ko tu šeit meklē? Pēc pirmā šo spīguļojošo žvadzekļu uzbrukuma tu tiksi samalts miltos;— pameklē — pameklē kādu līkumainu sānieliņu ar aizsprostu galā, pa kuru nekad nav ripojuši pasta rati vai kur nekad nav iespīdējusi lāpa,— tur tu varēsi veldzēt dvēseli jaukā sarunā ar kādas bārddziņa sievas vieglprātīgo kalponi un iekļūt viņu aprindās!—

—   Lai es izputu, ja to daru!— iesaucos, izvilkdams vēstuli, kuru man vajadzēja nodot R*** kundzei.— Apmeklēšu šo lēdiju, to es darīšu pirmām kārtām. Tāpēc uzsaucu Laflēram, lai nekavējoties iet un uzmeklē man bārddzini,— bet pēc tam iztīra manu kamzoli.

PARŪKA PARlZE

Kad bārddzinis ieradās, viņš kategoriski atteicās piedurt pirkstu manai parūkai: vai nu meistarības viņam bija par daudz, vai par maz; man atlika vienīgi ņemt gatavu parūku, kuru viņš pats ieteica.

JJJ

— Taču baidos, mans draugs,— iebildu,— ka šīs sprogas izjuks.— Mērcējiet kaut okeānā,— viņš atbildēja,— sprogas neizjuks.—

Ar kādiem grandioziem mērogiem šajā pilsētā mēro ikvienu lietu!— nodomāju.— Ar vislielāko galvas lauzīšanu angļu pūderēto parūku meistars neizdomātu spēcīgāku izteicienu kā «iemērkt ūdens spainī».— Kāda starpība!— kā laiks pret mūžību.

Atzīšos, ka ienīstu sausus priekšstatus, tāpat kā ienīstu tizlo domāšanu, kas tos rada; un parasti dabas grandiozie veidojumi atstāj uz mani tik. spēcīgu iespaidu, ka, runājot par sevi, ja vien varētu, es nekad mūžā salīdzinājumam neizvēlētos neko mazāku par, teiksim, kalnu. Vienīgais iespējamais iebildums pret franču pārspīlējumiem šajā gadījumā ir tas — šis varenums meklējams vairāk vārdos, bet mazāk — darbos. Nav šaubu, ka okeāns domās saistās ar priekšstatu par bezgalīgu plašumu; bet, tā kā Parīze atrodas tik tālu no jūras, bija maz ticams, ka dzīšos simts jūdzes pasta ratos, lai pārbaudītu šo vārdu patiesīgumu,— Parīzes bārddzinis tā nemaz nebija domājis.—

Ūdens spainis salīdzinājumā ar bezdibenīgo dzijumu nenoliedzami ir nožēlojama metafora,— bet jāatzīst — tam ir viena priekšrocība — spainis stāv blakusistabā un sprogojuma izturību var pārbaudīt tajā, neuzņemoties liekas pūles, vienā mirklī.

Runājot pēc labākās sirdapziņas un vēsākā prātā apsverot šos vārdus, franču izteiciens vairāk deklarē nekā funkcionē.

Man šķiet, ka šajos muļķīgajos minutiae [73] var saskatīt noteiktākas un asākas nacionālā rakstura iezīmes nekā vissvarīgākajās vaistslietās, kad visu nāciju ievērojami darboņi runā un izturas tik vienādi, ka es nedotu ne deviņus pensus ne par vienu no viņiem.

Tik ilgi atrados bārddziņa rokās, ka bija pārāk vēls, lai vēl tovakar uzdrīkstētos ierasties pie R*** kundzes ar vēstuli; bet, ja cilvēks nu reiz ir nevainojami saposts iziešanai ārpus mājas, ar prāta iebildēm viņš maz rēķinās, tāpēc, pierakstījis Hotel de Modene, kurā biju apmeties, nosaukumu, devos prom, nenospraudis noteiktu mērķi, uz kurieni iet.— Izdomāšu pa ceļam,— nospriedu.

PULSS PARlZE

Esiet slavēti jūs, mazie, jaukie, ikdienišķie laipnības pierādījumi, jo jūs darāt līdzenas dzīves takas! Līdzīgi grācijai un daiļumam, kas no pirmā acu uzmetiena modina ilgas pēc mīlestības, tie esat jūs, kas atverat durvis uz to un ļaujat svešiniekam ienākt.

—   Lūdzu, kundze,— es teicu,— esiet tik laipna un pasakiet, pa kuru ielu man jānogriežas, lai nonāktu pie Opera

Comique [74] . ar lielāko prieku, mesjē,— viņa atbildēja,

nolikdama sāņus rokdarbu.

Pa ceļam biju ielūkojies pusducī veikaliņu, meklēdams seju, kuru, pēc izskata spriežot, neaptumšos nepatika par traucējumu, līdz beidzot šīs sievietes vaigs man iepatikās, un es ienācu.

Viņa tamborēja aproces, sēdēdama uz zema krēsla veikaliņa viņā galā, pretī durvīm.—

—   Trиs volentieres — ar lielāko prieku,— viņa atkārtoja, nolikdama rokdarbu uz blakus krēsla un pieceldamās no zemā soliņa, uz kura bija sēdējusi, tik mundri un priecīgi, ka pat tad, ja es iztērētu viņas veikaliņā piecdesmit luidoru, vienalga es teiktu: «Šī sieviete ir jauka.»

—   Jums jānogriežas, mesjē,— viņa skaidroja, nākdama man blakus līdz veikala durvīm un parādīdama ielas lejgalā sānieliņu, līdz kurai man jāiet,— vispirms jums jānogriežas pa kreisi — mais prenez guarde [75] — tur ir divas šķērsielas, tātad, esiet tik laipns, iegriezieties otrajā — tad ejiet kādu gabaliņu tālāk, un jūs ieraudzīsiet baznīcu, bet, kad būsiet pagājis tai garām, papūlieties tūlīt nogriezties pa labi, un jūs nonāksiet pie pont neuf***, kurš jums jāpāriet,— bet tur jau ikviens ar prieku jurns parādīs.—

Trīs reizes viņa man atkārtoja savus norādījumus — trešo reizi tikpat labsirdīgā iecietībā kā pirmo reizi, un, ja balss tonim un izturēšanās veidam ir kāda nozīme, kas nav noliedzams, ja vien sirdis nav kurlas pret tiem,— viņa šķita no tiesas norūpējusies, lai es neapmaldos.

Negribu pieļaut domu, ka šīs sievietes skaistumam — kaut gan, manuprāt, viņa bija visdaiļākā grizete, kādu man jebkad

gadījies redzēt,— bija kāds sakars ar iespaidu, kādu uz mani atstāja viņas laipnība; atceros vienīgi to, ka, apgalvojot, cik ļoti esmu viņai pateicīgs, pārāk cieši raudzījos viņai acīs un ka atkārtoju pateicības vārdus tikpat reižu, cik viņa bija atkārtojusi savus norādījumus.

Nebiju aizgājis vēl ne desmit soļu no veikaliņa durvīm, kad aptvēru, ka esmu aizmirsis visu, ko viņa teikusi, līdz pēdējam vārdam,— tādēļ atskatījos un, ieraudzījis viņu stāvam veikaliņa durvis, it kā lai pārliecinātos, vai eju pareizā virzienā,— atgriezos pajautāt, vai man vispirms jānogriežas pa labi vai pa kreisi,— jo man tas bija pilnīgi piemirsies,— Vai tas var būt!—

viņa izsaucās iesmiedamās» Ļoti var būt,— atbildēju,— ja

vīrietis vairāk domā par sievieti, nevis par viņas labajiem padomiem.

Tā kā teiktais bija skaidra patiesība,— viņa to uzņēma tā, kā ikviena sieviete uzņem neapstrīdamu patiesību,— ar vieglu reveransu.

—   Attendez [76] — viņa sacīja, uzlikdama plaukstu man uz rokas, lai neļautu aiziet, kamēr pati, izsaukusi zēnu no veikala dibsntelpas, lika viņam sagatavot sainīti ar cimdiem.— Es nupat dzīros sūtīt zēnu,— viņa sacīja,— ar sainīti uz to kvartālu, un, ja jūs būtu tīk laipns un ienāktu, sainītis tiks sagatavots vienā mirklī, un zēns jūs pavadīs līdz vietai, kur gribat nokļūt,— Gāju viņai blakus uz veikaliņa attālāko galu un, it kā grasīdamies apsēsties, paņēmu rokās aproci, kuru viņa bija nolikusi uz krēsla; tiklīdz sieviete nosēdās uz mazā soliņa, es bez kavēšanās novietojos viņai līdzās.

—    Pēc brīža viņš būs gatavs gājējs, mesjē,— viņa sacīja.— Bet man,— es atbildēju,— šajā brīdī ir liela vēlēšanās pateikt jums kaut ko ļoti patīkamu par jūsu laipno izpalīdzību. Reizumis ikviens ir spējīgs izdarīt kaut ko labu, bet, ja pakalpojumi seko cits citam, tas liecina, ka izpalīdzība ir šā cilvēka rakstura iezīme, un, protams,— es piebildu,— ja asinis, kas ieplūst locekļos (pieskāros viņas delnas locītavai), ir tās pašas, kas nāk no sirds, esmu pārliecināts, ka jums noteikti ir viens no labākajiem pulsiem, kāds jebkad sievietei bijis»— Paraugiet,— viņa sacīja, pastiepdama roku. Tad, nolicis cepuri, ar vienu roku satvēru viņas pirkstus, bet otras rokas abus lielos pirkstus uzliku uz artērijas —

—   Diez ko būtu atdevis, mans dārgais Judžīnij, lai tu tobrīd būtu gājis garām un redzējis mani tvīkstošu sēžam melnajā

kamzolī un skaitām pulsa sitienus cita pēc cita tik dziļā bijībā, it kā es sekotu draudīgiem drudža uzplūdiem un atplūdiem.— Kā tu būtu zobojies un moralizējis par manu jauno nodarbošanos! Un tev būtu gan par ko zoboties un moralizēt.— Tici man, dārgais Judžīnij,— es būtu atbildējis,— pasaulē ir sliktākas nodarbošanās par sievietes pulsa taustīšanu.— Bet grizetes pulsa!— tu būtu iebildis,— turklāt vēl atvērtā veikaliņā! Jorik

—   Vēl jo labāk!— ja mani nolūki ir godīgi, Judžīnij, es nebēdāju, kaut visa pasaule skatītos, ka es to taustu.

VĪRS PARĪZE

Biju saskaitījis divdesmit pulsa sitienus un strauji tuvojos četrdesmitajam, kad viņas vīrs, piepeši iznākdams no dibenistabas, mazliet sajauca skaitīšanu.— Tas esot tikai viņas vīrs,

sieviete paskaidroja.— Tāpēc atsāku skaitīšanu. Mesjē ir

tik labs,— viņa sacīja, kad vīrs gāja mums garām,— ka apgrūtina sevi ar mana pulsa skaitīšanu.— Vīrs noņēma cepuri un, paklanījies pret mani, apgalvoja, ka es parādot viņam pārāk lielu godu,— to pateicis, viņš uzlika cepuri un izgāja.

—   Augstais Dievs!— nodomāju, viņam aizejot,— un tāds cilvēks var būt šīs sievietes vīrs?

Lai neskaišas tie nedaudzie, kuri saprot mana izsauciena varbūtējo iemeslu, ja es to izskaidroju tiem, kuri nesaprot.

Londonas veikalnieks un veikalnieka sieva šķiet viena miesa un viena dvēsele — ar atsevišķiem prāta vai ķermeņa iedzimtiem dotumiem dažreiz izceļas viens, dažreiz otrs, taču visumā viņi ir viens otra vērti un dzīvo tik ciešā saskaņā, kā tas vīram un sievai pieklājas.

Parīzē diez vai atradīsies otras divas tik atšķirīgas cilvēku šķiras, jo, tā kā likumdevēja un izpildvara veikalā nebalstās uz vīru, viņš reti tur parādās;— kādā tumšā un drūmā dibenistabā viņš bezdarbīgi kvern no rupju diegu galiem aditā naktsmicē, būdams tas pats Dabas neaptēstais dēls, kādu Daba viņu radījusi.

Tā kā tauta, kuras monarhija vienīgā pakļauta salique [77] likumam, aiz gudrības atdevusi tirdzniecību līdz ar daudzām citām nozarēm pilnīgi sieviešu ziņā,— tad, no rīta līdz vaka-

rain nepārtraukti diņģēdamās ar visu kārtu un sabiedriskā stāvokļa pircējiem, viņas, gluži kā raupji oļi, kas ilgi kratīti maisiņā, miermīlīgās sadursmēs noberzējušas savus grumbuļus un asumus un kļuvušas ne vien apaļas un gludenas, bet dažas no viņām turklāt vēl ieguvušas briljantam raksturīgu mirdzumu,— kamēr mesjē le Mari [78] nav necik smalkāks par

bruģakmerii zem jūsu kājām

Patiesi — patiesi, cilvēk! Nav labi, ka tu sēdi vientulībā,— tu esi radīts domu apmaiņai un draudzīgai saskarsmei ar līdzcilvēkiem; un uz dabas doto spēju izkopšanu, kas rodas no šim attieksmēm, es atsaucos kā uz sacītā pierādījumu.

— Nu, kā tas sit, mesjē?— viņa jautāja.— Ar tādu labestīgu viegluma,— atbildēju, mierīgi raudzīdamies viņai acīs,— kādu cerēju saklausīt.— Viņa grasījās man savukārt atbildēt ar kādu laipnību,— bet veikalā ienāca zēns, nesdams cimdus,— A propos [79] ,— es sacīju,— man pašam vajag divus pārus,

CIMDI PARĪZE

Kad to pateicu, skaistā grizete piecēlās un, aizgājusi aiz letes, pasniedzās pēc sainīša un attina to; piestājos šaipus letei viņai iepretī: visi cimdi bija pārāk lieli. Skaistā grizete piemērīja tos vienu pēc otra pie manas delnas.— Cimdu lielums no tā nemainījās»— Viņa palūdza, lai uzvelku vienu pāri, pēc izskata vismazāko. Viņa turēja cimdu atplestu — mana roka acumirklī ieslīdēja tajā.— Nederēs,— teicu, papurinādams galvu.— Nederēs gan,— viņa piekrita, arī papurinādama galvu»

Ir tādi daudznozīmīgi, naivi viltīgi acu skatieni,— kuros iegriba, apdomība, nopietnība un šķelmība tā sajaukušās, ka visas Bābeles valodas, ja tajās visās reizē sāktu runāt, nespētu atrast īsto vārdu to apzīmēšanai,— skatieni tiek raidīti un uztverti tik zibenīgā ātrumā, ka jūs tik tikko aptverat, kura puse sākusi pirmā. Atstāju šā vārda meklēšanu ļaudīm ar veiklu valodu, lai viņi apraksta lappusēm papīra par šo tēmu,— pašlaik pietiks, ja vēlreiz atkārtošu,— cimdi nederēja ne lūdzami; tā nu, rokas sakrustojuši, atspiedāmies pret leti —

tā bija šaura, un starp mums atradās vieta vienīgi sainītim ar cimdiem»

Skaistā grizete pa brīdim uzmeta skatienu cimdiem, tad ieslīpi pavērās logā, tad — uz cimdiem, tad — atkal uz mani, Nejutu vēlēšanos pārtraukt klusumu,— tādēļ sekoju viņas piemēram: paskatījos uz cimdiem, tad uz logu, tad uz cimdiem un tad uz viņu,— un tā joprojām pamīšus secībā»

Jutu, ka krietni zaudēju katrā uzbrukumā,— viņai bija vērīgas tumšas acis, kas starp divārn garu un zīžainu skropstu rindām raidīja tik caururbjošus skatienus, ka ielūkojās manī tieši līdz sirdij un īkstīm.— Varbūt tas izklausās dīvaini, bet man patiešām bija sajūta, ka viņa to dara»

— A'ga viena,— sacīju, paņemdams divus no tiem cimdu pāriem, kas atradās man tuvāk, un iebāzdams kabatā.

Nojautu, ka skaistā grizete nebija uzprasījusi nevienu Jivru virs cenas — Vēlējos, kaut viņa būtu uzprasījusi kādu lieku livru, un lauzīju galvu, kā to panākt — Vai jūs domājat, manu dārgo ser,— viņa jautāja, pārprazdama manu samulsumu,— ka es būtu spējīga uzprasīt kaut vienu lieku sū svešiniekam — turklāt tādam svešiniekam, kurš drīzāk aiz laipnības nekā aiz nepieciešamības iegādāties cimdus ir pagodinājis mani, uzticēdamies man?— M'en croyez capable? [80] Zvēru, ka tā nedomāju!— iesaucos»— Un, ja jūs arī būtu to darījusi, jūs būtu mani vienīgi iepriecinājusi»— Tad, noskaitījis naudu viņai saujā un palocījies dziļāk, nekā pieņemts paklanīties veikalnieka sievai, gāju laukā, un izsūtāmais zēns ar sainīti sekoja man.

ZĪMJU VALODA PARĪZE

Ložā, kurā mani ieveda, sēdēja vienīgi kāds laipns vecs franču virsnieks» Man mīļi šādi īpatņi ne vien tādēļ, ka cienu cilvēkus, kuru izturēšanos darījusi cildenāku profesija, kas sliktos vērš vēl ļaunākus, bet arī tāpēc, ka reiz — jo viņa vairs nav — es tādu pazinu —..» Un kāpēc gan lai es nepaglābtu vienu lappusi no zaimiem, ierakstīdams tajā šā cilvēka vārdu un pavēstīdams pasaulei, ka tas bija kapteinis Tobiass Šendijs, visjaukākais no manas draudzes locekļiem un draugiem, kura

rr llestību uz savu tuvāko visus šos ilgos gadus pēc viņa nāves nespēju atcerēties bez asarām acīs. Viņa dēļ jūtu sevišķu patiku pret it visiem veterāniem; un tā es pārkāpu divām aizmugurējām solu rindām un apsēdos viņam blakus»

Vecais virsnieks, uzlicis milzīgas acenes, uzmanīgi lasīja plānu brošūriņu — tas varēja būt operas librets» Tiklīdz apsēdos, viņš noņēma acenes un, ielicis tās šagrēnādas maciņā, iebāza kopā ar brošūriņā kabatā, Pa pusei piecēlos un paklanījos viņam.

Pārtulkojot šo rīcību jebkurā civilizētās pasaules valodā,— tā izteiks sekojošo:

«Kāds nabaga svešinieks ienācis ložā — šķiet, ka viņš nevienu nepazīst un droši vieri nekad arī neiepazīs, kaut nodzīvotu Parīzē septiņus gadus, ja neviens, kam viņš tuvojas, nenoņems brilles no deguna:— tas nozīmē aizcirst viņam degungalā durvis uz draudzīgu sarunu pavisam ciet — un izturēties pret viņu sliktāk kā pret vācieti.»

Tikpat labi franču virsnieks būtu varējis izteikt to skaļi; un, ja viņš būtu to darījis, arī es savukārt pārtulkotu savu paklanīšanos franču valodā un teiktu, ka «mani aizkustina viņa laipnā uzmanība un es tūkstoškārt pateicos viņam par to».

Nav otra noslēpuma, kas tā sekmētu tuvināšanos kā šīs stenogrāfijas apgūšana un prasme ātri pārtulkot vienkāršos vārdos skatienu un locekļu dažādos pavērsienus ar visiem to žestiem un izteiksmi, Kas attiecas uz mani, tad, ilgus gadus pieradis tā rīkoties, daru to tik automātiski, ka, staigājot pa Londonas ielām, tulkoju visu ceļu un ne reizi vien esmu stāvējis aiz lokā sastājušos ļaužu mugurām, kad netiek izrunāti ne trīs vārdi, un aizgājis, nesdams līdzi divdemit dažādu dialogu, kurus būtu varējis uzrakstīt vārds vārdā un apzvērēt to patiesīgumu»

Kādu vakaru Milānā devos uz Martīni koncertu un patlaban gāju iekšā pa zāles durvīm, kad no turienes diezgan ātrā gaitā nāca ārā marķīze di F***—viņa bija gandrīz uzskrējusi man virsū, pirms viņu pamanīju, tāpēc atlēcu sāņus, lai palaistu marķīzi garām,— Arī viņa bija atlēkusi sāņus un turklāt uz to pašu pusi, tāpēc sasitāmies ar pierēm kopā;— viņa uz karstām pēdām metās uz otru pusi, lai tiktu ārā,— man nepaveicās tāpat kā pirmīt viņai, jo biju pārmeties uz to pusi un atkal aizsprostoju izeju.— Mēs abi metāmies uz otru pusi un tad atkal atpakaļ — un tā bez gala — tas bija smieklīgi; mēs abi briesmīgi sarkām; tad beidzot es izdarīju to, ko man būtu vajadzējis izdarīt jau pašā sākumā,— apstājos kā zemē

iemiets, un marķīzes nedienas beidzās. Man nebija spēka ieiet zālē, pirms nebiju sniedzis viņai vismaz to gandarījumu, ka uzkavējos pie durvīm un ar skatienu pavadu marķīzi līdz gaiteņa galam.— Viņa divreiz atskatījās un gāja mazliet sāniski, it kā vēlēdamās palaist garām kādu, kas dodas pa kāpnēm augšup.— Nē,— es teicu,— šāds tulkojums nekur neder; marķīze pelnījusi, ka atvainojos, cik labi prazdams, un izdevība man dota, lai es varētu to izdarīt. Tāpēc skrēju un izlūdzos piedošanu par viņai sagādātajām neērtībām, apgalvodams, ka mans nodoms bijis atbrīvot viņai ceļu. Viņa atbildēja, ka viņas izturēšanos pret mani vadījis tas pats nodoms,— tāpēc pateicāmies viens otram. Marķīze stāvēja kāpņu augšgalā, un, nemanīdams tuvumā nevienu sulaini, lūdzu atļauju pavadīt viņu līdz karietei,— Tā nu mēs kāpām lejup, apstādamies uz katra trešā pakāpiena, lai parunātu par koncertu un piedzīvoto starpgadījumu.— Goda vārds, kundze,— sacīju, kad biju palīdzējis viņai iekāpt,— sešas reizes nopūlējos palaist jūs

ārā, Un es sešas reizes nopūlējos ielaist jūs iekšā,— viņa

atbildēja.— No sirds vēlos, kaut jūs to darītu septīto reizi,— ieminējos.— Ar lielāko prieku,— viņa atsaucās, atbrīvodama vietu sev līdzās.— Dzīve ir pārāk īsa, lai ilgi noņemtos ar tās formalitātēm,— tāpēc, ne mirkli nevilcinājies, sēdos karietē, un marķīze aizveda mani pie sevis.— Bet, kāds bija koncerts, svētā Cecīlija, kura, manuprāt, to noklausījās, zina labāk par mani.

Piebildīšu vienīgi, ka tuvība, kas radās no šīs žestu tulkošanas, sagādāja man vairāk prieka nekā jebkurš no sakariem, kurus man bija tas gods nodibināt Itālijā.

PUNDURIS PARĪZE

Nekad mūžā ne no viena man nebija gadījies dzirdēt šo piezīmi, to izmeta tikai viens vienīgs cilvēks, bet, kurš tas bija, varbūt noskaidrosies šajā nodaļā; tā kā jutos diezgan brīvs no aizspriedumiem, tad jādomā, ka pārsteigumam, kas mani samulsināja brīdī, kad pārlaidu skatienu parteram, bija iemesls — tas bija neizskaidrojams dabas untums, kas bija radījis milzum daudz punduru.— Bez šaubām, laiku pa laikam viņa uzjautrinās gandrīz ikvienā pasaules malā, bet Parīzē

viņas izpriecām nav gala.— Šķiet, ka dieviete ir tikpat līksma, cik gudra.

Tā kā atstāju Opera comique, aiznesdams līdzi šo atziņu, mēroju ar to ikvienu, ko ieraudzīju ejam pa ielu.— Skumīga nodarbība! It īpaši, kad augums bija niecīgs — se^a ārkārtīgi melnīgsnēja — acis šaudīgas — deguns garš — zods izbīdīts,— redzēt tik daudzus nožēlojamos, kas nelaimīgas nejaušības dēļ izgrūsti no sev līdzīgu radījumu kategorijas tādā, kas gandrīz robežojas ar citu, kurā — man sāpīgi to sacīt — katrs trešais cilvēks — pigmejs!—dažiem no tiem — rahītiska gilva un kupris mugurā, citiem — līkas kājas,— trešiem augšanu apturējusi Daba sestajā vai septītajā mūža gadā,— ceturtais veidots nevainojami un dabiskā izskatā kā pundurābelītes, bet tam toties, atbilstoši sava organisma sākotnējiem iedīgļiem un ķermeņa uzbūvei, nav paredzēts augt lielākam.

Ceļotājs — mediķis teiktu, ka tur vainojama nepareiza tīstīšana,— žultainais —, ka gaisa trūkums,— bet zinātkārais ceļotājs, lai pārbaudītu savu teoriju, mērītu viņu māju augstumu,— ielu šaurumu un skaitītu, cik nedaudzu kvadrātpēdu platībā sestajā un septītajā stāvā kopā ēd un guļ tāds daudzums pilsoņu; bet atceros, ka misters Šendijs vecākais, kas par visu sprieda savādāk nekā pārējie cilvēki, kādu vakaru, runādams par šīm lietām, apgalvoja, ka bērnus, tāpat kā pārējos dzīvniekus, varot izaudzēt, cik lielus vien gribot, ja vien viņi pareizi nākot pasaulē, bet nelaime tā, ka parīzieši dzīvojot tādā saspiestībā, ka viņiem, vārda tiešā nozīmē, neesot vietas, kur bērnus radīt.— Es nesaku, ka tas nozīmē kaut ko radīt,— viņš sacīja,— tas nozīmē neradīt neko.— Vēl vairāk,— viņš turpināja, iekaisdams strīdā,— tas ir vēl ļaunāk kā neradīt neko, ja viss, ko jūs iegūstat pēc divdesmit vai divdesmit piecu gadu visrūpīgākās kopšanas un vissātīgākās barošanas, ir cilvēciņš, kas neizaug ne tik garš, cik mana kāja. Tā kā misters Šendijs bija ārkārtīgi maza auguma, pie teiktā neko nevarēja piebilst.

Ņemot vērā, ka šis nav filozofiskas dabas sacerējums, necenšos dziļāk izskaidrot šo parādību, bet apmierinos ar to, ka šis novērojums ir pareizs, to apliecina ikviena Parīzes ieliņa un sānieliņa. Reiz es gāju lejup pa ielu, kas ved no Karuzelas uz Palērojalu, un, ieraudzījis kadu puisēnu izmisīgi mīņājamies pie notekgrāvja, kas plūda pa ielas vidu, paņēmu viņu pie rokas un palīdzēju tikt pāri. Kad pēc tam pacēlu augšup zēna galvu, lai ielūkotos sejā, atklāju, ka viņam ir gadu četrdes-

mit.— Nekas,— teicu,— kāda lāga dvēsele izdarīs man tādu pašu pakalpojumu, kad man būs deviņdesmit gadu,

Manī ir kāda nenosakāma iekšēja pārliecība, kas mudina just līdzi šiem manas sugas nīkuļiem, kuriem nav nedz auguma, nedz spēka izsisties dzīvē uz augšu.— Nespēju noskatīties, ja kādu no viņiem pazemo; bet nebiju vēl lāgā apsēdies blakus vecajam franču virsniekam, kad iekvēlojos sašutumā, redzot, ka tieši tas notiek pie ložas, kurā sēdējām,

Starp orķestra vietām un pirmo sānu ložu atstāts laukumiņš, kurā, ja teātris pārpildīts, patvērumu rod liels skaits visu sabiedrības šķiru skatītāji. Kaut gan jūs stāvat it kā parterī, jūs maksājat tikpat, cik par orķestra vietu. Kāds nabaga bezpalīdzīgs radījums no tiem, par kuriem stāstu, kaut kādā veidā atradās iespiests šajā nelaimīgajā vietā:— vakars bija tveicīgs, un viņam visapkārt stāvēja divarpus pēdu garāki radījumi par viņu. Iežņaugts no visām pusēm, punduris neizsakāmi cie?a, taču visvairāk viņu apgrūtināja kāds augumā padevies drukns vācietis, turpat septiņas pēdas garš, kas stāvēja viņam priekšā un liedza iespēju redzēt kā skatuvi, tā ari aktierus. Nabaga punduris pūlējās cik spēdams kaut ar vienu aci paraudzīties, kas notiek uz skatuves, meklēdams kādu nieka spraudziņu starp vācieša roku un ķermeni, vispirms izmēģinādamies no vienas puses, tad no otras; bet vācietis stāvēja kā mūris, izskatīdamies tik nepieejams, cik vien iespējams;— punduris tikpat labi būtu varējis stāvēt Parīzē visdziļākās ar vindu smeļamās akas dibenā, tāpēc viņš pieklājīgi pieskārās vācieša piedurknei un pažēlojās par savu nelaimi.— Vācietis atskatījās, palūkojās uz viņu no augšas kā Goliāts uz Dāvidu — un cietsirdīgā vienaldzībā nostājās iepriekšējā stāvoklī.

Tieši tajā brīdī ņēmu šķipsniņu tabakas no sava drauga mūka mazās raga tabakdozītes.— Bet tava maigā un cēlā dvēsele, manu dārgo mūk, kurā tik harmoniski savijušās spējas ciest un atvieglot ciešanas,— cik labvēlīgā līdzjūtībā tā būtu uzklausījusi šā nelaimīgā žēlabas!

Vecais franču virsnieks, redzēdams, ka savas retoriskās runas laikā aizkustinājumā paceļu acis, atļāvās pajautāt, kādēļ tā daru;— pāris vārdos izstāstīju, kas noticis, un piebildu, cik tas necilvēcīgi.

Pa to laiku punduris bija novests līdz izmisumam un pirmajos dusmu uzplūdos, kas parasti ir neapdomāti, draudējis vācietim, ka nogriezīs viņa garo peļasti ar nazi.— Vācietis neizsakāmā mierā atskatījās un teica, lai griežot vesels, j<? vien varot aizsniegt.

Pārestība, kuru vēl skaudrāku vērtis aizvainojums, lai ari pret ko tā vērstos, liek ikvienam līdzjūtīgam cilvēkam iejaukties: biju gatavs izlēkt no ložas, lai atmaksātu par to.— Vecais franču virsnieks visu nokārtoja daudz mierīgāk, jo, mazliet pārliecies ložas malai, viņš pamāja sargkareivim un tajā pašā laikā norādīja ar pirkstu uz sastrēgumu pūlī — sargkareivis ar grūtībām izlauzās līdz turienei.— Pundurim žēloties nenācās — pāridarījums bija acīmredzams; tāpēc, nekavējoties pastūmis ar musketi vācieti aizmugurē,— sargkareivis paņēma nabaga pinduri pie rokas un nostādīja viņam priekšā.— Cēla rīcība!— iesaucos, sasizdams rokas.— Un tomēr,— iebilda vecais virsnieks,— Anglijā jās neko tādu nepieļautu.

—   Anglijā, dārgo ser,— atbildēju,— mēs visi sēžam ērti.

Ja mani būtu tirdījušas iekšējas nesaskaņas, vecais franču

virsnieks būtu tās izlīdzinājis,— sacīdams, ka mana atbilde esot bon mot;— un, tā kā bon mot [81] parīzē ir allaž kaut kādā vērtē, viņš piedāvāja man šķipsniņu tabakas.

ROZE PARĪZE

Tagad bija mana reize jautāt vecajam franču virsniekam: «Kas noticis?»—jo starpsauciens: «Haussez les mains, Monsieur Abbē! [82] », kas atbalsojās no desmit dažādām vietām parterā, bija man tikpat neizprotams, kā viņam mana retoriskā uzruna mūkam.

Viņš paskaidroja man, ka starpsauciens domāts kādam nabaga abatam vienā no augšējām ložām, kurš, viņaprāt, paslepen aizlīdis aiz divām grizetēm, lai noklausītos operu, un ka zālē sēdošie,pamanījuši abatu, pieprasa, lai viņš izrādes laikā turētu paceltas abas rokas.— Kā gan var ienākt prātā,— brīnījos,— ka garīdznieks taustīsies gar grizetes kabatām?— Vecais franču virsnieks pasmaidīja un, iečukstēdams man ausī, sniedza atskārsmi zināšanās, par kurām man nebija ne jausmas.

—   Augstais Dievs!— izsaucos, pārsteigumā nobālis,— vai iespējams, ka tik izsmalcināti jūtīga tauta varētu tajā pašā

laikā būt tik neķītra un tik maz līdzināties sev?— Quelle grossокrtй! [83] — piebildu.

Franču virsnieks pastāstīja man, ka tas esot pret baznīcu vērsts rupjš sarkasms, kas pirmo reizi atskanējis teātrī aptuveni tajā laikā, kad izrādīts Moljēra «Tartifs»,— bet, līdzīgi pārējām barbariskas uzvedības paliekām, pamazām izzūdot.— Katrai tautai,— viņš turpināja,— piemīt savs smalkums un sava grossiкrtй, kurās tā pamīšus te pārspēj citas tautas, te atpaliek no tām,— viņš esot bijis daudzās zemēs, bet nekad tādā, kurā nebūtu atradis dažas izsmalcinātības iezīmes, kādas citām tautām, šķiet, trūkst. Le POUR, et le CONTRE se trouent en chaque nation [84] ; labais un sliktais,— viņš teica,— it visur atrodas līdzsvarā; un vienīgi apziņa, ka tā tas patiešām ir, spēj atbrīvot vienu pusi cilvēces no aizspriedumiem, ko tā jūt pret otru pusi.— Ceļošanai piemīt tas labums, runājot par iespaidu, ko tā atstāj uz scavoir vivre [85] , ka rodoties iespēja milzu apmēros vērot gan cilvēkus, gan paražas; tā mācot mums savstarpēju iecietību, bet savstarpēja iecietība, viņš nobeidza, paklanīdamies pret mani, mācot mums savstarpēju mīlestību.

Vecais franču virsnieks to pateica tik sirsnīgi un trāpīgi, ka apstiprinājās mans pirmais labvēlīgais iespaids par viņu. Man šķita, ka mīlu šo cilvēku, taču, liekas, ka biju kļūdījies, izvēloties šo jūtu objektu:— tās bija manis paša domas,— vienīgi ar to atšķirību, ka es nebūtu varējis tās izteikt ne uz pusi tik labi.

Mokoši neērti jūtas gan jātnieks, gan zirgs,— ja tas iet ausīdamies un bez mitas satrūkdamies no ikviena priekšmeta, ko nekad agrāk nav redzējis.— Man šāda indeve piemīt mazāk nekā jebkurai dzīvai radībai, tomēr godīgi atzīstos, ka daudz kas mani sāpīgi aizskāra un ka pirmo mēnesi es sarku par daudziem vārdiem,— kurus pēc tam uzskatīju par nenozīmīgiem un gluži nevainīgiem.

De Rambuijē kundze pēc aptuveni sešu nedēļu ilgas pazīšanās pagodināja mani, pavizinot savā karietē pāris ljē ārpus pilsētas.— No visām sievietēm de Rambuijē kundzei ir pati piedienīgākā uzvedība; un man nav ne mazākās vēlēšanās sastapt kādu vēl tikumiskāku un sirdsskaidrāku sievieti par viņu.— Atceļā de Rambuijē kundze lūdza, lai pavelku zvana

aukliņu.— Pajautāju, vai viņa kaut ko vēlas.— Rien que pisserj,— atbildēja de Rambuijē kundze,—

Neļaunojies, dižciltīgo ceļotāj, ka de Rambuijē kundze izkāpa č-rāt.— Un jūs, daiļās, noslēpumainās nimfas!— nopiūciet ikviena savu rozi un izkaisiet tās savā ceļā,— jo de Rambuijē kundze nedarīja neko vairāk,— Es palīdzēju de Rambuijē kundzei izkāpt no karietes; un, ja es būtu šķīstās KASTALПJAS [86] priesteris, es nebptu varējis noturēt dievkalpojumu pie viņas avota vēl bijīgākā pielūgsmē.

PIRMĀ SĒJUMA BEIGAS

OTRAIS SĒJUMS

…

ISTABENE PARĪZE

Vecā franču virsnieka atziņas par ceļošanu atsauca man atmiņā Polonija padomus dēlam par tādu pašu tēmu,— un šī atcere uzvedināja uz domām par Hamletu, bet Hamlets — par pārējiem Šekspīra darbiem, tāpēc mājupceļā apstājos Kontī krastmalā, lai nopirktu šā autora kopotus rakstus.

Bukinists apgalvoja, ka viņam neesot neviena paša eksemplāra,— Commentl [87] — iebildu, paņemdams vienu sējumu no kopoto rakstu komplekta, kas atradās uz letes starp mums.— Bukinists sacīja, ka šis grāmatas viņam atsūtītas vienīgi iesiešanai un rīt no rīta tās jāaizgādā atpakaļ uz Versaļu grāfam de

—   Vai tad grāfs de B**** lasa Šekspīru?—pajautāju.— Cest un Esprit fort [88] y — atbildēja bukinists.— Viņam patīk angļu grāmatas, bet vēl jo vairāk, mesjē, viņam godu dara tas,

ka viņam patīk an angļi. Jūs tik laipni to pateicāt,—

sacīju,— ka ar to pilnīgi pietiek, lai anglis justu pienākumu izdot kādus pāris luidorus jūsu veikalā.— Bukinists palocījās un grasījās atbildēt, kad veikalā ienāca jauna, pieklājīga gadus divdesmit veca meitene, kas, spriežot pēc izturēšanās un apģērba, kalpoja par fille de chambre [89] pie kādas tikumīgas augstāko aprindu dāmas, un palūdza «Les Egarments du Coeur et de VEsprit». Bukinists nekavējoties pasniedza viņai grāmatu; istabene izvilka zaļa atlasa maciņu, apvītu ar tādas pašas krāsas lentīti, un, iebāzusi rādītājpirkstu un īkšķi maciņā, izņēma naudu un samaksāja par pirkumu. Tā kā mani nekas vairs veikalā nekavēja, mēs reizē izgājām pa durvīm.

—   Nu ko gan jūs, mīļā, iesāksiet,— jautāju,— ar «Sirds maldu ceļiem», jūs, kas vēl lāgā neapjaušat, ka jums tāda ir? Kamēr mīlestība nav tev likusi to pirmo reizi manīt vai kāds

neuzticīgs ganuzēns nav nodarījis tai gauži, tu nevari būt pārliecināta par to.

—   Le Dieu rrien guardl [90] — iesaucās meitene. —Pamatots lūgums,— atbildēju,— jo, ja tev ir laba sirds, būtu žēl, ka to nozagtu,— tā ir tava niecīgā bagātība, kas piešķir tavam vaigam vairāk daiļuma nekā pērles, ja tu būtu ar tām izrotājusies.

Jaunā meitene klausījās padevīgā uzmanībā, visu laiku aiz lentītes turēdama rokā atlasa maciņu.—Cik tas ir niecīgs,— es sacīju, pieskardamies maciņa pamatnei.— Viņa pastiepa to man tuvāk, —Un tajā ir ļoti maz kas iekšā, mana mīļā,— es turpināju.— Bet, ja vien tu būsi tikpat laba, cik daiļa, Dievs to piepildīs.— Man saujā atradās dažas kronas, ar ko samaksāt par Šekspīra kopotajiem rakstiem; un, tā kā viņa bija pilnīgi palaidusi maciņu vaļā, ieliku tajā vienu kronu un, sasējis lenti pušķītī, atdevu viņai.

Jaunā meitene pakniksēja drīzāk godbijīgi nekā dziļi — tas bija viens no tiem klusas pateicības pilnajiem pietupieniem, kad dvēsele noliecas,— ķermenis vienīgi to izpauž. Ne reizes savā mūžā, uzdāvinādams kādai meitenei kronu, neesmu izjutis ne pusi no tā iepriecinājuma, ko izjutu tobrīd.

—    Mans padoms, mīļā, nebūtu ne graša vērts,— es sacīju,— ja nebūtu piemetis klāt šo kronu; bet tagad, ikreiz kad to ieraudzīsi, tu atcerēsies padomu,— tad nu, mana mīļā, neizdod to par lentītēm.

—    Goda vārds, ser,— meitene nopietni atbildēja,— es nespēju…— Tā sacīdama, viņa pēc paraduma, kas iegājies, uz goda vārda noslēdzot nelielas derības, sniedza man roku.— En verite, Monsieur, je meitrai cet argent apart [91] ,— viņa apgalvoja.

Kad starp vīrieti un sievieti tiek noslēgta cēla vienošanās, tā attaisno viņu visintīmākās pastaigas; tāpēc, kaut gan jau metās krēsla, mēs, daudz neprātodami, soļojām pa Kontī krastmalu blakus, jo mūsu ceļš veda uz vienu pusi.

Pirms došanās ceļā viņa vēlreiz pietupās reveransā, bet nebijām vēl ne divdesmit jardu aizgājuši no durvīm, kad viņa, it kā vēl nebūtu gana pateikusies, uz brīdi pagausināja soli, lai vēlreiz pateiktos man.

—   Tā bija niecīga nodeva,— paskaidroju viņai,— kuru nespēju atraut tikumībai, bet es neparko uz pasaules negribētu vilties cilvēkā, kam esmu to pasniedzis;— taču jūsu sejā, mīļā,

es redzu nevainību — un lāsts tam cilvēkam, kas reiz ievilinās to slazdā!

Meiteni, šķiet, kaut kādā veidā bija aizkustinājuši mani vārdi — viņa dziļi nopūtās;— jutu, ka man, nudien, neklājas taujāt pēc iemesla,— tādēļ nebiidu vairs ne vārda, līdz nonācām pie Neveras ielas stūra, kur mums vajadzēja šķirties,

— Bet vai šis ceļš, mana mīļā,— pajautāju,— ved uz Modenas viesnīcu?— Viņa atbildēja, ka vedot,— vēl es varot iet pa Genego ielu, kas esot nākamā,— Tādā gadījumā, mana mīļā,— sacīju,— iešu pa Genego ielu divu apsvērumu dēļ: pirmkārt, sagādāšu prieku sev un, otrkārt, ar savu klātbūtni, ciktāl mūsu ceļš ies līdzās, sargāšu tevi,— Meiteni aizkustināja mana laipnība, un viņa apgalvoja, ka vēlētos, kaut Modenas viesnīca atrastos Senpjēra ielā, Tu tur dzīvo?— pajautāju.— Viņa atbildēja, ka esot R*** kundzes fille de chambre,— Augstais Dievs!— iesaucos,— tā ir tā pati lēdija, kurai esmu atvedis vēstuli no Amjēnas,— Meitene pastāstīja, ka, viņasprāt, R*** kundze gaidot kādu svešzemnieku ar vēstuli un degot nepacietībā viņu ieraudzīt,— tādēļ piekodināju meitenei nodod R*** kundzei manus cieņas apliecinājumus un pateikt, ka visādā ziņā apmeklēšu viņu rīt no rīta.

Kamēr risinājās šī saruna, bijām stāvējuši Neveras ielas stūrī.— Pēc tam uzkavējāmies vēl bridi, lai dotu viņai iespēju novietot «Egarements de Coeur etc,» ērtāk, nekā nesot rokā.— Šis sacerējums bija divos sējumos; tāpēc es paturēju otro, kamēr viņa ielika kabatā pirmo; tad viņa paturēja kabatu vaļā, un es tajā ieliku otro sējumu.

Jauki apzināties, cik smalkiem pavedieniem saistīta mūsu pieķērība.

Mēs no jauna devāmies ceļā, un, sperot trešo soli, meitene ielika roku manā elkonī:— nupat grasījos to piedāvāt,— bet viņa to izdarīja pati tik paļāvīgā vientiesībā, kas liecināja; cik maz viņa domā par to, ka nekad agrāk nav mani redzējusi. Kas attiecas uz mani, jutu tik ciešu pārliecību par mūsu asinsradniecību, ka nespēju atturēties, pa pusei nepagriezies, lai ielūkotos viņai sejā un redzētu, vai nevaru atklāt kādu ģimenei raksturīgu vaibstu,— Biēņasi— es iesaucos,— vai tad mēs visi neesam radinieki?

Kad sasniedzām Genego ielas pagriezienu, apstājos, lai no tiesas atvadītos; meitene no jauna pateicās man par pavadīšanu un viņai parādīto laipnību,— Viņa atvadījās no manis divas reizes,— tikpat daudz reižu es atvadījos no viņas; un mūsu ardievas bija tik sirsnīgas, ka, būtu tās notikušas kādā citā

vietā, neesmu drošs, vai nebūtu apzīmogojis tās ar kristīgās mīlestības skūpstu, siltu un svētu kā apustuļa skūpsts.

Taču, tā kā Parīzē cits citu skūpsta tikai vīrieši,— izdarīju

kaut ko tādu, kas līdzvērtīgs skūpstam

Novēlēju viņai Dieva svētību.

PASE PARĪZE

Kad atgriezos viesnīcā, Laflērs sacīja, ka pēc manis taujājis policijas leitnants,— Parauj velns!— izsaucos,— es zinu, kāpēc.— Ir laiks, ka to uzzina arī lasītājs, tāpēc ka, stāstot par notikumiem tādā secībā, kādā tie risinājās, šo vienu noklusēju; ne tāpēc, ka man tas bija piemirsies, bet, būtu es to pastāstījis toreiz, varētu gadīties, ka tagad tas būtu aizmirsts,— bet pašlaik ir īstā reize atcerēties.

Biju atstājis Londonu tādā steigā, ka man ne reizes nebija ienācis prātā karš, kas risinājās starp mums un Franciju. Tikai kad ierados Duvrā un tālskatī noraudzījos uz pakalniem aiz Buloņas, atcerējos karu un, turpinot domu gaitu, arī tc, ka Francijā nedrīkst rādīties bez pases. Pat aizejot vienīgi līdz ielas galam, izjūtu šausmīgu nepaliku atgriezties mājās tikpat gudram, cik biju, izejot no mājas; bet, tā kā šis brauciens bija mana lielākā piepūle, ko jebkad tiku uzņēmies, lai iegūtu zināšanas, tad vēl jo vairāk nevarēju ciest domu par atgriešanos. Tāpēc, uzzinājis, ka grāfs de**** noīrējis pasta kuģi, lūdzu viņu pieņemt mani savā svītā. Grāfs mazliet pazina mani, tāpēc piekrita gandrīz bez iebildumiem,— vienīgi piemetināja, ka viņa gatavība man pakalpot nevarot sniegties tālāk par Kalē, jo viņam esot jāatgriežas Parīzē caur Briseli; tomēr, ja reiz es būšot ticis tajā pusē, tad, iespējams, netraucēti varēšot nokļūt Parīzē, bet Parīzē man esot jāiegūst draugi un jālūko izgrozīties saviem spēkiem.— Palīdziet man tikai nokļūt līdz Parīzei, grāfa kungs,— es sacīju,— un es lieliski ar visu tikšu galā.— Tā iesēdos kuģī un par šīm lietām vairs nedomāju,

Kad Laflērs man pasacīja, ka policijas leitnants taujājis pēc manis,— acumirklī atmiņā uzpeldēja šie notikumi,— bet, kad Laflērs man visu sīki bija izstāstījis, istabā ienāca viesnīcas saimnieks, lai pavēstītu to pašu, piebilstot, ka galvenokārt taujāts pēc manas pases; savu runu viesnīcas saimnieks noslēdza, izteikdams cerību, ka man tāda esot.— Goda vārds, nav!— atbildēju.

Tikko to paziņoju, viesnīcas saimnieks trīs soļus no manis atkāpās, it kā es būtu sērgas apsēsts,— bet nabaga Laflērs paspēra trīs soļus uz manu pusi ar tādu steigu, ar kādu lāga dvēsele dodas palīgā nelaimē nokļuvušam,— ar to viņš iemantoja manu mīlestību; pēc šīs vienīgās īpašības iepazinu viņa raksturu tik pamatīgi un varēju tik droši uz viņu paļauties, it kā viņš būtu man uzticīgi kalpojis septiņus gadus.

—   Mon seigneur! [92] — izsaucās viesnīcas saimnieks, taču, pēc šī kliedziena atguvies, tūliņ mainīja toni.— Ja mesjē,— viņš sacīja,— nav pases, tad apparament [93] ļoti iespējams, viņam

Parīzē ir draugi, kas var to pagādāt. Tādu draugu man

nav,— vienaldzīgi atbildēju. Tad jūs certes [94] ,— viņš

sacīja,— aizsūtīs uz Bastīliju vai Satlē au moins [95]

Blēņas!— es iesaucos.— Francijas karalis ir labsirdīgs,—

viņš nevienam nedalīs ļaunu.—Cela n'empeche pas [96] ,— viesnīcnieks sacīja,— jūs noteikti aizsūtīs uz Bastīliju rīt no

rīta. Bet es esmu noīrējis istabu pie jums uz mēnesī,—

iebildu,— un neviens Francijas karalis uz pasaules mani nepiespiedīs to atbrīvot kaut dienu agrāk.— Laflērs man iečukstēja ausī, ka neviens nespējot pretoties Farncijas karalim.

—   Par di!— iesaucās viesnīcas saimnieks.— Ces Messieurs Anglais sont des gens trиs extraordinaires******,— gan pateicis, gan apzvērējis to, viņš izgāja no istabas.

PASE PARĪZES VIESNĪCA

Man pietrūka drosmes sarūgtināt Laflēru, izrādot bažas' par savām nepatikšanām, tāpēc arī biju izteicies par tām tik bezrūpīgi un, lai pierādītu, cik maz bēdājos par tām, pilnīgi pārstāju runāt par šo tematu; bet vakariņu laikā, kad Laflērs mani apkalpoja, triecu ar viņu priecīgāk nekā parasti par Parīzi un Opera comique.— Laflērs pats tur bija staigājis un sekojis man pa ielām līdz bukinista veikaliņam; taču redzē-

dams, ka iznāku kopā ar jauniņo fille de chambre un mēs abi ejam pa Kontī krastmalu, Laflērs uzskatījis, ka tālāk sekot man kaut soli nav nekādas vajadzības,— tāpēc, visu apsverot, izvēlējies īsāku ceļu — un nokļuvis viesnīcā īstā laikā, lai uzzinātu par policijas ievadīto izmeklēšanu sakarā ar manu ierašanos.

Taču, tikko goda vīrs bija noridājis galdu un nogājis lejā vakariņot, sāku mazliet nopietnāk pārdomāt savu stāvokli,—

—    Un šajā vietā, es zinu, Judžīnij, tu pasmaidīsi, atcerēdamies īso sarunu, kas risinājās starp mums tieši pirms manas aizbraukšanas, šajā vietā man tā jāatkārto.

Judžīnijs, zinādams, ka mani tikpat maz apgrūtina nauda, cik apdomība, bija pavilcis mani sānis, lai iztaujātu, cik esmu atlicinājis ceļam; kad pateicu summu, viņš pašūpoja galvu un sacīja, ka ar to nepietiks, tad izvilka maku, lai tā saturu izbērtu manējā,— Saku pēc labākās sirdsapziņas — man pietiks,

Judžīnij,— apgalvoju, Patiešām, Jorik, nepietiks,— iebilda

Judžīnijs,— es pazīstu Franciju un Itāliju labāk par tevi. Bet tu neesi ņēmis vērā, Judžīnij,— es sacīju, atraidīdams viņa piedāvājumu,— ka nebūšu nodzīvojis Parīzē ne trīs dienas, kad būšu pacenties izteikt vai izdarīt kaut ko tādu, par ko mani iespundēs Bastīlijā, kur mēnešus divus dzīvošu pilnībā uz Francijas karaļa rēķina, Piedod,— vēsi sacīja Judžīnijs,— patiešām b ju piemirsis šādu iztikas avotu»

Tagad šī iespēja, par kuru biju pajokojis, man draudēja visā nopietnībā.

Vai tā bija muļķība, bezrūpība, filozofisks skats uz dzīvi, stūrgalvība vai kas cits,— ka pēc tam, kad Laflērs bija nokāpis lejā un es palicis gluži viens, nespēju piespiest sevi par šīm lietām domāt savādāk, nekā biju runājis par tām ar Judžīniju,

—    Bet, kas attiecas uz Bastiliju,— visas baismas slēpjas tikai vārdā! Šausminies par to, cik gribi,— klusībā sev teicu,— vārds Bastīlija nenozīmē neko citu kā vienīgi cietoksni,— bet cietoksnis nav nekas cits kā māja, no kuras netiek ārā.— Lai Dievs žēlīgs podagriķiem, jo viņi divreiz gadā atrodas tādā ieslodzījumā.— Taču, apgādāts ar deviņiem livriem dienā, ar tinti un spalvu, ar papīru un pacietību,— kaut arī cilvēks netiek ārā, viņš var justies ļoti labi arī iekšā,— vismaz kādu mēnesi vai nedēļas sešas, kurām apritot, ja viņš ir nekaitīgs radījums, atklājas viņa nevainīgums, un viņš atstāj cietumu labāks un gudrāks, nekā bijis pirms ieslodzījuma.

Tikko biju izdarījis šo secinājumu, man radās nepieciešamība (aizmirsu, kāda) noiet pagalmā, un es atceros, ka, lejup kāpdams, ne mazumu lepojos ar savām spriešanas spējām.—

Nost ar melno zīmuli!— lielīgi iesaucos,— es neapskaužu tā māku attēlot dzīves nedienas tik skarbās un drūmās krāsās. Mūsu dvēsele šausmās sastingst, redzot lietas, kuras pati pārspīlējusi un nomelnojusi; atdodiet tām īsto Lielumu un krāsas, un viņa tās pat nepamanīs.— Tiesa,— es sacīju, izlīdzinādams savu spriedumu,— BastUija nav tāds ļaunums, ko drīkst noniecināt, bet noņemiet tai torņus,— aizberiet grāvjus,— aizvāciet režģus no vārtiem,— nosauciet to vienkārši par ieslodzījuma vietu un iedomājieties,ka tajā jūs tur kādas slimības,— bet nevis cilvēka vara,— tad visas baismas izzudīs un otru pusi ieslodzījuma jūs panesīsiet nekurnēdams.

Iekšējā monologa pašā kulminācijā mani iztraucēja kāda balss, kas, man šķita, piederēja bērnam, kurš žēlojās, ka «nevarot tikt ārā». Palūkojos gaitenī uz visām pusēm, bet, neieraudzījis nedz vīru, nedz sievu vai bērnu, devos ārā, neveltīdams šai skaņai vairs uzmanību.

Atceļā, ejot pa gaiteni, izdzirdēju tos pašus vārdus, divreiz atkārtotus, un, palūkojies augšup, ieraudzīju pakarinātā būrītī strazdu—«Nevaru tikt ārā,»— strazds žēlojās.

Stāvēju, neraudzīdamies uz putnu; tikko gaitenī parādījās kāds cilvēks, strazds, spārnus plivinādams, skrēja uz to pusi, no kurienes cilvēks tuvojās, ar tām pašam žēlabām par savu

nebrīvi.—«Nevaru tikt ārā!» sacīja strazds. Lai Dievs tev

palīdz!— atbildēju.— Es tevi tomēr izlaidīšu, lai tas maksā ko maksādams,— To pateicis, apgāju būrim apkārt, lai atrastu tā durvis; tās bija tik cieši apvītas un divreiz aplītas ar stiepli, ka nebija ko domāt būrīti atvērt, nesadauzot to gabalu gabalos.— Ķēros pie darba abām rokām.

Putns atspurdza tajā vietā, kur es nopūlējos, lai viņu atbrīvotu, un, izbāzis galviņu caur režģiem, it kā nepacietībā piespiedās tiem ar krūti.— Baidos, nabaga radībiņa,— es teicu,— ka man neizdosies izlaist tevi brīvībā! «Nē,» — atbildēja strazds, «nevaru tikt ārā — nevaru tikt ārā,»— strazds daudzināja,

Zvēru, ka nekad neesmu izjutis maigāku līdzjūtību, tāpat neatceros savā dzīvē otru gadījumu, kad manas izkliedētās domas, kas bija rosījušās ap manu likteni, tik pēkšņi tiktu atkal sakopotas. Lai cik vienmuļa bija strazda dziesmiņa, viņš to skandēja tik neviltoti, ka vienā mirklī izjauca manus līdzsvarotos prātojumus par Bastīliju, un es smagu soli kāpu augšup pa kāpnēm, atsacīdamies no ikviena vārda, ko biju teicis, kāpdams lejup.

— Maskējies kā gribi, Verdzība, tomēr,— es sacīju,— tomēr

tu esi rūgts malks! Un, kaut gan tūkstošiem cilvēku visos laikos tikuši piespiesti dzert šo malku, tāpēc tu neesi mazāk rūgts,— Tā esi tu, trīskārt maigā un labvēlīgā dieviete,— uzrunāju BRĪVĪBU,— kuru atklāti vai slepeni pielūdz visi, kuru baudīt ir un allaž būs tīkami, kamēr vien DABA nepārvērtīsies;— nekādi vārdi nespēj mest ēnu uz tavu sniegbalto mantiju, tāpat kā nekāds alķīmisks spēks nespēj pārvērst tavu scepteri dzelzī;— kad tu uzsmaidi ganiņam, kas krimt sausu maizes riecienu, viņš jutas laimīgāks par savu valdnieku, no kura galma tu esi padzīta»— Augstais Dievs!— izsaucos, nomezdamies ceļos uz kāpņu priekšpēdējā pakāpiena,— piešķir man vienīgi veselību, tu, viņas diženais dāvātāj, un dod man par pavadoni šo gaišo dievieti, bet arhibīskapu mitrām liec nolīt, ja tavam dievišķajam prātam labpatīk, pār to galvām, kuri pēc tām kāro.

GŪSTEKNIS PARlZE

Domas par putnu būrītī vajāja mani līdz pat istabai; piesēdos pie galda un, atbalstījis galvu delnā, sāku apcerēt ieslodzījuma postu. Biju atbilstošā dvēseles noskaņojumā, tāpēc devu pilnu vaļu savai iztēlei.

Gribēju sākt ar miljoniem savu līdzcilvēku, kas piedzimstot mantojumā saņēmuši tikai verdzību, bet, atklājis, ka, lai arī cik saviļņojoša būtu šī aina, nevaru to uzskatāmi iztēloties un ka milzums skumīgo ļaužu kopu vienīgi kliedē manu uzmanību,

—   Izvēlējos vienu vienīgu gūstekni un, vispirms ieslēdzis viņu pazemes cietumā, caur režģotajām durvīm ielūkojos kameras puskrēslā, lai iegaumētu viņa attēlu.

Ieraudzīju viņa ķermeni ilgo gaidu un ieslodzījuma pa pusei sagrauztu un apjautu, kādas dvēseles mokas sagādā nepiepildītas cerības. Ielūkojies ciešāk, redzēju, cik viņš bāls un drudžaini satraukts: trīsdesmit gados spirgtais vakarvējš ne reizes nebija spirdzinājis viņa asinis,— visu šo laiku viņš nebija redzējis nedz sauli, nedz mēnesi,— nedz cauri režģiem sadzirdējis drauga vai piederīgā balsi;— viņa bērni

—   Bet šajā vietā man sirds vai pušu plīsa,— un biju spiests pievērsties apraksta citai pusei.

Viņš sēdēja uz grīdas sava cietuma vistālākajā kaktā uz saujiņas salmu, kas pārmaiņus kalpoja viņam par krēslu un gultu; galvgalī atradās vienkāršs sīku nūjiņu kalendārs, visga-

rām izrobots šeit pārlaisto drūmo dienu un nakšu atzīmēm;— vienu no šīm nūjiņām gūsteknis turēja rokā un ar sarūsējušu naglu ieskrāpēja tajā vēl vienu posta dienu, pievienodams to daudzām iepriekšējām. Kad aizsedzu skopo gaismu, kas ieplūda kamerā, viņš uzmeta bezcerīgu skatienu durvīm, tad nolaida acis,— pašūpoja galvu un turpināja savu skumīgo nodarbību» Dzirdēju iežvadzamies ķēdes ap viņa kājām, kad gūsteknis pagriezās, lai uzmestu nūjiņu kaudzītei — Viņš smagi nopūtās;— redzēju, kā «… viņa miesas nāca dzelzīs» [97] ,— izpiūdu asarās — nespēju panest iztēles uzburto ieslodzījuma ainu — pietrūkos no krēsla un, pasaucis Laflēru, uzdevu viņam aizrunāt karieti un rūpēties, lai tā deviņos no rīta būtu viesnīcas durvju priekšā»

— Došos taisnā ceļā,— teicu,— pie mesjē hercoga de Šuazeia»

Laflērs labprāt būtu mani apguldījis; taču, nevēlēdamies, ka viņš pamana manā vaigā kaut ko, kas lāga puisim sagādātu sirdssāpes,— sacīju, ka apgulšos bez viņa palīdzības,— un liku arī viņam doties pie miera.

STRAZDS CEĻŠ UZ VERSAĻU

Noteiktajā stundā iesēdos karietē. Laflērs uzlēca uz karietes pakaļējā kāpšļa, un es pavēlēju kučierim braukt uz Versaļu, cik ātri vien var.

Tā kā šajā ceļā nebija nekā ievērības cienīga vai, pareizāk sakot, nekā tāda, ko es ceļojot kāroju redzēt, vislabāk šo tukšumu varu aizpildīt, īsumā pastāstot, kas bija noticis ar putnu, par kuru tika stāstīts pēdējā nodaļā.

Kamēr godājamais misters**** Duvrā gaidīja ceļavēju, putnu, kas vēl lāgā neprata lidot, uz klintīm bija noķēris kāds angļu puisis, viņa kalpotājs, kurš, nevēlēdamies putnu iznīcināt, bija to azotē atnesis uz pasta kuģa, un, ņemot savā aizgādībā un barojot, dažās dienās bija to iemīļojis un sveiku un veselu atvedis sev līdzi uz Parīzi.

Parīzē puisis bija izdevis livru par mazu būrīti strazdam, un, tā kā piecus mēnešus, kamēr viņa kungs uzturējās Parīzē, viņam nekas labāks nebija ko darit, iemācījis putnam savā mātes valodā trīs vienkāršus vārdus —(bet ne vairāk),— kuru dēļ uzskatīju sevi par tik lielu parādnieku šā putna priekšā.

Saimniekam braucot tālāk uz Itāliju,— puisis putnu bija atdāvinājis viesnīcniekam,— Taču, tā kā putna dziesmiņa par brīvību atskanēja Parīzei svešā valodā,— viesnīcnieks neturēja to lielā cieņā,— tāpēc Laflērs par pudeli burgundieša ieguva abus — gan putnu, gan arī būri.

Atgriezdamies no Itālijas, atvedu putnu tajā zemē, kuras valodā viņš bija iemācījies savu lūgumu, un, kad uzticēju viņa dzīves stāstu lordam A,— lords A izlūdzās putnu sev — pēc nedēļas lords A atdeva to lordam B — lords B pasniedza to kā dāvanu lordam C — bet lorda C virssulainis pārdeva putnu par šiliņu lorda D virssulainim — lords D atdāvināja to lordam E — un tā joprojām — līdz alfabēta vidum.— No šīm sfērām putns nonāca zemākās aprindās un izgāja caur tikpat daudzu

apakšpalātas locekļu rokām. Bet, tā kā pēdējie vēlējās

iekļūt,— kamēr putns vēlējās izkļūt,— tad Londonā tas bija gandrīz tikpat mazā cieņā kā Parīzē.

Nevar būt, ka starp maniem lasītājiem atrastos daudzi tādi, kas par šo putnu nebūtu dzirdējuši; un, ja kādam tīrās nejaušības dēļ būtu gadījies to redzēt,— atļaušos paziņot, ka tas bija mans putns — vai tā vājš atdarinājums.

Man par šo putnu piebilstams vienīgi tas, ka kopš ta laika esmu sava ģerboņa augšmalu izrotājis ar šo nabaga strazdu.— Lūk tā:

Un lai heraldikas spcc alisti pamēģina apgriezt tam

kaklu, ja uzdrīkstas.

LŪGUMS VERSAĻA

Man nepatiktu, ja ienaidnieks ieskatītos manā dvēselē, kad eju izlūgties kāda cilvēka atbalstu, tāpēc es parasti cenšos izlīdzēties saviem spēkiem; taču mans gājiens pie hercoga kunga dc š****# bija piespiedu — bijis tas brīvprātīgs, droši vien būtu to veicis tāpat kā citi cilvēki.

Cik daudzus zemiskus pielīšanas plānus pa ceļam kaldināja mana verdziskā sirds! Biju pelnījis Bastīiiju par ikvienu no tiem.

Kad manam skatienam pavērās Versaļa, nespēju darīt neko citu, kā vienīgi sacerēt vārdus un teikumus un gudrot, kā man stāvēt un kā runāt, lai izpelnītos hercoga kunga de š*»*** labvēlību.— Tas derēs,— sacīju.— Tikpat labi,— iebildu pats sev,— kā uzņēmīga skrodera šūdināts kamzolis, kam viņš nav noņēmis mēru.— Muļķi,— es nerimos,— vispirms paskaties hercoga kungam vaigā — ievēro, kādas rakstura līnijas sejā ievilktas; pievērs uzmanību pozai, kādā viņš nostājies, lai tevi uzklausītu,— iegaumē viņa ķermeņa un locekļu izliekumus un izteiksmi,— Bet, kas attiecas uz viņa balss toni,— pirmā skaņa, kas nāks pār viņa lūpām, tev to nodos; un, to visu ievērojot, tu uz vietas sacerēsi lūgumu, kas nemodinās hercogā nepatiku,— tas būs veidots atbilstoši viņa rakstura iezīmēm, un visticamāk, ka viņam tas ies pie sirds.

—   Labi,— sacīju,— kaut nu viss ātrāk beigtos. Atkal tu

baiļojies! It kā cilvēki uz visas zemeslodes nebūtu vienlīdzīgi; bet, ja viņi tādi ir kaujas laukā,— kādēļ viņi nevarētu būt vienlīdzīgi arī kabinetā — zem četrām acīm? Un tici man, Jorik, ikreiz, kad tā nav, mēs izturamies nodevīgi paši pret sevi un apdraudam savu drošību desmitreiz, kamēr daba to dara tikai vienreiz. Ej pie hercoga de š*****, izskatīdamies pēc tāda, kam vieta Bastīlijā,— Galvu lieku ķīlā, ka pēc pusstundas tevi atsūtīs atpakaļ uz Parīzi apsardzes pavadībā,

—    Par to es nešaubos,— sacīju,— tāpēc ieradīšos pie

hercoga, nudien —, vispriecīgākajā un bezrūpīgākajā izskatā.—

— Un atkal rīkosies nepareizi,— atbildēju sev,,— Mierīga sirds nemētājas no vienas galējības otrā — tā allaž ir līdzsvarota.— Labi jau, labi!— iesaucos, kad kučieris iebrauca pa vārtiem,— man šķiet, ka tikšu galā lieliski,— un tajā brīdī, kad viņš, aplaidis loku apkārt pagalmam, bija pievedis mani pie durvīm, jutos savu pamācību tik labvēlīgi iespaidots, ka nedz vilkos augšup pa kāpnēm kā taisnās tiesas upuris, kuram uz pēdējā pakāpiena nāksies šķirties no dzīvības,— nedz arī steidzos augšup palēkdamies un pārJēkdams diviem pakāpieniem uzreiz, kā es mēdzu darīt, kad lidoju pie tevis, Elīza, lai sajustu dzīvi.

Kad iegāju pa viesistabas durvīm, mani sagaidīja cilvēks, kas iespējams, bija mājzinis, bet vairāk atgādināja sekretāra palīgu, un pavēstīja man, ka hercogs de §***♦* esot aizņemts.— Man nav ne jausmas,— sacīju,— kādas formalitātes jāievēro, lai saņemtu atļauju apmeklējumam, jo esmu pilnīgs svešinieks un, kas vēl ļaunāk šodienas apstākļos, turkīāt vēl

anglis, Viņš atbildēja, ka tas grūtības nepalielinot,— Viegli

palocījos pret viņu un sacīju, ka man hercoga kungam kaut kas svarīgs sakāms. Sekretārs palūkojās uz kāpņu pusi; it kā grasīdamies atļaut man ar savu ziņojumu doties pie kāda augšup,— Tomēr es negribu jūs maldināt,— ierunājos,— jo tas, kas man sakāms, nekādā ziņā nav svarīgs hercoga kungam de §*****,, bet ļoti svarīgs man,— C'est une autie affaire*,— viņš atbildēja,— Izpalīdzīgam cilvēkam nepavisam,— es sacīju,— Bet sakiet, lūdzams, laipnais ser,— turpināju,— kad svešinieks var cerēt uz pieņemšanu?

Ne agrāk kā pēc divām stundām,— viņš atbildēja,

paskatījies pulkstenī. Ekipāžu daudzums pagalmā it kā apstiprināja sekretāra teikto, ka man nav izredžu tikt pieņemtam agrāk,— un, tā kā pastaigāšanās šurpu un turpu pa viesistabu, kurā nebija nevienas dzīvas dvēseles, ar ko pārmīt kādu vārdu, tobrīd man šķita tikpat nepanesama kā uzturēšanās Bastīlijā, nekavējoties atriezos pie savas karietes un liku kučierim aizvest mani uz Cordon Bleu**, kā sauca tuvāko viesnīcu.

Man šķiet, te slēpjas kaut kas liktenīgs — es reti nokļūstu līdz vietai, uz kurieni dodos,

0 tā ir cita lieta (fr.) zila lente; šeit var nozīmēt arī «prasmīgā ķēkša» (fr.)

LE PATISSER [98] VERSAĻA

Nebiju nobraucis ne pusi ielas garuma, kad mainīju savu nodomu: ja jau reiz esmu Versaļā,— nospriedu,— tikpat labi varu apskatīt pilsētu; tāpēc parāvu zvana auklu un pavēlēju kučierim pavadāt mani pa galvenajām ielām.— Man šķiet, ka pilsēta nav diez cik liela,— es ieminējos— Kučieris atvainojās, ka labo manis teikto, un pastāstīja, ka tā esot ļoti krāšņa un ka daudziem izciliem hercogiem, marķīziem un grāfiem šeit piederot mājas.— Pēkšņi man ienāca prātā grāfs de B****, par kuru iepriekšējā vakarā tik atsaucīgi bija runājis bukinists.— Un kādēļ gan lai es neiegrieztos pie grāfa de B****, kurš ir tik augstās domās par angļu grāmatām un pašiem angļiem, un neizstāstītu viņam savu bēdu stāstu? Tāpēc es otrreiz grozīju savu nodomu,— īstenībā tā bija trešā reize, jo šodien biju paredzējis doties pie R**** kundzes uz Senpjēra ielu un svinīgi apsolījis ar viņas fille de chambre starpniecību, ka noteikti viņu apciemošu,— taču pār mani valda apstākļi,— neesmu spējīgs valdīt pār tiem; tāpēc, ieraudzījis ielas pretējā pusē stāvam vīru ar groziņu, it kā viņš kaut ko pārdotu, liku Laflēram aiziet pie viņa un pajautāt, kur atrodas grāfa māja.

Laflērs atgriezās mazliet nobālis un pastāstīja man, ka šis vīrs, kas pārdod pīrādziņus, esot svētā Ludviķa ordeņa kavalieris,— Nevar būt, Laflēr!— iesaucos.— Laflērs varēja šo parādību izskaidrot tikpat maz cik es, taču pastāvēja uz savu: viņš teicās esam redzējis zeltā izstrādātu krustu ar sarkano lentīti, ievērtu pogcaurumā,— un, iemetot skatienu groziņā, ieraudzījis pates [99] , ko kavalieris pārdevis; tāpēc jebkāda kļūdīšanās esot izslēgta,

Šādas neveiksmes cilvēka dzīvē pamodina vērotājā labākas jūtas nekā ziņkāre: labu brīdi nespēju novērst no viņa acis, sēdēdams karietē;— jo ilgāk skatījos uz viņu — uz viņa krustu un groziņu, jo dziļāk tie iespiedās manās smadzenēs;— izkāpu no karietes un gāju pie viņa.

Viņš bija apsējis tīru audekla priekšautu, kas nokarājās pāri ceļgaliem un gluži kā mazbērna lacīte sniedzās viņam līdz puskrūtīm; virs tā, taču mazliet zemāk par augšējo vīli, karājās krusts. Groziņš ar mazajiem pates bija pārklāts ar baltu damasta salveti; otra tāda pati salvete bija ieklāta groziņa

dibena; no visa caurcaurēm dvesa [100] propretē* un kārtība, tā ka viņa paies varēja pirkt tiklab aiz līdzcietības, kā arī to ēstgribu rosinošā izskata dēļ,

Viņš tos nevienam nepiedāvāja, bet klusēdams stāvēja pie kādas mājas stūra, gaidot pircējus, kas tos izvēlētos bez uzplīšanās.

Pīrādziņu pārdevējs bija ap gadiem Četrdesmit astoņiem — nosvērta, gandrīz vai cienīga izskata cilvēks. Es neizrādīju izbrīnu,— Tuvojos drīzāk grozam nekā viņam un, pacēlis salveti un paņēmis vienu paies, lūdzu viņu izskaidrot savu rīcību, kas man nedeva mieru.

Dažos vārdos viņš pavēstīja, ka labākos sava mūža gadus pavadījis dienestā, kur, iztērējot nelielu dzimtas īpašumu, ieguvis rotu un līdz ar to krustu; taču, kad, noslēdzot pēdējo miera līgumu, viņa pulks ticis izformēts un viss korpuss līdz ar vēl dažiem citiem pulkiem palicis bez iztikas līdzekļiem,— viņš atradies plašajā pasaulē bez draugiem, bez livra pie dvēseles — patiešām, viņš apgalvoja, bez nekā, ja neskaita šo te (runādams viņš norādīja uz savu krustu),— Nelaimīgais ordeņa kavalieris bija izraisījis manu līdzjūtību, bet šīs sarunas nobeigumā iekaroja arī manu cieņu.

Karalis, viņš stāstīja, esot visdevīgākais no visiem valdniekiem, taču viņa devība nespējot nedz remdināt ikviena ciešanas, nedz arī visus atalgot, un viņam gluži vienkārši neesot palaimējies, ka viņš iekļuvis šajā apieto pulkā. Viņam esot jauka sieviņa, viņš teica, kuru viņš mīlot un kura cepot šos patisserie;— viņš piebilda, ka neredzot nekā apkaunojoša šajā veidā, kādā viņš pasargājot sevi un viņu no trūkuma, ja reiz Providence neko labāku nepiedāvājot.

Nebūtu godīgi noskaust labajiem ļaudīm prieku, noklusējot to, kas pēc apmēram deviņiem mēnešiem notika ar šo nelaimīgo Svētā Ludviķa ordeņa kavalieri.

Šķita, ka viņam bija kļuvis par paradumu stāvēt pie dzelzī «kaltajiem vārtiem, kas veda uz pili, un, tā kā daudzi bija pamanījuši viņa krustu, tad daudzi, līdzīgi man, bija viņu izprašņājuši.— Viņš visiem bija pavēstījis to pašu stāstu, allaž runādams tik vienkārši un saprātīgi, ka beidzot tas bija nācis ausīs karalim,— kurš, uzzinājis, ka kavalieris bijis drosmīgs virsnieks un baudījis visa puika cieņu kā godīgs un taisnprātīgs cilvēks,— darīja galu viņa sīkajam uzņēmumam, piešķirot viņam tūkstoš piecsimt livru lielu pensiju gadā.

Tā kā izstāstīju šo atgadījumu lasītājam par prieku, izlūdzos viņa atļauju pastāstīt vēl \ ► n iestarpinātu notikumu par prieku sev:— abi šie stāsti viens otru papildina,— un būtu grēks tos šķirt.

ZOBENS RENNA

Ja valstīm un impērijām ir savi pagrimuma laikmeti un pienāk reize, kad tās iepazīst, kas ir posts un nabadzība,— kādēļ lai es nepastāstītu par cēloņiem, kas pakāpeniski noveda līdz sabrukumam d'E*** dzimtu Bretaņā? Marķīzs d'E*** ar lielu neatlaidību bija cīnījies par savu stāvokli, vēlēdamies saglabāt un parādīt pasaulei kaut nožēlojamas paliekas no savu senču godības — viņu neapdomības dēļ tas nebija marķīzam pa spēkam, Ar atlikumu pietika necilai eksistencei dzīves ēnas pusē.— Taču marķīzam bija divi dēli, kuri sagaidīja, ka viņš tos izvedīs gaismā,— pēc marķīza domām, viņi to bija pelnījuši. Viņš izmēģināja likt lietā savu zobenu — tas nespēja pašķirt viņam ceļu — stāvoklim atbilstoša dzīve bija pārāk dārga — ar vienkāršu taupību nebija līdzēts — vienīgā iespēja bija pievērsties tirdzniecībai.

Jebkurā citā Francijas provincē, tikai ne Bretaņā, tas nozīmētu uz mūžīgiem laikiem nocirst nelielo kociņu, kuru viņa lepnums un mīlestība alka redzēt no jauna uzziedam.— Taču, tā kā Bretaņas likumdošanā šajā sakarībā pastāvēja kāds lēmums, viņš to izmantoja; nogaidījis, kad Rennā sapulcējās valsts varas pārstāvji, marķīzs abu dēlu pavadībā ieradās galmā un, atsaucoties uz kādu senu hercogistes likumu, kurš, kaut arī reti pielietots, tomēr, viņš apgalvoja, neesot zaudējis savu spēku, noraisīja no sāniem zobenu.— Lūk,— viņš sacīja,— ņemiet un uzticīgi sargājiet to, līdz labāki laiki ļaus man to atprasīt.

Priekšsēdētājs saņēma marķīza zobenu.— Marķīzs uzkavējās dažas minūtes, lai redzētu, kā to novieto viņa dzimtas arhīvā,— un gāja prom,

Nākamajā dienā marķīzs ar visu ģimeni kuģī devās uz Martiniku un pēc apmēram deviņpadsmit divdesmit gadu ilgas veiksmīgas tirgošanās, saņēmis no dzimtas attālākajiem atzarojumiem dažu labu negaidītu mantojumu,— atgriezās mājās, lai atprasītu savu muižnieka tituiu un godam to valkātu.

Laimīgas nejaušības dēļ, kas nekad negadīsies kādam citam ceļotājam kā vienīgi sentimentāli noskaņotam, liktenim labpa-

tikās, ka atrados Rennā tieši tai laikā, kad tituls tika svinīgi atprasīts; es šo ceremoniju nosaucu par svinīgu — tāda tā šķita

man.

Marķīzs ienāca tiesas zāiē kopā ar visu ģimeni: viņš veda zem rokas savu laulāto draudzeni,— vecākais dēls veda māsu, bet jaunākais atradās pretējā pusē — blakus mātei,— divas reizes viņš pielika acīm mutautu —

—   Zālē valdīja kapa klusums. Pienācis tribunālam sešu soļu attālumā, viņš nodeva marķīzi jaunākā dēla ziņā un, paspēris trīs soļus priekšā pārējiem ģimenes locekļiem,— pieprasīja savu zobenu. Zobens viņam tika atdots, un tai brīdī, kad viņš to satvēra, marķīzs gandrīz pilnīgi izvilka to no maksts — viņam pretī staroja drauga vaigs, no kura viņš reiz bija atteicies,— viņš ilgi un uzmanīgi to aplūkoja, sākot no spala, it kā gribēdams pārliecināties, ka tas ir tas pats,— kad, pamanīdams mazu rūsas plankumiņu, kas biia izveidojies uz pašas smailes, viņš pacēla zobenu tuvāk acīm un nolieca galvu pār to,— man šķita, ka redzēju uz šī plankuma nokrītam asaru: spriežot pēc tā, kas sekoja, nevarēju maldīties.

—    Es atradīšu citu līdzekli,— viņš sacīja,— kā to notīrīt!

Izteicis šos vārdus, marķīzs ielika zobenu makstī, paklanījās

tā glabātājiem — un, sievas, meitas un abu dēlu pavadīts, izgāja no zāles.

Ak, kā es apskaudu marķīzu par viņa saviļņojumu!

PASE VERSAĻA

'Piekļūšana pie mesjē grāfa de B**** man nesagādāja nekādas grūtības. Šekspīra rakstu sējumi atradās uz galda, un viņš tos pāršķirstīja. Piegāju cieši pie gaida un, vispirms uzmetis tām skatienu, lai viņš justu, ka es zinu, kas tās par grāmatām,— sacīju grāfam, ka esmu ieradies neviena neieteikts, zinādams, ka viņa mājā sastapšos ar draugu, kurš, es ticu, izdarīs man šo pakalpojumu.— Tas ir mans tautietis — dižais Šekspīrs,— skaidroju, norādīdams uz viņa darbu sējumiņiem,— et ayez la bontй, mon cher ami,— piebildu, uzrunādams dižā rakstnieka garu,— de me faire cet honneur la*

Grāfs pasmaidīja par tik dīvainu iepazīstināšanas ceremoniju

" Esiet tik laipns, dargais draugs, un paradiet man to godu (fr,).

un, redzēdams, ka izskatos mazliet bāls un nevesels, uzstāja, lai atsēžos atzveltnes krēslā; es apsēdos un, lai aiztaupītu viņam pūles uzminēt šā vispārpieņemtajām normām neatbilstošā apmeklējuma iemeslus, bez aplinkiem atstāstīju notikumu bukinista veikaliņā un kā tas pamudinājis mani uzticēt savu bēdu stāstu par nelielajām grūtībām, kādās biju nokļuvis, labāk viņam nekā jebkuram citam cilvēkam Francijā.— Un kādās grūtībās tad esat iekļuvis? Pastāstiet man!— mudināja grāfs. Tad es izstāstīju viņam, kas bija noticis, gluži tāpat, kā tiku stāstījis lasītājam.—

— Manas viesnīcas saimnieks,— noslēgumā piebildu,— apgalvo, grāfa kungs, ka mani sūtīšot uz Bastīliju,— taču mani nemāc bažas,— es turpināju,— jo, nonākdams pasaules visgaišākās tautas rokās un būdams pārliecināts, ka mana sirdsapziņa tīra un ka neesmu ieradies izspiegot šīs zemes vājās vietas, nemaz neiedomājos, ka esmu atkarīgs no tās žēlastības.— Frančiem nepiederas, grāfa kungs,— es teicu,— izrādīt savu drosmi pret tiem, kas nav viņiem pretinieki,

Grāfa de B**** vaigos ielija spilgts sārtums, kad es to

pateicu. Ne craignez rien — nebīstieties,— viņš sacīja.— Es

patiešām nebaidos,— apgalvoju vēlreiz,— turklāt,— turpināju puspajokam,— visu ceļu no Londonas līdz Parīzei esmu nobraucis smiedamies un nedomāju, ka mesjē hercogs de Šuazels ir tāds jautrības pretinieks, ka sūtīs mani atpakaļ raudošu par šeit nodarītajām pārestībām.

Pazemīgi lūdzu jūs, mesjē grāf de B**** (dziļi paklanījos viņam), parūpēties, lai viņš to nedara.

Grāfs uzklausīja mani ļoti labvēlīgi, jo citādi es nebūtu pateicis ne pusi sava sakāmā,— un reizi vai divas izsaucās: C'est bien ditl [101] — tāpēc beidzu nepatikšanu izklāstu un nolēmu vairs nepieminēt tās ne ar vārdu.

Grāfs risināja sarunas pavedienu; mēs mēļojām par šo un to — par grāmatām un politiku, par cilvēkiem un — beidzot — par sievietēm.— Lai Dievs tās visas svētī!— izsaucos, pēc tam kad bijām daudz par tām runājuši,— uz zemes nav cilvēka, kas tās mīlētu vairāk par mani: par spīti visām vājībām, ko esmu pie viņām novērojis, un satīriskajiem sacerējumiem, ko par viņām lasījis, vēl joprojām sievietes mīlu, būdams stingri pārliecināts, ka vīrietis, kas nelolo maigas jūtas pKet visu sieviešu dzimumu, nemūžam nespēs iemīlēt vienu vienīgu, kā nākas.

—   Heh bienl Monsieur VAnglois,— uzjautrināts iesaucās grāfs,— jūs neesat ieradies, lai izspiegotu mūsu zemes vājās vietas — es ticu jums — ni encore [102] , uzdrīkstos sacīt, arī mūsu sieviešu vājās vietas.— Bet atjaujiet izteikt varbūtību — ja, par hazard [103] , tās šķērsos jūsu ceļu,— vai šis skats jūs nesaviļņos?

Manī slēpjas kaut kas tāds, kas neļauj pārvarēt mulsumu, ko radījis pat visniecīgākais mājiens uz piedauzību: aizrāvies ar līksmu pļāpāšanu, bieži esmu centies to pārvarēt duča sieviešu sabiedrībā un ar neizsakāmu piepūli sadūšojies uz tūkstoš lietām,— no kurām pat visniecīgāko nebūtu atļāvies pret kādu no viņām atsevišķi, kaut man solītu debesu svētlaimi.

—   Piedodiet, mesjē grāf,— es sacīju,— kas attiecas uz jūsu zemes vājajām vietām, ja man tādas gadītos ieraudzīt, es tās aplūkotu ar asarām acīs,— bet, kas attiecas uz jūsu sieviešu vājajām vietām (nosarkdams no domas, ko grāfs bija manī modinājis), šajā ziņā esmu tik evaņģēliski noskaņots un jūtu tik biedrisku līdzcietību pret visu, kas viņās ir vājš, ka labprāt aizsegtu to ar kādu apģērba gabalu, ja vien zinātu, kā to uzmest.— Taču man gribētos,— turpināju,— izpētīt viņu siržu vājās vietas un cauri visdažādākajiem paražu, noskaņojuma un reliģijas maskām ieraudzīt, kas tajās labs, lai saskaņā ar šiem vērojumiem veidotu savējo,— un tādēļ arī esmu šeit ieradies.

—    Šā iemesla dēļ, mesjē grāf,— turpināju,— neesmu redzējis nedz Palē-Rojālu — nedz Luksemburgu — nedz Luvras fasādi — nedz mēģinājis pagarināt redzēto gleznu, skulptūru un baznīcu sarakstu.— Es uzlūkoju katru daiļu būtni kā templi un drīzāk vēlētos ieiet tajā, lai redzētu dabas veidotos zīmējumus un vieglos uzmetumus, kas tur izvietoti, nekā paša Rafaēla gleznoto «Kristus apskaidrošanos».

—   Slāpes pēc šiem atklājumiem,— turpināju,— tikpat alkainas kātās, kas dedzina mākslas pazinēju krūtis, atvedušas mani no dzimtās zemes uz Franciju — un no Francijas vedīs cauri Itālijai.— Tas ir slepens dvēseles ceļojums, meklējot DABU un no tās izrietošās īpašības, kas mums liek mīlēt citam citu — un visu pasauli dedzīgāk, nekā mēs to darām.

Par šādiem uzskatiem grāfs izteica man bezgala daudz laipnību un izmeklēti pieklājīgi piemetināja, cik pateicīgs viņš esot Šekspīram, ka tas devis iespēju viņam ar mani iepazīties.— Bet,— a propos,— viņš turpināja,— Šekspīru nodarbina dižas

problēmas — viņš aizmirsis tadu sīkumu ka nosaukt jusu vārdu:— jums nāksies to izdarīt pašam.

PASE VERSAĻA

Nekas uz pasaules mani tā nemulsina kā klāstīšana kādarn, kas es īsti esmu,— jo diez vai atradīsies cilvēks, par kuru es varētu sniegt trūcīgākas ziņas kā par sevi; bieži esmu vēlējies, kaut varētu to izdarīt ar vienu vārdu — un miers. Šī bija vienīgā reize un gadījums manā dzīvē, kad varēju diezgan sekmīgi šo vēlmi īstenot,— jo, tā kā uz galda atradās Šekspīra darbi un es atcerējos, ka esmu viņa grāmatās pieminēts, paņēmu «Hamletu» un, nekavējoties atšķīris skatu ar kapračiem piektajā cēiienā, uzliku pirkstu uz vārda JORIKS un, pabīdījis grāmatu uz grāfa pusi, visu laiku turēdams pirkstu uz šī vārda, sacīju:— Me Voici! [104]

Vai nu, redzot manu galvaskausu, grāfam galīgi bija izkritis no prāta nabaga Jorika galvaskauss, vai ar kādu burvju spēku viņš bija spējis pārvarēt septiņus vai astoņus gadsimtus, šajā stāstā nav svarīgi — nav šaubu, ka franči vieglāk uztver nekā aptver,— es ne par ko pasaulē nebrīnos un vismazāk par to; jo vairāk tāpēc, ka viens no mūsu baznīcas augstākajiem garīdzniekiem, kura taisnīgums un tēvišķīgās jūtas modina manī visdziļāko cieņu, tādā pašā gadījumā pieļāva tādu pašu kļūdu.— Viņš nespējot, šis vīrs sacīja, iedziļināties sprediķos, ko rakstījis Dānijas karaļa āksts.— Redziet, milord!— ir taču divi Joriki. Joriks, kuru domā jūsu augstība, miris un apbedīts pirms astoņsimt gadiem; viņš guva panākumus Horvendila galmā;— otrs Joriks esmu es, milord, kurš nav guvis panākumus nevienā galmā.— Milords pakratīja galvu.— Augstais Dievs!— iesaucos,— tikpat labi, milord, jūs varētu sajaukt Aleksandru Lielo ar kaparkalēju Aleksandru.—Abi bija pār vienu kārti metami,— viņš attrauca.

— Ja Maķedonijas valdnieks Aleksandrs būtu varējis pārcelt jūsu augstību no vienas bīskapijas uz citu,— es sacīju.— esmu pārliecināts, ka tad jūsu augstība tā nerunātu.

Nabaga grāfs de B**** krita tajos pašos maldos.—

Et, Monsieur, est il Yorick? [105] — izsaucās grāfs,— Je le

suis,**— atbildēju.— Vous? [106] moi — moi qui ai /'honneur

ds vous parler, Monsieur le Compte [107] ! mon dieul— viņš

iesaucās, apskaudams mani. Vous etes Yorick! [108]

Grāfs steigšus iebāza Šekspīra sējumiņu kabatā — un atstāja mani istabā vienu.

PASE VERSAĻA

Nespēju aptvert, kādēļ grāfs de B**** tik strauji bija izgājis no istabas, tāpat kā nespēju iedomāties, kādēļ viņš bija iebāzis kabatā Šekspīra sējumiņu.— Noslēpumi, kuriem jānoskaidrojas pašiem, nav tā vērti, lai zaudētu laiku, ko prasa to atminēšana; prātīgāk bija palasīt Šekspīru; tāpēc, paņēmis «Lielu brēku, mazu vilnu», acumirklī pārcēlos no krēsla, kurā sēdēju, uz Mesīnu Sicīlijā un tā aizrāvos ar Pedro, Benediktu un Beatriči, ka manu prātu vairs nenodarbināja ne Versaļa, ne grāfs, ne pase.

Cilvēka prāta jaukā lokanība, kas uzreiz var iejusties ilūziju pasaulē, kura īsina gaidu un skumju smagos brīžus! Sen — sen jūs jau būtu noslēgušas manu dienu skaitu, ja es nebūtu lielāko daļu no tām pavadījis šajā burvju zemē: kad ceļš manām kājām kļūst pārāk grumbuļains vai pārāk stāvs maniem spēkiem, es nogriežos uz kādas gludas, samtaini mīkstas taciņas, kuru iztēle nokaisījusi ar līksmes rožu pumpuriem, un, pāris reižu to apstaigājis, atgriežos stiprināts un atspirdzināts.— Kad mani smagi nomāc bēdas un nav patvēruma no tām šajā pasaulē, izvēlos jaunu ceļu — atstāju šo pasauli — un, tā ka mans priekšstats par Elizejas laukiem ir skaidrāks nekā par debesīm, līdzīgi Enejam tiecos turp — redzu, kā viņš sastop sevis noliegtās Didonas skumjo ēnu — un grib to sveikt,— redzu, kā sāpinātais gars pašūpo galvu un klusēdams novēršas no savu ciešanu un negoda vaininieka — manas bē-

das izplēn viņas bēdās — un tajā maigumā, kas man lika sērot par viņu jau skolas solā.

—   Protams, tā nav staigāšana līdzīgi ēnai, tāpat kā cilvēks, tā rīkodamies, neraizējas nieku dēļ [109] — biežāk tas notiek tad, kad sava satraukuma remdēšanu viņš uztic vienīgi saprātam.— Par sevi varu droši teikt, ka nekad neesmu spējis tik krasi nomākt ikvienu krūtīs modušos ļaunu domu citādi, kā vien jo drīzāk saucot palīgā kādu labestīgu un maigu domu, lai tā uzvar ienaidnieku viņa paša valstībā.

Kad biju nonācis līdz trešā cēliena beigām, ienāca grāfs de B [110] ar manu pasi rokā.— Mesjē hercogs de Š****,— sacīja grāfs,— ir tikpat lielisks pravietis, uzdrošinos apgalvot, cik valstsvīrs.— Un homme qui rit,— sacījis hercogs,— ne sera jamais dangereuz [111] .— ja pase nebūtu domāta karaļa ākstam, bet kādam citam,— grāfs piemetināja,— nebūtu to dabūjis pat divās stundās.— Pardonnez moi, Mons. Le Compte***,—

iebildu,— neesmu karaļa āksts. Bet jūs taču esat Jo-

riks? Jā. Et vous plaisantez****?— Atbildēju, ka patiešām mēdzu pajokot,— taču man par to nemaksā — es to daru pilnīgi uz sava rēķina.

—   Mūsu galmā nav āksta, grāfa kungs,— es paskaidroju,— pēdējais bija Kārļa Otrā laikā, kad valdīja pagrimums,— kopš tā laika mūsu paražas pakāpeniski tik ļoti izsmalcinājušās, ka pašreiz mūsu galms pārpilns patriotiem, kuri vēlas vienīgi savas zemes godu un uzplaukumu,— un mūsu augstdzimušās dāmas visas tik šķīstas, tik nevainojamas, tik labas, tik dievbijīgas — ākstam nav par ko zoboties —

—   Voila un persiflage! [112] — iesaucās grāfs.

PASE VERSAĻA

Tā kā pase bija domāta uzrādīšanai visiem provinču pārvaldniekiem, gubernatoriem un pilsētu komandantiem, armijas ģenerāļiem, tiesnešiem un tiesu ierēdņiem, lai misters Joriks,

karaļa āksts, ar savu bagāžu varētu brīvi ceļot,— atzīstos, ka prieku par pases iegūšanu stiprā mērā aptumšoja personība, kāda man pasē bija ierakstīta,.— Taču šajā pasaulē nav nekā viennozīmīga, un daži no mūsu izcilākajiem teologiem aizdomājušies pat tiktāl, ka apgalvo — pat pašu baudu pavada nopūta, un vissaldākā no viņiem zināmajām baudām parasti beidzas gandrīz vai ar krampjiem.

Nāk prātā, ka nosvērtais un mācītais Bevoriskijs savos komentāros par cilvēku cilti kopš Ādama ļoti dabiski aprauj vienu no savām piezīmēm pusvārdā, lai pastāstītu lasītājiem par zvirbuļu pāri uz loga ārējā spraišļa, kas visu laiku kavējuši viņu rakstīt un beidzot pilnīgi novērsuši viņa domas no ģenealoģijas.

—    Dīvaini!— raksta Bevoriskijs,— bet fakts nav apstrīdams, jo aiz ziņkāres atzīmēju tās vienu pēc otras ar savu spalvu,— īsajā laika sprīdī, pa kuru es būtu varējis pabeigt šīs piezīmes otru pusi, zvirbuļu tēviņš patiešām pārtrauca mani, atkārtodams savu mīlināšanas divdesmit trīs ar pusi reizes.

—    Cik žēlsirdīgs ir Dievs,— piebilst Bevoriskijs,— pret savu radību!

Likteņa piemeklētais Jorik!— lūk, visnosvērtākais no taviem amata brāļiem spējis uzrakstīt atklātībai vārdus, kas sadzen tavā sejā sārtumu, tos pārrakstot vien sava kabineta vientulībā.

Taču šīm pārdomām nav nekāda sakara ar maniem ceļojumiem.— Tāpēc divkārt — divkārt lūdzu piedošanu par šo atkāpi.

RAKSTURS VERSAĻA

—    Kādi jums šķiet franči?— apvaicājās grāfs de B****, kad bija iedevis man pasi.

Lasītājs var iedomāties, ka pēc tik laipna pakalpojuma man nenācās grūti uz šo jautājumu atbildēt glaimojoši.

—    Mais passe, pour ceļa [113] !— sakiet vaļsirdīgi,— grāfs uzstāja,— vai jūs atradāt frančos to izsmalcināto pieklājību, ko pasaule mums vēlīgi piedēvē? Atradu daudzas izpausmes,—

es atbildēju,— kas to apstiprina» Vraiment,— piekrita

grāfs,— les Francois sont polis [114] \ pārlieku,— es sacīju,

Grāfs pievērsa uzmanību vārdam pārlieku un apgalvoja, ka neesmu pasacījis visu, ko domāju, Ilgu laiku taisnojos, cik vien labi prasdams.— viņš tiepās, ka man esot kaut kas a«z ādas, un uzstāja, lai es atklāti izsaku savas domas.

—    Es domāju, mesjē grāf,— sacīju,— ka cilvēkam, gluži tāpat kā mūzikas instrumentam, ir noteikts diapazons un ka draudzība un pārējās jūtas ieskanas viņā visas toņkārtās pēc kārtas, tāpēc, ja jūs uzņemat pārāk augstu vai pārāk zemu toni, augšējā vai apakšējā reģistrā noteikti radīsies tukšums, kas traucēs harmonijas pilnskanībai Grāfs de B**** nesaprata mūziku, tāpēc lūdza man šo domu paskaidrot citā veidā.— Izsmalcināta nācija, dārgo grāf,— es sacīju,— liek ikvienam justies kā parādniekam, turklāt pieklājībai pašai par sevi, tāpat kā daiļajam dzimumam, piemīt tāds valdzinājums, ka mēle liedzas apgalvot, ka tā spētu nodarīt ļaunu, Tomēr, man šķiet, pastāv zināmas pilnības robežas, kuras sasniegt ir cilvēka spēkos,— pārkāpjot tās, cilvēks drīzāk izšķiež savas labās īpašības nekā tās vairo. Neuzdrošinos spriest, cik dziļi tas ietekmējis frančus jomā, par kuru runājam,— taču pat tad, ja kādreiz angļiem izdotos, pakāpeniski pilnveidojoties, sasniegt to smalkumu, ar ko izceļas franči, nezaudējot politesse de couer [115] , kas ļaudis vairāk mudina uz cilvēkmīlestību nekā uz pieklājību,— mēs, mazākais, zaudētu to īpašo raksturu dažādību un savdabība, kas atšķir mūs ne tikai citu no cita, bet turklāt no visas pasaules.

Man kabatā atradās daži karaļa Viljama laska šiliņi, nodeldēti gludi kā stikliņi; un, paredzēdams, ka tie noderēs manas hipotēzes izskaidrošanai, nonācis līdz šai vietai, biju paņēmis tos rokā

—   Skatieties, grāfa kungs,— sacīju pieceldamies un nolikdams tos viņam priekšā uz galda,— septiņdesmit gadu no vietas žvadzinoties un berzējoties citam gar citu visdažādāko cilvēku kabatās, tie kļuvuši tik līdzīgi, ka jūs tikko varat atšķirt vienu šiliņu no otra.

Angļi, gluži kā senlaicīgas medaļas, kas glabātas vairāk savrup un gājušas tikai caur dažām rokām, saglabājuši sākotnējās asās līnijas, ko tiem piešķīrusi dabas prasmīgā roka,— viņiem nav tik patīkami pieskarties,— toties uzraksts tik

skaidrs, ka no pirmā acu uzmetiena redzams, kā attēlu un vārdu viņi glabā.— Taču frančiem, mesjē grāf,— piebildu, gribēdams mīkstināt savus vārdus,— piemīt tik daudz izcilu īpašību, ka viņi var bez tā gluži labi iztikt,— viņi ir paši uzticamākie, drosmīgākie, augstsirdīgākie, atjautīgākie un labsirdīgākie cilvēki uz pasaules;— ja viņiem piemīt kāda vaina, tad vienīgi tā, ka viņi ir pārāk nopietni.

—   Mon Dieul— iesaucās grāfs, pietrūkdamies no krēsla.

—   Mals vous plaisantez [116] ,— viņš piebilda, izlabodams savu izsaucienu, Uzliku roku uz sirds un ar vislielāko nopietnību apgalvoju, ka tā ir mana visciešākā pārliecība.

Grāfs izteica visdziļāko nožēlu, ka nevarot palikt un noklausīties manus pierādījumus, jo, pildot iepriekšēju norunu, viņam tūlīt esot jābrauc pusdienot kopā ar hercogu de §****„

—   Bet, ja jums nav jāmēro pārāk tāls ceļš līdz Versaļai, lai kopā ar mani iebaudītu šķīvi zupas, lūdzu jūs, pirms atstājat Franciju, sagādāt man to prieku, dzirdēt, kā jūs maināt savu spriedumu vai ari kā jūs to aizstāvat,— Bet, ja jūs visā nopietnībā domājat to aizstāvēt, Mons. Anglois, [117] — viņš piebilda,— jums, lai to izdarītu, nāksies sakopot visus savus spēkus, jo pārējā pasaule ir pret jums.— Apsolīju grāfam, ka neatteikšos no pagodinājuma pusdienot kopā ar viņu, pirms došos uz Itāliju,— ar šiem vārdiem atvadījos.

KĀRDINĀJUMS PARĪZE

Kad pie viesnīcas izkāpu no karietes, portjē pavēstīja, ka pēc manis taujājusi kāda jauna meitene ar kartona kārbu rokā.— Nezinu,— viņš sacīja,— vai viņa ir jau aizgājusi vai ir vēl šeit.— Paņēmu no portjē savas istabas atslēgu un devos augšup pa kāpnēm; kad līdz kāpņu laukumiņam manu durvju priekšā bija atlikuši desmit soļi, sastapos ar apmeklētāju, kura nesteidzīgi kāpa lejup,

Tā bija daiļā fille de chambre, ar kuru biju pastaigājies pa Kontī krastmalu: R» [118] kundze bija viņu sūtījusi ar kādu uzdevumu pie merchande de modes***, kas dzīvoja pāris soļu attālumā no Modēna viesnīcas; un, tā kā nebiju ieradies pie

R**** kundzes vizītē, tad viņa bija uzdevusi meičai uzzināt, vai neesmu atstājis Parīzi; bet, ja tā būtu, vai neesmu atstājis viņai adresētu vēstuli.

Tā kā daiļā fille de chambre atradās tik tuvu manas istabas durvīm, viņa griezās atpakaļ un uz pāris minūtēm, kamēr uzrakstu dažus vārdus uz vizītkartes, ienāca man līdzi istabā. Bija kluss, jauks maija nogales vakars — tumši sārtie logu aizkari (tādā pašā krāsā kā gultas pārklājs) cieši aizvilkti — saule patlaban rietēja un meta caur tiem tik siltu atblāzmu daiļās fille de chambre sejā — man šķita, ka viņa sarkst,— šī doma lika man pašam nosarkt — mēs bijām gluži vieni; un šis apstāklis iesvēla manā sejā jaunu sārtuma vilni, iekams pirmais bija atplūdis,

Ir tāds patīkams, pa pusei kaunīgs sārtums, kurā vairāk vainojamas asinis nekā cilvēka domas — tās strauji izplūst no sirds, bet kautrība traucas tām pa pēdām,— ne jau lai asinis aizplūstu, bet lai darītu šo uzplūdu sajūtu jo saldāku nerviem — iedarbība ir abpusēja,—

Taču sīkāk es pie tās nepakavēšos,— Sākumā sajutu sevī kaut ko tādu, kas nebija stingrā saskaņā ar tikumiskajām pamācībām, kuras biju devis viņai iepriekšējā vakarā,— minūtes piecas meklēju vizītkarti,— zināju, ka man nav nevienas,— Paņēmu spalvu — atkal noliku to — roka man drebēja — mani bija apsēdis velns.

Zinu ne sliktāk par citiem, ka tas ir ienaidnieks, kas aizbēg, ja mēs tam pretojamies,— taču es vispār tam reti pretojos, baiļodamies, ka, kaut ari, iespējams, uzveicu to, varu cīņā tapt ievainots,— tāpēc atsakos no uzvaras, dodot priekšroku drošībai; un tā vietā, lai domātu, kā piespiest to bēgt, parasti bēgu pats.

Daiļā fille de chambre pienāca cieši pie rakstāmpults, kurā meklēju vizītkarti,— pacēla vispirms spalvu, ko biju nometis, bet pēc tam piedāvājās paturēt tintes trauciņu: savu piedāvjumu viņa izteica tik piemīlīgi, ka jau grasījos to pieņemt,— taču neuzdrīkstējos.— Man nav uz kā rakstīt, dārgā,— es

sacīju, Rakstiet,— viņa pamācīja,— vienalga uz kā

Gandrīz jau gribēju iesaukties:— Tādā gadījumā, daiļā meitene, rakstīšu uz tavām lūpām!—

— Ja to darīšu,— nodomāju,— būšu pagalam,— Tāpēc saņēmu viņu aiz rokas un pievedu pie durvīm, lūgdams neaizmirst mācību, ko biju viņai sniedzis,— Meitene apgalvoja, ka, protams, neaizmirsīšot,— un, izrunādama šos vārdus ar manāmu dedzību, viņa pagriezās un ielika abas cieši sakļautās

rokas manējās — šādā situācijā bija neiespējami tās nepaspiest — vēlējos tās atlaist — visu laiku, kamēr vien turēju tās, klusībā sodīju sevi par to — un tomēr joprojām turēju tās.— Pēc dažām minūtēm sapratu, ka man vēlreiz nāksies šo cīņu izcīnīt no gala,— pie šīs domas jutu, ka notrīs kājas un viss ķermenis.

Gultas kājgalis atradās jardus pusotrus no vietas, kur mēs stāvējām,— vēl joprojām turēju viņas rokas — un nezinu, kā tas gadījās, taču es viņu netiku nedz lūdzis — nedz vilcis — nedz domājis par gultu — bet notika tā, ka mēs abi uz tās apsēdāmies.

— Tūlīt jums parādīšu,— ierunājās daiļā fille de chambre,— maciņu, kuru šodien darināju, lai būtu kur glabāt jūsu kronu.— To sacījusi, viņa iebāza roku labās puses kabatā, kas atradās tuvāk man, un brīdi taustīja to — pēc tam iebāza roku

kreisajā kabatā. «Viņa to nozaudējusi.»— Nekad neesmu

gaidījis pacietlgāk; maciņš beidzot atradās labajā kabatā — viņa to izvilka; maciņš bija no zaļa tafta, izoderēts ar gabaliņu balta nošūta atlasa un tieši tik liels, lai tajā varētu novietoties šī viena krona; viņa ielika to man rokā — maciņš bija glīts; un es turēju to minūtes desmit, augšup pavērstajai delnai atdusoties viņas klēpī,— reizēm palūkodamies uz maciņu, reizēm mazliet iesānis tam.

Pāris dūrienu, kas saturēja mana kaklauta krociņas, bija atiruši — daiļā fille de chambre, nesacīdama ne vārda, sameklēja rokdarbu kārbiņu, ievēra diegu smalkā adatiņā un piešuva tos.— Nojautu, ka tas apdraud šodien izcīnīto uzvaru, un, kad viņa, darbodamās ar adatu, klusējot atkal un atkal pieskārās ar roku manam kaklam, jutu, ka lauri, ar kuriem iztēlē biju apvijis savu galvu, nodreb.

Ejot viņai bija atraisījusies kurpju siksniņa, un sprādze gandrīz jau krita nost.— Redziet,— sacīja fille de chambre, paceldama kāju.— Man savukārt neatlika nekas cits kā piestiprināt sprādzi, bet, ieverot siksniņu — un paceļot, kad biju ticis galā, viņas otru kāju, lai pārliecinātos, ka abas kurpes ir kārtībā,— rīkojoties pārāk strauji — neapšaubāmi šī iemesla dēļ daiļā fille de chambre zaudēja līdzsvaru — un tad —

UZVARA

Jā—un tad…— Jūs, kuru mironīgi vēsās galvas un remdenās sirdis spēj ar argumentu palīdzību apspiest vai noslēpt savas kaislības,— sakiet man, vai tas kāds grēks, ja cilvēkam

tas piemīt? Vai arī — kadā ziņa cilvēka gars atbildīgs visu garu tēvam par to, ka rīkojies to ietekmē?

Ja daba savas labvēlības sagšu audusi tā, ka vietvietām tajā ievijas pa kādam mīlestības un alku pavedienam,— vai jāizārda viss audums, lai tos izrautu?— Šausti šādus stoiķus, dižais dabas pavēlnieki— klusībā lūdzu»— Lai kur būtu tā vieta, kur tava providence pārbaudītu manu krietnumu,— lai kādas briesmas man draudētu,— lai kādā stāvoklī es atrastos,— ļauj man izbaudīt jūtas, kas no tā izriet un kas man nolemtas kā cilvēkam,— un, ja es godam pār tām valdīšu,— gala iznākumu mierīgu prātu uzticēšu tavam taisnīgumam, jo mūs esi radījis tu,— bet nevis mēs paši.

Beidzis šo uzrunu, satvēra daiļo fille de chambre aiz rokas un izvedu no istabas — viņa stāvēja man līdzās, kamēr aizslēdzu durvis un noglabāju atslēgu kabatā — un tad — kad uzvara bija pilnīgi droša — un tikai tad — piespiedu lūpas viņas vaigam un, atkal paņēmis viņu aiz rokas, saudzīgi pavadīju līdz viesnīcas vārtiem.

NOSLĒPUMS PARĪZE

Tas, kurš pazīst cilvēka sirdi, sapratīs, ka nespēju tūlīt atgriezties savā istabā — tas būtu gluži tas pats kas neizteiksmīgi nobeigt ar bemola tercu skaņdarbu, kas modinājis manī mīlestības jūtas,— Tāpēc, palaidis vaļā fille de chambre roku, kādu brīdi pastāvēju pie viesnīcas vārtiem, aplūkodams ikvienu garāmgājēju un minēdams, kas viņi varētu būt, līdz manu uzmanību saistīja kāds vientuļš ērms, kurš jebkādu prātošanu par sevi padarīja neiespējamu.

Tas bija gara auguma, dziļdomīgi nopietna, drūma izskata vīrietis, kas neuzkrītoši pastaigājās pa ielu šurp un turp, mērodams soļus sešdesmit abpus viesnīcas vārtiem;— vīrietim bija gadu piecdesmit divi — padusē viņš turēja tievu spieķīti — viņa tumšie, pelēcīgi brūnie svārki, veste un bikses šķita kalpojuši dažu labu gadu,— bet joprojām saglabājušies tīri, un ap vīrieti vēdīja kaut kāda trūcīga proprete dvesma, No tā, kā viņš noņēma cepuri, un veida, kādā uzrunāja daudzus garāmgājējus, sapratu, ka viņš lūdz žēlastības dāvanas, tāpēc iz-

59.5

ņēmu no kabatas un turēju gatavībā dažus sū, k© pasniegt viņam, ja viņš pienāktu man klāt,— viņš aizgāja man garām, nelūgdams neko,— bet nebija paspēris vēl ne piecus soļus, kad lūdza žēlastības dāvanu no kādas vienkārša izskata sievietes:— no mums abiem es vairāk izskatījos pēc tāda, kurš varētu to pasniegt.— Viņš nebija vēl lāgā pateicies sievietei, kad pacēla cepuri jau kādas citas priekšā, kura tuvojās pa to pašu pusi.— Lēnām nāca sirms džentlmenis,— bet aiz tā kāds jauns švīts.— Viņš ļāva abiem paiet garām un nelūdza neko,— Nostāvēju, viņu vērodams, pusstundu, un šai laikā viņš reizes divpadsmit nostaigāja uz vienu un otru pusi, bet es pārliecinājos, ka viņš cieši ievēro savu principu.

Viņa izturēšanās veidam piemita divas dīvainības, kas lika man palauzīt galvu, taču bez panākumiem,— pirmā — kāpēc vīrietis vērsās ar savu bēdu stāstu tikai pie sievietēm,— un otra — kāds bija šis bēdu stāsts un kas tā varēja būt par daiļrunību, kura iežēlināja sieviešu sirdis un par kuru viņš bija pārliecināts, ka izmēģināt pie vīriešiem to veltīgi?

Bija vēl divi apstākļi, kuri sarežģīja šo noslēpumu atminēšanu,— pirmais: savu sakāmo viņš iečukstēja katrai sievietei ausī ar tādu izskatu, it kā drīzāk uzticētu noslēpumu nekā izlūgtos dāvanu,— otrais — ikreiz tas vainagojās panākumiem:— ikviena sieviete, ko viņš apstādināja, tūlīt izvilka maciņu un bez vilcināšanās pasniedza savu. artavu.,

Nekādi nespēju izskaidrot šo parādību.

Man bija uzdota mīkla, ar kuras atminēšanu varēja kavēt iaiku visu atlikušo vakaru, tāpēc devos pa kāpnēm augšup uz savu istabu,

SIRDSAPZIŅAS LIETA PARĪZE

Man pa pēdām sekoja viesnīcas saimnieks, kas ienāca istabā, lai pavēstītu, ka man esot jāmeklē sev cita apmešanās vieta.— Kā tad tā, mans draugs?— apvaicājos.— Viņš atbildēja, ka es šovakar esot pavadījis divas stundas ieslēdzies savā guļamtelpā kopā ar jaunu sievieti, un tas neatbilstot viņa mājas kārtībai,— Ļoti jauki,— sacīju,— tātad mums nav iemesla naidoties,— jo meitenei nav nodarīts nekāds ļaunums — un jūs arī paliksiet.

tāds pats, kādu jūs sastapu, Ar to pietiekot, viņš apgalvoja,

lai viņa viesnīca zaudētu savu labo slavu,— Voyez, Mon-

sieur [119] ,— viesnīcnieks teica, norādīdams uz gultas kājgali, kur bijām sēdējuši.— Atzīstos, ka tās izskats varēja zināmā mērā noderēt par vainas pierādījumu; bet, tā kā lepnums man liedza šo atgadījumu sīki izklāstīt, pierunāju saimnieku mierīgu sirdi doties pie miera, kā pats biju nolēmis darīt, un apgalvoju, ka rīt pie brokastgalda samaksāšu visu, kas pienākas,

—    Man nebūtu nekas iebilstams, Monsieur,— viņš apgalvoja,

— ja pie jums būtu uzturējušās divdesmit meičas, Tas ir

reizes divdesmit vairāk,— atsaucos, pātraukdams viņa

sakāmo,— par skaitu, ar kādu jebkad esmu rēķinājies. Ar

noteikumu,— viņš piebilda,— ka tas būtu noticis no rīta. Vai tad Parīzē atšķirīgas diennakts stundas dara atšķirīgus arī grēkus? Tās dara atšķirīgu negodu,— viņš

sacīja,— Sirds dziļumos man patīk stingras atšķirības ievērošana, un nevaru sacīt, ka šis cilvēks būtu man neciešami kritis uz nerviem.— Piekrītu,— atsāka viesnīcas saimnieks,— ka svešiniekam Parīzē jādod iespēja iegādāties mežģīnes, zīda zeķes, aproču kruzuļus et tout cela [120] — un tur nav nekā slikta, ja pie viņa ierodas sieviete ar kartona kārbu. Nudien,— izsaucos,— viņai bija kārba, taču es tajā pat neieskatījos. Tātad,— viņš sacīja,— Monsieur neko nenop-r-

ka. Ne vismazāko nieku,— atb:Ldējx Tādēļ,— viņš turpināja,— varētu jums ieteikt kādu, kura pret jums izturētos en conscience [121] .

—    Bet man viņa jāredz vēl šovakar,— iebildu — Viņš dziļi palocījās un devās lejup,

—   Tagad es triumfēšu pār šo maоtre d'hфtel!— iesaucos.— Bet pēc tam?— Pēc tam likšu viņam noprast, ka man zināms, cik viņš zemisks cilvēks.— Bet pēc tam?— Ko pēc tam?— Gandrīz jau apgalvoju, ka daru to citu labā.— Neatradu uz šo jautājumu nevienas piemērotas atbildes — manā nodomā bija vairāk dusmu nekā pārliecības, un tas man riebās, jau pirms ķēros pie tā piepildīšanas.

Pēc dažām minūtēm pie manis ienāca grizete ar kārbu, kurā atradās mežģīnes — Tik un tā es nepirkšu neko,— klusībā apņēmos.

Grizete tiecās man izrādīt visas savas preces — izdabāt man bija grūti: viņa izlikās to nemanām; viņa atvēra savu mazo mantu glabātuvi, gabalu pēc gabala nolika man priekšā visas

savas mežģīnes,— atlocīja un atkal salocīja tās vienu pēc otras ar eņģeļa pacietību:— varēju pirkt — varēju nepirkt — viņa bija gatava atdot man jebkuru gabalu par cenu, ko es nosaukšu,— nabadzīte, šķiet, ļoti vēlējās nopelnīt kādu pensu; viņa ļoti centās mani ietekmēt, taču ne tik daudz ar šķietami samākslotu izturēšanos kā, manuprāt, ar vienkāršību un maigumu»

Ja cilvēkā nav savas tiesas neviltotas lētticības, jo ļaunāk viņam pašam — mana sirds atmaiga, un es atteicos no savas otrās apņemšanās tikpat mierīgi kā no pirmās.— Kādēļ lai es sodītu vienu cilvēku par kāda cita pārkāpumiem? Ja tu esi atkarīga no šī tirāniskā saimnieka,— nodomāju, ielūkodamies viņas sejā,— jo grūtāk tev nākas pelnīt savu dienišķo maizi.

Pat ja manā makā neatrastos vairāk par četriem luidoriem, gluži neiespējami, ka es būtu varējis piecelties un parādīt viņai durvis, iepriekš trīs no tiem neiztērējis par mežģīņu aproču pāri

—    Viesnīcas saimnieks gribēs dalīties viņas guvumā — nav liela bēda — tādā gadījumā esmu vienīgi samaksājis, tāpat kā daudzas nabaga dvēseles maksājušas pirms manis, par pārkāpumu, ko neesmu nedz varējis, nedz domājis izdarīt

MĪKLA PARĪZE

Kad Laflērs ieradās mani apkalpot vakariņu laikā, viņš izstāstīja, cik ļoti viesnīcas saimnieks nožēlojot, ka apvainojis mani, likdams meklēt citu apmešanās vietu.

Cilvēks, kuram dārgs savs naktsmiers, neliksies gultā ar ienaidu sirdī, ja var no tā izvairīties.— Tāpēc lūdzu Laflēru pateikt viesnīcas saimniekam, ka es savukārt nožēloju savu izturēšanos, kas izraisīja viņa neapmierinātību.— Un vēl jūs varat viņam pateikt, ja vēlaties, Laflēr,— piemetināju,— ja šī jaunā sieviete ieradīsies vēlreiz, es viņu nepieņemšu.

Tas nebija upuris saimnieka, bet gan manā labā, tāpēc ka biju nolēmis, ar tādām pūlēm izbēdzis no nepatikšanām, no jauna nedoties briesmās, bet gan atstāt Parīzi, saglabājot, ja vien iespējams, visus tikumus, ar kuriem šeit ierados.

—    C'est deroger a noblesse, Monsieur [122] ,— sacīja laflērs,

i-cvu-iums l-'KANCIJU UN ITĀLIJU

paklanīdamies svinīgāk nekā parasti.— Et encore,— viņš piemetināja,— Monsieur var grozīt savus ieskatus — un ja

(par hazard) viņam ienāktu prātā izklaidēties… Man tā

nešķiet nekāda izklaidēšanās,— iebildu, viņu pārtraukdams.

— Mon Dieul— izsaucās Laflērs un novāca vakariņu galdu.

Pēc stundas viņš atnāca, lai palīdzētu man apgulties, un izturējās iztapīgāk nekā parasti — viņam uz mēles bija kaut kas, ko man pasacīt — vai pajautāt — ko viņš nespēja dabūt pār lūpām. Nespēju iedomāties, kas tas ir, un, taisnību sakot, pat sevišķi necentos to uzzināt, tāpēc ka manu prātu nodarbināja daudz saistošākas mīklas atminēšana, kas attiecās uz vīru, kurš viesnīcas durvju priekšā lūdza žēlastības dāvanas,— būtu atdevis diezin ko, lai uzzinātu, kas šai rīcībai pamatā, un nepavisam ne aiz ziņkāres — ziņkāre parasti ir tik zemisks izpētes iemesls, ka par tās apmierināšanu nebūtu maksājis pat divus sū,— bet noslēpums, es nodomāju, kurš tik ātri un tik neatvairāmi atmīkstina sirdi ikvienai sievietei, kam jūs tuvojaties, ir vērts tikpat daudz, cik filozofu akmens: ja man piederētu abas Indijas, labprāt atdotu vienu no tām, lai iegūtu šo noslēpumu savā īpašumā.

Gandrīz visu nakti bez panākumiem prātā pārcilāju un atkal atmetu visdažādākos minējumus; bet, kad rītā pamodos, jutu, ka manu dvēseli tikpat dziļi satraukuši sapņi, kā reiz tie bija satraukuši Babilonas valdnieka dvēseli; un es nešaubīdamies varu apgalvot, ka, mēģinādami tos izskaidrot, visi Parīzes viedie vīri būtu samulsuši ne mazāk kā Kaldejas gudrie.

LE DIMANCHE [123] PARĪZE

Bija svētdiena, un, kad Laflērs no rīta parādījās, nesdams kafiju un apaļu maizīti ar sviestu, viņš bija tik krāšņi uzposies, ka tikko viņu pazinu,

Montreijā biju Laflēram apsolījis, ka pēc ierašanās Parīzē viņš saņems cepuri ar aukliņu un sudraba pogu un vēl četrus luidorus pour s'adoniser [124] , un nabaga puisis, viņam par godu jāsaka, bija ar tiem paveicis brīnumus.

Viņš bija nopircis lieliskus, tīrus, labi saglabātus spilgti

sarkanus svārkus un tādas pašas bikses.— Tās nav ne par kronu sliktākas,— viņš apgalvoja,— tālab, ka panēsātas… Es vēlējos, kaut velns viņu parautu par šiem vārdiem.— Drēbes izskatījās tik spodras, ka, par spīti apziņai, ka tā nevar būt taisnība, tomēr labprāt vēlējos apmānīt sevi ar iedomu, ka esmu tās puisim nopircis jaunas, nevis ka tās nākušas no Rue de friperie [125] » Taču Parīzē šādi sīkumi nevienu nesarūgtina. Vēl LafJērs bija iegādājies skaistu zila atlasa vesti, diezgan fantastiski izšūtu,— tiesa gan, tā bija mazliet vairāk cietusi no kalpošanas, taču rūpīgi iztīrīta — zeltījums bija atsvaidzināts un visumā izskatījās drīzāk košs nekā padzisis,— un, tā kā vestes zilums nebija acīs lecošs, tas lieliski saderēja ar kamzoli un biksēm; turklāt viņš bija izspiedis no šīs naudas jaunu zīda maisiņu parūkai un gredzenu ar vieira akmeni un izplēsis no fripier [126] pāri zeltītu prievīšu bikšu nostiprināšanai ap ceļgaliem,— Viņš bija nopircis muslma aproces hien hrodees [127] , izdodams četrus livrus no savas naudas,— un vēl par pieciem Hvriem baltas zīda zeķes,— turklāt, vainagojot visu, daba viņu bija apveltījusi ar iznesīgu augumu, neprasīdama no viņa par to nevienu sū,

Šādi izgreznojies, viņš ienāca pie manis, nevainojami sasukātiem matiem un skaistu bouguel [128] pie krūtīm — vārdu sakot, visā viņa ārienē jaudās tāds svinīgums, kas uzreiz man atgādināja, ka ir svētdiena,— un, abus apvienojot, pēkšņi man ienāca prātā, ka labvēlība, ko viņš iepriekšējā vakarā gribēja no manis izlūgties, bija — pavadīt šo dienu tā, kā to, starp citu, pavada ikviens parīzietis. Tikko biju par šādu varbMbu iedomājies, kad Laflērs bezgala pazemīgi, taču ar paļāvību skatienā, ka neatteikšu, lūdza dāvināt viņam šo dienu pour faire le gālant vis a vis de sa maitresse****♦,

Tieši to pašu es biju nodomājis «dāni ar It**** kundai — šajā nolūkā biju noīrējis karieti, un mana iedomība neciestu, ja tās aizmugurē stāvētu tik labi tērpies sulainis kā Laflērs; nekad man nebija nācies grūtāk iztikt be:s viņa,

Šādās smagās, sarežģītās situācijās jāvadās no jūtām, nevis jāprāto — kalpības dēli un meitas, noslēdzot ar mums līgumu,

atsakās no brīvības, bet ne no Dabas prasībām; viņi ir cilvēki ar miesu un asinīm, un, dzīvojot atkarībā svešā mājā, viņiem piemīt sīkas vājībiņas un vēlmes, tāpat kā viņu darba devējiem;— protams, viņi noteikuši cenu par savu atteikšanos,— un viņu prasības ir tik nesamērīgi augstas, ka labprāt liktu viņiem daudzreiz vilties, ja viņu stāvoklis man nedotu pārāk daudz tiesību to darīt.

Redzi!— Redzi, še ir tavs kalps! [129] — šie vārdi uzreiz atņem man tiesības uz kundzību.—

—    Vari iet, Laflēr!— es sacīju.

—    Bet kas ir tava iemīļotā, Laflēr,— pajautāju,— ko tu tik īsā laika sprīdī esi paspējis Parīzē iegūt?— Laflērs uzlika roku uz krūtīm un atbildēja, ka tā esot kāda petite demoiselle grāfa de B* * namā.— Laflēram bija sirds, kas tiecās pēc sabiedrības; un, taisnību sakot, viņš tikpat reti laida izdevību garām, cik viņa kungs,— tāpēc šādā vai tādā veidā, taču, kā — Dievs to zina,— viņš bija ievadījis pazīšanos ar demoiselle kāpņu laukumiņā, kamēr biju aizņemts ar pasi, un, tā kā man bija pieticis laika iegūt grāfa labvēlību, arī Laflērs bija pamanījies šo laika sprīdi izlietot, lai iegūtu meičas labvēlību.— Grāfam ar ģimeni šajā dienā, šķiet, vajadzēja ierasties Parīzē, un Laflērs bija norunājis ar meiču un vēl divām trim grāfa kalponēm pastaigāties pa bulvāriem.

Laimīgā tauta, kas noteikti vismaz reizi nedēļā vari nomest visu savu rūpju nastu un ar dejām, dziesmām un jautrību atbrīvoties no bēdu smaguma, kas citu tautu garaspēku nospiež līdz zemei!

FRAGMENTS PARĪZE

Laflērs bija atstājis man kaut ko tādu, kas mani todien izklaidēja vairāk, nekā tiku gaidījis vai nekā bija varējis ienākt prātā man vai viņam.

Laflērs bija atnesis man piciņu sviesta uz jāņogu lapas; un, tā kā rīts bija silts un sviestu nācās nest labu gabalu, viņš bija palūdzis lietotu papīra loksni, ko palikt starp lapu un plaukstu.— Šī loksne diezgan labi aizvietoja šķīvi, tāpēc pavēlēju likt sviestu galdā ar visu papīru un, tā kā biju nodomājis visu

oui

dienu pavadīt mājās, uzdevu Laflēram iegriezties pie tr.aiteur [130] un pasūtīt man pusdienas, bet pie brokastgalda mani neapkalpot.

Apēdis sviestu, izmetu jāņogu lapu pa logu un jau grasījos to pašu darīt ar aprakstīto papīra loksni,— taču, pavilcinājies, lai izlasītu pirmo rindiņu, kas mani pamudināja ķerties pie otrās un trešās,— nospriedu, ka lapiņa ir vairāk vērta; tāpēc aizvēru logu un, pievilcis krēslu pie tā, apsēdos un sāku lasīt

Teksts bija sacerēts Rablē laika vecajā franču valodā, un, cik man tās saprašanas, tā autors varēja būt viņš pats — turklāt rakstīts bija gotu burtiem, kas no mitruma un vecuma bija tā izbalējuši un padzisusi, ka man nācās pielikt neizsakāmi lielas pūles, lai kaut ko salasītu,— Nometu lapu zemē un uzrakstīju vēstuli Judžīnijam,— tad atkal to pacēlu un no jauna sāku pie tās pārbaudīt savu pacietību,— bet pēc tam, lai atpūstos, uzrakstīju vēstuli Elīzai.— Aprakstītā papīra lapa joprojām nedeva man mieru, bet grūtības ar teksta burtošanu tikai pavairoja vēlēšanos to darīt.

Paēdu pusdienas un, apskaidrojis savu prātu ar pudeli burgundieša, atkal ķēros pie teksta — un pēc divu vai trīs stundu iedziļināšanās tajā, ko darīju gandrīz tikpat neatslābstošā uzmanībā, kādu savā laikā Grūters vai Jakobs Spons bija veltījuši kāda neskaidra uzraksta atšifrēšanai, man šķita, ka sāku saprast rakstītā jēgu; taču, lai par to pārliecinātos, labākais veids, pēc manām domām, bija pārtulkot rakstu angliski un paskatīties, kas tur iznāks,— tāpēc ķēros pie darba nesteidzīgi, kā to dara cilvēks, aiz gara laika niekodamies: šad tad uzrakstīdams pa teikumam — pēc tam izlocīdams kājas pa istabu,— bet pēc tam paskatīdamies pa logu, kas notiek pasaulē, tāpēc bija jau deviņi vakarā, kad darbu beidzu,— tad atgriezos pie sākuma un izlasīju, lūk, ko:

FRAGMENTS PARĪZE

Kad notāra sieva pārāk iekarsa strīdā ar notāru par šo

jautājumu,— gribētu,— viņš iesaucās, nomezdams pergamentu,— kaut šeit būtu vēl viens notārs tikai tādēļ, lai pierakstītu un apliecinātu šo visu

— Un ko jūs darītu pēc tam, mesjē?— viņa vaicāja, steigšus

pieceldamās;— notāra sieva bija mazliet: iekarsīga persona, un notārs nosprieda, ka prātīgāk ir novērst vētru ar pazemīgu

atbildi-— Es ietu,— viņš apgalvoja,— gulēt Variet iefc kaut

vai pie velna,— notāra sieva atbildēja.

Taču izrādījās, ka mājā atradis tikai viena gulta — abas pārējās istabas, kā Parīzē pieņemts, nebija apmēbeJētas, un notārs, neru.zd.ams vēlēšanos likties vienā gultā ar sievieti, kura tikko ne no šā, ne no tā bija sūtījusi viņu pie velna, devās ārā, paņēmis cepuri, spieķi un īsu apmetni, jo nakts bija vējaina, un nomāktā garastāvoklī soļoja Pont Neuf virzienā.

Ikvienam, kurš gājis pāri Pont Neuf, jāatzīst, ka no visiem kopš laika gala uzceltajiem tiltiem tas ir visdiženākais — visskaistākais — visgrandiozākais — vissamērīgākais — visgarākais un visplatākais, kāds jebkad savienojis divus krastus uz

mūsu zemeslodes, kas sastāv no ūdens un sauszemes

Pēc šiemvārdiem spriežot, šķiet, ka fragmenta autors nav bijis francūzis,

Visrupjākā kļūda, uz kuru savos pretargumentos var atsaukties Serbos:« teologi un. zinātņu doktori, ir tā, ka pat r-secīgu vēja brlisinu, ja tāda uzrodas Parīzē vai tās apkārtnē, šajā vietā noISd zaiuiojoSākiem vārdiem nekā jebkurā vēja strīpā visā pilsētā — un pamatoti, zākā, gudrie un neapstrīdamie Messieurs, jo tā triecas jums virsū, brīdinoši nesaucot garde ifeauturklāt tik spējiem grūdieniem, ka starp nedaudzajiem gājējiem, kas tiltu šķērso ar cepuri galvā, no piecdesmit neatradīsies pat viens, kurš neliktu uz spēies divarpus livru, kas ir cepures pilna cena.

Nabaga notārs tieši tajā bridi kad gāja garām sargpostenim, instinktīvi piespieda, spieķi cepures malai, taču, spieķi pie cepures celdams, ar tā galu aizķēra sargkareivja cepures auklu,

iemetot to pāri tilta margām tieši Senā-

— Sitkis tas vējs? — izsaucās laivinieks, kurš cepuri uzķēra,— kas nevienam neatnes labuma!

Sargkareivis, būdams gaskonietis, netūļādamies uzvirpināja ūsas un notēmēja uz notāru ar aikebūzu.

Tajos laikos arkebūzas Sava, kad tām pielika degli; tā nm sagadījās, ka tilta galā kādai vecai, sieviņai vējš bija nopūtis liesmu papīra lateraītē un viņa bija aizņēmusies no sargkareivja degli, lai to iedegtu,— tas deva laiku gaskonieša asinīm atvest un '.āva viņam šo negadījumu veiksmīgāk izmantot savā labā,— Slikts tas vējš,— viņš iesaucās, noraudams notāram no

* sargies no ūdens (fr.)

galvas bebrādas cepuri un attaisnodams šo piesavināšanos ar laivinieka aforismu.

Nabaga notārs šķērsoja tiltu, iedams pa Dofina ielu Senžermēnas priekšpilsētas virzienā, pa ceļam apraudādams sevi

šādi:

—   Ak, es nelaimīgais!— gaudās notārs,— visu mūžu būt par rotaļlietu orkāniem — piedzimt tādēļ, lai visur, kur vien parādos, pret mani un manu profesiju brāztos ļaunu vārdu auka,— draudot ar baznīcas lāstiem, tikt piespiestam salaulāties ar viesuli, ne sievieti,— būt ģimenes vēju izdzītam no mājas un zaudēt bebrādas cepuri tilta vējā — atrasties šeit vējainā naktī kailu galvu, pilnīgi padotam nejaušības untumiem,— kur lai nolieku savu galvu?— Nožēlojamo cilvēk! kurš no visiem trīsdesmit diviem kompasa rumbās atzīmētajiem vējiem beidzot atpūtīs tev kaut ko labu, tāpat kā pārējiem taviem līdzcilvēkiem?

Kad notārs, šādi žēlodamies, gāja garām kāda nama tumšai ieejai, sveša balss pasauca meiteni un lika viņai steigties pēc tuvākā notāra,— un, tā kā mūsu notārs bija šis tuvākais, viņš, izmantodams savu klātbūtni, devās pa segto eju līdz durvīm un, šķērsojis senlaicīgu viesistabu, tika ievests lielā telpā, kurā neatradās nekas cits kā vienīgi garš karavīra šķēps — krūšu bruņas — vecs, aprūsējis zobens un plecu-krūšu aizsarglente, kas karājās pie sienas četrās vietās, vienādā attālumā cita no citas.

Kāds vecs vīrs, kurš agrāk bija piederējis dižciltīgo kārtai un, ja vien labklājības zudums nebojā asinis, bija dižciltīgs joprojām, gulēja guļā, atbalstījis galvu rokā; neliels galdiņš, uz kura dega tieva vaska svecīte, bija piebīdīts blakus gultai, un cieši līdzās galdiņam nolikts krēsls — notārs uz tā apsēdās un, izvilcis tintes radziņu un dažas loksnes papīra, ko atrada kabatā, novietoja tos uz galda sev priekšā un, iemērcis spalvu tintē un pārlīcis galdam, sagatavoja visu, lai rakstītu dižciltīgā sirmgalvja pēdējo gribu un novēlējumu.

—    Ak vai! Notāra kungs,— ierunājās dižciltīgais vīrs, pasliedamies mazliet augstāk,— man nav nekā tāda, ko novēlēt, kas atmaksātu ar novēlējuma uzrakstīšanu saistītos izdevumus, vienīgi mans dzīves stāsts, kurš man jāatstāj kā mantojums pasaulei, lai varētu mierīgu sirdi nomirt; ienākumus, ko dos mans dzīves stāsts, novēlu jums par to, ka uzņēmāties pūles pierakstīt manu stāstījumu,— tas ir tik neparasts stāsts, ka tas jāizlasa visam cilvēku dzimumam — tas nodrošinās labklājību jūsu mājās … Notārs iemērca spalvu tintē.— Visspēcīgais

ikviena mana dzīves notikuma virzītāji— iesaucās dižciltīgais sirmgalvis, dedzīgā paļāvībā palūkodamies augšup un paceldams rokas pret debesīm,— tu, kura roka vadījusi mani caur tādu neizdibināmu ceļu labirintu līdz šim skumjajam brīdim, palīdzi veca, nespēcīga un bēdu sagrauzta cilvēka zūdošajai atmiņai — lai tavas mūžīgās patiesības gars vada manu mēli, ka šis svešinieks pierakstītu vienīgi to, kas ierakstīts tajā GRĀMATĀ, pēc kuras liecībām,— viņš turpināja, salikdams rokas — mani nosodīs vai attaisnos!— Notārs turēja spalvas galu starp vaska svecīti un savām acīm

—    Šis ir stāsts, notāra kungs,— sacīja sirmgalvis,— kurš aizkustinās ikvienu,— līdzcietīgo tas satrieks, un pašas nežēlības iemiesojuma sirdī pamodinās līdzjūtību.—

—    Notārs dega nepacietībā sākt un trešo reizi iemērca spalvu tintes trauciņā,— bet dižciltīgais sirmgalvis, pievirzījies mazliet tuvāk notāram, iesāka diktēt savu dzīves stāstu šādiem vārdiem —

—   Bet kur ir pārējās lapas, Laflēr?— jautāju, jo mans sulainis tieši tobrīd ienāca.

FRAGMENTS UN BOUQUET* PARĪZE

Kad Laflērs pienāca galdam tuvāk un es izskaidroju viņam, ko vēlos, viņš pastāstīja, ka bez šīs bijušas vēl tikai divas lapas, ko viņš aptinis ap ziedu kātiem, lai turētos kopā pušķis, kuru viņš bulvārī pasniedzis demoiselle.— Tādā gadījumā, Laflēr,— sacīju,— lūdzams, dodies atpakaļ pie viņas uz grāfa de

B**** māju un paraugies, vai nevari dabūt… Protams, ka

varu,— atsaucās Laflērs — un projām bija.

Pēc ļoti īsa laika sprīža nabaga zēns atgriezās pagalam aizelsies, ar dziļākām vilšanās rievām sejā nekā tās, kuras būtu varējušas parādīties, ja fragments tiešām būtu neglābjami pazudis,— Juste ciel!** Nebija pagājušas ne divas minūtes, kopš nabaga zēns bija maigi atvadījies no viņas,— kad Laflēra neuzticīgā iemīļotā bija atdevusi viņa gage damour*** kādam no grāfa sulaiņiem — sulainis jauniņai šuvējai — bet šu-

0 ziedu pušķis (fr.) ** taisnās debesis (fr.)

*** mīlas ķīlu (fr.)

vēja — kādam vijoles spēlmanim kopā ar manu fragmentu, kurā tas bija ievīstīts.—

Mūsu nelaimes bija savā starpā savijušās — es izdvesu nopūtu — un manās ausīs kā atbalss atskanēja Laflēra nopūta.

—   Cik nodevīgi!— iesaucās Laflērs.—Cik nelaimīgi!— piebalsoju.—

—   Nejustos satriekts, mesjē,— Laflērs sacīja,— ja viņa to būtu nozaudējusi. Es arī ne,— piebildu,— ja būtu to atradis.

Vai es to atradu vai neatradu, būs redzams turpmāk,

ŽĒLSIRDĪBAS DARBS PARĪZE

Cilvēks, kurš jūt riebumu vai bīstas iet pa tumšu gaiteni, var būt apveltīts ar lieliskām īpašībām un spējīgs veikt simts uzdevumu, taču no viņa nekad neiznāks labs sentimentāls cejotвjs. Es neturu nekādā vērtē tos daudzos notikumus, kas risinās manu acu priekšā gaišā dienas laikā uz plašas un atklātas ielas.— Daba ir bikla un tai nepatīk darboties skatītāju acu priekšā, bet šādā nomaļā kaktā dažreiz jūs viņas izpildījumā redzat vienkāršu īsu ainiņu, kurā ir tikpat daudz jūtu, cik ducī franču lugu, kopā ņemot,— un piedevām tās nenoliedzami ir izsmalcinātas;— un, kad vien man jātur kāda spožāka runa nekā parasti, tā kā šīs ainiņas noder tiklab sprediķotājam, kā varonim, parasti izmantoju tās savam sprediķim,— bet, kas attiecas uz tekstu, tad vārdi —«Kapadokija, Ponta, Āzija, Frīģija un Pamfīlija» [131] — iederas tur tikpat labi kā jebkurš cits Bībeles teksts,

Ir kāda gara, tumša eja, kas ved no Opera Comique [132] uz šauru ieliņu; to izmanto nedaudzi apmeklētāji, kun pacietīgi gaida piebraucam fiakru vai vēlas pēc izrādes beigām nesteidzīgi paieties kājām. Ejas galu, kas atrodas tuvāk teātrim, apgaismo tieva svecīte, kuras gaisma gandrīz pazūd, pirms esat negājuši pusceļu, bet tuvāk durvīm — tā kalpo vairāk rotājumam nekā praktiskai vajadzībai: jums tā šķiet kā nekustīga vismazākā izmēra zvaigzne — tā deg,— bet pasaulei, cik mums zināms, no tā maz labuma.

Atgriežoties pa šo eju mājup, nonācis piecu vai sešu soļu

attālumā no durvīm, ieraudzīju rokrokā stāvam divas lēdijas ar mugurām pret sienu, gaidot, kā man šķita, fiakru;— tā kā viņas atradās tuvāk durvīm, nospriedu, ka viņām tiesības uz pirmo pajūgu; tāpēc pievirzījos jardu vai vēl mazliet tuvāk viņām un sāku pacietīgi gaidīt — biju ģērbies melnā un tikko saredzams.

Lēdija, kas stāvēja man tuvāk, bija gara, kalsna sieviete ap gadiem trīsdesmit sešiem; otrai, tāda paša auguma un izskata, bija gadu četrdesmit; abu ārienē nebija ne mazāko pazīmju, ka viņas būtu precētas sievas vai atraitnes,— viņas izskatījās pēc divām godīgām māsām — vestālienēm, glāstu nenovārdzinātām, maigu apskāvienu neapgrūtinātām:: kaut ari būtu vēlējies viņas aplaimot,— šovakar viņu laimei bija lemts nākt no citas puses.

Klusa balss lieliski izraudzītos izteicienos, kas beidzās ar daiļskanīgu intonāciju, uzrunāja abas lēdijas, debesu vārdā izlūgdamās divpadsmit sū monētu, Man šķita dīvaini, ka nabags nosaka žēlastības dāvanas lielumu un ka tās apmēri divpadsmit reižu pārsniedz to, ko parasti pasniedz tumsā, Abas lēdijas acīmredzot bija tikpat pārsteigtas par to, cik es.,— Divpadsmit sū?— iesaucās viena,— Divpadsmit sū monētu!— atsaucās otra,— bet ubagam neko neatbildēja.

Nabadzīgais vīrs sacīja, ka mēle viņam neklausot prasīt mazāk no tik augstas kārtas lēdijām, un nolieca galvu līdz zemei.

—   Ak?— viņas nopūtās,— mums nav naudas.

Ubags dažus acumirkļus klusēja, bet tad atsāka diedelēt,

—   Manas daiļās, jaunās lēdijas,— viņš ierunājās,— nedariet

kurlas savas vēlīgās ausis manām lūgšanām! Goda vārds,

labo cilvēk,— apgalvoja jaunākā,— mums nav sīknaudas! Lai Dievs jūs svētī,— atsaucās nabadzīgais vīrs,— un

pavairo prieku, ko jūs varat sniegt citiem, neķeroties pie sīknaudas.'— Ievēroju, ka vecākā māsa iegremdē roku kabatā.— Jāparaugās,— viņa sacīja,— vai man nav kāds

sū. Sū!— iesaucās lūdzējs,— dodiet divpadsmit! Daba pret

jums bijusi tik devīga, esiet arī jūs devīgas pret nabaga!

—    Dotu no visas sirds, mans draugs,— apgalvoja jaunākā,— ja vien man būtu, ko dot

—   Žēlsirdīgā daiļava?— iesaucās ubags, pievērsdamies vecākajai māsai,— Kas gan cits, ja ne labsirdība un cilvēkmīlestība liek jūsu mirdzošajām acīm starot tīk maigi, ka pat šajā tumšajā ejā tās starojumā pārspēj rīta spozmi? Un kas pamu-

dināja marķīzu Santerru un viņa brāii izteikties tik cildinoši par jums abām, kad viņi tikko pagāja garām?

Abas lēdijas bija dziji saviļņotas, un, klausot sirdsbalss mudinājumam, abas vienlaicīgi ielika roku kabatā, un katra izvilka pa divpadsmit sū monētai.

Strīdu starp viņām un nabaga lūdzēju vairs nebija — tas turpinājās lēdiju starpā: kurai no abām jādod kā žēlastības dāvana šī divpadsmit sū monēta,— un, lai strīdu izbeigtu, abas pasniedza to vienlaicīgi, un vīrs aizgāja.

MĪKLA ATRISINĀTA PARĪZE

Steigšus soļoju viņam nopakaļ: tas bija tas pats cilvēks, kura panākumi, izlūdzoties žēlastības dāvanas no sievietēm viesnīcas durvju priekšā, bija mani tā mulsinājuši,— Uzreiz atminēju viņa noslēpumu vai vismaz tā pamatu — tie bija glaimi.

Brīnišķā substance! Cik dzīvinoši tu iedarbojies uz dabu! Cik spēcīgi pakļauj sev visu tās spēku un vājumu! Cik saldi tu iepiūsti cilvēku asinīs un kā palīdzi tām pa visšaurākajiem un vislīkumainākajiem ceļiem ritēt uz sirdi!

Nabadzīgais vīrs, nebūdams ierobežots laika ziņā, šeit bija tos pasniedzis lielākā devā; protams, viņš pieprata tos izteikt arī koncentrētākā formā daudzajās pēkšņas tikšanās reizēs uz ielas, kur viņam vajadzēja prast izgrozīties; taču, kā viņam izdevās savus glaimus piemērot, sasaldināt, sabiezināt un atšķaidīt,— negribu ar šo jautājumu apgrūtināt savu prātu — pietiek ar to, ka ubags ieguva divas divpadsmit sū monētas — bet pārējo vislabāk var izstāstīt tie, kam tādā veidā izdevies iegūt daudz vairāk.

PARĪZE

Mēs gūstam pasaulē panākumus ne tik daudz, izdarot pakalpojumus, cik — tos saņemot; jūs ņemat panīkušu zariņu un iespraužat to zemē, bet pēc tam aplejat, tāpēc ka pats esat to dēstījis.

Mesjē grāfs de B**** vienīgi tāpēc, ka bija man palīdzējis iegūt pasi, vēlējās izdarīt vēl citu pakalpojumu — tajās nedaudzajās dienās, ko pavadīju Parīzē, iepazīstinot mani ar

OUO MISTERA JORIKA SENTIMENTĀLAIS CEĻOJUMS PA FRANCIJU UN ITĀLIJU

dažiem aristokrātiem, kuriem vajadzēja mani iepazīstināt ar citiem un tā tālāk,

Biju iemantojis savu noslēpumu tieši īstajā laikā, lai no parādītā goda gūtu kādu nekādu labumu; citādi, kā tas parasti notiek, reizi vai divas mani būtu ielūguši pusdienās vai vakariņās, bet pēc tam, pārtulkojot franču mīmiku un žestus skaidrā angļu mēlē, drīz vien būtu sapratis, ka esmu piesavinājies kāda daudz interesantāka viesa couvert*0 un man, protams, būtu nācies citu pēc citas atstāt visas šīs vietas tā vienkāršā iemesla dēļ, ka nevarētu tās noturēt,— Pašreizējos apstākļos mans stāvoklis nebija tik ļauns.

Man tika parādīts gods, stādot priekšā vecajam marķīzam de B**; aizvadītajās dienās viņš bija izcēlies ar dažām sīkām bruņnieciskām uzvarām Cour damour** un kopš tā laika tērpās atbilstoši savam priekšstatam par dueļiem un turnīriem — marķīzs de B** vēlējās, lai citi domātu, ka šīs cīņas nerēgojas vienīgi viņa iztēlē. «Viņam nekas nebūtu iebilstams pret ceļojuma uz Angliju», un viņš daudz prašņāja par angļu lēdijām.— Palieciet vien tepat, no Dieva puses, mesjē marķīz,— es lūdzu,— les messieurs Anglais jau tagad grūti notvert kādu laipnu skatienu no savām dāmām,— Marķīzs ielūdza mani vakariņās,

Mesjē p****5 galvenais nodokļu atpircējs, izrādīja tikpat lielu interesi par mūsu nodokļiem.— Tie pie mums, kā viņš

dzirdējis, esot visai iespaidīgi. Ja vien mēs zinātu, kā tos

savākt,— es sacīju, dziļi viņam paklanījies.

Uz citādiem noteikumiem nemūžam nebūtu uzaicināts apmeklēt mesjē P»*** mājas koncertus.

Mani nepareizi bija raksturojuši de Q***» kundzei kā esprit***— Q***» kundze pati bija esprit; viņa dega nepacietībā mani redzēt un dzirdēt, kā es runāju. Nebiju vēl paspējis lāgā apsēsties, kad jau redzēju, ka viņa par manu asprātību nedod ne plika graša.— Biju ielaists viņas salonā, lai pārliecinātos, ka viņai tāda piemīt. Piesaucu Dievu par liecinieku, ka viņas mājā ne reizes neatvēru «savas runas vārtus»****.

De Q**** kundze ikvienai dzīvai radībai, ko sastapa, apzvē-

' šķīvis, salvete, nazis, dakšiņa un karote 150 mīlas kaujas laukā (fr.) *** asprātis (fr.)

Šeit iespējama humoristiska atsauce uz Homēra izteicienu «zobu valnis». (Tulkotājas piezīme.)

rēja, ka «savu mūžu viņai neesot bijusi pamācošāka saruna ar kādu cilvēku».

Francūzietes valdīšanas laikā izšķiramas trīs ēras.— Sākumā viņa ir koķete — pēc tam deiste — tad devote*: varu šajos laika posmos viņa ne uz brīdi nezaudē — maina vienīgi pavalstniekus: kad trīsdesmit piecu vai vairāk gadu vecumā viņas valstība kļūst tukšāka no mīlas vergiem, viņa no jauna to piepilda ar neticības vergiem,— bet pēc tam — ar baznīcas vergiem.

De V*** kundze svārstījās starp abām pirmajām: viņas rozes sārtums strauji bālēja — viņai būtu pienācies kļūt par deisti piecus gadus pirms tam, kad man bija gods viņu pirmoreiz apmeklēt.

Viņa apsēdināja mani sev blakus uz dīvāna, lai varētu tuvāk apspriest jautājumu par reliģiju.— īsi sakot, de V*** kundze man atzinās, ka nekam netic.

Sacīju de V*** kundzei, ka tāda var būt viņas pārliecība, bet, pēc manām domām, viņa nevar būt ieinteresēta nojaukt ārējos nocietinājumus, bez kuriem nespēju iedomāties tāda cietokšņa nosargāšanu kā viņējais,— ka pasaulē nav nekā bīstamāka kā daiļavai būt deistei,— ka mans ticīga cilvēka pienākums ir to neslēpt viņai — ka nebiju nosēdējis vēl ne piecas minūtes viņai līdzās, kad sāku kalt plānus,— un kas gan cits, ja ne reliģiskas jūtas un pārliecība, ka tās mājo ari viņas krūtīs, spēja iznīdēt šīs domas, tikko tās modās?

— Mēs neesam no akmens,— sacīju, satverdams viņas roku,— mums nepieciešami visdažādākie iegrožojumi, līdz savā laikā piezogas vecums un uzmet mums savus iemauktus,— bet jums, dārgā kundze,— sacīju, skūpstīdams viņas roku — pārāk — pārāk agri

Varu droši teikt, ka visā Parīzē par mani izplatījās slava, ka esmu atgriezis de V*** kundzi.— Viņa apgalvoja D*** kungam un abatam M***, ka pusstundā es esot izteicis vairāk atklāsmju reliģijas labā, nekā visa viņu «Enciklopēdija» izteikusi pret to.— Nekavējoties tiku uzņemts de V*** kundzes Coterie**— un viņa atlika deisma laikmetu uz diviem gadiem.

Atceros, tas notika šajā Coterie, kad, pārtraucot disputu, kurā centos pierādīt pirmcēloņa nepieciešamību, jaunais grāfs de Faineant*** aiz rokas ievilka mani istabas tālākajā kaktā,

* dievlūdzēja (fr.) ** tuvāko paziņu lokā (fr.)

*** dīkdienis (fr.)

2#—514

lai paziņotu, ka mans žabo esot savilkts pārāk cieši ap kaklu.— Tam jāstāv plus badiant [133] — paskaidroja grāfs, noraudzīdamies lejup uz savējo,— taču viens vārds, mesjē, Jorik, gudram cilvēkam

— Un no gudra cilvēka mutes, grāfa kungs,— es atbildēju paklanīdamies,— ir diezgan.

Grāfs de Faineant apskāva mani kvēlāk, nekā līdz šim to bija darījis kāds cits mirstīgais.

Trīs nedēļas pēc kārtas es biju vienisprātis ar ikvienu, ko sastapu.— Pardi! ce Mons, Yorick autant cTesprit que nous autres. [134] —ii raisonne bien [135] ,— sacīja cits.— c'est un bon enfant [136] ,— piebilda trešais.— Un par šādu cenu varēju Parīzē ēst, dzert un priecāties līdz pat mūža pēdējai dienai; taču tas bija negodīgs aprēķins — sāku par to kaunēties — tā bija verga alga — pret šādu izturēšanos sacēlās manas goda jūtas — jo augstāk pacēlos, jo zemāk tiku nospiests savā ubaga stāvoklī — jo izmeklētāka Coterie, jo vairāk liekulīgu cilvēku:— sāku ilgoties pēc Dabas bērniem. Un kādu vakaru, kad visnožēlojamākā kārtā biju pārdevies pusducim dažnedažādu cilvēku, saslimu — likos gultā — uzdevu Laflēram uz rītdienu pasūtīt karieti, lai varētu doties uz Itāliju.

MARIJA MULĒNA

Līdz pat šim brīdim savu mūžu neesmu zinājis, kas ir pārpilnības nelaime, kad, lai izbaudītu to, devos cauri Burbonnai, brīnišķīgākajam Francijas apvidum,— pašā vīnogu novākšanas karstumā, kad Daba savu bagātību dāsni ber ikvienā klēpī un ikkatrs paceļ acis pret debesīm,— ceļojumā, kurā ik uz soļa mūzika sit takti Darbam un visi tā bērni līksmo, novākdami vīnogu ķekarus,— braucot cauri tam visam pāri plūstošā jūsmā, ko iekvēlina ikviens tālumā redzamais cilvēku bariņš,— un katrs no tiem sola aizraujošus piedzīvojumus.

Žēlīgā debess!— ar tiem varētu aizpildīt divdesmit sējumu — taču — ak vai!— man palikušas tikai dažas nelielas lapas, kurā šo bagātību saspiest,— turklāt pusi no tām jāatvēl nabaga Marijai, kuru mans draugs misters Šendijs sastapa Mulēnas tuvumā.

Lasīdams viņa stāstu par šo jukušo meiču, jutos dziļi aizkustināts; bet, kad nonācu apvidū, kurā viņa dzīvoja, lasītais ar tādu spēku atausa atmiņā, ka nespēju pretoties dziņai, kas rnani mudināja novirzīties no ceļa un iegriezties pusljē attālajā ciematā, kurā dzīvoja Marijas vecāki, lai apjautātos par viņu.

Šis gājiens, atzīstos, atgādināja Bēdīgā Izskata Bruņinieka drūmo dēku meklēšanu,— taču nezinu, kā tas nākas, bet nekad tik skaidri neapzinos dvēseles esamību sevī, kā ielaižoties šādās dēkās.

Vecā māte pienāca pie durvīm, viņas seja pauda bēdīgo vēsti, pirms viņa pavēra lūpas,— viņa bija zaudējusi vīru; viņš bija miris, kā atraitne izteicās, apmēram pirms mēneša aiz bēdām, ka Marija zaudējusi prātu.— Sākumā viņa baidījusies, vecīte piebilda, ka šis notikums atņems viņas nabaga meitenei atlikušo prāta mazumiņu,— taču, gluži otrādi, tas licis viņai nedaudz attapties — vēl viņa nespējot nomierināties — viņas nabaga meitene, māte piebilda raudādama, klaiņojot kaut kur ceļa malā —

— Kādēļ mans pulss sit tik gurdeni, kad rakstu šīs rindas? un kas pamudināja Laflēru, kura sirds šķita noskaņota tikai priekam, ar delnas virspusi divreiz pārvilkt acīm, kamēr vecā sieviete stāvēja durvīs un stāstīja to? Pamāju foreitoram, lai atgriežas uz lielceļa.

Kad bijām aptuveni pusljē attālumā no Mulēnas, skrajumā pie ceļa, kas aizvijās biezoknī, ieraudzīju zem papeles sēžam nabaga Mariju — viņa sēdēja, elkoni atspiedusi klēpi un sāniski noliekto galvu atbalstījusi delnā,— koka pakājē burbuļoja sīks strautiņš.

Liku foceitoram braukt uz Mulēnu,— bet Laflēram — pasūtīt man vakariņas,— sacīdams, ka gribu iet kājām nopakaļ karietei.

Marija bija tērpusies baltā un izskatījās gluži tāda, kādu viņu bija aprakstījis mans draugs, vienīgi viņas mati, kurus agrāk sedza zīda tīkliņš, nokarājās brīvi.— Tāpat kā agrak pāri jakai viņa bija pārmetuši blāvi zaļu lenti, kas stiepās no pleca līdz viduklim,— lentes galā karājās stabule.— Viņas kazlēns bija izrādījies tikpat neuzticīgs kā viņas iemīļotais; tā vieta Marija bija dabūjusi mazu sunīti, kas saitē bija piesiets viņai pie

jostas; kad palūkojos uz sunīti, viņa aiz saites to pievilka sev klāt,—«Tu mani neatstāsi, Silvio,» viņa sacīja.— Ieskatījos Marijas acīs un redzēju, ka viņa vairāk domā par tēvu nekā par iemīļoto vai kazlēnu, jo, izrunājot šos vārdus, pa vaigiem viņai ritēja asaras

Apsēdos viņai cieši līdzās, un Marija man atļāva tās noslaucīt ar mutautu,— Pēc tam mērcēju to savās — tad viņas — tad savās — bet tad atkal noslaucīju Marijas asaras,— un, to darot, izjutu sevī tik neaprakstāmu satraukumu, kāds, esmu pārliecināts, nebija izskaidrojams ne ar kādu matērijas un kustības mijiedarbību.

Es nešaubos, ka man ir dvēsele, tāpat visas tās grāmatas, ar kurām materiālisti pārpludinājuši pasauli, nekad nepārliecinās mani par pretējo.

MARIJA

Kad Marija bija mazliet atguvusies, pajautāju, vai viņa atceras kalsenu, bālu vīru, kurš aptuveni pirms diviem gadiem bija sēdējis starp viņu un kazlēnu? Viņa atbildēja, ka tajā laikā jutusies ļoti nevesela, taču šo atgadījumu atceroties divu iemeslu dēļ — lai cik slima būdama, viņa redzējusi, ka svešinieks viņu žēlo, un ari tāpēc, ka viņas kazlēns nozadzis šā cilvēka mutautu, par ko ticis iekaustīts,— mutautu viņa strautā izmazgājusi, Marija stāstīja, un kopš tā laika vienmēr nēsā kabatā, lai varētu atdot svešiniekam, ja kādreiz atkal to ieraudzīs, ko, viņa piebilda, svešinieks pa pusei apsolījis. To sacīdama, viņa izvilka no kabatas mutautu, lai man parādītu; viņa to bija glīti ietinusi divās vīnogulāju lapās un apsējusi ar vīnogulāju stīgu;— vīstoklīti atraisot, ieraudzīju mutauta vienā stūrī monogrammu «Š».

Pa šo laiku, Marija man pastāstīja, viņa aizklīdusi līdz pašai Romai un vienreiz apgājusi apkārt svētā Pētera katedrālei — bet pēc tam griezusies mājup — viena atradusi ceļu pāri Apenīniem — ceļojusi cauri visai Lombardijai bez graša kabatā — un pa Savojas akmeņainajiem ceļiem bez apaviem — kā viņa to pārcietusi un pārvarējusi, Marija nespēja izskaidrot — taču apcirptas avs labad Dievs apvalda vēju.

— Tiešām apcirptas!— iesaucos,— turklāt līdz pašai ādai; taču, bijusi tu manā dzimtenē, kur man pieder būdiņa, aizvestu tevi turp un dotu pajumti: tu ēstu manu maizi un dzertu no mana kausa — es izturētos laipni pret tavu Silvio —, kad vien

tev uzbruktu vājums un klaiņošanas gars, es uzmeklētu tevi un pārvestu mājās — saulei rietot, es skaitītu savas lūgsnas, bet, kad būtu tās beidzis, tu uz stabules spēlētu vakara dziesmu, un mana ziedokļa vīraks netaptu uzņemts nelabvēlīgāk tāpēc, ka tas kāptu debesīs kopā ar kādas salauztas sirds upura vīraku.

Kamēr tā runāju, mana dvēsele atmaiga; bet Marija, redzēdama, ka mutauts, ko izvelku, jau pārāk samircis, lai derētu lietošanai, katrā ziņā gribēja to strautā izmazgāt.— Bet kur tu to izžāvēsi, Marij?— pajautāju.— Pie savām krūtīm,— viņa atbildēja,— tas man darīs labu.

—   Vai tava sirds, Marij, joprojām tik karsta?— vaicāju.

Biju pieskāries stīgai, ar kuru saistījās visas viņas bēdas,—

brīdi viņa grūtsirdīgā neizpratnē raudzījās man sejā, tad, nesacīdama ne vārda, paņēma stabuli un spēlēja slavas dziesmu Jaunavai.— Stīga, ko biju aizskāris, mitējās vibrēt — pēc brītiņa Marija atguvās — izlaida stabuli no rokām — un piecēlās.

—   Kurp tu iesi, Marija?— pajautāju.— Viņa atbildēja, ka uz Mulēnu.— Iesim,— es iesaucos,— kopā!— Marija ielika roku manā elkonī, atlaida vaļīgāk pavadu, lai suns varētu mums sekot,— šādā kārtībā mēs ienācām Mulēnā.

MARIJA MULĒNA

Kaut gan ne acu galā neciešu apsveicināšanos un klanīšanos tirgus laukumā, tomēr, kad bijām nonākuši šā laukumu vidū, apstājos, lai pēdējo reizi uzmestu Marijai skatienu un teiktu pēdējās ardievas.

Marija, kaut arī neliela auguma, tomēr bija izcili daiļi veidota — bēdas viņai bija piešķīrušas gandrīz vai pārdabiskas būtnes izskatu,— tomēr viņa bija joprojām saglabājusi sievišķību — un ap viņu vēdīja tik daudz visa tā, ko sirds alkst un acs tiecas saskatīt sievietē, ka, ja vien kādreiz no viņas smadzenēm varētu pagaist iemīļotā atstātās pēdas un Elīzas pēdas no manējām, viņa ne vien ēstu manu maizi un dzertu no mana kausa, Marija mājotu manā sirdī un būtu man kā meita.

—   Ardievu, nabaga nelaimīgā meitene!— lai tavas brūces dziedina eļļa un vīns, ko tajās šobrīd lej svešinieks, kurš iet savu ceļu,— vienīgi tas, kurš tevi divreiz satriecis, var tās aizvērt uz mūžīgiem laikiem.

BURBONNA

Neviena no tām neapvaldītas līksmes izjūtām, ko iztēlojos savā garā, nesolīja man lielāku prieku kā tā, ko izjūt, ceļojot pa šo Francijas apvidu vīnogu novākšanas laikā; taču, iespiežoties tajā pa posta vārtiem, ciešanas bija darījušas mani nespējīgu šo līksmi uztvert: katras dzīru ainas dziļumā redzēju Mariju domīgi sēžam zem papeles; un tikai tad, kad biju aizbraucis gandrīz līdz Lionai, spēju uzmest viņas tēlam aizmirstības ēnu

—    Dārgais jūtīgums! Neizsmeļamais avots visam, kas mīļš mūsu priekos un cildens mūsu ciešanāsJ ar ķēdēm tu piesaisti savu mocekli viņa salmu guļvietai — un tas esi tu, kas pacel viņu Debesīs — mūžīgais mūsu emociju avot!— šajās izpausmēs es tevi saskatu — un tā ir tava dievišķība, kas plūst

manī, ne tāpēc, ka dažos skumīgos un nomācošos dzīves

brīžos «mana dvēsele ieraujas sevi un bīstas pazudināšanas»— tie ir tikai vārdi!— bet tas, ka jūtu pāri plūstošu prieku un smagas skumjas ārpus sevis — viss nāk no tevis, diženais — diženais pasaules JUTIGUM, kas nodrebi, kad tevis radītā vistālākā tuksnesī nokrīt mats no mūsu galvas!— Tavas rokas vadīts, Judžīnijs nolaiž aizkarus, kad esmu savārdzis ,— uzklausa slimības pazīmju uzskaitījumu un nosoda laika apstākļus, kas sabeiguši viņa nervus. Dažreiz tu piešķir nedaudz šā jūtīguma visneaptēstākajam zemniekam, kurš klejo pa visdrū™ mākiem kalniem,— viņš atrod saplosītu jēru, kas pieder pie cita ganāmpulka.— Šādā brīdī ieraugu viņu, atspiedušu galvu pret ceļa spieķi, ar līdzjūtību noraugāmies uz to.— Ak, kaut es būtu atnācis brīdi agrāk!— jēra dzīvība aizplūst ar asinīm — un zemnieka jūtīgā sirds asiņo līdz ar to —

—    Miers ar tevi, augstsirdīgais gans!— redzu, kā tu, bēdu sagrauzts, noej malā,— bet tās remdinās prieks — jo laime mīt tavā būdiņā — un laimīga ir tā, kas to ar tevi dala,— un laimīgi ir jēri, kas ap jums draiskojas»

VAKARIŅAS

Kad Tauru kalnu slīpajā pakājē ilkss zirga priekšējās kājas pakavs kļuva vaļīgs, kučieris nokāpa no bukas, norāva to un ielika kabatā; tā kā kalna kāpums bija piecas sešas jūdzes un mēs paļāvāmies galvenokārt uz šo zirgu, uzstāju, ka pakavs mums no jauna jāpiestiprina pašu spēkiem; taču kučieris bija

aizmetis naglas, bet no āmura vien, kas gulēja kastē zem bukas, liela labuma nebija, tāpēc piekritu doties tālāk.

Nebijām uzbraukusi kalnā ne pusi jūdzes, kad nabaga dzīvnieks kādā akmeņainā ceļa posmā pazaudēja otru pakavu, turklāt no otras priekškājas; tagad izkāpu no karietes stingrā apņēmībā un, ieraudzījis aptuveni ceturtdaļjūdzes attālumā pa kreisi māju, ar lielām pūlēm pierunāju kučieri griezt uz turieni., Kad piebraucām tuvāk, mājas un tās apkārtnes izskats drīz vien samierināja mani ar notikušo nelaimi,— Tā bija maza zemnieku būdiņa, ko ieskāva ap divdesmit akru vīnogulāju dēstījuma un tikpat daudz labības,— bet cieši pie mājas vienā pusē bija pusotra akra liels potagerie*,, pārpilns ar visu, kas rada pārticību franču zemnieka mājā,— bet otrā pusē mežiņš, kas gādāja nepieciešamo malku, lai šo bagātību sagatavotu ēšanai. Bija apmēram astoņi vakarā, kad pienācu pie mājas,— kučieri es atstāju, lai tiek galā, kā prot,— bet pats taisnā ceļā devos mājā iekšā.

Pie ģimenes piederēja vecs nosirmojis vīrs un viņa sieva a-r pieciem sešiem dēliem un znotiem un to sievām, kā a*rī līksmiem viņu pēcnācējiem.

Visi viņi sēdēja pie lēcu viras; galda vidū gulēja garš kviešmaizes klaips, bet vīna krūkas katrā tā galā solīja jautrību maltītes starplaikos — tās bija mīlestības dzīres.

Vecais vīrs piecēlās, lai panāktos man preti un apsveicinātos, un goddevīgā sirsnībā uzaicināja mani sēsties pie galda; mana sirds jau bija tur kopš brīža, kad ienācu istabā, tāpēc es nevilcinoties apsēdos gluži kā ģimenes loceklis; tad, lai pēc iespējas ātrāk iejustos šajā lomā, tūliņ palūdzu no vecā vīra nazi un, paņēmis klaipu, nošņāpu krietnu šķēli; maizi griežot, redzēju ikviena acīs ne tikai sirsnīgu viesmīlību, bet gan tādu viesmīlību, kam pievienojās pateicība, ka neesmu šaubījies par to.

Vai tāpēc — bet, ja ne, tad saki man, Daba, kāda cita iemesla dēļ — šis kumoss man šķita tik salds, un kādai burvestībai man jāpateicas par to, ka malks, ko iedzēru no viņu krūkas, arī bija tik gards, ka vēl līdz pat šim brīdim jūtu tā garšu uz mēles?

Ja vakariņas bija gājušas man pie sirds,— tad galda iūgsna, kas tām sekoja,— vēl jo vairāk.

"" pareizi «potager»—sakņu un augļu dārzs (fr.)

GALDA LŪGSNA

Kad vakariņas bija paēstas, vecais vīrs uzsita ar naža spalu pa galdu,— mudinādams sagatavoties dejām: tikko zīme bija dota, sievas un meitenes acumirklī reizē metās dibenistabā, lai uzspraustu matus,— bet jaunie vīrieši — pie durvīm, lai nomazgātu muti un pārmainītu koka tupeles; un pēc trim minūtēm itin visi jau stāvēja mazajā pļaviņā mājas priekšā, sagatavojušies sākt,— Vecais vīrs un viņa sieva iznāca pēdējie un, paņēmuši mani vidū, apsēdās uz velēnu sola pie durvīm.

Pirms gadiem piecdesmit vecais vīrs bija skaitījies labs lautas spēlētājs — un arī savā vecumā vēl diezgan veikli skāra stīgas. Viņa sieva laiku pa laikam mazliet piedziedāja — pēc tam uz, mirkli apklusa — tad no jauna pievienojās vīra spēlētajai melodijai, kamēr viņu bērni un bērnubērni pļaviņā dejoja.

Tikai otrās dejas vidū, pēc dažiem atelpas brīžiem, kad visi dejotāji it kā pacēla acis uz debesim, man šķita, ka pamanu kādu dvēseles pacilātību, atšķirīgu no tās, kas rada vai izraisa vienkāršu jautrību.— Vārdu sakot, man šķita, ka redzu dejā ievijamies Pielūgsmes elementus,— bet, tā kā vēl nekad nebiju to redzējis tādā izpausmē, tagad būtu to uzskatījis par savas iztēles kārtējo ilūziju, kas marn mūžīgi ievilina maldu ceļos, ja veicais vīrs, dejai beidzoties, nebūtu man teicis, ka pie viņiem tā esot pieņemts un ka visu mūžu viņš esot izvirzījis sev par pienākumu pamudināt ģimenes locekļus dejot un līksmoties, tikko vakariņas beigušās,— ticēdams,— viņš turpināja,— ka priecīgs un apmierināts prāts ir labākā pateicība debesīm, kādu spējīgs izteikt neizglītots zemnieks —

Un arī mācīts prelāts,— piebildu.

KUTELĪGS GADĪJUMS

Kad esat sasniedzis Tauru kalnu virsotni, jūsu ceļš ved lejup uz Lionu:— tad — ardievu, ātra pārvietošanās! Šis ceļojums prasa piesardzību; tas nāk par labu arī jūtām, ja mēs nedrāžamtes pa galvu pa kaklu, tāpēc vienojos ar kādu voiturin [137] , lai viņš pārāk neskubina abus savus mūļus, bet nogādā mani sveiku un veselu cauri Savojai uz Turīnu mana paša karietē.

Nabaga pacietīgie, mierīgie, godīgie ļaudis! nebīstieties: jūsu nabadzību, jūsu vienkāršo tikumu dārgumu krātuvi pasaule

nedz iekāros, nedz iebruks jūsu ielejās.— Daba! ar visu savu juceklīgumu tu izturies saudzīgi pret pašas radīto nabadzību;— salīdzinājumā ar visiem lieliskajiem darinājumiem, ko redzam ap tevi, mazu devu tu esi atlicinājusi izkaptij un sirpim,— taču šim mazumiņam tu dāvā drošību un aizstāvību, un jauki ir mājokļi, kas atrodas tavā paspārnē.

Lai ceļa nogurdinātais braucējs izgāž savu neapmierinātību par pēkšņajiem pagriezieniem un briesmām, kas draud uz taviem ceļiem — ar tavām kraujām — ar taviem bezdibeņiem — ar grūtajām uzejam — ar šaušalīgajiem nobraucieniem — ar nepieejamajiem kalniem un ūdenskritumiem, kas veļ lejup no to virsotnēm milzu akmeņus un aizsprosto viņa ceļu.— Zemnieki augu dienu bija nopūlējušies, posmā starp Senmišelu un Modānu novācot šādu atlūzu; un no brīža, kad pie šīs vietas piebrauca mans vedējs, darbā pagāja vēl divas pilnas stundas, iekams ceļš cik necik kļuva izbraucams: atlika vienīgi pacietīgi gaidīt,— Nakts bija mitra un vējaina, tāpēc šīs aizkavēšanās un sliktā laika dēļ mans vedējs jutās spiests, neaizbraucot piecas jūdzes līdz savai piestātnei, iegriezties mazā, jaukā ceļmalas viesnīciņā.

Nekavējoties iekārtojos man ierādītajā guļamistabā — liku iekurt kamīnā uguni — pasūtīju vakariņas un patlaban pateicos Dievam, ka nav atgadījies kaut kas ļaunāks,— kad piebrauca kariete, kurā sēdēja kāda lēdija ar savu kalponi.

Tā kā mājā citas guļamistabas nebija, saimniece, daudz neprātodama par smalkumu, veda atbraucējas uz manējo, slieksnim pārkāpjot, apgalvodama, ka istabā neviena neesot, tikai kāds angļu džentlmenis,— ka tur atrodoties divas labas gultas, bet blakus esot ģērbistaba, kurā stāvot vēl viena gulta,— balss noskaņa, kādā viņa par šo trešo gultu runāja, nebija tai glaimojoša;— lai nu kā, viņa sacīja, uz trim cilvēkiem esot trīs gultas,— un viņa uzdrīkstoties apgalvot, ka džentlmenis darīšot visu, lai nokārtotu izvietošanas jautājumu.— Neļāvu lēdijai ne mirkli šaubīties par to,— tāpēc nekavējoties paziņoju, ka darīšu visu, kas manos spēkos.

Tā kā šī apņemšanās vēl nenozīmēja pilnīgu atteikšanos no guļamistabas, joprojām jutos tās saimnieks tik lielā mērā, lai man būtu tiesības baudīt namatēva godu, tāpēc uzaicināju lēdiju apsēsties — uzstāju, lai viņa ieņem siltāko vietu,— pavēlēju piemest malku — lūdzu saimnieci papildināt vakariņu ēdienkarti un pacienāt mūs ar vislabāko vīnu.

Lēdija nebija vēl ne piecas minūtes apsildījusies pie kamīna, kad sāka atskatīties un mest acis uz gultām; un, jo biežāk viņas

skatiens pie tām kavējās, jo dziļākā mulsumā novērsās.— Jutu līdzi viņai — un arī sev, jo pēc īsa brīža viņas sejas izteiksmes uri neierastās situācijas ietekmē sāku mulst tikpat stipri, cik samulsusi droši vien bija viņa pati.

Jau*tas vien, ka abas gultas, kurās mums vajadzēja gulēt, atradās vienā istabā, bija pietiekams iemesls satraukumam,— bet, tā kā tās stāvēja blakus un tik tuvu viena otrai, ka starp tām tikko pietika vietas mazam pītam krēsliņam, šāds gultu izvietojums vērta stāvokli vēl ļaunāku,— turklāt gultas bija novietotas tuvu kamīnam, un dūmeņa izcilnis no vienas puses, bet milzu sija, kas šķērsoja istabu, no otras puses veidoja tām tādu kā nišu, kas nekādā ziņā neatbilda mūsu izsmalcinātajām jūtām;— ja pie sacītā var vēl kaut ko piebilst, tad vienīgi to, ka gultas bija tik šauras, ka mums ne prātā nevarēja ienākt lēdiju guldināt kopā ar viņas kalponi; ja tas būtu bijis iespējams, mana iekārtošanās viņām līdzās, kaut arī šāda rīcība būtu nevēlama, tomēr nebūtu bijusi nekas tik šausmīgs, kam nebūtu varējuši tikt pāri bez mokām,

Kas attiecas uz mazo blakus kambarīti, tas nesolīja mums nekādu giābiņu:— tā bija mitra, auksta aizkakte ar pa pusei norautu aizvirtni un logu, kurā nebija nedz rūts, nedz eļļā samērcēta papīra, kas aizturētu naksnīgo vētru., Necentos apspiest kiepu, kad lēdija pameta skatienu kambarīti; tādā kārtā šajā gadījumā radās rīcības izvēle:— vai nu lēdija upurē veselību savai jūtelībai un pati iekārtojas kambarītī, bet manai gultai līdzās stāvošo guliu atstāj savai kalponei,— vai arī meitene aizņem pieliekamo kambari utt., utt.

Lēdija bija pjemontiete ap gadiem trīsdesmit ar veselībā ziedošiem vaigiem — Viņas kalpone bija divdesmitgadīga lioniete, reti sprigana un ņipra franču meitene.— Jebkurā gadījumā radās grūtības,— un akmens, kas bija aizsprostojis mūsu ceļu un iedzinis mūs šajās grūtībās, lai cik liels mums bija šķitis, kad zemnieki to šķūrēja nost, bija tikai olis salīdzinājumā ar to, kas tagad gulēja mūsu ceļā.— Man vienīgi jāpiebilst, ka smagumu, kas nomāca mūsu dvēseles, nebūt nemazināja tas, ka mēs abi bijām pārāk smalkjūtīgi, lai viens otram pateiktu savas domas par radušos situāciju

Apsēdāmies vakariņot; un, ja mums nebūtu bijis daudz stiprāka vīna, nekā spēj piedāvāt maza Savojas viesnīciņa^* mūsu mēles būtu palikušas sapītas, kamēr nepieciešamība tās neatraisītu,— faču tā kā lēdijai karietē atradās dažas pudeles burgundieša, viņa lika istabenei pārīti no tām atnest; tāpēc, kad vakariņas bija paēstas, mēs, palīkuši divatā, jutām sevī pietiekami daudz drosmes, lai vismaz atklāti parunātu par stāvokli, kādā bijām nokļuvuši. Pārspriedām jautājumu gan šā, gan tā, pārciiājām un aplūkojām to no visām pusēm stundas divas ilgās pārrunās, kuru noslēgumā starp mums beidzot tika panākta vienošanās un izteikta miera līguma formā un veidā,— abām pusēm izrādot tik dziļu savstarpēju cieņu un uzticēšanos, kāda, esmu pārliecināts, atrodama jebkurā līgumā, kas līdz šim izpelnījies godu tapt nodotam nākamajām paaudzēm.

Vienošanās noteikumi bija šādi.

Pirmkārt. Tā kā tiesības uz guļamistabu pieder mesjē — un viņš uzskata, ka tuvāk kamīnam esošā gulta ir vissiltākā, viņš pieprasa, lai lēdija piekrīt to izmantot.

Kundze šo noteikumu pieņem ar piebildi: tā kā gultas aizkari izgatavoti no plāna, caurspīdīga kokvilnas auduma un liekas pārāk šauri, lai tos cieši aizvilktu, istabenei tie jāsastiprina vai nu ar saspraudēm, vai diegu un adatu tādā veidā, ka tos varētu uzskatīt par pietiekamu norobežojumu no mesjē.

Otrkārt. No kundzes puses tiek izteikta prasība, lai rnesjē visu nakti guļ savā robe de chambre [138] .

Noraidīta sakarā ar to, ka mesjē īpašumā nav robe de chambre, jo viss viņa ceļasomas saturs ir seši krekli un pāris melna zīda bikšu.

Zīda bikšu pāra pieminēšana panāca to, ka šis punkts tika pilnīgi grozīts,— jo bikses tika atzītas par līdzvērtīgām robe de chambre, un tāpēc tika panākta vienošanās un nolīgums, ka man visu nakti jāguļ melnajās zīda biksēs.

Treškārt. Lēdija izvirzīja noteikumu un pastāvēja uz to, lai pēc tam, kad mesjē būs apgūlies, bet svece un uguns kamīnā izdeguši, mesjē visu nakti neizteiktu ne vārda.

Pieņemts ar noteikumu, ka lūgsnas, ko mesjē skaitīs, netiek uzskatītas par līguma laušanu.

Šajā līgumā bija aizmirsts tikai viens punkts, un proti:— kādā veidā lēdijai un man jāizģērbjas un jāliekas gultā — bija tikai viens veids, kā to izdarīt, bet tā atminēšanu atstāju lasītājam, iebilstot, ka gadījumā, ja tas nebūs pats smalkjūtīgākais uz pasaules, vainojama būs vienīgi viņa iztēle,— par kuru žēlojos ne pirmo reizi.

Kad nu bijām apgūlusies, nezinu, vai vainīga bija neierastā situācija vai kas cits, taču notika tā, ka es ne aci nespēju aizvērt; izmēģināju gulēt uz vieniem sāniem, uz otriem un

grozījos gan šā, gan lā, kamēr stundu pēc pusnakts mani spēki un pacietība bija galā.— Ak Dievs!— man izlauzās pār lūpām.

—   Jūs esat lauzis līgumu, mesjē,— aizrādīja lēdija, kura nebija gulējusi ciešāk par mani.— Tūkstoškārt atvainojos,— taču pastāvēju uz to, ka tā bija tikai skaļa nopūta;— viņa apgalvoja, ka tā bijusi pilnīga līguma laušana,— es apgalvoju, ka tā paredzēta trešā punkta piebildē.

Lēdija ne par ko negribēja atteikties no paustajiem uzskatiem, kaut gan ar šo tiepšanos vājināja savus nocietinājumus, jo strīda karstumā dzirdēju, ka no gultas aizkara zemē nokrita divas vai trīs saspraudes.

—   Dodu savu godavārdu, kundze!— izsaucos, pastiepdams no gultas roku, it kā teikto apliecinādams ar zvērestu.

—  (Grasījos piebilst, ka ne par kādu pasaules mantu nenoziegtos pret vissīkāko pieklājības normu) —

—   Taču fille de Chambre, dzirdēdama, ka starp mums notiek vārdu pārmaiņa, un baiļodamās, ka tai neseko karadarbība, klusītiņām bija izslīdējusi no blakus kambara un, tā kā valdīja pilnīga tumsa, piezagusies tik tuvu mūsu guļvietām, ka nokļuvusi šaurajā spraugā starp tām un pavirzījusies tik tālu, ka atradās tieši starp savu kundzi un mani

Tāpēc, kad izstiepu roku, satvēru fille de chambre aiz

OTRA SĒJUMA BEIGAS

PIEZĪMES

Romāns «Džentlmeņa Tristrama Šendijā dzīve un uzskati» («The Life and Opinions of Tristram Shandy, Gentleman») nāca klajā anonīmi astoņus gadus garā laika sprīdī (1760—1767). Pirmie divi sējumi iznāca 1760. gadā, trešais un ceturtais—1761. gada sākumā, piektais un sestais—1761. gada beigās,

septītais un astotais—1765. gadā, bet devītais—1767. gadā.

«Sentimentālais ceļojums pa Franciju un Itāliju» («/4 Sentimental Journey through France and Italy») iznāca (arī bez autora vārda, luču atsauce uz Joriku ļāva lasītājiem nojaust šās grāmatas sakaru ar «Tristramu Šendiju») 1768, gadā divos sējumos. Tā bija apmēram puse no Sterna iecerētā darba, kuru viņš gribēja izdot četros sējumos. Taču nāve aizkavēja šā nodoma īstenošanu: darba otrā —«itāliskā» daļa palika neuzrakstīta.

DŽENTLMEŅA TRISTRAMA ŠENDIJĀ DZĪVE UN UZSKATI

22.     Ipp. Misters Pits.— Šis veltījums parādījās I un II sējuma otrajā izdevumā 1760. gada aprīlī, kad grāmatas pārsteidzošie panākumi pēkšņi padarīja Stērnu slavenu. Viņš bija gribējis veltīt Viljamam Pitam Vecākajam (17C8—1778), toreizējam ārlietu ministram, pirmo izdevumu, bet paredzēja, ka to uzskatītu par pārdrošību, ko atļāvies neievērojams un nepazīstams mācītājs. Tāpēc Stērns apmierinājās ar izdomātu veltījumu astotajā nodaļā,

23.   Ipp ..„temperamenta veidošana…— Viduslaiku ārsti uzskatīja, ka cilvēka temperamentu ietekmē četri elementi, kas atrodas viņa organismā: asinis, flegma, žults un melnā žults.

Dzīvības spēki.— Renesanses laikmetā, kā arī līdz XVIII gs. beigām mācība par dzīvības spēkiem bija gandrīz vienprātīgi atzīta teorija par metodi, ar kādu dvēsele iedarbojas uz fizisko ķermeni. Uzskatīja, ka tie ir sīki asins ķermenīši, kas, riņķodami organismā, ietekmē smadzeņu darbību un nervu sistēmu.

24.     Ipp. Homunkuls (lat. homunculus)—burtiskā nozīmē—«cilvēciņš», šeit — spermatozoīds, ko uzskatīja par mazītiņu un pilnvērtīgu cilvēcisku būtni.

Tullijs, Pufendorfs — atsauce uz Marku Tuiliju Ciceronu (106.—43, g, p. m. ē.) un vācu juristu Zamuēlu Pufendorfu (1632—1694).

25.   Ipp. Ab ovo (lat.)—«no olas». Horācijs savā darbā «Ars Poetica» slavē Homēru par to, ka tas iemet lasītāju Trojas kara virpulī, bet nevis izseko notikumu attīstībai no sākuma (t, i., no Ledas olas, no kuras piedzima Helena).

26.    Ipp, Džons Loks (1632—1794)—angļu filozofs, grāmatas «Eseja par cilvēka saprātu» (1690) autors. Loka psiholoģiskā mācība bija viens no būtiskākajiem Stērna mākslinieciskās metodes priekšnosacījumiem, kaut gan ne reti viņš par šo filozofiju izteicās ironiski. Tā «Tristrama šendijā» uzbūves

pamatā ir Loka teorija par domu secību. It īpaši Stērns pievienojās divām Loku atziņām:

1)     domu asociācijai, saskaņā ar kuru noteiktas domas vai nu nejaušības, vai kāda sevišķa nozīmīguma dēļ tik cieši saistās cilvēka prātā, ka viņš nesp< j iedomāties par vienu no tām, nenovēršami neatsaucot atmiņā arī visas pārējās tādā pašā secībā, kādā tās iepriekš rosījušās viņa galvā. Domu asociācija izpaužas šeit pieminētajā gadījumā ar misis Šendiju;

2)     domu plūsmai, kas ir daudz vispārinātāks uzskats par domāšanu ka nepārtrauktu procesu, kura ietekmē viens priekšstats neviļus uzvedina uz domām par savā ziņā līdzīgu priekšstatu, kas savukārt liek domāt par vel kādu — tamlīdzīgu. Ar domu plūsmu Stērns izskaidro grāmatas personāžu neparasto izturēšanos un sarunas, kā arī pamato daudzās galvu reibinošas pārejas laikā un telpā, kādas notiek romānā.

26, Ipp, et vive vērsa (lat,)— un otrādi.

28.    Ipp. O diem praeclarum (lat.)— ak, brīnišķīgā diena!

29.   Ipp, Dīdijs.— Ar šo tēlu domāts doktors Frānsiss Topems, kāds Jorkšīras jurists, kas kārtoja vietējās garīdzniecības (arhibīskapa un katedrāles kapitula) darījumus, Stērnam ar viņu radās domstarpības, kuru iemesls bija Topema naidīgā izturēšanās pret Stērna draugu Džonu Founteinu, Jorkas katedrāles dekānu, Visasāk šīs domstarpības izpaudās pamf'etu kar ā, ko 1758. gadā uzsāka doktors Topems, bet kam drīz vien darīja galu Stērns ar savu 1759. gadā izdoto «Politisko romānu». Šis darbs bija satīriska alegorija, kurā doktors Topems tika izsmiets tik pamatīgi, ka piekrita «atteikties no savām pretenzijām», bet tiklab draugi, kā ienaidnieki lūdza, lai grāmatu izņem no apgrozības, kam Stērns beidzot piekrita. Taču šis starpgadījums ļāva Stērnam izbaudīt slavu, kā arī atklāja viņa humorista un satīriķa spējas, kas vēlāk izpaudās «Tristramā Šendijā»

30.    Ipp. Kunastrokijs,— Stērns saņēma nopēlumu par šādu attieksmi pret dakteri Ričardu Mīdu (1673—1754), pazīstamu un cienījamu Londonas ārstu, par kuru sers Džons Hokmss, Džonsona biogrāfs, izteicies: «Mediķa profesiju viņš pacēla tādos slavas augstumos, kāda nav pieredzēta nedz. šajā, nedz ari kādā citā valstī» Vēstulē kādam kritiķim Stērns aizstāvējās šādiem vārdiem: «Pirmkārt, es viņam neliedzu godu — runāju par Kunastrokiju kā par izcilu cilvēku (lai arī kas viņš būtu), bet pēc tam visai delikāti lieku noprast, ka viņam piemīt kāds smieklīgs untums,— taču ne jau es pirmais esmu to izpaudis (t'em nedaudzajiem, kas spējīgi šo mājienu uztvert), jo tas agrāk bijis zināms ikvienam mirstīgajam — gan kalponei, gan sulainim.» (Skat «Lorensa Stērna vēstules», Oksforda, 1935. g., 89. Ipp., red. Lūiss P, Kērtiss.)

De gustibus non est disputandum (lat.)— Par gaumi nestrīdas,

…gan vijolnieks, gan arī gleznotājs…— Kaut gan Stērnu nedrīkst salīdzināt ar izdomāto tēlu Tristramu, viņš to apveltījis ar daudzām personīgām iezīmēm. Tā Stērns arī pats bija diezgan prasmīgs gleznotājs un mūziķis

32. Ipp. tout ensemble (fr.)—par visu kopumā.

Misters Dodslijs.— Džeimss Dodslijs ar savu brāli Robertu bija pirmie Stērna ilarbu izdevēji Londonā.

33.   Ipp. Kandids un mis Kunigunde — atsauce uz Voltēra filozofisko romānu «Kandids» (1759).

Rosinante — dona Kihota zirgs.

34.    Ipp. Janguesiešu ķēvju dzinēji — skat. «Dona Kihota» I d. XV nod.

poudre dor (fr.)—ar zelta pavedienu.

Šis mācītāja apraksts nav jāuztver pārāk tieši — proti, kā paša Stērna portrets un viņa rīcības atspoguļojums, kaut gan daudzas personāža raksturošanai izmantotās iezīmes diezgan trāpīgi attēlo pašu autoru.

35.    Ipp…. de vanitate mundi et fuga saeculi (lat.)— par pasaules niecību un dzīves īslaiclgumu.

36.    Ipp…. communibus annis (lat.)—caurmērā gadā.

37.     Ipp. Tamlīdzīgas rindkopas, kā arī iepriekš pavēstīto stāstu uztvēra kā pierādījumu tam, ka Stērnam nav bijušas visai labas attiecības ar savas draudzes locekļiem. Taču pēdējie pētījumi liecina, ka starp Stērnu un draudzes locekļiem parasti valdījusi saskaņa un ka, salīdzinājumā ar pārējiem XVIII gs. mācītājiem, viņš neparasti uzcītīgi un apzinīgi pildījis draudzes gana pienākumus.

38.    Ipp. Horvendils.— No Sakša Gramatiķa hronikas izriet, ka Horvendils bijis tēvs Amletam, kura dzīvesstāstu Šekspīrs izmantojis lugā «Hamlets».

39.    Ipp… .gaite de coeur (fr.)—stūrgalvība.

40.    Ipp fracas (fr.)— tračus.

… .kāds asprātīgs francūzis …— domāts Larošfuko (1613—1680), «Maksimu un morālu pārdomu» autors. «Cilvēks izturas nopietni …» ir viena no šīm maksimām.

41.    Ipp bon mot — asprātība (fr.).

Judžīnijs.— Šajā tēlā atveidots Stērna draugs Džons Holls-Stīvensons, ar kuru viņš sadraudzējies jau Kembridžas universitātē, bet ilgusi šī draudzība visu mūžu. Džons Holls-Stīvensons bija bēdīgi slavens kā vējgrābslis, brīvdomātājs un piedauzīgu dzejoļu autors. Stērns, tāpat kā vairāki citi Jorkšīras garīdznieki un skvairi, bieži viesojās Holla-Stīvensona pilī (kas bija pārdēvēta par «Trako pili»), kur, saukdamies par «velna apsēstajiem», viņi atdarināja (kaut gan mazāk spilgti) slaveno «Trakuļu abatijas» «mūku» izdarības. Stērna piederība šai kopai veicināja viņa morālā prestiža krišanos sabiedrības acīs, tāpat kā nav šaubu, ka šīs vides iespaidā «Tristramā Šendijā» radās krietni daudz īpatņu tēlu, kā arī parādījās piedauzīgas vietas. No šī viedokļa raugoties, Stērna mēģinājums parādīt Judžīniju kā gudru un apdomīgu padomdevēju iegūst sevišķi ironisku nokrāsu.

43. Ipp… .uzbrukuma plāns tika laists darbā pēkšņi…— Teiktais attiecas uz Stērna strīdu ar tēvoci doktoru Žaku Stērnu, Jorkas katedrāles prebendāriju, aptuveni pēc 1745. gada. Domstarpības, šķiet, izraisīja politisko uzskatu atšķirības, bet tēvocis atriebās, izplatot baumas par krustdēla izturēšanos pret

atraitnēs palikušo māti un māsu, tādējādi saceldams Stērnarn lielu seslav plašā apkārtnē.

44. Ipp. Sančo Pa< sa,— Aisauce uz Sančo Pansas piezīmi *Dona Kihota I d. 1. nod.— ja viņš kļūšot par karali, tad sieva nebūšot piemērota karalien godam.

50.    Ipp. femtne so!e — neprecēta sieviete (fr.).

51.    ipp. toties quoties — lai cik reižu tas atkārtotos (lat.).

54. Ipp. Ričards Meningems (1690—1759) — sava laika izcilākais Londonas akušieris. 1740. gadā iznāca viņa «Akušiera mākslas rokasgrāmata».

… .izveicīgs ķirurgs — Jorkas ārsts un arheologs Džons Bērtons (1710—1771), kas 1751. gadā laida klajā rokasgrāmatu «Pilnīgi jaunas sistēmas dzemdniecības mācībā». Kā Jorkas toriju līderis Bērtons bija Stērna politiskais pretinieks; sevišķi asa sadursme starp viņiem notika 1741. gada parlamenta vēlēšanu laikā, kad Stērns vietējās avīzēs aģitēja par labu vigu partijas kandidātiem. «Tristramā Šendijā» Stērns viņu attēlojis kariķētā veidā kā dakteri Slopu.

Dženija.— Pastāv uzskats, ka ar šo tēlu domāta Ketrina Furmantela, jauna Londonas dziedātāja, kas 1759.—1760. g. ziemas sezonā piedalījās labdarības koncertos Jorkas biedrības namā un kam Stērns izrādīja atklātu, bet, iespējams, platonisku uzmanību. Taču, tā kā «Tristrarna Šendijā» manuskripts droši vien jau atradās izdevēju rokās, pirms abu draudzība kļuva ciešāka, Dženija, šķiet, ir iztēles radīts ideālas draudzenes tēls, kāds tas nenoliedzami parādās 9. sējumā. Paklausot Stērna lūgumam, mis Furmantela 1760. gadā brauca viņam līdzi uz Londonu, lai dalītos tikko iegūtajā literāta slavā, taču drīz pēc tam viņu draudzība beidzās.

57. Ipp. Roberts Filmers (miris 1653. g.)— angļu politisks rakstnieks, kas attīstīja tālāk teoriju par karaļa varas un mantojamās monarhijas dievišķo izcelsmi.

56.    Ipp. chāteaus — pilis (fr.).

Dižais Monarhs — Luijs XIV.

57.    Ipp. Te Deum — pateicības dziesma.

59.    Ipp. Trismegists.— Ar mistiskā autora Hermeja Trismegista vārdu kāda Aleksandrijas zinātnieku kopa parakstīja savus sacerējumus, lai piešķirtu tiem lielāku svarīgumu. Valdīja uzskats, ka tradicionālajās «42 grāmatās» sakopotas visas zināšanas par reliģiju, astroloģiju, kosmogrāfiju, ģeogrāfiju, tieslietām, medicīnu, kā arī citām nozarēm. Gadsimtiem ilgi Hermeju Trismegistu māņticīgā bijībā pielūdza alķīmiķi, astrologi un magi.

Nikijs un Simkins — pamazināmie vārdi no Nikoiasa un Saimona. ^

Nikodēms — farizejs, kas sirdī jau ticēja Kristum, bet baidījās to atklāti atzīt; šeit —«mazdūšīgais». (Skat. Jāņa ev. 3. nod. 1 —13 un 7. nod. 45—53.)

60.    Ipp. argumentum and hominem — izmantot kā argumentu cīņā pret oponentu viņa sabiedrisko stāvokli un cieņu (lat.).

0Eo6iSaxros — Dieva iedvesmots (gr.).

… kā Ciceronu, Kvintiliāna «De Oratore», Isokralu, Aristoteli vai Longinu …— senās Romas sabiedriskie darbinieki, oratori un zinātnieki, pieminēti šeit kā autori, kas rakstījuši par oratoru mākslu. Sacerējums «De Oratore» pieder nevis Kvintiliānam, bet gan Ciceronam.

…nedz Fosiju, Skiopiju, nedz Ramu vai Fārnebiju…— Gerhards Johans Foss (1577—1649)—holandietis, kas sarakstījis daudzus darbus par retorikas mākslu.

Kaspars Šope (1576—1649)— vācu zinātnieks, «Filozofijas gramatikas» («Grammatica philosophica») autors.

Petrs Rams (1515—1572)—slavens franču loģiķis un Aristoteļa mācības pretinieks.

Tomass Fārnebijs (apt. 1575—1647) bija sava laika ievērojamākais zinātnieks klasiskajā filoloģijā un grāmatas «Index rhetoricus» autors,

Ričards Krehentorps (1567—1624)—puritāņu teologs, ko daudzināja par viņa daiļrunību.

Frānsiss Burgersdiks (1590—1629)—holandiešu loģiķis.

ad ignorantiam — apzīmē argumentu, kad runātājs, paļaudamies uz klausītāju nezināšanu, cer, ka tie pieņems viņa apgalvojumus. Vēl šo terminu lieto, lai norādītu uz argumentu, kad neapgāžamu pierādījumu trūkums pret izteikto spriedumu tiek uzskatīts par apliecinājumu tā pareizībai,

Jēzus koledža.—1733. gadā Stērns mācījās Kembridžas universitātes Jēzus koledžā, kur 1737. gadā saņēma bakalaura, bet 1740. gadā — maģistra grādu.

61.    1pp. vive la Bagatelle — lai dzīvo muļķība (fr.).

62.    Ipp. Niks — pamazināmā forma no Nikolass, nozīmē arī — velns, mežainis.

Tristrams — nelaimīgs vārds tādēļ, ka atvasināts no latīņu «tristis» (skumjš).

in rerum natūra — lietu dabā (lat.).

epifonēma erotēze — retorikas termini, no kuriem pirmais nozīmē argumenta novērtējumu un apstiprinājumu, bet otrais — retorisku jautājumu.

64. Ipp. Phnijs Jaunākais.— Šā romiešu rakstnieka spalvai patiešām pieder minētais izteiciens, taču šajā gadījumā viņš runājts nevis par sevi, bet par savu tēvoci — Pliniju Vecāko.

Parisms un Parismens — angļu rakstnieka E. Forda romāni par Bohēmijas princi (1598 un 1599). Sižetu izmantojis Šekspīrs savā «Ziemas pasakā».

64. Ipp. Septiņi angļu varoņi — ar tiem Stērns droši vien domājis «Septiņus kristietisma varoņus»— viduslaiku leģendu par septiņiem kristiešu «apgaismotājiem» (Andreju, Jēkabu, Patriku u. c.).

Akvīnas Toms (1226—1274)—teologs-shoiasts, kuru katoļi līdz pat šim laikam uzskata par neapstrīdamu autoritāti teoloģijas un filozofijas jautājumos.

Infantes… nullo medo.— Šī sentence no svētā Akvīnas Toma darba «Summa theologica» nozīmē: «Bērni, kas vēl atrodas mātes miesās, nekādā veidā nevar tikt kristīti.»

Otro izdevumu Stērns papildināja ar šo piezīmi, lai nepārprotami norādītu, ka citāts gandrīz vārds vārdā ņemts no holandiešu ārsta Heinriha van Deventera (1651—1724) darba «Observations importantes sur le manuel des accouchements».

69.    1pp. Draidens.— Doma, ka Anglijas klimata nepastāvība ir iemesls angļu īpatņu daudzveidībai un tādēļ angļu komēdijas ir pārākas, atrodama Draidena «Esejā par drāmas poēziju», taču šeit tā pausta neparastā un vienreizējā veidā.

70.    Ipp. Avuiļ — kulminācija, virsotne (gr.).

71.    Ipp. Tacits.— Norāde uz šā romiešu vēsturnieka aprauto un bieži vien neskaidro izteiksmes veidu.

72.    Ipp. Namīra.— Atsauces uz vēsturiskiem notikumiem «Tristramā Šendijā» veido stingru un konsekventu romāna darbības laika struktūru, kas šajā šķietami nesakarīgajā sacerējumā ir galvenais vienojošais faktors; it sevišķi tas attiecināms uz aprakstiem par tēvoča Tobija piedalīšanos divos karos ar Franciju (1689—1697 un 1702—1713). Namīras ieņemšana 1695, g. pēc trīs mēnešu aplenkuma bija nozīmīgākā angļu uzvara pirmā kara laikā. (Skat. Teodora Bērda «La»ka struktūra «Tristramā Šendijā» un vēsturiski avoti» krājumā «Publications of the Modern Language Association of America» 51. sējuma 803.—820. Ipp., 1936.)

73.    Ipp. … planētu kustība atpakaļgaitā…— attiecas uz parādību, ka noteiktos laika sprīžos var novērot planētu kustību pa apli atpakaļgaitā un pēc tam kustības atsākšanu parastajā virzienā.

73.    Ipp. Amicus Plato …—«Platons ir mans draugs, bet patiesība man vēl dārgāka» (lat.). Sagrozīts Sokrātā izteiciens, kas atrodams Platona darbā «Faidons».

74.    Ipp. in Foro Scientiae — zinātnes tiesas priekšā (lat.).

Mana tēvoča Tobija svilpojamā dziesmiņa «Lillabulero».— Balāde (sk. Persija «Senās angļu dzejas relikvijas» II sēj., 358. Ipp.) ar šādu melodiju sacerēta 1686. gadā, lai atzīmētu, ka ar karaļa Džeimsa II pavēli par Īrijas pārvaldnieku iecelts ģenerālis Talbots, jaunizceptais Tirkonelas grāfs, dedzīgs pāvesta piekritējs, kas ar savu despotisko izturēšanos pret protestantiem iepriekšējā gadā, būdams vēl tikai vietvaldis, bija ieguvis sava fanātiskā pavēlnieka atzinību. Ģenerāļa Talbota turpmākā rīcība pilnībā attaisnoja uz viņu liktās cerības un šaubas.

Šai aušīgajai dziesmelei, kurā tika izsmieti pāvesta piekritēji, galvenokārt īri, bija piedziedājums, ko veidoja īriem piedēvētais teiciens: «Liro, liro, lillabulero»; dziesmiņa uz karaļa armiju atstāja lielāku iespaidu nekā savā laikā Dēmostena «Filipikas» vai Cicerona runas. To nepārtraukti dziedāja karavīri un beidzot ari pilsētu un lauku iedzīvotāji. Iespējams, ka ar tik vienkāršiem līdzekļiem vēl nekad nebija gūti tik nozīmīgi panākumi, jo šī dziesmiņa lielā mērā sekmēja 1688. gada revolūcijas norisi. (Skat. bīskapa Bērneta «Mana laika vēsture» un «Protestantu karaliste Īrijā», 1691.)

Lillabulero un bullinalā, kā runā, esot bijušas pāvesta piekritēju paroles protestantiem sarīkotajā asinspirtī 1641.. gadā.— Autors.

74.    ipp Argumentam ad Verecundiam — arguments, kas izsaka īpašu cieņu kādai slavenībai (lat.).

ex Absurdo (lat.)— sprieduma noliegums, pierādot viena vai vairāku no tā izrietošu secinājumu aplamību.

ex Fortiori (lat.)—argumenta pierādījums, izmantojot spēcīgāku pamatojumu.

Ars Logtca (lat.)— loģikas māksla,

Argumentum Fistulatormm (lat.)— svilpojamais arguments jeb »3nu stabulē pūtēja arguments,

Argumentum Baculinum (lat.)— nūjas arguments, t. i., spēka pielietojums.

Argumentum ad Crumenam (lat.)—maka arguments, t, i.; pārliecināšana, izraisot alkatību

Argumentum Tripodium (lat.)—trijkāja arguments,

Argumentum ad Rem (lat.)—arguments, kas attiecas uz strīda būtību, lietišķais arguments.

Minot šos argumentus, Stērns izsmej formālo loģiku, jaukdams īstus un izdomātus terminus.

75.    Ipp, Bīskaps Holls.— Džozefs Holls (1574—1656), Ekseteras, vēlāk Noričas bīskaps, rakstījis satīras, dzejoļus, polemikas, apceres, teoloģiskus traktātus un autobiogrāfiskus darbus. Holls — pirmais angļu satīriķis, kas rakstīja Juvenāla (ap 50,—130 g.) garā,— bija viens no Stērna iemīļotākajiem rakstniekiem, no kura viņš ne mazumu aizguvis, ko vēlāk izmantojis gan «Tristramā Šendijā», gan savos sprediķos.

76.    Ipp…. pēc viltīgā pēlēja Moma . ..— Moms īr izsmiekla un ļaunuma dievs grieķu mitoloģijā, kas pārmeta Vulkānam, ka, lipinot no māliem cilvēku, viņš nav atstājis tā krūtīs logu, caur kuru varētu redzēt cilvēka slēptākās domas.

… nodokli par logiem …— To Anglijā līdz 1851 gadam iekasēja atkarībā no mājas logu skaita un lieluma ielas pusē,

77.    Ipp, Dīdona un Enejs.— Kad Dtdona un Enejs («Eneīdas» 4 grāmatā) slepeni apprecas, Baumas (Fama) izplata šo ziņu visā valstī Citā vietā Baumas nosauktas par trompetēm,

77,    Ipp,». „ itālieši pretendē ..— Šī rindkopa acīmredzot attiecas uz daudzajiem itāliešu castrati, kas devās uz Angliju, lai dziedātu operā.

ad popvlum (lat.)— tautai, t i., īpašam lasītāju lokam,

78,    Ipp Non — naturals ir medicīnas termins, kas apzīmē sešus veselībai nepieciešamus faktorus, kuri, tīši vai netīši nepareizi izmantoti, var izraisīt slimību,— tie ir gaiss, ēdiens un dzēriens, miegs un nomods, kustība un miers, ekskrēcija un aizture, garīgās noslieces,

pentagrāfs—mehāniska ierīce gravīru un gleznu kopēšanai jebkura lirlumā.

•.. zīmēs jūs krēslainā telpā …— iespējams, ka tā ir atsauce uz camera obscura — ierici, kas sastāv no aptumšota dobuma vai kastītes, kurā ielaiž gaismu caur izliektām dubultlēcām, projicējot uz papīra, stikla u. c. lēcu krustpunktā novietotu priekšmetu atveidus. Vienkāršākā no šīm ierīcēm rādīja ačgārnu priekšmeta mugurpuses attēlu.

79.    Ipp…. filozofs, polemizējot ar skeptiķi …— Zēnons no Elejas, kas dzimis, kā apgalvo Platons, ap 490. g. p. m, ē., mēģināja noliegt kustības pastāvēšanu. Stāsta, ka Diogens no Slnopes, slavenais kiniķis (dzimis apt. 412. g. p. m, ē.), atspēkojis šo argumentu, vienkārši pieceldamies kājas un pastaigādamies.

os pubis (lat.)—kaunuma kauls.

80.    Ipp. coxendix (lat.)—gūžas kauls.

os illium (lat.)—zarnu kauls,

81.    Ipp. Karaļa Viljama iekarojumu vēsture,— Kā mūsdienās noskaidrots, XVII gs. beigās un XVIII gs. sākumā notikušo angļu-franču karu daudzās epizodes Stērns aprakstījis, balstoties uz Rapēna de Tuāra «Anglijas vēsturi», kas tulkota no franču valodas. Tās turpinājumu no 1688. gada revolūcijas līdz karaļa Džordža II kronēšanai 1727. gadā uzrakstījis Nikolass Tindls. Grāmatā daudz ilustrāciju, karšu un pilsētu plānu, tai skaitā ari Namīras pilsētas plāns, kam «Tristramā Šendijā» ierādīta nozīmīga vieta. Aprakstot cīņu epizodes, kurās piedalījies tēvocis Tobijs, Stērns, mazliet pārfrāzējot, izmantojis veselas rindkopas no šā darba.

82.    Ipp. Hipokrats (apt. 460.—357. p m. ē.)—slavenākais ārsts antīkajā pasaulē.

Džeimss Makenzijs (1680—1761)—skotu ārsts, 1758. g. izdotās grāmatas «Veselības vēsture un māka to saglabāt» autors.

84.    Ipp. Malbrartšs.— Nikolā Malbranšs (1638—1715)—franču filozofs, Dekarta sekotājs un «De la recherche de la veriie» (1674) autors.

85.    Ipp…. pēc Artūra — viens no vecākajiem un slavenākajiem Londonas spēļu klubiem.

oufiia un vjīuaraoic— būtība un substance (gr.). arī atšķirība bez starpības.

86.    Ipp. Gobēzijs.— Pastāv uzskats, ka tas ir Leonharda Gorēcija darbs «Descripto belli ivoniae» (1578).

86, Ipp, pirobaloģija — uguns mešanas, t. i., artilērijas, māksla.

Ramelijs — Agostīno Ramelli, itāliešu inženieris, grāmatas «Le Diverse ed Artificiose Machine» (1588) autors,

Kataneo — Džirolāmo Kataneo, kura darbā «Libro di fortificare, offendare e diffendere» (1564) atrodamas «pareizas tabulas ātrai izskaitļošanai, cik rindu kājnieku utt. nepieciešams, lai cīņa būtu vienlīdzīga».

Stevins — Sīmons Stevins, izcils holandiešu matemātiķis un inženieris, Stērns lasīja viņa nozīmīgāko franču valodā pārtulkoto darbu «La Nouvelle maniere de fortification» (1618).

Moralī — franču inženieris Marolī, «Fortification ou architecture militaire» (1615) autors.

De Villa — Antuāns de Ville, «Les Fottifications» (1629) autors, pirmais aprakstījis ierakumu uzbūvi un lietderību.

Lorīni — Buonajute Lorini, slavens itāliešu inženieris, «Delle fortificationi» (1609) autors.

Kohorns — barons Manno van Kohorns, izcilais holandiešu inženieris, kas nostiprināja un nosargāja Namīras pilsētu. Viņa grāmata «Nouvelle maniere de fortifier les places» (1702) Stērnam bija pieejama franču tulkojumā.

Šīters — Joharis Bernhards fon Šeiters, virsnieks Trīsdesmit gadu karā, uzrakstījis «Novissima praxis militaris».

De Pagāns — grāfs Blēzs Fransuā de Pagāns, «Trait'e des fortifications» (1645) autors.

Vobāns — Pretrs de Vobāns, franču maršals, visslavenākais no visiem militārajiem inženieriem, «De iattaque et de la defense des places» (1737—1742) autors.

Blondels — Fransuā Blondels, matemātiķis un arhitekts, «L'Art de jeter les bombes» (1685) autors.

Kaut gan Stērns izrāda ļoti plašu erudīciju, viņš nebija lietpratējs ne matemātikā, ne militārajā zinātnē. Bez šaubām, dažas no šīm militārajām grāmatām viņš bija lasījis, taču lielākoties savas zināšanas par tām, tāpat kā par daudzām citām lietām, aizguvis no Efraima Čeimbera «Enciklopēdijas» vai «Mākslas un zinātnes vispārējās vārdnīcas» (1728).

87.           Ipp…. viņa bibliotēkā …— Donam Kihotam bija vairāk par simt bruņinieku romāniem.

N. Tartalja — Nikolo Tartalja, kas savā darbā «Questi ed in invenzione diverse» (1546) pierādīja, ka lielgabala lode nelido taisnā līnijā.

Maltuss.— Fransuā Maltuss grāmatā «Pratique de la guerre» (1650) sniedza praktiskus padomus, kā izmantot artilēriju, bumbas un mortīras.

Galileo — slavenais itāliešu zinātnieks un astronoms (1564—1642), kas pierādīja, ka lodes kustības trajektorija gaisa pretestības dēļ ir parabola.

Torričelli — Evandželista Torričelli, kas traktātā «De motu» aplūko lodes kustības trajektoriju.

latus recium (lat.)— taisnā līnija.

88.    1pp. cum grano salis (lai.) — ar šķipsniņu sāls, t. i., alegoriski.

87. Ipp. … izspiedīs dzīvības sulas …— Viduslaiku filozofi uzskatīja, ka ar šo valgmi vai mitrumu visi augi un dzīvnieki apveltīti no dabas un tā ir viņu dzīvības nepieciešams priekšnoteikums.

89.            Ipp. mesjē Ronžā — Etjēns Ronžā, Viljama III galma ķirurgs. Tindls raksta, ka viņš bijis tas, kas pēc karaļa liktenīgā kritiena ievilcis tam atslēgas kaulu.

Olimpisko gadu skaitu …— četru gadu ilgs laika sprīdis starp grieķu olimpiskajām spēlēm.

90. Ipp. Kauja pie Landenas notika 1693. gada 29. jūlijā.

92, Ipp. Ihnogrāfija — kādas celtnes attēls horizontālā plaknē.

95.    Ipp. Aposiopesis — pēkšņa pauze, lai panāktu retorisku efektu (lat.).

poco piu — mazliet vairāk (it.).

poco meno—mazliet mazāk (it.).

96.    Ipp. Aristoteļa meistardarbā …— Stērns atsaucas uz Aristoteļa grāmatu, kas pazīstama ar nosaukumu «Kopoti raksti» («Opera omnia»), kur viena no daļām saucas «Meistardarbs», taču citētā rindkopa īstenībā ņemta no Aristoteļa «Problēmu grāmatas».

97.    Ipp. .. .laika ilgumu …— Stērna apgalvojums, ka mūsu izpratne par laika ilgumu atkarīga no domu plūsmas ātruma un ka varam «izstiept» laiku, domājot par dažādām tēmām un uzturot strauju domu plūsmu, aizgūts nevis no Loka, kā parasti uzskata, bet no Edisona patvaļīgā Loka ideju skaidrojuma žurnāla «Spectator» 94. numurā. Loks uzskatīja domu plūsmu par kaut ko «pastāvīgu un nemainīgu». (Skat. Žana-KIoda Salē «Stērna priekšstatu par laiku avotu» krājumā «Review of English Studies», VI grām., 1955, 180.—182. Ipp.)

98.    1pp. Dakteris Slops.— Džona Bērtona, ārsta un antikvāra, vairāku dzemdniecības grāmatu autora kariķēts portrets. Tā kā Džons Bērtons juta dziļas simpātijas pret torijiem, tad tika turēts aizdomās par piederību jakobīņu kustībai un pēc katolicismam ļoti naidīgi noskaņotā Stērna tēvoča Žaka pamudinājuma apcietināts un ievietots cietumā. Tajā laikā Stērns atbalstīja tēvoča aizspriedumaino attieksmi pret Romas katoļu baznīcu, kaut gan vēlāk, apceļojot katolisko Franciju un Itāliju, jūtami mainīja savus uzskatus.

Viljams Hogarts (1697—1764)— ievērojams angļu mākslinieks, kuru Stērna uzslava («Tristramā Šendijā» pieminēta viņa 1753. gadā iznākusi grāmata «Skaistuma analīze») pamudināja uzzīmēt divas ilustrācijas: vienu — «Tristrama Šendijā» otrā izdevuma I un II grāmatas titullapai 1760. gada aprīlī, bet otru — III un IV grāmatas titullapai 1761. gada janvārī.

99.    Ipp… .Vistona komētām…— Viljams Vistons (1667—1752), teologs un matemātiķis, Ņūtona sekotājs, kas izvirzīja teoriju, ka milzu komēta, kura parādījās 1680. gadā, iepriekšējā parādīšanās reizē izraisījusi Bībelē pieminētos plūdus. Šī komēta daudzos vienkāršos ļaudīs, kā arī zinātniekos viesa paniskas bailes, ka tā kādu dienu var izraisīt pasaules bojāeju.

102.    Ipp. Lucina—romiešu dzemdību dieve (Junona).

Pilumns — romiešu laulības dievs, kas palīdzot dzemdībās.

tire-tēte — kopīgs nosaukums dažādiem instrumentiem, ko lieto, lai izvilktu dzemdē iestrēgušu bērna galvu.

103.   Ipp. kritiķis Deniss — Džons Deniss (1657—1734), traģēdiju rakstnieks un kritiķis, pret kuru Pops labprāt vērsa savas satīras bultas.

Dikānžs — Šarls Difresns Dikānžs (1610—1688), franču filologs un vēsturnieks, monumentālas viduslaiku latīņu valodas vārdnīcas autors.

107. Ipp… .slavenos burājamos ratus …— Stevins (skat. piezīmi 86. Ipp.)

savam labvēlim Nasavas Moricam, Orānijas princim, izgudroja ratus ar burām, ko dz'na uz priekšu vēja spēks. Šie rati braukāja pa jūras krastu starp Ševeningas un Petenas pilsētām

Peireskijs—Nikofā Klods Fabrī de Peresks (1580—1637), sava laika ievērojamākais un visdziļāk respektētais zinātnieks un antikvārs Viņa vārdu ar cieņu min vēl daudzas vēlākās kolekcionāru, antikvāru un zinātnieku paaudzes

106 Ipp. , aizsvilšanos, ko esmu mantojis no mātes..,— Skat Šekspīra «Jūlija Cēzara» IV cē! 3, ainu,

109      Ipp sprediķis,— Trima nolasīto sprediķi, kas saucas «Sirdsapziņas apsūdzība», Stērns teicis Jorkas katedrālē 1750, gadā un tajā pašā gadā to publicējis Gandarīts par atzinību, ko tas izpelnījās, parādoties «Tristramā Šendijā», Stērns steigšus sakārtoja savus sprediķus divos sējumos un izdeva tos 1760. gada maijā Sprediķus uzņēma ārkārtīgi atsaucīgi, kaut gari nosaukums «Mistera Jorika sprediķi» daudzus aizskāra,

110     Ipp ., . saņēmis helebardu ,..— būtu paaugstināts par seržantu.

111, Ipp … līniju daiļumu …— Šeit domāts izliekums, kas atgādina šauru,

pagarinātu burtu «S» un, pēc Hogarta domām, ir jebkuras daiļas formas neaizstājams elements,

119,    Ipp Dāvids … Sauls' skat Pirmo Samuēla grāmatu, 24, nod., 3—5.

Ūrifa — Batsebas vīrs. Dāvids iedzina viņu nāvē, lai varētu apprecēt Batsebu. Skat Otro Samuēla grāmatu, 11,—12 nod.

120,    Ipp Tempis — Tempļa baznīca Londonā, ko XII gs cēluši Tempļa bruņinieki pēc Jeruzalemes Svētā kapa baznīcas parauga XIV gs, ap to bija izvietojušās tiesu iestādes, tāpēc baznīcas nosaukums saistās ar jurista profesiju.

121 Ipp, coup de maw — pēkšņs uzbrukums (fr.),

liecības plāksnes — akmens plāksnes, kuras tas Kungs deva Mozum Sinaja kalnā Mozus, redzēdams, ka Izraēla tauta pielūdz zelta teļu, sadauzīja ar Dieva roku aprakstītās plāksnes. Skat Otro Mozus grāmatu («Exodus»), XXXII nod., 15—19

127 Ipp a priori — apspriest jautājumu, sākot ar cēloni un pārejot pie sekām, proti, pēc deduktīvās domāšanas metodes.

a posteriori — spriest, pamatojoties uz sekām un nonākot pie cēloņa, ). i., izmantojot Induktīvo domāšanas metodi.

129,    Ipp en souveraines — neierobežoti (fr ),

faetus — auglis (lat.)

130.    Ipp in infinitum — līdz bezgalībai (lat )

131 Ipp. Zēnons Hrlsips.— Zēnons no Kitijas (pilsēta Kipras salā) — stoiķu filozofijas skolas nodibinātājs (335.—263, g. p, m. ē.) Hrīsips (dpi 280.—207, g p.m.ē ) bija pirmais filozofs, kas sistematizēja stoiķu mācību uti dedzīgi to aizstāvēja. Viņš izgudroja argumenta paveidu, ko sauc par sorita,spriedumu virkni, kurā katra teikuma izteicējs ir nākamā argumenta tct-urna priekšmets. Secinājumus izdara, balstoties uz pirmā argumenta teikuma

priekšmetu un pēdējā izteicēju. Soritu var izmantot, lai piespiestu oponentu izdarīt maldīgu secinājumu.

132,     Ipp. Dekarts.— Renē Dekarts (1596—1650), izcilais franču filozofs, dvēselei ierādījis vietu čiekurveidīgajā dziedzerī, kas, atrodoties smadzeņu centrā, Jautu satikties prātam un dzīvības spēkiem. Kā jo daudzas Dekarta teorijas, šo domu XVIII gs, Anglijā uzņēma samērā skeptiski un nicīgi.

Q E, D — Quod erat demonstrandum — ko ari vajadzēja pierādīt (lat.).

Koljonissimo Borri — Džuzepe Frančesko Borri (1627—1695), slavens ķīmiķis. BertoUni ir dāņu ārsts Tomazo Bartolīni (1616—1680). Vārdu «Koljonissimo» Stērns veidojis no itāliešu coglione (pauti, sēklinieki).

dižais Meteglingijs.— Pieņem, ka tas ir paša Stērna izdomāts personāžs, kura vārds tapis, izmantojot vārdu «metheglin», kas angļu valodā nozīmē —«no raudzēta medus pagatavotu alkoholisku dzērienu».

133.    Ipp, medulla oblongata — iegarenās smadzenes (lat.).

Causa sine qua non — iemesls, bez kura nav (lat.).

«Lithopaedus … »— Stērna piezīme attiecas uz doktora Bērtona (daktera Slopa) aso aizrādījumu doktoram Viljamam Smellijam (Smelfogtam), Glazgovas akušierim. «Vēstulē Viljamam SmeMijam, M, D.» (1753) Bērtons pārmeta, ka viņš uzrakstu zem pārakmeņota bērna attēla (grieķiski Lithopaedioh), ko ieraudzījis vecā medicīniskā traktātā, pārvērtis neesoša autora vārdā (Lithopaedus). «Iedragāt ļaužu uzticību un kaitēt Jūsu vēsturnieka un tulkotāja slavai vēl vairāk varēja vienīgi tas, ka pēc tam, kad sešus gadus bijāt vilcinājies ar grāmatas izdošanu, Lithopaedii Senonensis Icon (ko jūs saucat par Liihopedus Senonensis)— nedzīvu, pārakmeņotu matēriju — esat pārdēvējis par autoru,» («Vēstule Smellijam», 1. Ipp.)

135. Ipp. Scīpions Afrikānietis … Manlijs Torkvats.— Stāsta, ka abi šie romiešu karavadoņi nākuši pasaulē ar ķeizargrieziena palīdzību.

Eduards Sestais (1537—1553)—Anglijas karalis. Viņa māte Džeina Seimora nomira divpadsmit dienas pēc viņa dzimšanas, un tas deva ieganstu baumām, ka tās noritējušas ar ķeizargriezienu. Šo stāstu acīmredzot izdomājis jezuītu mūks Nikoiass Sanders.

Hermejs Trismegists — trīskārt diženais Hermejs. Šo vārdu Hermejam devuši senie grieķi, identificējot viņu ar ēģiptiešu dievu Totu, tāpēc ka viņš skaitījās zīmju, skaitļu un dažādu noderīgu māku izgudrotājs.

137.    Ipp. «Dons Beljaniss, grieķis»— XVI gs spāņu bruņinieku romāns.

138.    Ipp, Multitudinus …— Epigrāfs aizgūts no Džona Solzberija (apt. 1115—1180), angļu teologa, zinātnieka un Šartras bīskapa darba «Policraticus». Šī sentence, kuras noslēgumā Stērns sagrozījis dažs vārdus, skan šādi: «Es nebaidos no tumsonīgā pūļa uzskatiem, taču lūdzu pasaudzēt manu niecīgo sacerējumu, kurā allaž esmu tiecies no jautrā pāriet pie nopietnā un no nopietnā — pie jautrā.»

140. Ipp, Reinoldss — sers Džošua Reinoldss (1723—1792), ievērojams angļu gleznotājs, kas pirmo Stērna portretu uzgleznojis 1760. gada martā aprīlī,

otro —1764. gada jūnijā, bet trešo, kas sākts 1761. gada februārī, gleznotājs nav pabeidzis, jo mēnesi vēlāk Stērns miris.

141.    Ipp….karalienes Annas valdīšanas …— Anglijas karaliene Anna mirusi 1714, gadā.

Zēnons .. Monteņs — ievērojamu stoiķu vārdi.

Zēnons — skat. piezīmi 131. Ipp.

Kleants (331,—233. g. p, m ē.)— Zēnona no Kitijas skolnieks, kas pēc viņa nāves turpināja vadīt stoiķu filozofijas skolu. Viņš papildinājis stoiķu mācību ar

reliģisku degsmi.

Diogens Babilonietis (apt. 240.—152. g. p. m. ē,)— stoiķu filozofijas skolas vadītājs pēc Zēnona no Tarsas. Kā atēniešu sūtnis apmeklējis Romu un daudz darījis, lai rosinātu Itālijā interesi par stoicismu.

Dionīsijs Hērakleots (apt. 328.—248. g. p. m, ē.)— sarakstījis visapjomīgākos darbus stoicismā.

Antipatrs no Tarsas (II gs. p. m. ē.) pēc Diogena no Babilonas vadījis stoiķu skolu. Mūža beigās izdarījis pašnāvību.

Panaitijs (apt, 185.—109. g p. m. ē.)— Antipatra skolnieks un sekotājs no Rodas. Uzsvēra tādu tikumu kā augstsirdība, labestība un iecietība pārākumu pār stoiķu ierasto pasīvo stingrību.

Poseidcnifs (apt, 135,— apt, 51, g. p, m, ē.)— Panaitija skolnieks, vēsturnieks, politisks teorētiķis, kā arī filozofs.

Katons— Marks Porcijs Katons Utikietis (94,—46. g p. m. ē<), romiešu patriots, konservatīvs republikānis, stoiķu filozofijas piekritējs.

Varrons— Marks Terencijs Varrons (116.—27. g. p, m, ē.), visizcilākais romiešu zinātnieks. Viņa darbi, kuros aplūkotas gandrīz visas iespējamās tēmas, kalpoja par izziņas avotu zinātniekiem līdz pat viduslaikiem.

Seneka — Lūcijs Annejs Seneka (apt, 5. g, p, m. ē.—65, g. m, ē.)— traģēdiju rakstnieks, ari retorikis un filozofs.

Paniens — aleksands iešu filozofs.

Klements Aleksandrietis (dzimis apt. 150. g ) centies saskaņot kristīgās baznīcas dogmatus ar stoiķu filozofiju.

Monteņs (1533—1592)— slavenais franču esejists, kurš no stoiķa kļuva par sevišķi dedzīgu skepticisma piekritēju.

142.    Jpp,.. ikmēneša literāro apskatu kungi…— šī piezīme attiecas uz «Monthly Reviewers» lappusēs izteiktajiem asajiem pārmetumiem, ko Stērns saņēma par uzdrīkstēšanos publicēt sprediķus ar jokdara vārdu. Žurnālā «Monthly Review» grāmatas virsraksts tika nosaukts par «veselā saprāta un pieklājības normu kliedzošāko zaimošanu, kādu nācies piedzīvot kopš kristietības ievešanas».

143.    Ipp, Evizons-Skarlati — domāts Evizona sastādītais Skarlati darbu krājums, kurā sakopoti Domeniko Skarlati (1685—1757) divpadsmit koncerti, ko izdevis angļu komponists un mūzikas kritiķis Čārlzs Evizons (apt. 1710—1770).

con furia — ar niknumu (it.),

con strepīto — dārdoši (it.).

144.    Ipp, Himenajs — grieķu un romiešu mitoloģijā kāzu dievs,

145.    Ipp kabal-istika.— Vārdu spēle: kabalistisks — okults un caballus (lat )— zirgs,

146.     Ipp, Hercogs Manmets (1649—1685)—Anglijas karaļa Čārlza II ārlaulības dēls, kas pēc tēva nāves 1685, gadā vadīja sacelšanos pret karali Džeimsu II, karaļa Čārlza II brāli un varas pārmantotāju, taču cieta sakāvi un lika sodīts ar nāvi,

148. Ipp. servantisks — līdzīgs Servantesa satīriskajam stilam.

150. Ipp. Textus … Episcopum—«Bīskapa Ernulfa Ročesteras baznīcas tekstu krājums». Emulfs (1040—1124) iekļāva šos visaptverošos lāstus vai ekskonumikāciju savā likumu, pāvesta dekrētu un dokumentu krājumā, kas attiecās uz Ročesteras baznīcu, Stērna rakstība ir tuva oriģinālam.

Dātans un Abirāms — izraēlieši, kas tika sodīti par nepaklausību Mozum un Āronam,— viņus dzīvus aprija zemestrīce. Skat. Mozus ceturto grāmatu, 16. nod,, 1—35.

155, ipp. Varrons—skat. piez. 141. Ipp.

Citējot Bērtona «Melanholijas anatomiju», Stērns pieļāvis kļūdu. Bērtons raksta, ka Hēsiods atzinis 30000 dievu esamību, turpretī Varrons uzskata, ka pastāv 300 Jupiteru.

157, Ipp, Sids Ahmeds Bemnheli — izdomāts autors, kura darbus, kā apgalvo Servantess, viņš pārtulkojis un izmantojis, rakstot «Dona Kihota» lielāko daļu.

Ge.'iks — slavenais aktieris — bija viens no pirmajiem, kas cildināja un apjūsmoja «Tristramu Šendiju» un, kad Stērns pirmo reizi ieradās Londonā, iepazīstināja viņu ar gandrīz visām slavenībām.

158 Ipp, Bosi skalas.— Renē le Bosī (1631 —1680), viens no visietekmīgākajiem franču literatūras kritiķiem XVII gs,, izstrādājis noteiktus, uz klasisko teoriju balstītus likumus episko poēmu sacerēšanai,

.. .tas ir nožēlojams smērējums ,..— Stērns izsmej kritiķu aprobežotību, liekot runātājam uzsvērt vienīgi pašas banālākās iezīmes minēto gleznotāju darbos.

Dominikino—Domeniko Campjēri (1581 —1641)—Boloņas skolas gleznotājs.

Gvido— Gvīdo Rēni (1575—1642)—no monumentālās glezniecības pārgāja uz omamentiku un salkana skaistuma atveidošanu.

Karači ģimene: Agostīno (1557—1602) un Annibals (1540—1609) bija brāļi, Lodoviko (1555—1619)—viņu brālēns.

Andzelo — t. i., Mikeiandželo.

159. Ipp. Justiniāns.— Justiniāns i, Konstantinopoles imperators (527—565), pavēlēja izstrādāt romiešu likumu kodeksu —«Corpus Juris Civiliš». Lielākā daļa rietumzemju io ņēmušas par pamatu savai likumdošanai.

160.     Ipp…. desmitajā gadā …—1710. gadā. Lille padevās 1708. gadā, bet 1710. gada bargajā ziemā Beļģijā izcēlās bada izraisītie nemieri, taču par sacelšanos Ģentē īpašu liecību nav.

ā propos — vietā (fr.).

161.    Ipp. irt petto — klusībā (it.).

Tullija otrajā «filipikā»…— Pēc Cēzara noslepkavošanas Cicerons asi uzbruka Markam Antonijam četrpadsmit runās —«filipikās». Otrā no tām, kas netika publiski nolasīta, ir aptuveni piecdesmit lappušu gara.

165.    Ipp… .vēlētos, kaut visā karalistē nebūtu neviena pulksteņa …— atsauce uz pirmo nodaļu un, iespējams, uz 1760. gadā publicēto humoristisko pamfletu «Pulksteņmeistara sirdīga iebilde pret «Tristrama Šendijā dzīves un uzskatu» autoru», kurā apgalvots, ka šīs grāmatas dēļ cienījamas lēdijas kautrējas pirkt pulksteni un pat minēt tā vārdu sabiedrībā.

166.    Ipp. Ontoloģisko dārgumu krātuve.— Ontoloģija — metafizikas nozare, abstrakti pēta lietu būtību vai esību.

167.    Ipp. Agelasts—nozīmē «tas, kurš nekad nesmejas».

Triptolems — grieķu mitoloģisks varonis, kas iemācīja cilvēkiem apstrādāt zemi un izdeva likumus.

Futatorijs — nozīmē «sapārotājs».

.. .jo asprātība un veselais saprāts …— Uzskats, ka asprātība nav savienojama ar spriedumu nemaldīgumu, skaitījās stingri iedibināts angļu poētikā, pateicoties Loka autoritātei. «Var minēt,» viņš raksta, «dažus pamatojumus vispārzināmajam novērojumam, ka cilvēki, kam piemīt dzirkstoša asprātība un spilgta stmiņa, ne vienmēr apveltīti ar skaidrām spriešanas spējām un dziļu prātu Jo asprātība galvenokārt slēpjas mākā uztvert idejas un jēdzienus un spējā dažādos veidos pretstatīt tos, kuros var atrast kādu līdzību vai atbilstību, lai radītu iztēlē pievilcīgas ainas un patīkamas vīzijas. Spriešanas spējas, gluži pretēji, izpaužas pavisam savādāk — rūpīgi atšķirot idejas, kurās uztverama kaut nenozīmīga sakritība, lai līdzība nebūtu maldinoša un lai savstarpēji tuvas lietas netiktu jauktas. Šīs ievirzes paņēmiens ir tieši pretējs metaforām un mājieniem, kuros vairākumā gadījumu slēpjas asprātības valdzinājums un burvība.» («Esejas», II d., XI nod., 2. paragrāfs)

167. Ipp. de fartandi et illustrandi fallacciis — par maldu izpirkšanu un skaidrošanu (lat.).

Monopols … Kisarcijs … Gastrifers … Somnolentijs.— Tāpat kā Agelasts, Triptolems un Futatorijs, arī šie vārdi, kas iepazīstina ar iedomātām paziņām, ir tīšuprāt radīti un attiecīgi nozīmē: Monopolists, Dibenlaiža, Lielvēderis un Snauža.

169. Ipp. Novaja Zemļa — Krievijai piederošs arktisks apgabals, ko veido divas salas, kam pa vidu plūst šaurs līkloču kanāls.

Angermanija vai Ongermanlande — apgabals Zviedrijas ziemeļdaļā; Botnijas ezers atrodas Baltijas jūras ziemeļdaļā un tagad ir sadalīts starp Zviedriju un

Somiju.

Karēlija — Somijas apgabals, kas atrodas uz austrumiem no Botnijas līča.

Ingrija vai Ingermanlande atrodas uz austrumiem no Igaunijas, Somu līča dienvidaustrumu krastā.

170.            Ipp. Svida — slavenais grieķu enciklopēdijas «Leksikons» autors, par kuru zināms vienīgi tas, ka viņš dzīvojis ap 975. gadu.

171.    Ipp. Eskulāpijs — Apollona dēls, grieķu medicīnas dievs.

Džons O'Nokss … Toms O'Stailzs.— Ar šādiem vārdiem mēdz apzīmēt pretējās puses tiesas procesā.

174.            Ipp. Magna Charta —«Lielā Harta» (brīvības), ko, pakjaujoties angļu aristokrātu spiedienam, 1215. gadā parakstīja karalis Džons Bezzemnieks un kas kopš tā laika skaitās Anglijas pamatlikums.

175.            Ipp… .nesu divus miezerējamos!— Netulkojama vārdu spēle: mortar angļu valodā nozīmē gan miezeri, gan mortīru.

176.            Ipp… .kaujā pie Mārstonmūras — epizode Anglijas pilsoņu karā; šajā kaujā 1644. gada 2. jūlijā Kromvels guva izšķirošu uzvaru pār karaļa armiju. Mārstonmūra atrodas Jorkas grāfistē.

177.            Ipp… .aizņemts ar tilta taisīšanu.— Atkal vārdu spēle: bridge angļu valodā nozīmē tiklab tiltu, kā virsdeguni.

179.            Ipp. Dinkerka.— Dinkerkas nocietinājumus nojauca 1713. gada rudenī saskaņā ar Utrehtas miera līgumu.

178.    Ipp. Pakūvijs … JBosī… Rikabonijs.—

Pakūvijs (220.— apt. 130. g. p. m. ē.)— traģēdiju rakstnieks un gleznotājs;

Bosī — skat. piez. 182. Ipp.

Lodoviko Rikaboni (1677—1753)— itāliešu lugu rakstnieks un teātra kritiķis. Viņa dēls Frančesko izdeva grāmatu «Teātra māksla».

vis — a — vis — kariete ar vienotram pretī novietotiem sēdekļiem (fr.).

180.            Ipp. Vineja — pārvietojams sargjumts, ko romieši izmantoja, uzbrūkot nocietinājumiem.

Ballista — metamā ierīce.

Marcelīns— Ammiāns Marcetlīns (4. gs.)—grieķu izcelsmes romiešu vēsturnieks un arī karavīrs.

Terebra — svārpsts, urbis.

Skorpions — kara mašīna akmeņu un bultu sviešanai no pilsētas vaļņa.

181.            Ipp. Alberoni.— Džulio Alberoni (1664—1752), kardināls, valsts vīrs un Spānijas premjerministrs, tīši pārkāpdams Utrehtas miera līgumu, piespieda Angliju, Franciju, Austriju un Holandi 1719. gadā noslēgt savienību pret Spāniju. Beidzot tika atbrīvots no amata un izraidīts uz Itāliju.

182.           Ipp. Marķīzs Delopitāls — Gijons Fransuā Antuāns Delopitāls (1661 —1704)—franču matemātiķis.

Act. Erud. Lips. an. 1695— Acta Eruditorum, Leipcigā 1695. gadam; Žaks Bernulli (1654—1705)—šveiciešu matemātiķis, kura pētījumi skaitļošanā attiecas uz tēvoča Tobija risināmo problēmu.

186. Ipp. Ennazinas sala.— Skat. Rablē «Gargantijas un Pantagriela» IV

grāmatas XI nodaļu, kurā stāstīts par Ennazinas (Bezdegunes) salas iedzīvotājiem, kuri visi savā starpā ir radinieki un kuru, kā vīriešu un sieviešu, tā arī bērnu, deguni atgādina krusta dūzi,

189. 1pp. Ex confesso — neapstrīdami (lat.).

Tribonijs — tā jurista uzvārds, kas pēc Justiniāna pavēles vadīja civiltiesību kodeksa izstrādāšanu.

Gregorijs — III gs. izdoto impērijas līkumu krājuma iespējamais autors.

Hermogens — solists un retoriķis (dzimis 150. g.), nodarbojies galvenokārt ar tiesu nolikumiem un to klasifikāciju, Bizantijas valsts laikā sasniedzis slavas augstumus.

Luijs—Luijs XIV (1638—1715)—apstiprināja nozīmīgu un iedarbīgu likumu kodeksu.

Dezo.— Iespējams, ka Stērns tīšuprāt izdomājis šādu uzvārdu, jo atsaucas uz Luija XIV «Ordonance des eaux (izi'unā dezф) et forets» (1669), likumu kodeksu par Francijas mežu aizsardzību un izkopšanu.

191. Ipp, Briskambils — komēdiju aktiera Delorjē skatuves vārds. Viņa «Fantāzijas jeb jautras esejas» iznāca 1612. gadā. Šajā darbā autors iztēlojas, ka stāv uz skatuves un pirms katras ainas vēršas pie skatītājiem ar dīvainiem un jautriem ievadvārdiem vai paradoksāliem prātojumiem par jebkuru tēmu, arī par gariem un strupiem deguniem,

Prignics.— Tāpat kā Sroders, šī ievērojamā persona, šķiet, ir tīra izdoma. Arī Hāfens Siokenbergijs ir Stērna radīts vārds: «hafen» vācu valodas žargonā nozīmē «naktspods», bet «slokenbergius»—«sēnalu čupa»,

Andrйa Parejs — Ambruāzs Parē (1517—О590)—franču ķirurgs, «mūsdienu ķirurģijas tēvs», ārstējis Henriju II, Čārlzu IX un Henriju III.

191. Ipp. Busē — Gijoms Bušē, Puatjē miertiesnesi—1584. gadā sāka izdot «Stāstu sēriju jeb vakara sarunas», Grāmatas uzbūve: kāds no personāžiem atstāsta uzjautrinošu notikumu, bet pārējie papildina to ar saviem iestarpinājumiem,

..slavenais .,,dialogs —«De Captandis Sacerdotiis»— viens no Erasma apcerējumiem, kas ievietots krājumā «Colloquia Familiaria» («Draudzīgās sarunas»).

Tikltobija ķēvīte — atsauce uz nodaļu Rablē grāmatā «Gargantija un Pantagriels». «Tickletoby» angļu valodas žargonā nozīmē vīrieša dzimumorgānu,

1"92. Ipp. ab urb. con.— no Romas dibināšanas; parastais veids, kā romiešu vēsturnieki apzīmē notikumu laiku.

paraleipomenons — grieķu vārds, kas apzīmē izlaidumu, sevišķi rakstos.

195. Ipp. Vaitfdds— Džordžs Vaitfīlds (1714—1770), viens no metodisma dibinātājiem, kas apgalvoja, ka dvēsele bez prāta palīdzības spējot noteikt, vai tajā mājo Dievs vai velns.

197. Ipp. Taljakotijs — Gasparo Taljakoct :'; —1599), itāliešu ķirurgs, kas kļuva slavens -?r ^'«vām degunu ārstēt • -r • ' uz tiem rokas ādu..

198 ipp. ad mensarum suam legitimam — īsto lielumu (lat.).

Ponokrats un Granguzjē — Rablē «Gargantijas un Pantagriela» personāžs: Panokrats — Gargantijas skolotājs, bet Granguzjē — viņa tēvs.

200. ipp. medius terminus — vidus termins (lat.).

205. Ipp. «Slokenbergija stāsts» tulkots no angļu, nevis latīņu valodas, tāpēc atsevišķās vietās teksts ievērojami atšķiras. Latīnisko tekstu angliski tulkojis pats Stērns, un atšķirības paredzējis pats autors. Tulkojums vairāk izplūdis, un tajā mīkstinātas latīniskā teksta divdomības. Ar šādu nogludinātu tulkojumu tiek panākts spilgtāks komiskais efekts, par ko var pārliecināties ikviens, kas ieskatās latīņu oriģinālā. I

207 Ipp, Benedicity!— Lai Dievs žēlīgs! (Lat.)

211, Ipp. Svētā Radagunda.— Svētā Radagunda (518—587) ir Svētā Krusta sieviešu un vīriešu klosteru dibinātāja Puatjē pilsētā un Kembridžas universitātes Jēzus koledžas (kurā mācījās arī Stērns) aizgādne, Stāsta, ka viņa vārdzinājusi miesu, spiezdama sev klāt nokaitētu krustu ar asiem dzelkšņiem.

213. Ipp. Karaliene Meba.— Šekspīra «Romeo un Džuljetas» 1 cēliena 4. ainā viņa ir «feju bērnu saņēmēja», kas, braukdama vieglos ratos un sagriezdama aizmigušo «degunus šķērsām», palīdz sapņos dzimt cilvēku slepenajām ilgām,

Kvedlinburgas abate.— Kvedlinburga — sena pilsēta, kas atrodas sešpadsmit kilometru attālumā no Magdeburgas Līdz 1789. gada Franču revolūcijai tā līdz ar klosteriem un ievērojamiem zemes īpašumiem piederēja šī klostera abatēm.

213.    Ipp. .svētā Franciska ordeņa grēku nožēlniecēm.— Terciāriju jeb grēku nožēlnieku brāļi un māsas bija laicīgi vīrieši un sievietes, kas centās ievērot fianciskāņu ordeņa likumus.

Golgātas kalna mūķenes — benediktiešu mūķenes no Notradamas di Kalvēras klostera, kas dibināts XVII gs. sākumā Puatjē.

prernonstrantes — Augustīniešu sieviešu klostera māsas.

klinjenses.— Stērna piezīme ir nedaudz neprecīza. Benediktiešu klosteri Klinī dibināja Viljams I Dievbijīgais, Akvitēnas hercogs, 910 gadā, bet Bruno jeb Berno bija tā pirmais abats. Odo nāca viņa vietā 927. gadā, bet mira 941. gadā. Klinī ordeņa pirmo sieviešu klosteri nodibināja 1056. gadā Marsiņī pilsētā.

kartēzietes,— Mūku ordenis, ko dibinājis svētais Bruno Dofinē pilsētā 1086. gadā, izcēlās ar saviem bargajiem likumiem.

svētais Antonijs.— Par «svētā Antonija uguni» sauc «rozi»— drudža slimību, no kuras uz ādas veidojas tumši sarkani plankumi.

214,    Ipp svētās Urzulas mūķenes.— Svētās Urzulas iestādei (vēlāk pazīstama kā urzuliešu ordenis) ir aizsākums 1535. gadā, kad to dibināja svētā Andžela de Meriči; tas bija pirmais baznīcas ordenis, kas nodarbojās tieši ar sieviešu izglītošanu.

sviesta veģi.— Šim vārdam ir divdomīga nozīme, jo tā sauca arī sievietes, kas vienlaicīgi dzīvoja ar vairākiem vīriešiem.

215.    Ipp. Hrlsips — skat. piezīmi 131. Ipp.

Krantors (apt. 335.— apt. 275. g. p. m. ē.) — vecās, akadēmiskās skolas filozofs, ar kura komentāriem par Platona darbu «Timejs» aizsākās milzum garā komentāru virkne par Platona darbiem.

216.     Ipp. in Utero—mātes klēpī (lat.).

217.     Ipp. petito principii — prasība pēc pamatojuma (lat.).

218.     Ipp. ex mēro motu — pēc paša iniciatīvas (lat.).

Nonulli ex nostratibus …— Stērns parodē uz pirmavotiem dibinātu argumentu un atsauksmju pielietošanu, kāda tolaik bija pieņemta juridiskajā praksē.

Jākobs Sturmijs.— Acīmredzot Stērns domājis Johanu Šturmu (1507—1589)— vācu humānistu un pedagogu, kas četrdesmit piecus gadus bija Strasburgas protestantu ģimnāzijas rektors.

219.     Ipp. Skorpions.— Stērna piezīme satur latīņu tekstu, kuras brīvs tulkojums ir turpmākā rindkopa. Teksts ņemts no raksta par Luteru, kas ievietots Beila «Vārdnīcā» (1697).

Alekto, Tizifona un Megēra — trīs erīnijas jeb fūrijas, pēc grieķu un romiešu ticējumiem — nolādējuma, atriebes un soda dieves.

Lūkass Gaurijs — Lūkass Gaurics (1476—1558), itāliešu matemātiķis un astrologs, kas reformējis Juliāna kalendāru, ko 1582. gadā ieviesa pāvests Greorgs XIII. Viņš sacerējis traktātu «Astroloģiskais traktāts par nelaimēm, kas piemeklējušas daudzus cilvēkus un izskaidrotas ar horoskopa palīdzību.»

220.     Ipp. Aleksandrijas bibliotēka — izveidota Aleksandrijā Ptolemaju dinastijas laikā. Stāsta, ka savā laikā tajā glabājušies ap 400 000 manuskriptu, no kuriem daudzi sadeguši ugunsgrēkā, kas netīši izcēlies, kad Jūlijs Cēzars atradās aplenkumā Aleksandrijā.

222.     Ipp. begīnietes — laicīgo, ar zvērestu nesaistīto māsu ordenis Nīderlandē.

223.    Ipp. Protasis, epitasis, catastasis . .. perepetia — ievads, kāpinājums, kulminācija, pavērsiens pretējā virzienā (lat.).

Personae Dramatis — darbojošās personas (lat.).

227. Ipp. mesjē Kolbērs — Žans Batists Kolbērs (1619—1683), franču valstsvīrs un Luija XIV galma ministrs, kas pārveidoja un uzlaboja Francijas zemkopību, naudas attiecības, sakarus, rūpniecību, tirdzniecību, likumdošanu un aizsardzības spējas. Darbs, uz kuru atsaucas Stērns, izskaidroja Luijam, kā viņš varētu kļūt par visvarenāko valdnieku Eiropā.

230. Ipp. Makkejs—Hjū Makkejs (1640—1692), Flandrijā izvietotās milzīgās angļu armijas divīzijas komandieris, kritis kaujā pie Steinkirkas.

232.     Ipp. Virsnieka kārta.— Līdz 1871. gadam visnieku dienestā pakāpes angļu armijā bija to personu īpašums, kas šos amatus ieņēma, tā ka, aizejot pensijā, virsnieks savu pakāpi pārdeva vai nodeva citam.

233.     Ipp… .Sokrāts savā Atēnu skolā …— Šī Rafaela freska atrodas kādā no Vatikāna telpām. Tajā patiešām redzamas figūras, ko aprakstījis Stērns.

234.     Ipp. Džordžs vai Edvarts — cieņas apliecinājums Džordžam III un viņa brālim Edvartam, Jorkas hercogam. Stērns satikās ar hercogu 1760. gadā Londonā.

236. Ipp. de omni scribili — par visām lietām (lat.).

Licetuss jeb Fortunio (1577—1654)—itāliešu ārsts Ličeti, kas priekšlaicīgās dzemdībās palika dzīvs. Traktāts «Par cilvēka dvēseles izcelšanos» publicēts 1602. gadā, kad Ličeti bija divdesmit piecus gadus vecs. Stērna piezīme ņemta no Adriāna Baijē «Des Enfans devenus iйlиbres par leurs йtudes et par leurs йcrits», kurš to aizguvis no itāļa Mikeles Džustiniani (1612—1680) darba «Ligūrijas rakstnieki».

238. Ipp. 7jaba ēze\u bars.— пjabam piederēja 500 ēzeļu, pirms viņu piemeklēja nelaime, un 1000, kad laime atgriezās.

— Ei, nesēj!— Šeit domāts slēgtā krēsla nesējs. Šādu krēslu aiz piestiprinātām kārtīm nesa divi vīri. Tas bija visai izplatīts pārvietošanās līdzeklis Anglijas un Francijas pilsētu ielās.

242. Ipp. Citēju pēc atmiņas.— Šiem vārdiem seko Monteņa esesjas «Par ixeredzi» dažu nodaļu brīvs tulkojums.

La Vraisemblance n'est pas toujours du Cфte de la Vйritй— patiesībai līdzīgais ne vienmēr ir patiesība (fr.).

244. Ipp… .nedz Pitagors, nedz Solons, nedz Likurgs,— Pitagors (6. gs. p. in. ē.)— matemātiķis un filozofs, kas nodibināja reliģisku biedrību, kam pats noteica likumus; Solons (6. gs. p. m. ē.)— Atēnu valstsvīrs, kas pārveidoja konstitūciju un izdeva jaunu un humānu likumu kodeksu Drakonta bargo likumu vietā;

Likurgs — iespējams, izdomāta persona, uzskatīts par Spartas valsts un tās militārās iekārtas radītāju.

248. Ipp… .apšļakstījis vienu bīskapu !..— atsauce uz Viljamu Vorbērtonu (1698—1779), Glosteras bīskapu. Bija paklīdušas baumas (varbūt ne bez pamata), ka Stērns grasās uzpūtīgo bīskapu iemiesot kariķētā felā kā Tristrama skolotāju. Stērns uzrakstīja vēstuli Gerikam, kurā pilnībā noliedza šīs baumas. Geriks vēstuli parādīja Vorbērtonam, kas nomierinājies izturējās pret Stērnu draudzīgi un labvēlīgi. Taču, kad pēdējais atteicās mīkstināt asprātīgo

un brīvdomigo rakstības stilu, viņu attiecības kļuva vesakas, bet vcluk p.U naidīgas.

249.            Ipp. Menažiāna — anekdošu un asprātīgu izteicienu krājums, ko sakopojis un 1693. gadā izdevis franču rakstnieks Gijs Menāžs. Šeit sastopamies ar vienu no šiem stāstiem Stērna apdarē.

Sadrahs, Mesahs, Abednego — jūdi, kas izturēja mocības degošā ceplī. (Skat. Daniēla grām. 3. nod., 12—30.)

250.            Ipp. Ormondas hercogs.— Trima īstais vārds ir Džeimss Batlers. Ormondas otrais hercogs Džeimss Batlers (1665—1745) bija iecelts par angļu armijas virspavēlnieku Flandnjā 1712. gadā, bet jau 1714. gadā atbrīvots no šā amata, jo atbalstīja jakobīņus. Pēc 1715. gada hercogs dzīvoja trimdā.

251.            Ipp. Turpīlijs Romietis— Labeo Turpīlijs no Venēcijas (I gs.)— bija romiešu bruņinieks un gleznotājs — kreilis. Hanss Holbeir.: Jaunākais (1497—1543)—vācu gleznotājs, kas pēc nostāstiem arī bijis kreilis.

252.            Ipp. Kreiliskā diagonālā josla — diagonāla svītra, kas novilkta no kreisā augšējā stūra uz labo apakšējo, parasti apzīmēja ārlaulībā dzimušos.

253.     Ipp. Homenass — viens no garīdzniekiem «Gargantijā un Pantagrielā».

.. .kā Monteņs žēlojas līdzīgā gadījumā …— atsauce uz nodaļu Monteņa

esejā «Par bērnu izglītošanu».

254.    Ipp. Didijs — skat. piez. 29. Ipp.

Kisarcijs — skat. piez. 167. Ipp.

Futatorijs — skat. piez. 167. Ipp.

256.            Ipp. Džonsona vārdnīca.— Semjuela Džonsona vārdnīca, viena no pirmajām skaidrojošām angļu vārdnīcām, iznāca 1755. gadā un bija ļoti populāra. Šī popularitāte piešķīra tās autoram neapstrīdamas literāra arbitra tiesības, un kā tāds viņš pasludināja Stērnam spriedumu, apgalvodams, ka Stērns neprot angļu valodas gramatiku. Stērns uz šo apvainojumu pedantiskajam leksikogrāfam atbildēja, ironiski pieminot savā darbā viņa vārdnīcu.

257.           Ipp. «De Concubinis retinendis»—«Par piegulētājas noturēšanu» (lat.).

259. Ipp… .cilvēks, kam prātā joki. ..— skat. Šekspīra «Hamleta» V cēliena 1. ainu.

261.    Ipp. «De Re Concubinaria»—«Par ārlaulības sakariem» (lat ).

in nomine patriae et filia et spiritum sanctos — dzimtenes un meitas un svēto garu vārdā (lat.); Kisarcijs piemin patiesu atgadījumu, kad ar pāvesta dekrētu apstiprināja gramatiski nepareizu kristību formulu.

262.    Ipp. Svinbērna «Par testamentiem»— sekojošā notikuma i/.kl.istu

21—514

Sterns gandrīz burtiski norakstījis no Henrija Svinberna «Traktāta par testamentiem un pēdējo vēlēšanos» (1591).

263,    Ipp. Bruks.— Atsauce uz sera Roberta Bruka darbu «La Graunde Abridgement» atrodama Svinberna grāmatā.

Lords Kuks.— Sers Edvarts Kuks (1552—1634)— tiesnesis un likumdevējs, sera Frānsisa Bēkona sāncensis un ienaidnieks.

.. .Bald, in ult. c. de Verb, signific — Balds . .. Pjetro Baidi de Ubaldis ir XIV gs. itāliešu jurists. Šī ir vēl viena atsauce, ko Stērns aizguvis no Svinbērna darba.

264.     Ipp. Liberi sunt de sanguine patris et matris, sed pater et mater non sunt de sanguine liberorum.— Bērni rodas no tēva un mātes asinīm, bet tēvs un māte nerodas no bērna asinīm (lat.).

Seldens— Džons Seldens (1584—1654), angļu orientālists un jurists, kura izteikumus viņa sekretārs apkopoja krājumā «Sarunas piegaida» (1689).

argumentum commune — arguments, kas vienlīdz pieņemams abām pusēm.

266. Ipp. Misisipi akciju sabiedrība.—1717. gadā skotu finansists Džons Lovs Francijā nodibināja sabiedrību Luiziānas zemju izmantošanai un vēlāk apņēmās samaksāt Francijas nacionālo parādu. Parāda pārskaitījums Lova sabiedrības budžetā tika izdarīts nepareizi, un plaša mēroga spekulācija ar sabiedrības akcijām 1720.gadā noveda pie inflācijas un bankrota, kura rezultātā daudz cilvēku izputēja. Lovs aizbēga no Francijas uz Venēciju, kur 1729. gadā nomira nabadzībā.

Tantum valet — quantum sonat.— Maksā tik, cik lielu rada troksni (lat.).

268. 1pp. lasts — mērvienība (dažādām precēm atšķirīga; 12 maisi vilnai, 80 bušeļi graudiem, 24 mucas šaujampulvera utt.).

kvarters — dažādu preču mērvienība.

No Stiltonas līdz Stemfordai…— ciemati ceļā no Londonas uz Jorku.

Stērns norāda uz savu braucienu 1761. gada jūlijā.

Epigrāfs.— Horācijs: «Ja es pasaku kaut ko pārāk jocīgu, jūs tiesāsiet mani saudzīgi»; Erasms: «Ja kāds, vērtējot manus sacerējumus, atrastu tos par vieglprātīgākiem, nekā piederas teologam, vai par dzēlīgākiem, nekā piederas kristietim,— lai ņem vērā, ka ne jau es, bet gan Dēmokrits tā sacījis.» Abus šos nedaudz sagrozītos epigrāfus Stērns aizguvis no Bērtona «Melanholijas anatomijas».

272.    Ipp. Džons Spensers (1734—1783)—viens no Stērna tuvākajiem draugiem un devīgākajiem mecenātiem.

273.     Ipp… .vai mēs mūžīgi tik strauji augsim …— Šo un nākamās rindkopas Stērns aizguvis no Bērtona «Melanholiskās anatomijas».

Kas licis cilvēkam …— Arī šī rindkopa aizgūta, kaut ari ne vārdu pa vārdam, no «Melanholijas anatomijas»; Stērns reproducē pirmās daļas sākumrindas.

Zaroastrs — grieķiskā forma no vārda Zaratustra, (persiešu reliģijas nodibinātāja).

Šekinahs — gaišs mākonis pāri Derības šķirstam kā Jehovas klātbūtnes zīme.

Hrisostoms — svētais Jānis Hrīsostoms (apt. 345—407), viens no grieķu baznīcas tēviem, Konstantinopoles bīskaps, daiļrunīgs sludinātājs un neskaitāmu Bībeles komentāru autors.

.. .ikviens atdarinātājs Lielbritānijā …— Šajā rindkopā saklausāma apzināta ironija, jo iepriekšējās rindkopas arī ir Bērtona «Melanholijas anatomijas» plaģiāts. Tāpat 3. nodaļu Stērns uzrakstījis, veikli izmantojot Bērtona darbu un pielāgojot to saviem mērķiem.

274. Ipp. Navarras karaliene — Margarita, Fransuā I māsa un Navarras karaliene (1492—1549), «Heptamerona»— nopietnu un traģisku mīlestības stāstu krājuma autore. Dažiem šaja nodaļā pieminētajiem personāžiem piešķirti īsti viņas galminieku vārdi.

276.    Ipp. Māsīc, krustmāt, mās, māt,…— Šī aina iemieso Bērtona uzskatu par žēlsirdību («Melanholijas anatomija», III d., 487, Ipp.—«Žēlsirdība»),

277.    Ipp, Palīgmācītājs dEstella — Djēgo d'Estelia (1524—1587), franciskāņu skolotājs no Estellas ciemata Navarrā; sacerējis «Rhйtorique ecclйsiastique».

278.    Ipp, Sānsons— Nikolā Sānsons (1600—1667), franču galma kartogrāfs un ģeogrāfs,

279.    Ipp. Kad Agripinai …— Stērna daiļrades pētnieks Feriāns pierāda, ka ziņas par Agripīnu viņš nav smēlies no Tacita, bet no tās pašas «Melanholiskās anatomijas» (II d.).

279.    Ipp. Kardāns vai Budejs …— Džeronīmo Kardāno (1501 —1576), slavens itāliešu matemātiķis, kas rakstījis par medicīnas un okulto zinātņu jautājumiem.G//oms Bīdē (1467—1540)—franču zinātnieks, filozofs, diplomāts un karaliskais bibliotekārs Fransuā I galmā.

Svētais Augustīns no Hīponas (345—430).

Svētais Cipriāns (apt. 200—258), Kartāgas bīskaps.

Svētais Bernards (1091 —1153), Klervo abatijas dibinātājs un Otrā krusta kara pasludinātājs, sava laika visietekmīgākais teologs.

280.    Ipp. Seneka — Lūcijs Annejs Seneka Vecākais (apt, 55, g. p m ē.— apt. 41. g, m. ē.), filozofs un retoriķis, dramaturga Senekas tēvs. Pieminēts viņa darbs «Controversiae» («Strīdīgi jautājumi»).

280o Ipp. Adriāns — Antinoju ., .— Antinojs — izciii skaists jauneklis — bija imperatora Adriana (76—138) mīlulis. Antinojs noslīka Nīlā 122, gadā.

Niobe — sešu dēlu un sešu meitu māte, kas, iedomības pārņemta, lielījās, ka ir pārāka par Latonu, Apollona un Artemīdas māti. Tajā pašā brīdī visus viņas bērnus, izņemot vienu vienīgu, nogalināja Apollons un Artemīda, bet Niobe tika pārvērsta akmenī. Tomēr viņa vēl joprojām raud pēc saviem bērniem,

Apollodors un Kritons.— Par Sokrātā draugu žēlabām lasiet Platona darba «Faidons» 117, Ipp.

280, Ipp. Tullijs — t, i,, Cicerons, Stērns šeit pārspīlē Cicerona izteikumu par atvieglojuma sajūtu, kas viņu pārņēmusi, rakstot «De Consolatione» («Mierinājums»),

282,    Ipp, Servijs Sulpīcijs— Servijs Sulpīcijs Rufs (miris 43, g. p. m, ē.), romiešu valstsvīrs un Cicerona draugs, kas viņam rakstīja mierinājuma vēstuli sakarā ar meitas nāvi.

283,    Ipp. Mūžīgais Žīds — jūds, kas nolemts mūžīgai klejošanai pa pasauli līdz Kristus otrreizējai atnākšanai, jo, kā vēsta leģenda, viņš mudinājis Kristu iet ātrāk, kad tas nesis krustu uz Golgātu.

284,     Ipp. Vespasiāns — Romas valdnieks Flāvijs Vespasiāns (9—79), kura pēdējie vārdi raksturo viņa nedaudz cinisko humoru: «Man šķiet, ka topu dievs,»

Galba — Servijs Sulpīcijs Galba (5. g p, m, ē,—69. g, m, ē,), Romas imperators, par kuru stāsta, ka viņš teicis saviem slepkavām: «Duriet, ja tas nāk par labu romiešu tautai.»

Septīmijs Severs (146—211)— Romas imperators, kas mirdams, kā Bekons stāsta esejā «Par nāvi», ko Stērns šeit «steigā» nepareizi norakstījis, teicis saviem pavadoņiem: «Pasteidzieties, ja man vēl kas darāms palicis.»

Tibērijs (42. g. p. m. ē.—37. g. m. e.)— Romas imperators, kas mēģināja slēpt, ka viņa veselība pasliktinās, izlikdamies spēcīgs un nododamies pārmērībām, Var būt, ka Stērns norāda ari uz nāvi, kādā mira Tibērijs: uz nāves gultas gulēdams, viņš bija zaudējis samaņu un ticis uzskatīts par mirušu. Gāju (Kaligulu) pasludināja par imperatoru, bet pēkšņi nāca paziņojums, ka Tibērijs atguvis samaņu un prasa ēst. Makrons, imperatora gvardes virspavēlnieks, kā stāsta, licis Tibēriju nožņaugt.

Cēzars Augusts (63, g. p. m, ē.—14, g. m. ē.)—Romas imperators, kas nomiris sievas rokās, sacīdams: «Ardievu, Līvija, dzīvo un piemini mūsu laulības laiku.»

Kornēlijs Galls, kā vēsta Plīnijs, nomiris mīlas akta laikā.

285,     Ipp. Rapēns—Pols de Rapēns (1661 —1725), franču vēsturnieks,

kura «Anglijas vēsture» (1724. g., tulkota 1726.—1731. g.) bija vislabākais apcerējums par Anglijas vēsturi, kāds jebkad uzrakstīts. Gandrīz katra sējuma beigās Rapēns atsevišķu nodaļu veltīja baznīcas lietu iztirzāšanai, lai pievērstu tām sabiedrības uzmanību.

288.     Ipp. Bārdainie — t. i., kazas un filozofi.

289.            Ipp… .zaļiem mājas tērpiem un vecām cepurēm … —«Nēsāt zaļu tērpu» nozīmē seksuālas attiecības, it sevišķi jaunavas pavešanu; ar «vecu cepuri» apzīmē sievietes dzimumorgānu.

292. Ipp. Nīlas krastmalā — norāda uz senu ticējumu, ka dzīvība var rasties no saulē sakarsušajiem Nīlas dubļiem patvaļīgas vairošanās ceļā.

294. Ipp. Jāzeps — jūdu vēsturnieks (37—apt. 95), «Jūdu karu» autors. Stērna piezīme par Eleāzeru neatbilst patiesībai, jo viņš savā runā šādu apgalvojumu neizsaka. Taču Stērnam rodas izdevība turpmākajās rindās izsmiet sava laika uzskatus, ka māksla un zinātne radusies austrumos un izplatījusies uz rietumiem.

296. Ipp. Kalliope — episkās dzejas mūza.

Kremonas vijole — Kremonas pilsētā izgatavota vijole.

jūdu taure — mūzikas instruments vergāns.

296.            Ipp. Ksenofonts (apt. 430.— apt. 354. g. p. m. ē.)— grieķu karavadonis un vēsturnieks. Viņa «Kīropēdija» ir Persijas impērijas dibinātāja Kira Vecākā izskaistināta biogrāfija; tā satur Ksenofonta uzskatus par bērnu audzināšanu un skološanu.

297.    Ipp. Tartalja — skat. piez. 90. Ipp.

Džovanni della Kasa (1503—1556), itāliešu rakstnieks un Benevento bīskaps. Viņa «Galateo», traktāts par uzvedību un sarunām sabiedrībā, īstenībā uzrakstīts laikā no 1551. gada līdz 1554. gadam. Darbs ir aptuveni tikai simt lappušu garš.

299.            Ipp… .velkot iedaļas saules pulkstenī…— Šie vārdi radušies angļu dzejnieka Džona Donna (1573—1631) dzejoļa «Novēlējums» pēdējo rindu ietekmē:

And all your graces no more use vill have

Than a sun dial in a grave

(Un visa jūsu pievilcība izrādīsies tikpat lieka

Kā saules pulkstenis kapā).

300.            Ipp… .uz baznīcas jumta …— norāde uz Luija XIV paradumu no garīdzniekiem izspiest naudu.

301.      Ipp. Grāfs Solmss— Heinrihs Māstrihts, grāfs Solmss

(1636—1693)—komandēja sabiedroto karaspēka galvenas vienības neveiksmīgajā uzbrukumā franču armijai pie Stenkirkas 1692. gadā.

302. Ipp. Kātsa, Makkeja, Engesa, Grēma, Līvena bataljoni.— Katss — barons Džons Katss no Couvranas (1661 —1707), Namīras aplenkuma varonis, brigādes komandieris kaujā pie Stenkirkas,MaЈЈe/s — skat. piez. 000. Ipp.Engess — Dždmss Hamiltons, Engesas grāfs, kritis kaujā pie StenkirkasļGrēms — sers Čārlzs Grēms, pulka komandieris kaujā pie Stenkirkas;LZvens — Deivids MeEvils, Līvenas trešais grāfs (1660—1728), 1692. gadā atradās Flandrijā un cīnījās pie Stenkirkas.

305.    Ipp. filipika — asi atmaskojoša runa, kuras nosaukums radies no Dēmostena runām pret Maķedonijas Filipu un Cicerona runām pret Antoniju.

De sede vel subjecto circumcisionis — par apgraizīšanas vietu vai objektu (lat.).

Spensers—Džons Spensers, īlijas dekāns (1630—1693), sarakstījis «De Legibus Hebracorum Rituālibus», kas lika pamatus salīdzinošās reliģijas zinātnei. Vielu aprakstam par apgraizīšanu Stērns aizguvis no šā darba.

«De legibus Hebraeorum Ritualibus»—«Par ebreju rituālajiem likumiem» (lat.).

306.    Ipp. «Maimonides»—rabīns Mozus Maimons (1135—1204), ebreju racionālists un pret misticismu noskaņots filozofs. Viņa galvenais darbs bija «Rokasgrāmata neziņā nonākušajiem»,

Kapadokieši — Mazāzijas iedzīvotāji, kādi bija koihi.

Troglodīti — vispārējs apzīmējums cilvēkiem, kas dzīvo alās, jo sevišķi etiopu ciltij, ko piemin Plīnijs.

Solons — ievērojamais Atēnu likumdevējs (apt. 638—558. g. p. m. ē.).

Pitagors.— Stāsta, ka grieķu filozofs un matemātiķis jāvis ēģiptiešiem sevi apgraizīt, lai drīkstētu piedalīties viņu slepenajos rituālos.

Trīskāršais aspekts ir skats uz divām planētām, kas atrodas 120 grādu atstatumā viena no otras; seškāršais aspekts norāda, ka starp planētām ir 60 grādu liels atstatums vai viena sestā daļa no zodiaka apļa.

307.    Ipp. zemsvītras petitu var tulkot šādi: i)«izārstēšana no briesmīgas un grūti dziedināmas slimības, ko viņi dēvē par antraksu (karbunkuli)» (citāts no «De Circumcisione», ko sarakstījis Filons Jūdejs (apt. 30, g. p, m. ē.—45. g. m. ē.), Aleksandrijas filozofs);

2)   «Apgraizītās rases ir daudz vaislīgākas un skaitliski lielākas» (arī citāts no Filona darba);

3)     «Tīrības labad» (šeit Stērns, minēdams Bošāru, kļūdās, jo šī frāze īstenībā pieder Hērodotam);

4) «Ils apgriež kaunuma orgānu, piespiežot to darīt ari savus līdzgaitniekus» (Sanhūniatons bija antīkais feniķiešu rakstnieks. Filons no Babilonijas (Libānā, m. ē. I gs,) apgalvo, ka vielu savai feniķiešu vēsturei smēlies no viņa darbiem. Taču iespējams, ka Filons šo autoru izdomājis).

308.     Ipp,.. .izlikās lasām sekojošo.— Tālākais teksts diezgan precīzi norakstīts no «Gargantijas un Pantagriela» (I grām. 35. nod,).

309.     1pp. en croupe — uz zirga krustiem (fr.).

310.     Ipp, Policiāns— Andželo Policiano (1454—1494), itāliešu humānists

un dzejnieks,

otxou — aporījpa — pirmām kārtām māja, sieviete un jūga vērsis (gr.).

310. Ipp, Hēsiods — viens no senākajiem grieķu dzejniekiem (VIII gs. p, m, ē.), «Darbi un dienas» autors.

312.     Ipp, Talmuds — ebreju iedibināto laicīgo un baznīcas likumu krājums.

313.    Ipp. Lords Verulāms — Frānsiss Bekons (1561 —1626), angļu filozofs un politiķis. Šķiet dīvaini, ka empīriskās filozofijas pamatlicējs, induktīvās metodes radītājs izvirza lasītājam bezjēdzīgas hipotēzes, taču Bekona darbos nereti sastopam šādus pārsteidzīgus vispārinājumus, un rindas, ar kurām Stērns iesāk trīsdesmit piekto nodaļu, ir gandrīz burtisks citāts no Bekona latīņu valodā sacerētās «Historia vitae et mortis» («Dzīvības un nāves vēsture»),

314.    Ipp. Ars longa — vita brevis.— Māksla ir mūžīga, dzīve — īslaicīga (pirmais no Hipokrata «Aforismiem»).

315.    Ipp. Helmonts — Žans Batists van Helmonts (1577—1644), flāmu ā'"3ts un ķīmiķis, kuņģa sulas atklājējs, «Ortus Mediscinae» («Medicīnas izcelsme») autors.

Quod… triste — pēc pārošanās ikviens dzīvnieks kļūst skumīgs (tat,); šī sentence radusies, apkopējot atsevišķus Aristoteļa izteicienus. Gluži šādus vārdus viņš nekad nav sacījis.

316.     Ipp, Limerikas aplenkums — notika 1690, gadā .Viljams III bija spiests to pārtraukt spēcīgo lietavu dēļ. Savā darbā Stērns attēlo epizodi, kas risinājās karā starp Vilhelmu III un no troņa gāzto Džeikobu II, kurš patvērās Īrijā, balstīdamies uz paša sapulcināto īru armiju un franču palīgkorpusu. Limerika — pilsēta Īrijas ziemeļpiekrastē, Šenonas upes grīvā, kar paslēpās sakautie īru karotāji, izturēdami aplenkumu, kas ar pārtraukumiem ilga vairāk nekā gadu (1690. un 1691. g ), Stērns diezgan cieši turas pie vēsturnieka Tindla teksta.

Edips — atgādinājums par viņa veiksmi, atminot sfinksas uzdoto mīklu,

318, Ipp, fimoze — priekšādas sašaurināšanās, kas neļauj to atvilkt.

319.     Ipp. konsubstance — tās pašas vielas zāles,

imprimenti — ierīces, kas atstāj iespiedumu vai nospiedumu.

oklidenti — medikamenti, kas aizsprosto.

…no ābeces līdz Maleahijam …— t i., līdz Vecās Derības (kas skaitījās visvērtīgākā lasāmviela) pēdējai grāmatai.

320,     Ipp, tvjit( o-ies — cīnot (-ies) (gr).

Jūlijs Skaligers — Džulio Čezāre Skalidžero (1484—1558), itāliešu filozofs, zinātnieks un ārsts. Nopietnas studijas uzsāka tikai aptuveni četrdesmit gadu vecumā.

Pēters Damiāns — svētais Pjetro Damjāni (1007—1072), benediktiešu mūks; 1057. gadā iecelts par Ostijas kardinālu, bijis arī pāyesta legāts; sarakstījis daudzus darbus par teoloģijas un askētisma jautājumiem. Viņš sacerējis arī vārsmas, kas pieder pie labākajām, kādas viduslaikos sacerētas latīņu valodā. Damiāns pievērsās reliģijai pēc nabadzībā un gara tumsībā pavadītas jaunības.

320. Ipp. Balds — skat. piez, 263. Ipp, Apgalvojums, ka viņš sācis studēt tieslietas ļoti vēlos gados, ir abšaubāms, īstenībā viņš kļuva par doktoru civiltiesībās septiņpadsmit gadu vecumā.

Eidanūds— Arhidāma III dēls un Spartas valdnieks (4 gs. p m, ē<).

Ksenokrats (396,—314, g p. m, ē ) bija Platona skolas filozofs un Atēnu akadēmijas vadītājs.

Vergilija čūska.— Izteiciens attiecas uz «Eneīdas» 2, nod. aptuveni 370. rindu.— Trojas izlaupīšanas laikā grieķu karavīrs Andrcgejs kļūdīdamies notur Eneja trojiešu pulku, kas pretojas līdz pēdējam vīram, par grieķiem, tad atskārš savu kļūdu un steigšus atkāpjas «kā tāds, kas, zemi mīdīdams, uzkāpis čūskai, ko nav pamanījis viršu audzē, un bailēs steigšus metas prom, kad tā dusmās snaiksta tumšo, piepūtušos kaklu … ».

Raimonds Lullijs (apt. 1235—1315), spāņu mistiķis, filozofs, misionārs un dzejnieks, kas ikvienu zinātnisku atziņu mēģināja ietilpināt dažās lakoniskās formulās,

Pellegrīni.— Mateo Pellegrīni (miris 1652. g.) bija itāliešu humānists un pedagoģijas teorētiķis. Stērns izsmej viņa uzskatus par izglītību, kā tos izklāsta Obadija Vokers darbā «Par izglītošanu, jo sevišķi par jaunu džentlmeņu izglītošanu» (1673).

323. Ipp, ēzeļi — t. i., literatūras kritiķi, kas uzbruka Stērnam pēc «Tr/strama Šendijā» 3, un 4. sējuma publicēšanas.

desmit kategorijas.— Aristoteļa desmit kategorijas vai pamatkoncepcijas, kurās var ietilpināt jebkuras zināšanas, ir viela, daudzums, vērtība, sakarība, vieta, laiks, stāvoklis, piederība, darbība un miera stāvoklis.

324. Ipp, Vinčenco Kvirino (1479—apt. 1514)—Venēcijas humānists, filozofs un diplomāts.

Bembo — kardināls Pjetro Bembo (1470—1547), itāliešu humānists, vēsturnieks un dzejnieks, kas piemin Kvirino savā «De Culice Virgili». Šīs, kā ari pārējās nodaļās ievietotās ziņas Stērns aizguvis no Baijē grāmatas «Izcilie bērni».

Alfonss Tostādo (apt. 1400—1455)—slavens spāņu teologs, kas ieguva doktora grādu divdesmit divu gadu vecumā.

Peireskijs — skat. piez. 107. Ipp. Voltera Šendijā stāsts par viņu ir paliess. Par Stevinu skat. piez. 86. Ipp.

Grocijs — Hugo Grocijs (1583—1645), holandiešu valstsvīrs un jurists, apjomīgā traktāta par starptautiskajām tiesībām «De jure Belli et Pacis» autors, ieguvis doktora grādu jurisprudencē sešpadsmit gadu vecumā.

Skiopijs — skat. piez. 60. Ipp.

Heinzijs — Daniels Heinzijs (1580—1655), holandiešu zinātnieks, desmit gadu vecumā sarakstījis elēģiju latīņu valodā, bet divdesmit piecu gadu vecumā strādājis par vēstures un potilikas profesoru Leidenes universitātē. Policiāns — skat. piez, 310, Ipp. Vēl padsmitnieka gados rakstījis dzejoļus latīņu un grieķu valodā.

324,    Ipp. Paskāls vairākus no saviem ievērojamākajiem atklājumiem matemātikā izdarījis līdz septiņpadsmitajai dzimšanas dienai.

Jozefs Skaligers (1540—1609).— Jūlija Cēzara Skaligera (skat. piez. 320. Ipp.) dēls bija viens no renesanses laikmeta izcilākajiem zinātniekiem.

Ferdinands Dekordo — Ferdinands no Kordovas (1422— apt. 1480), spāņu zinātnieks un teologs.

325.   Servijs — Marijs Servijs Honorāts (V gs.) — sarakstījis komentārus par Vergilija darbiem, kas savukārt noderēja par pamatu daudziem komentāriem.

Marciāns Kapella (V gs.) sarakstījis «De Nuptiis Philogiae et Mercurii»— humanitāro zinātņu enciklopēdiju, par ko viduslaikos sacerēti neskaitāmi komentāri, Grocijs to analizējis piecpadsmit gadu vecumā.

Lipsijs — Justs Lipss (1547—1606), flāmu humānists un zinātnieks, izdevis Tacita darbu krājumu.

327. Ipp. Marks Aurēlijs— Marks Aurēlijs Antinojs (121 —180. g. m. ē.), Romas imperators un filozofs, «Pārdomu» autors. Kaut gan savu dēlu Kommodu (161—192) viņš audzināja rūpīgi, tas kļuva nežēlīgs un despotisks valdnieks.

Grēgorijs no Nazianzas (apt. 325— apt. 389)— viens no austrumu baznīcas tēviem, Konstantinopoles bīskaps, vēlāk Romas imperatora Jūliāna

(331—363), kas, troni uzkāpis, pasludinaja sevi par paganu, studiju biedrs. Grēgorijs uzrakstīja divas «Nosodījuma runas» pret viņu 361. gadā.

Svētais Ambrosijs (apt. 340—397)— Milānas bīskaps un viens no baznīcas tēviem.

Dēmokrits (dzimis apt. 460. g, p, m. ē,)—slavens grieķu filozofs un, domājams, Protagora (apt. 481.—411. g. p. m. ē.) skolotājs. Stāsta, ka Protagors bijis nastu nesējs un viņa māka sasiet lielu malkas nešļavu piesaistījusi Dēmokrita uzmanību, kas nolēmis parūpēties par šo nastu nesēju, izglītodams to.

328. Ipp. Erasms — darbā «Sarunas», Patiesībā orģinālā rakstīts šādi: «Nav pieklājīgi sveicināt tādu, kas nolaiž ūdeni vai atvieglo iekšas.» facettй— izsmalcināti pieklājīgs (fr,). reiz tovasar…—1706. gadā.

330.           Ipp. Rokelors — seviīķa piegriezuma plats apmetnis, ko ieviesa modē hercogs de Rokelors XVIII gs. sākumā. Tas sniedzās līdz ceļgaliem.

tenāle — neliels, zems nocietinājums starp diviem bastioniem.

331.           Ipp… .visu nakti dzirdēju ķirmi graužamies…— Ķirmja graušanos uzskata par nāves vēstnesi.

338.            Ipp. Doktors Peidaguns (fr.)—«sieviešu kārtas pedagoģijas doktori»; šis apzīmējums izsaka Stērna nicinājumu pret tukšiem spriedelētājiem.

moderato—mēreni (it.).

mūzikas termini:

lentamente — lēni, maigi (it,),

tenuto — apvaldīti (it.),

grave — svinīgi (it.),

adagio — rotaļīgi (it.),

a Voctava alta — augstajā oktāvā (it.),

con strepito — bravūrīgi (it.),

siciliana — kā lēnā, pastorālā sicīliešu dejā (it.),

alla capella — kora dziedājums bez instrumentālā pavadījuma (it.),

con Varco — saistīti (pretstatā

pizzicato) (it.),

senza Varco — nesaistīti, pizzicato,

339.           Ipp, Zirgu drapes — norāde uz žurnāla «Critical Review» zilo vāku, Šajā žurnālā, kurā bija ievietotas asas kritikas par «Tristramu Šendiju», par redaktoru strādāja rakstnieks Tobiass Smolets, kādreizējais ārsts.

ritratto — portrets, atspulgs (it.).

340. Ipp. minher Vander Blonderdondergidenstronk — acīm redzami aplams, sadomāts vārds, kas izsaka Stērna nicinājumu pret holandiešu kritiķu bēdīgi slaveno nekompotenci un aprobežotību.

Ežēns — Savojas princis Fransuā Ežēns (1663—1736)—slavens austriešu ģenerālis, kas vadīja Kārļa VI armiju cīņā pret turkiem 1716,—1718. g.

343.            Ipp. Kluvērijs—Filips Kluvērs (1580—1623), vācu ģeogrāfs un vēsturnieks. Pieminēts viņa darbs «Germania Antiqua».

344.            1pp… Mesas guļās …—«Lit de justice»— svinīga Parīzes parlamenta sēde, ko vada karalis. Lit šajā gadījumā nozīmē «tronis»; Stērns, kuram patika vārdu spēles, šo vārdu tulko burtiski —«gulta».

347. Ipp. Alberts Rubēnijs — Alberts Rubenss (1614—1657), gleznotāja Paula Rubensa vecākais dēls — bija antikvārs un rakstnieks.

«De re Vestiaria Veterum»—«Par antīko tautu apģērbu» (lat.).

Hlamīda — (grieķiski chlamys) apmetnis vai īss vilnas mētelis, ko nēsāja virs bruņām.

Efoda (gr. ephod) — tērps, ko nēsāja jūdu ticības priesteri svinīgos gadījumos.

Sintēze (lat. synthesis)— apģērba ansamblis, arī brīvi krītošs mājas tērps.

Penula (gr. paenula)—vilnas apmetnis, kas apsedz visu ķermeni.

Lacerna (lat.)—apmetnis ar kapuci, ko nēsāja virs togas.

Preteksta (iat. praetexta)— toga ar purpura apmali, ko valkāja Romas augstākās amatpersonas (konsuli, pretori u. c.), arī priesteri un brīvo pilsoņu bērni līdz septiņpadsmitajam mūža gadam.

Traheja (lat. trabea)— balts apmetnis ar purpurkrāsas svītrām gar apmali, ko valkāja valdnieki, bet vēlāk, svinīgos gadījumos arī jātnieki.

Sandales — no grieķu vārda soccus, kas nozīmē zemas, vieglas kurpes, ko nēsāja tikai sievietes un izlutināti vīrieši, bet it sevišķi aktieri komēdijās.

347.            Ipp, Koturni (gr. cothurnus) — zābaki ar biezām zolēm, ko nēsāja aktieri traģēdijās.

Zābaki ar koka zolēm (fr, patins)—zābaki, kam pie koka zolēm bija piestiprināti dzelzs gredzeni, lai pasargātu no dubļiem.

348.     Ipp. Calceus insicus — izrakstīta kurpe (lat.).

Calceus rostratus — kurpe ar uzliektu vai smailu purngalu (lat.).

Latus Clavus — plata purpurkrāsas apmale uz senatoru tunikatn.

Renesanses laikmeta humānistu un zinātnieku vārdi:

Baptista Egnācijs (apt. 1475—1553),

Sigonijs—Karlo Sigonio (apt. 1520—1584),

Bossijs Tikinensis—Mateo Boss (1428—1502) bija itālieši;

Baifijs — Lazērs de Befs (1496—1547),

Budejs— Gijons Bidē (1467—1540) un

Salmazijs — Klaudijs Salmazijs (1588—1653), tas pats Salmazijs, ar ko Miltons spēkojās pamfleta sacerēšanā, bija francūži;

Lipsijs (skat. piez. 325. Ipp.) bija flāms;

Lūcijs—Volfgangs Lācijs (1514—1565), bija vācietis.

īsāks Kasabons (1559—1614) bija slavens franču hugenotu teologs un zinātnieks.

Jozefs Skaligers — skat. piez. 320. Ipp.

349.            Ipp. Mārlboro hercogs — angļu karaspēka virspavēlnieks karaļa Viljama un karalienes Annas valdīšanas laikā.

350.    Ipp. tuāzs — garummēra vienība (1,949 m).

351.            Ipp. Gazette — žurnāls, kas iznāca divreiz nedēļā un sniedza informāciju par sabiedriskās dzīves notikumiem.

352.    Ipp. Otrajā gadā …— domāts 1702. gads.

353.            Ipp. Protejs — grieķu mitoloģijā jūras vecis, kam piemita gaišreģa spējas. Taču izvaicāts viņš allaž mainīja izskatu, lai izvairītos no atbildes.

…krita gan Ģente, gan Brige .. .— 1708. gada beigās.

354.            Ipp. Montēro cepure — spāniešu mednieku cepure ar apaļu dibenu un apmali, ko var uzvilkt uz ausīm. Tādu nēsāja kavalēristi.

355.           Ipp. Ramiljī parūka — parūka ar garu, augšā un apakšā ar lentīti nosietu bizi aizmugurē, kas savu vārdu ieguvusi no Ramiljī ciemata Beļģijā, kur 1706. gadā hercogs Mārlboro izcīnīja uzvaru pār francūžiem.

360. Ipp. … izvilkt no akas … atslēgu …— kur viņš to iemeta 5. grāmatas pirmajā nodaļā. Šā iemesla dēļ nevarēdams iekļūt kabinetā un ieskatīties slavenību sarakstā, autors spiests pats izdomāt slavenu sieviešnīdēju vārdus. Vairākums no tiem atvasināti no vietu nosaukumiem un, šķiet, nav domāti attiecinašanai uz vēsturiskām personām. Vienīgais, ko par tādu var uzskatīt un piepulcināt sieviešu nīdējiem, ir Kārlis XII, Zviedrijas karalis (1682—1718). Kad skaistā Kēnigsmarkas grāfiene, Polijas karaļa Augusta Stiprā mīļākā, viņa sūtīta, ieradās lūgt mieru, grāfiene nespēja atstāt uz karali Kārli XII ne mazāko iespaidu.

360.           Ipp. Utrehtas miera līgums — līgums, ar kuru 1713. gadā beidzās karš par labu Spānijas tronim.

Mērija — Anglijas karaliene (1553—1558). Viņas valdīšanas laikā Anglija pazaudēja savu pēdējo zemes īpašumu Francijā — Kalē. Stāsta, ka valdniece esot apgalvojusi, ka pēc nāves viņas sirdī atradīšot iegrebtu vārdu «Kalē».

361.    Ipp. Tertulliāns — viens no agrīnā kristiānisma izcilākajiem rakstnie-

kiem (dzimis apt m ē, 150. g.). Viņš ir sacerējis «Apologeticus»—daiļrunīgu vēstījumu, kurā kvēli vēršas pie romiešu valstsvīriem, aizstāvot kristiešus.

362,    Ipp Parisms un Parismens, septiņi angļu varoņi — skat. piez. 64. Ipp.

363.    Ipp. Un kad valdnieks Priāms …— Kā vēsta Homērs, Priāmam izdevās iztūgttes Ahiilejam sava dēla līķi.

364 1pp. Quanto cavendum.—«Cik daudz piesardzīgākiem mums nāktos būt, bērnus gādājot» (lat.).

367. Ipp, Plotins (apt, 203—262)— grieķu neoplatoniskās skolas filozofs un «Eneādas» autors. Viņš apgalvoja, ka mīlestība ir divējāda: augstākā mīlestība — tā ir Dievs vai tīri garīga izpausme,— turpretī zemākā — ir «dēmons», kas pārņem tiklab miesu, kā garu. «Velns» ir nepareizs vārda «dēmons» tulkojums.

Fiāno—Marsīlio F:čīni (1433—1499), itāliešu ārsts un Platona skolas filozofs, kas sarakstījis «Commentaria» par Platona darbiem.

Platons darbā «Symposium Diotima» («Dzīres») apgalvo, ka mīlestība ir «dēmons», kas uztur saikni starp cilvēkiem un dieviem.

Beinjards — XVIII gs. ārsts, kas kopīgi ar seru Džonu Floijeru sarakstījis «Aukstu peldu vēsturi», Tajā viņš iebilst pret kantarīdu, no spāņu mušām (spilgti zaļi kukaiņi, kurus izžāvētus lieto augoņu plāksteru pagatavošanā) iegūtu preperātu, lietošanu medicīnā. Beinjards skaidro: «Uzskatu, ka pats Sātans, vecais Belcebuls, nav nekas cits kā viens vienīgs rnilzu Kantarīds, mušu ķēniņš, tik sātaniski šie līdzekļi iedarbojas, mocīdami cilvēku dzimumu, lai kur tos arī pielietotu.»

Nazianzietis — skat. piez. 327. Ipp. Stērns pārvērš jokā šo nopietni domāto izteicienu no Grēgorija vēstules draugam Filagrijam: «Labi, ka Tu savās ciešanās spēj nodoties apcerei.»

Rāziss — IX gs. persiešu ārsts.

Dioskoruls — Pedānijs Dioskorīds, grieķu ārsts I gs,, kura darbs «Materia Medica» vairākus gadsimtus kalpoja par rokasgrāmatu augu un zāļu medicīnisko īpašību noteikšanai.

Aētijs — grieķu ārsts VI gs. Augi, kuru uzskaitījums seko, ir pretdrudža līdzekļi, izņemot «hanea». Stērns to aizguvis no «Melanholijas anatomijas», kur šāds nosaukums parādās, Bērtonam kļūdaini uzrakstot latīņu burtiem grieķu vārdu «agnos», kas nozīmē koku, kam, pēc ticējuma, piemīt spējas līdzēt šķīstības saglabāšanā, Uzskatīja, ka arī topāzs ir spēcīgs līdzeklis baudkāres ārstēšanai,

367. Ipp. Gordonijs—Bernārs de Gordons, XIII gs. franču ārsts.

«De Amore»—«Par mīlestību» (lat.).

372, Ipp. «Inv. T. S.» un «Scul. T. S.» nozīmē: «sacerējis T(ristrams) Š(endijs)» un «iegrebis T(ristams) Š(endijs)» (lat.).

374.    Ipp. A.rhimēds — grieķu matemātiķis, kura pirmais pieņēmums darbā «Par lodi un cilindru» skan šādi: «No visām līnijām, kas satek vienā punktā, taisnā līnija ir visīsākā»

Dzimšanas dienas tērps — tērps, ko valkāja dzimšanas dienas svinībās.

375.    Ipp. Septītā sējuma epigrāfs ir Plīnija citāts un nozīmē: «Jo tā nav vis novirzīšanās no tēmas, bet gan pati tēma.» Šāda citāta izvēle skaidri liecina par mēģinājumu jau iepriekš atspēkot iebildes, ka Tristrama ceļojumu apraksts neatbilst tēmai,

377. Ipp. Ailons — brauc (fr.).

…atrados Duvrā.— Stērns, 1762. gada janvāra sākumā, dodoties uz Franciju, patiešām bija tik slims, ka pirms aizbraukšanas uzrakstīja savu testamentu.

.. .apmeklējis svēto Tomasu Kenterberijā …— tas nozīmē — svētā Tomasa Beketa kapu. Tomass Bekets bija Kenterberijas arhibīskaps, kuru pēc Henrija II pavēles nonāvēja; 1220. gadā viņa mirstīgās atliekas tika pārvestas uz vienu no Kenberberijas katedrāles kapelām.

379.     Ipp. Dēmokrits — skat, piez. 327. Ipp. Viņš dzimis Trāķijas pilsētā Abdērā un pazīstams ar iesauku «smejošais filozofs»— pretstatā melanholiskajam Heraklītam.

Efesas rakstvedis.— Iieraklīts (VI gs, p, m. ē.) atteicās no Efesas miertiesneša amata, lai veltītu savu dzīvi filozofijai.

Kalē, Calatium, Calusium, Calesium — pilsētas agrākie latīniskie nosaukumi; Stērns parodē pedantisko stilu, kādā sacerēja ceļojumu rokasgrāmatas.

380.    Ipp, basse ville — piepilsēta (fr.).

381.    Ipp. La Tour de Quet — sargtornis (fr.).

Estašs de Senpjērs.— Kad, gadu pretojusies aplenkumam, 1347. gadā Kalē padevās Edvartam III, tās iedzīvotājus no slaktiņa paglāba Estašs de Senpjērs un vēl pieci bagāti pilsoņi, kuri, neapbruņoti, kailām kājām un virvēm ap kaklu, uzticēja savas dzīvības karaļa žēlastībai. Paklausot karalienes Filipas lūgumam, viņus apžēloja.

Tēte de Gravelenes — nocietinājuma puse, kas atrodas tuvāk gravelīniem, uz austrumiem (fr.).

382.    Ipp. Ah, ma chere fille — ak, mana mīļā meitene (fr.).

383.     Ipp. Diable — velns (fr.).

385. Ipp… .trijnieks pret devītnieku — termins, kas norāda uz nelielu priekšrocību kāršu spēlē, ko sauc par piketu.

390. Ipp. Sendenī — viens no senākajiem klosteriem Francijā, atrodas astoņus kilometrus uz ziemeļiem no Parīzes, franču karaļu atdusas vieta.

387. Ipp. Ženevjēva — svētā Ženevjēva, Parīzes aizbildne.

bīskaps Holls — skat. piez. 75. Ipp,

Iksiona rats.— Grieķu mīts vēsta, ka Tesālijas valdnieks īksions par sodu, ka izrādījis nepateicību Zevam, piesiets pazemē pie ugunīga rata, kas nemitīgi griežas.

386.            Ipp… .vēloties … kaut tas nenotiktu manā mājā …— Šā puspajokam izteiktā Stērna vēlēšanās piepildījās: viņš nomira īrētā dzīvoklī Londonā, tālu no tuviniekiem.

387.            Ipp. Lielais ceļojums — angļu aristokrātu tradicionālais ceļojums pa Eiropu (galvenokārt—Franciju un Itāliju).

Pītagorieši.— Pitagors uzskatīja, ka ķermenis ir dvēseles kaps un vienīgi dzīve, ko neaptraipa kaislības un miesas vājības, nodrošinās dvēselei nemirstību. Dženijas pieminēšana šajā vietā piešķir Pitagora izteicienam daudz materiālistiskāku nokrāsu, nekā domāts oriģinālā.

388.            Ipp. Lesijs — Leonards Lesijs (1554—1623), jezuītu teologs, «De Perfectioriibus Moribusque Divinis» autors.

holandiešu jūdze — aptuveni 4,4 angļu jūdzes.

Fransisko Ribera (1537—1591)—spāniešu jezuītu komentators, «Apocalypsis» autors.

itāļu jūdze — aptuveni 0,9 angļu jūdzes.

Priāps — auglības dievs grieķu mitoloģijā.

389.     Ipp. avance courier — rēķinu kārtotājs (fr.).

390.            Ipp… .monēta no Luija XIV laikiem.— Luija XV laikā bija notikusi naudas reforma.

kirē kungs — vietējais priesteris.

Šantijī zirgu staļļus uzcēla no 1719. līdz 1735. gadam netālu no tagadējā hipodroma skrejceļa.

390.            Ipp. Jūdas vējlukturis.— Stāsta, ka Sandenī abatijā glabājoties eļļas trauks un kauss, ko lietojis Jūda Iskariots.

391.            Ipp… .un neviens negriež ceļu.— Griezt ceļu pretimnācējam, lai tas varētu iet pa ielas iekšējo malu, uzskatīja par pieklājību, ko augstu vērtēja, jo ielas vidus allaž bija netīrs, bet noteka — viena vienīga kloāka.

encore — vēlreiz (fr.).

ergo — tātad, no tā izriet (fr.).

capitouls — municipālās padomes locekļi Tulūzā u. c.

pardi — nudien (fr.).

392. 1pp. Lilijs Džons (1554—1606)—angju rakstnieks, kas līdz galējai robežai izkopa puķaino, samāksloto, afektēto stilu.

392. Ipp. viz.— proti (lat.).

394.     Ipp. consideratis considarandis— pienācīgi apsverot (lat.).

395.    Ipp. Andujē.— Šo vārdu, kas nozīmē «mazās desiņas», bieži lietojis Rablē, lai izteiktu divdomīgus mājienus.

396.    Ipp. novice — mūķene pirms zvēresta nodošanas.

397.    Ipp. efejas zariņš — kalpoja par tavernas izkārtni.

400. Ipp iesāka tā.— Stērna franču valodas zināšanas šajā vietā ir

diezgan vājas. «Bouger» nozīmē «kustēt» un XVIII gs. bija vulgārisms, bet Stērns, laikam vēlēdamies uzsvērt vārda nepiedienīgo nozīmi, piedevām vēl aplinkus norāda uz lietvārdu «bougre», kas gan nav tik aizvainojošs kā šā vārda angļu ekvivalents. Gludāk Stērnam iet ar «fouter», kas nāk no «foutre»— «pāroties».

403.     Ipp. Mesjē Segjē — Dominiks Segjē (1593—1659), Oksēras bīskaps, kas atvēra abatijas kapu velves un sniedza oficiālu atsauksmi par tur apbedīto svēto pīšļu stāvokli. Zermēns, Eribalds un Optats bija Oksēras bīskapi V, IX un VI gs.

Svētais Maksims.— Volters Šendijs sacer kalambūru, izmantojot vārda «maxima» un «maximus» sieviešu un vīriešu dzimtes formas.

404.    Ipp… .bija pa kabatai maksāt…— Trims runā par angļu armijā ieviesušos paradumu pirkt virsnieka pakāpi.

405.     Ipp. dons Prindžello.— Stērns atsaucas uz sava drauga Džona HollaStīvensona krājumā «Trakie stāsti» ievietoto darbu, par kura autoru uzdots kāds arhitekts, vārdā dons Prindžello. Draugu vidū Holls-Stīvensons bija pazīstams kā «Antonio»— iespējams, lai tīši radītu asociāciju ar svēto Antoniju, kristietiskā askētisma iedibinātāju, kas ar saviem mācekļiem apmetās uz savrupu dzīvi kādas pils drupās.

Ermitāža un Kotrotī — vīna dārzi Ronas pakalnos, slaveni ar lieliskām vīna šķirnēm.

407.     Ipp… .torņa pulksteņa brīnumaino mehānismu …— Šo lielisko pulksteni 1598. gadā izgatavoja Bāzeles mehāniķis Līpijs, un to uzskatīja par labāko pasaulē pēc Strasbūras pulksteņa.

Ķīnas vispārējā vēsture — sējumu kopojums, ko Piganjols de la Forss (1673—1753) uzskatīja par vienīgajiem Francijā. Šim «Tristrama Šendijā» sējumam lielu daļu materiāla Stērns aizguva no la Forša «Nouveau Voyage de France».

408,    Ipp. valet de la place — viesnīcas sulainis (fr.).

.. .pie kura bijis piesiets Kristus — marmora kolonna, pie kuras spīdzināša-

nas laikā piesēja kristiešu mocekļus, Vēlāk to uzskatīja par Kristus ciešanu vietu.

.. .māju, kurā dzīvojis Poncijs Pilāts.— Žakobs Spons (1647—1685) darbā «Recherches curieuses d'antiquitй», ko Stērns izmantojis šajā nodaļā, izskaidro, ka šīs mājas īpašnieka vārds — Umberto Pilati — radījis pārliecību, ka šai un pārējām apkārtējām celtnēm ir sakars ar Ponciju Pilātu.

408.     Ipp. Divu milētāju kaps — atrodas Lionas vārtu ārpusē.

409.            Ipp. Santa Kasa.— Stāsta, ka «Svētā Māja», celtne, kas atrodas Loretā, Itālijā, bijusi svētās Jaunavas mājvieta Nācaretē, un to uz Loretu atnesuši eņģeļi. Stērna laikā šī vieta, uz kurieni dodas daudz svētceļotāju, devusi lielu peļņu.

Lionas vivenda — Lionas ievērojamākās vietas (lat ).

Basse cour — iekšējais pagalms (fr.).

412.     Ipp. Pardonnez-moi — atvainojiet mani (fr.).

413.     Ipp. C'est tout йgal — tas ir vienalga (fr.).

Bon Dieu — žēlīgais Dievs (fr,).

.. .par eļļu — Priesteris domā, ka Tristrams mirst un grib izdarīt pēdējā svaidījuma rituālu, kurā ietilpst ieziešana ar eļļu,

414.     Ipp. Par le roy — karaļa vārdā (fr.).

415.            Ipp. Pilnvarnieks — tā dēvēja nodokļu atpircējus, kas, samaksājuši zināmu summu karalim, lai nodrošinātu savu monopolu, ieguva tiesības pārvaldīt pasta sistēmu.

414. Ipp. Un tāds izlīgums tika panākts.— Atsauce uz 1763. gada Parīzes miera līgumu, ar kuru beidzās karš starp Franciju un Angliju, kaut gan Anglijas ieguvums bija mazāks par cerēto.

416.     Ipp. luidors — zelta monēta divdesmit franku vērtībā.

Dodslijam … Beketam …— Roberts un Džeimss Dodshji laida klajā «Tristrama Šendijā» I — IV sējumu; Tomass Bekets — V — IX.

Maija koks-— ar ziediem un lentēm izgreznots stabs, ap kuru ļaudis Anglijā dejo 1. maijā.

a la folie — līdz neprātam (fr.).

417.     Ipp. O Seigneur — ak Kungs (fr.).

J'en suis bien mortfiйe — man ļoti žēl (fr.).

Tenez — ņemiet (fr.).

418.            Ipp… .bija dabūjuši vēdergraizes — norāde uz jeuzītu ordeņa tiesību ierobežošanu 1764. gadā.

.. .nav nekā cita skatīšanās vērta …— protams, ja par tādu neuzskata slaveno Pāvestu pili, ko Stērns, būdams krietns protestants, neuzskata par pieminēšanas vērtu.

421.    Ipp. Līdzenuma stāsti.— Angliski «plain stories» var saprast divējādi: «līdzenuma» stāsti» vai ari «vienkāršie, nemākslotie stāsti».

Pelmela un Sentdžeimsa iela — Londonas dzīvākās ielas.

422.     Ipp. Svētais Bogārs — no franču vārda «bougre», kas nozīmē «blēdis».

Viva … tristessa!— Lai dzīvo prieks! Nost ar skumjām! (provansāļu dialektā).

425.    Ipp. Pops ar savu portretu ir tīrās blēņas …— nav nekas, salīdzinot ar mani, laikam domājis Stērns, atcerēdamies daudzās alegoriskās gravīras, kurās attēlots, kā Pops saņem iedvesmu no mūzām.

426,     Ipp. grans —0,0648 g.

428. Ipp. Longīns.— Kādā darba «Par augsto stilu» («De Sublimitate») nodaļā, kas līdz mūsdienām nav saglabājusies, stāstīts par sarunu starp Aleksandru Lielo un viņa audzinātāju Parmenionu. Grieķu vēsturnieks atkārto sarunu, kurā Parmenions skubina valdnieku pieņemt Dārija piedāvātos miera noteikumus, apgalvodams, ka Aleksandra vietā tos pieņemtu. Aleksandrs atbildējis: «Es arī, ja būtu Parmenions.»

430. Ipp. Breviārijs — katoļu lūgsnu grāmata.

holandiešu olekts — garuma mērs, atbilst aptuveni 27 angļu collām.

434. Ipp. Hipallags — retoriska figūra, ko veido, piešķirot frāzē kādam vārdam to, ko vajadzētu attiecināt uz citu vārdu tajā pašā frāzē.

437.    Ipp… .no Danas Vidz Virsāvijai — Bībeles izteiciens, kas nozīmē — no Palestīnas ziemeļiem līdz dienvidiem.

438.     Ipp. Bušēna — cietoksnis Francijas ziemeļos pie Beļģijas robežas. 1711. gadā cietoksni ieņēma sabiedroto karaspēks, bet 1712. gadā francūži to atkaroja.

Kliriī — pilsēta Francijas vidienē, kurā atrodas slavenais X gs. dibinātais benediktiešu klosteris.

442.     Ipp, Urbekondita (ab urbe condita).— Šis latīniskais izteiciens nozīmē «kopš pilsētas dibināšanas» un attiecas uz Romu, jo no šā brīža, kas atbilst 753. g. p. m. ē., romieši skaitīja laiku.

.. .Pieticība tikko pieskaras …— Stērns liek noprast, ka ar šiem vārdiem domājis Gvido Renī gleznu par šo tēmu.

443.     Ipp. Kenuā aplenkums.— Cietoksni Kenuā, kas atrodas Francijas ziemeļdaļā pie Beļģijas robežas, 1712. gada 4. jūlijā aplenca un ieņēma Austrijas imperatora karaspčks prinča Eižena vadībā. Angļu karotāji, ko vadīja Ormondas hercogs, cīņā nepiedalījās.

445. Ipp. Vaclavs — čehu karalis, Kārļa IV dēls, kas 1378. gadā kļuva par Svētās Romas ķeizarvalsts imperatoru.

Švarcs — Bertolds Švarcs (1318—1384)—vācu mūks, kuram piedēvē pulvera izgudrošanu.

Dons Pedro.— Šeit Stērns pārpratis Čeimbera «Enciklopēdijā» izlasīto. Dons Pedro, Leonas bīskaps, tajā pieminēts kā lietpratējs šaujamieriču lietošanā XII gs., bet Pēteris Meksija nosaukts par cilvēku, kurš zina, kā mauri izmantojuši šaujampulveri 1343. gadā. Stērns acīmredzot gribējis atsaukties uz pēdējo.

Mūks Bekons—Rodžers Bēkons (apt. 1214—1294), zinātnieks, alķīmiķis un ang)u filozofijas skolas dibinātājs. Darbā «De Mirabili Potestate Artes et Naturae» («Par mākslas un dabas brīnumaino spēku») aprakstīts šaujampulvera paveids.

fosse— grāvis (fr.).

448. Ipp. Luksemburgs — Fransuā Anrī hercogs Luksemburgs (1628—1695); 1693. gada 23. jūlijā kaujā pie Landenas uzvarēja Viljamu III; princis de Kontī (1664—1709) šajā kaujā bija viens no franču ģenerāļiem.

448.    Ipp, Tomass Tolmešs (1651 —1694)—angļu ģenerālis, kas vadīja angļu armijas atkāpšanos.

449.    Ipp. caeteris paribus — ja pārējie nosacījumi vienādi (lat.).

450.     Ipp. Begīmete — laicīgo māsu ordeņa locekle.

451.    Ipp. sisserara — pareizi: siserary — pēkšņi, ar uzviju.

454.     Ipp. Coutemas arhīvos.— Goutemas (pilsēta Notingemšīrā) iedzīvotājiem gadsimtiem ilgi bijusi muļķu slava. Kā vēsta nostāsts, viņi izlikušies par muļķiem, lai izvairītos no soda par karaļa Džona apvainošanu.

455.    Ipp. Stērna piezīme, ko viņš ar Bērtona starpniecību aizguvis no Hēliodora «Etiopijas vēstures», tulkojama šādi: «Trāķijas Rodopai (gneķu kurtizānei) piemita tik neatvairāma pievilcība un ar savu acu skatienu viņa tik ļoti saistīja cilvēkus, ka neviens, kas viņu sastapa, nespēja pretoties Rodopas valdzinājumam.»

Galilejs.—1610, gadā Galilejs atklāja plankumus uz Saules, bet 1613. gadā publicēja «Piezīmes par Saules plankumiem».

456.    Ipp, Divrinde: «Šīs velna acis…» aizgūta no «Melanholijas anatomijas».

457.    Ipp. Kauja pie Vinnendāles.—1708. gada 28. septembri franči grāfa Delamota vadībā neveiksmīgi mēģināja uzbrukt pārtikas un munīcijas vezumiem, kas no Ostendes tika sūtīti uz aplenkto Lilli sabiedroto karaspēkam,

458.    Ipp. Te Deum — pateicību Dievam (lat.).

460. Ipp. Hilarions— svētais Hilarijs (291—371)—dibinājis klosterus Palestīnā. Bērtons savā «Melanholijas anatomijā» (III d.—«Mīlestības melanholijas dziedināšana») raksta: «Ar šo līdzekli (gavēšanu) Hilarions atradināja

savu ēzeli, kā viņš nosauca savu miesu, slieties pakaļkājās (tā, apcerot viņa dzīvi, izteicies Hirontms), kad velns viņu skubināja uz Kādu no šīm neģēlībām.»

461.            Ipp. Visa 31. nodaļa balstās uz vārdu spēli — netulkojamu divdomību, kas izriet no vārda ass (ēzelis) un ars (dibens) vienādas izrunas.

462.            Ipp. .. Jr divas mīlestības…— Šis izteiciens no Platona «Dzīrēm» un tam-sekojošie prātojumi aizgūti no Bērtona «Melanholijas anatomijas» III daļas 473. Ipp, («Mīlestības objekti»)..

nolens volens — gribot negribot (lat,).

463.     Ipp. Fičīno — skat. piez. 367, Ipp.

Valēzijs — spānietis Fransisko Valоess de Kovarrubjass, Filipa II ārsts, rakstīja par medicīniskām tēmām. Arī viņš, tāpat kā Fičino, sacerēja neskaitāmus komentārus par Platona darbiem.

Dione — Afrodītes (Veneras) māte.

467, Ipp, Skaronns — Pols Skaronns (1610—1660), franču burlesku un romānu rakstnieks, «Le Roman comique» autors,

Avicenna — arābu ārsts. Apraksta lielākā daļa aizgūta no «Melanholijas anatomijas».

haneja — skat. piez. 367. Ipp.

467. Ipp. Eliāns — Klaudijs Eliāns, romiešu rakstnieks III gs, Piezīme, kas attiecas uz viņa darbu «De Natūra Animalium», balstās uz Bērtona aprakstu.

469. 1pp. Si quid… male capias.— šis epigr āfs ir Jūlija Cēzara Skaligera lūgums Kardānam un saskaņā ar Bērtona citātu nozīmē: «Ja mani joki bijuši pārāk vaļīgi, lūdzu tevi, piesaucot Mūzas, Grācijas un visu dzejnieku dievišķos aizstāvjus, netiesāt mani pārāk bargi »

470 Ipp. Dižens cilvēks.— šādi dēvēts Viljams Pīts, kas 1766. gadā kļuva par premjerministru, vikontu Pītu un Četēmas hercogu.

a priori — sākumā (lat.).

posteriori — šeit: vēlāk, pārdomājis (lat,).

.. .pilnīga domu pārmaiņa . Domāts laiks, kad Pīts nestrādāja valsts amatā (1761 — 1766).

«Kam zinātne … »— Šis dzejolis uzrakstīts, pārfrāzējot Popa dzejas rindas par «nabaga indiāni», kas ietilpst viņa darba «Esejas par cilvēkiem» pirmajā vēstījumā.

477. Ipp. Nabaga nēģeru meitene,— Šo epizodi Stērns iekļāvis «Tristramā Šendijā» pēc kāda sava lasītāja, nēģera Ignātija Sančo lūguma, kā tas redzams no vēstulēm, ar kurām viņi apmainījušies 1766, gada 21. un 27. jūlijā. «Es domāju, ser» rakstīja Sančo, «jūs atvainosiet un varbūt pat atbalstīsiet manu sirsnīgāko lūgumu veltīt pusstundu uzmanības verdzībai, kas šajā laikā valda Rietumindijā; apgaismojot šo jautājumu jums vienam raksturīgajā veidā, jūs

atvieglosiet daudzu cilvēku jūgu, varbūt pat veicināsiet radikālas pārmaiņas mūsu salās.» Savā atbildē Stērns pauž sašutumu par to, ka pret nēģeriem izturas kā pret zemāku rasi. «Puse visas cilvēces,» viņš raksta, «nesaskata neko nedabisku tajā apstāklī, ka ar otru pusi apietas kā ar lopiņiem un visiem spēkiem cenšas padarīt tos par īstiem lopiem … Ja man izdosies stāstu, ko esmu uzrakstījis, iepīt darbā, pie kura pašlaik strādāju, tas kalpos pazemoto aizstāvēšanai.»

481. Ipp. Mozus misija — teoloģisks darbs, ko sacerējis bīskaps Vorbērtons (skat. piez. 248. Ipp.). Svifta «Stāsts par mucu» (1704) veltīts «Princim Nākamībai».

484.     Ipp. Dievgalda diena.— Stērna laikā svēto vakarēdienu parasti baudīja katra mēneša pirmajā svētdienā. Tristrania tēva apjukumu var izskaidrot ar to, ka viņš atcerējās savu paradumu piekopt «sīku mājas soli» katra mēneša pirmās svētdienas naktī.

485.    Ipp. Holandiešu komentators.— Holandiešu kritiķus un zinātniekus uzskatīja par visaprobežotākajiem.

Gredzens ar topāzu — līdzeklis pret juteklību (skat. piez. 367. Ipp.).

'es(oteQixf| TtgftŠig— ārēja rosīšanās, kas šajā gadījumā nozīmē —«šķirta no dvēseles». Kas bijis Ludovicus Sorbonensis, nav noskaidrots; drīzāk tā ir izdomāta persona, kuras vārds atvasināts no Sorbonnas universitātes nosaukuma.

486.    Ipp. tersitiska satīra.—«lliādā» Tersīts ir visnekaunīgākais melis un visneglītākais starp grieķu karavīriem.

487.    Ipp. «Galateo»— par della Kasu skat. piez. 297. Ipp. Stērns laikam šeit domājis nevis «Galateo», kas ir prozā uzrakstīts traktāts par labām manierēm un smalku uzvedību, bet gan «Capitolo del Forno»— vieglprātīgu poēmu, kuras uzrakstīšanu arhibīskaps vēlāk nožēloja.

488.    Ipp. Ruso — franču filozofs, kas ieteica atgriezties pie vienkārša dzīves veida, tajā laikā (1766. gadā) dzīvoja trimdā Anglijā, mājā, ko viņam bija sameklējis Sterna draugs Deivids Hjūms.

496. Ipp. paoli.— Paolo ir sena itāliešu sudraba monēta.

.. .kā daži vēlētos jums iegalvot…— atsauce uz Smoleta grāmatu «Ceļojumi pa Franciju un Itāliju», kas bija tikko iznākusi; šajā grāmatā Smolets gauži žēlojas par apstākļiem, kādus nācies ceļojumā pieredzēt, un par to cilvēku izturēšanos, ar kuriem tajā sastapies.

499. Ipp. Zeiksīds — Stērns jauc grieķu gleznotāju Zeiksīdu (IV gs. p. m. e.) ar Nīkiju (III gs. p. m. ē.), par kuru Plīnijs stāsta, ka viņam izdevies atveidot putās noskrietu zirgu, sviežot pret gleznu sūkli.

Karaļa Gargantijas avju gani.— Skat. «Gargantijas un Pantagriela» I

grāmatas 25. nodaļu, lai iepazītos ar epitetiem, ko Lernē smalkmaiznieki veltīja ganiem.

500. Ipp. spāniešu sakāmvārds — tas vēsta, ka mīlestībai daudz vārdu nevajag.

.. .patiesajai Kristus klātbūtnei — t. i., Kristus miesa un asinis svētajā vakarēdienā.

502.     Ipp. Dreiks— Džeimss Dreiks (1667—1707)—populārā medicīniskā traktāta «Anthropologia Nova» vai «Anatomijas jaunā sistēma» autors.

Vortons — Tomass Vortons (1614—1673)— sarakstījis anatomijas grāmatu par smadzeņu uzbūvi.

Šai Stērna piezīmei ir divējāda nozīme.— Holandiešu ārsts Reņē de Grāfs (1641 —1673) uzrakstījis darbus par «kauliem un muskuļiem», kā arī par «vairošanās orgāniem», Skaidri noprotams, kurš no šiem darbiem visvairāk interesēja atraitni Vodmenu.

503.     Ipp. et caetera — un tā joprojām (lat.).

509.     Ipp. prolepsis — pretargumentu iepriekšparedzēšana (lat.).

Diogens.— Uzskata, ka šis kiniķu skolas filozofs iebildis (kaut gan ne

smalkjūtības dēļ) pret vīrieša atkarību no sievietes seksuāiā apmierinājuma iegūšanā, jo tas ierobežojot vīrieša brīvību.

Platons.— Viņa grāmatā «Likumi» kāds runātājs brīdina no seksuālās iekāres briesmām un apgalvo, ka cilvēka vēlmes jāvirza uz labiem, nevis sliktiem mērķiem.

510.     Ipp… .kā prāvas desmitās tiesas saņēmējam…— Par desmito tiesu katoliskajās zemēs, to skaitā arī viduslaiku Anglijā, tika saukta naturālā nodeva katoļu baznīcas labā desmitās daļas apmērā no visiem ienākumiem. Lielā desmitā tiesa: nodoklis par zemes ražojumiem — graudiem, sienu un malku. Reformācijas laikā šo nodevu iekasēšanu daļēji pārņēma lielākie zemes īpašnieki, kas sagrāba klosteru zemes.

Eiropa.— Norāde uz seno grieķu mītu, kurā stāstīts par feniķiešu valdnieka Agēnora meitu Eiropu, ko nolaupa Zevs, pārvērties par vērsi.

511.     Ipp. Doktoru kolēģija (Doctors' Commons)—ēka Londonā, kurā atradās civiltiesību juristu kolēģija un kurā varēja saņemt laulību licences, kā arī nokārtot testamentu vai laulības šķiršanas jautājumus.

MISTERA JORIKA SENTIMENTĀLAIS CEĻOJUMS PA FRANCIJU UN ITĀLIJU

514, Ipp. Francijā .. .viņi ar to tiek galā labāk.— Saruna risinājās par

neērtībām, ko sagādā paradums uzdzert veselības maltītes laikā un tostus pēc tās.

516. Ipp, Gvido — Gvido Renī (1574—1642), gleznojis galvenokārt melodramatiskā un sentimentālā manierē. Angļu dzejnieks Džons Kītss šo manieri salīdzina ar veidu, kādā, Henrijs Makkenzijs, «Jūtu cilvēka» autors, vienā no savām esejām tēlojis tēvu Nikolasu.

Bramins — augstākās priesteru kastas loceklis Indijā.

Svētā Franciska ordenis — brāļu ubagotāju ordenis.

519.     Ipp. Apkārtklaiņojoši filozofi.— Šādu apzīmējumu parasti lieto, runājot par Aristoteļa sekotājiem. Arī pats Stērns piederēja pie «peripatētiķiem» tādā nozīmē, ka ceļodams nodarbojās ar filozofiskiem vērojumiem.

Mesjē Desens nav izdorr.āta persona, bet cilvēks, kuram Kalē piederēja viesnīca «Hotel d'Angleterre». Šo viesnīcu ļoti bija iecienījuši Stērna pielūdzēji. Pēc Stērna nāves Desēna istabā, kurā rakstnieks bija uzturējies, pie sienas piekāra viņa portretu, bet uz durvīm lieliem burtiem uzrakstīja «Stērna istaba». Tā patiešām pievilka viesnīcai daudz apmeklētāju un bija saglabājusies vēl Viljama Tekerija laikā: viņš tajā pārnakšņoja. Par Stērna popularitāti XVIII gs. beigās liecina mes^ē Desēna atbilde uz angļu dramaturga Frederika Reinoldsa 1782. gadā uzdoto jautājumu, vai viņš atceras mesjē Stērnu: «Jūsu tautietis mesļē Stērns bija dižens, jā, dižens cilvēks, viņš ari mani iemūžinājis līdzās sev, Daudz naudas viņš nopelnīja ar savu sentimentālo ceļojumu — taču es — es ar šo ceļojamu nopelnīju vairāk nekā viņš ar visiem saviem ceļojumiem kopā ņemot, ha, ha'» īsi sakot, tikai mesjē Desēna pieminēšana vien «Sentimentālajā ceļojumā» padarīja viņu par vienu no bagātākajiem cilvēkiem Kaiē.

520.     Ipp….devušies ceļā ar garīdznieku svētību ,..— šeit — privātskolotāju — garīdznieku pavadībā, kā bija pieņemts, jaunajiem rmlordiem dodoties pasaules ceļojumā. Stērns frāzi «Benefit of Clergy», kas nozīmē nesodāmību, t. i., ka garīdznieki nav pakļauti laicīgai tiesai, lieto humoristiskā nozīmē.

522.    Ipp…. M-tklādams savu kailumu.— Jādomā, ka tas ir atgādinājums par Noas dzeršanas kāri (Pirmā Mozus grām. 9. nod 20—23),

., kā Sančo Pansa reiz teica donam Kihotam — īstenībā šos vārdus Sančo Pansa teica savai sievai.

… kur māksla tiek veicināta un drīz pieredzēs uzplaukumu.— Karaliskā Akadēmija tika nodibināta tajā pašā (1768) gadā, kad tika publicēts «Sentimentālais ceļojums».

523,     Ipp. Monserū — kalns Alpos uz Francijas un Itālijas robežas.

..i/ kā būtu nirusi pēc tās Tibrā…— Stērns, 1766. gadā atrazdamies Itālijā, droši vien daudz būs dzirdējis par atradumiem Tibrā un citās vietās.

Neapolē viņu laipni uzņēma lords Viljams Hamiltons, kas bija dedzīgs kolekcionārs.

Ezras laikos.— Domāts ebreju zinātnieks V gs. p. m. ē., kas piedalījies Vecās Derības uzrakstīšanā (sk. Otro Laiku grāmatu 10:31; psalmus 42:5).

531, Ipp. prebendārijs — garīdznieks, kas saņem daļu ienākumu no katedrāles daudzes par to, ka zināmos laikos tajā notur dievkalpojumus un sprediķus. Stērns bija J or kas prebendārijs.

536. Ipp no Danas uz Bēršebu …— skat. Vecās Derības Soģu grām. 20:1.

Mācītais Smelfungs — tā Stērns nosaucis Smoletu, kura apraksts par ceļojumu par Fanciju un Itāliju iznāca 1766. gadā. Jau kopš «Tristrama Šendijā» pirmo sējumu iznākšanas 1760, gadā Smolets savā žurnālā «Critical Review» pauda nemainīgi naidīgu attieksmi pret Stērnu.

.. .runāja par satraucošiem notikumiem uz jūras un sauszemes … antropofāgiem …— citāts no Šekspīra «Otello» I cēl. 3. ainas.

Mundungs — doktors Semjuels šārps (1700—1778), Londonas ķirurgs, kas 1766. gadā laida klajā «Vēstules no Itālijas», par kurām šeit runā Stērns.

538.     Ipp. Misters H — Džons Hjūms (John Home), dzejnieks, kurš kļuva slavens ar savu traģēdiju «Duglass» (1756), un Deivids Hjūms (David Hume), filozofs un vēsturnieks. Tā kā abu vārdi tiek izrunāti vienādi, viņus pastāvīgi sajauca. Stērns aprakstījis pusdienas pie angļa sūtņa Parīzē lorda Hertforda 1764. gada maija sākumā, kurās piedalījies kopā ar Deividu Hjūmu; kāds franču marķīzs to noturējis par dzejnieku Džonu Hjūmu.

Laflērs — franču dramaturga Renjāra (1655—1709) radīts veikla, vērīga, taču godīga sulaiņa tēls, kāds sastopams daudzās XVIII gs. franču komēdijās. Stērna sulainis, kuram viņš devis šo vārdu, nav izdomāta persona — viņš pavadījis savu kungu visu ceļojuma laiku pa Franciju un Itāliju, taču atgriezies Francijā. Pēc viņa vārdiem uzrakstītais Stērna ceļojuma apraksts 1790. gadā ievietots žurnālā «European Magazine».

539.    Ipp. Getras — gari stilbu aizsargi, ko valkāja jājot, lai pasargātu zeķes vai bikses no dubļu šļakatām.

541.    Ipp. Fragments,— Vielu šim fragmentam, kā arī izsaucienu: «Ak, cilvēku un dievu valdniek Kupidon!» Stērns aizguvis no m. ē. II gs. grieķu rakstnieka Lukiāna darba «Kā rakstīt vēsturi», kur runāts par «Eiripidomāniju», kas pārņēmusi Abdēras pilsētas iedzīvotājus pēc Eiripīda traģēdijas «Andromeda» (līdz mūsdienām nav saglabājusies) uzvešanas.

542.     Ipp. Cemeriņi — pēc sena ticējuma, zāles pret vājprātu.

546. Ipp….Sančo gausanos pēc sava ēzeļa.— Sk. «Dona Kihota» I daļas XXIII nodalu,

554. Ipp. Joņo pēc spēļu apļa — norāde uz karaspēlēm, kuru dalībnieki,

jājot pilnos auļos, ar pīķa vai šķēpa galu cenšas noņemt stabā pakārtus gredzenus jeb apļus.

553. Ipp. Mīlestība bez jūtām nav nekas,—«Priecājos, ka tu esi iemīlējies,» Stērns 1765. gadā rakstīja savam draugam, «tas tevi (beidzot) izārstēs no grūtsirdības… Man pašam allaž vajadzīga kāda Dulsineja, kas aizņem tnanas domas,— tas līdzsvaro dvēseli… taču es turpinu savas dēkas franču garā — sentimentāli:—«Mīlestība,» viņi apgalvo, «bez jūtām nav nekas…» («Vēstules», 256. Ipp.)

555. Ipp. Hotel de Modern — viesnīca ar šādu nosaukumu tolaik patiešām atradās Parīzē, Senžermenas priekšpilsētā (Žakoba ielā 14).

557. Ipp. Judžīnijs — jau «Tristramā Šendijā» pieminētais Stērna draugs Džons Hols-Stlvensons (1718—1785).

559.    Ipp. Nav labi, ka tu sēdi vientulībā.— Un Dievs tas Kungs sacīja: «Nav labi cilvēkam būt vienam; es tam darīšu palīgu, kas ap viņu būs.» (Sk. Pirmo Mozus grām. 2:18.)

560.    Ipp… .ielūkojās … līdz sirdij un īkstīm…— vietā, kur, pēc Bībeles mācības, rodas jūtas un izjūtas.

561.    Ipp. Martini koncerts — Džovanni Batista Martini (1706—1784) bija viens no sava laika visslavenākajiem mūziķiem.

Svēto Cecīliju katoļi uzskata par mūzikas aizgādni.

564. Ipp. Partets.— Tolaik parterā stāvēja kājās; vienīgi pie pašas skatuves, līdzās orķestrim, atradās dažas krēslu rindas, kuras franču un angļu teātri sauca par partera vietām. Šis nosaukums saglabājies līdz mūsu dienām.

562.    Ipp. Marķīze di F****.— Vilbera Krosa pieņēmums, ka minētā lēdija bijusi marķīze Fanjani (sk. Wilbur Cross «Life and Times», 400. Ipp.), tagad tiek nopietni apstrīdēts.

563.    Ipp. Misters Šendijs vecākais.— Viņa uzskati par bērnu iegūšanu, audzināšanu un izglītošanu ir viena no vissmieklīgākajām tēmām «Tristramā Šendijā».

566. Ipp. De Rambuijē kundze.— Stērns izsmiedams savā stāstā izmanto

slavenās marķīzes de Rambuijē vārdu, kuras izdaudzinātajā salonā XVII gs.

mēdza pulcēties tādi ievērojami cilvēki kā Malherbs, Vuatīrs un Larošfuko.

Šās sabiedrības lēdijas sāka sevi dēvēt par «izsmalcinātajām». /

568. Ipp. «Les Egarements du Coeur et de VEsprit».— Tas, ka meitene iegādājusi šo Krebiljona jaunākā romānu (1736), piešķir attēlotajai ainiņai krietni daudz ironijas, jo šajā darbā ļoti atklāti parādīta franču augstāko aprindu izvirtība. Jau 1762. gadā, kad Stērns apmeklēja Parīzi pirmoreiz, viņš iepazinās ar Krebiljonu, kurš ierosināja abiem uzrakstīt pa atmaskojošam

pamfletam par otra darbā attēlotajām nepieklājībām un vēlāk abus pamfletus publicēt kopā kā jcku (sk. «Letters», 162. Ipp.). Taču šādi pamfleti nav atrasti.

571.     Ipp. Policijas leitnants — tajos laikos franču policijas priekšnieks.

…karš, kas risinājās starp mums un Franciju…— Kad 1762. gada

pirmajās dienās Stērns atstāja Londonu, lai dotos uz Parīzi, karš starp Angliju un Franciju vēl joprojām turpinājās. Pagaidu miera līgums tika noslēgts 3. novembri, bet galīgais —1763. gada februārī. Par Stērna lūgumu apgādāt pases viņa sievai un meitai liecina divas vēstules («Letters», 163—164 Ipp.) hercogam Šuazelam (1719.—1785), kurš bija Francijas ārlietu un kara ministrs. Līdz 1770. gadam hercogs Šuazels bija valdības faktiskais vadītājs.

572.     Ipp. Šallē — cietums Parīzē, likvidēts un nojaukts XVII gs. beigās.

574. Ipp. Nost ar melno zīmuli!— Nost ar tumšajām krāsām! (Atsauce uz

mākslas kritikas terminoloģiju).

… ieraudzīju strazdu …— Stērna ģimenes izglītotākie locekļi savu uzvārdu droši vien saistīja ar vārdu «stearn», kas vecajā angļu valodā nozīmēja «strazds», jo, tiklīdz pieauga viņu sociālā un mantiskā ietekmlba, viņu ģerboņos ar nelielām izmaiņām parādījās «zeltains fons, ass izcilnis, kas šķeļ laukumu starp trim tumšiem krustiem, kuru galiem bija karalisko liliju atveids; ģerboņa augšdaļu rotā strazds dabiskās krāsās,» Sagūstītā strazda tēma vēlāk ieskanas «Sentimentālajā ceļojumā» kā aizkustinošas pārdomas par verdzības rūgtumu (sk. Wilbur Cross «Life and Times», 2—3. Ipp.).

577. Ipp,…vēlējās iekļūt — gūt panākumus sabiedriskajā ziņā, pacelties augšup pa sociālajām kāpnēm.

580. Ipp, Svētā Ludviķa ordeni Francijā tolaik piešķīra par milit.īr/em nopelniem.

584. Ipp, Izspiegot šīs zemes vājās vietas…— Šādiem vārdiem Jāzeps Vecajā Derībā apvaino savus brāļus, kuri ieradušies Ēģiptē, lai nopirktu maizi.

586,    Ipp. Viens no mūsu baznīcas galvām.— Tālāk atstāstītā saruna, iespējams, notikusi īstenībā starp vienu no AngEiias bīskapiem un Stērnu pēc tam, kad nāca klajā viņa sprediķu krājums ar nosaukumu «Mistera Jorika sprediķi» (1760). Par to var spriest kaut vai pēc žurnālā «Monthly Review» publicētās recenzijas, kurā šis krājums tiek dēvēts par visnetaktiskāko ticības jūtu aizvainojumu, kopš pastāv kristīgā ticība.

Horvendils.— No Saksona Gramatiķa «Dānijas vēstures» izriet, ka viņš bijis Dānijjs karalis, Amleta (Šekspīra Hamleta) tēvs.

Kaparkalējs Aleksandrs — Bībeles tēls.

587.    Ipp. Elizejas lauki (sk. «Eneldas» VI cēl,—635).— Grieķu teika vēsta, ka, Eneja atstāta, Dīdona nonāvējas ar viņa zobenu. Dīdona saucās arī Elisa un sākumā, šķiet, bijusi dieve.

588.     ipp….staigāšana līdzīgi ēnai — atsauce uz psalmu 39:7.

589.             Ipp. Bevoriskijs— johans van Beverviks (vai Beverovikijs), dāņu teologs.

598.             Ipp. Babilonas valdnieks.— Norāde uz stāstu par Nebukadnecara sapņiem (skat. Daniēla grām. II nod), kurus nespēja izskaidrot Kaldejas gudrie.

599.           Ipp… .jaunu zīda maisiņu parūkai un gredzenu ar vienu akmeni. ..— Šādu maisiņu, pagatavotu no smalka zīda auduma, lietoja matu saturēšanai uz pakauša, bet gredzens ar vienu akmeni šo maisiņu noslēdza.

601.             Ipp. Grūters — Jans Grūters (1560—1627)—holandiešu izcelsmes humānists un arheologs, pazīstams galvenokārt ar savu 1603. gadā publicētu darbu «Inscnptiones antique totius orbis Romanorum».

Jakobs Spons (vai Žaks Spons; 1647—1685)— franču arheologs, viens no pirmajiem grieķu arhitektūras un senlietu pētniekiem. Šajā nolūkā veicis ceļojumu pa Itāliju, Grieķiju un Mazāziju.

602.            Ipp. Sargies no ūdens!— Šādu brīdinājumu Francijā un Edinburgā izkliedza no augšstāva logiem, pirms izlēja samazgas uz ielas.

…būdams gaskonietis.— Gaskonieši bija tālu izdaudzināti lielībnieki.

Arkebūza — smaga pārnēsājama šautene, kas blastījās uz trijkāja.

608.          Ipp. Vecais marķīzs de B***— hercogs Luī Antuāns de Birons, Francijas maršals (1700—1785).

Mesjē P****— Aleksandrs Žozefs de Lapoplinjērs (1692—1762), bagāts nodokļu atpircējs un mecenāts.

609.    Ipp. D*** kungs — Didro (1713—1784).

Abats M***—abats Andrē Morelli (1727—1819), ekonomists, kurš aktīvi piedalījies Didro «Enciklopēdijas» veidošanā.

610.           Ipp. .. nabaga Marija — skat. «Tristrama Šendija» 24. nodaļu Bēdīgā Izskata Bruņinieks — dons Kihots.

612, Ipp. Apcirptas avs labad Dievs apvalda vēju — fianču sakāmvārda «Dieu mesure le froid ā la brebis tondue» tulkojums.

.. .tu ēstu manu maizi — Samuēta II grām. 9. nod. 1. p.

614, Ipp. «Mana dvēsele ieraujas sevī un bīstas pazudināšanas.»— Tās ir rindas no Edisona traģēdijas «Katons» piektā cēliena monologa, kuras bija labi pazīstamas XVIII gs,

616. Ipp Kutelīgs gadījums— Šajā nodaļā Stērns pārstāsta sava pa ceļam uz Itāliju Parīzē sastaptā paziņas Džona Kroforda piedzīvojumu. Kādas pārpildītas viesnīciņas saimniece vēlā vakara stundā ievedusi Kroforda istaba flāmu dāmu ar kalponi. Gultas tikušas izlozētas kāršu spēlē, un dāmai laimesta kritusi dāmu ar kalponi. Gultas tikušas izlozētas kāršu spēlē, un dāmai laimestā kritusi gulta mazajā kambarītī. Šo atgadījumu pierakstījis Kroforda sulainis Džons Makdonalds, tas pats, kas bija klāt Stērna dzīves pēdējos mirkļos viņa Londonas dzīvokli.

617. Ipp. Senmisela un Modāna — ciemati Savojā.

Kā var spriest pēc titullapas, Stērns sākumā bija nodomājis likt savam varonim ceļot no Francijas uz Itāliju un iecerējis uzrakstīt šā ceļojuma aprakstu kādos četros sējumos («Letters», 284. Ipp.). Šo nodomu īstenot viņu aizkavēja nāve.

Austra Aumale

SATURS

Daži vārdi, iepazīstinot latviešu lasītāju ar Tristramu Šendiju.

/. Aumale ……. ….. .

Lorensa Stērna dzīve un daiļrade, A. Aumale ……..

DŽENTLMEŅA TRISTRAMA SENDIJA DZlVE UN UZSKATI

Pirmā grāmata

Otrā grāmata ……………..

Trešā grāmata ……………..

Ceturtā grāmata …………….

Piektā grāmata ……………..

Sestā grāmata

Septītā grāmata

Astotā grāmata

Devītā grāmata …………….

MISTERA JORIKA SENTIMENTĀLAIS CEĻOJUMS PA FRANCIJU UN ITĀLIJU

Pirmais sējums • • » . . • » . . . . . • .

Sentimentālais ceļojums utt., utt.

Kalē

Mūks. Kalē

Mūks. Kalē .

Mūks. Kalē

Dezobližāns. Kalē

Priekšvārds. Dezobližāns

Kalē .

Uz ielas. Kalē

Kariešu novietnes durvis. Kalē

Kariešu novietnes durvis. Kalē -

Tabakdoze Kalē

Kariešu novietnes durvis. Kalē

Uz ielas. Kalē .

Kariešu novietne. Kalē

Kariešu novietne, Kaiē

Kariešu novietne. Kalē

Uz ielas. Kalē

Montreija

Montreija

Montreija

0/U SAT

Montreija

Fragments

Montreija

Bidet

Nompona. Beigtais ēzelis . . Nompona, Pasta puisis . . .

Amjēna

Vēstule. Amjēna

Vēstule

Parīze

Parūka. Parīze

Pulss. Parīze

Vīrs. Parīze

Cimdi. Parīze

Zīmju valoda. Parīze . . . .

Punduris. Parīze

Roze. Parīze

Otrais sējums, o . . . Istabene. Parīze . . . .

Pase. Parīze

Pase. Parīzes viesnīca … Gūsteknis. Parīze …. Strazds. Ceļš uz Versaļu . . Lūgums. Versaļa …. Le patisser. Versaļa . . .

Zobens. Renna

Pase. Versaja …..

Pase. Versaļa

Pase. Versaļa

Pase. Versaļa

' Raksturs. Versaļa …. Kārdinājums, Parīze . . .

Uzvara

Noslēpums. Parīze …. Sirdsapziņas lieta. Parīze . .

Mīkla. Parīze

Le damanche. Parīze . . . Fragments. Parīze …. Fragments. Parīze …. Fragments un bouquet, Parīze Žēlsirdības darbs, Parīze . . Mīkla atrisināta. Parīze . . Parīze

Marija. Mulēna 610

Marija <>'2

Marija. Mulēna 613

Burbonna 614

Vakariņas 614

Galda lūgsna <>16

Kutelīgs gadījums 616

Piezīmes. A Aumale 621

Lorenss Sterns

DŽENTLMEŅA TR1STRAMA ŠENDIJA DZĪVE UN UZSKATI

MISTERA JORIKA SENTIMENTĀLAIS CEĻOJUMS PA FRANCIJU UN ITĀLIJU

Redaktore A. Aumale. Māksi, redaktore /1 Meiere. Tehn. redaktore Dz, SkvarnavUa. Korektore V. Stobe. Vāku zlm. J. Anmanis.

Izdevniecība «Zvaigzne», 226013, Rigā, K, Valdemāra ielā 105. Reģistr. apliec. Nr. 2-0300. Izdevn. Nr. 8190/KS-650. 35,28 uzsk. iespiedi., 39,10 izdevn. I. Metiens 20 000 eks. Iespiests tipogrāfijā «Rota», 226011, Rigā, Blaumaņa ielā 38/40. Vaks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004, Rīga, Vienības gatvē

II. Pašūt. Nr. 514. Izdevums salikts dialoga sistēmā DIS, piedaloties Kolektīvas lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētājs /. Bulkins.

PASKAIDROJUMI

[1] the cambridge history of english literature.— cambridge — new york, 1909—1949,—vol.10,—p.48.

[2] romas katoļu baznīcas rituāli ārkārtējos gadījumos nosaka bērnu kristīšanu pirms dzimšanas,— taču tikai ar noteikumu, ka kristītājam redzama

kaut viena daļiņa no bērna ķermeņa. Taču Sorbonnas doktori savā

1733. gada 10. aprīlī notikušajā apspriedē paplašinājuši bērnu saņēmēju tiesības, nolemjot, ka pat tad, ja nav redzama neviena bērna ķermeņa

daļiņa, kristīšana tomēr jāizdara ar injicēsanu — ļxir le moyen d'une

petite Camille —, izsakoties angliski,— ar šļirci Ļoti dīvaini, ka svētajam

Akvīnas Tomam, kam netrūka uz mehānisko domāšanu balstītas saprašanas ne vien samudžināt, bet arī atšķetināt teoloģijas gudrības,— pēc tam, kad viņš bija vaiga sviedros nopūlējies, lai šo problēmu atrisinātu,— beidzot nācās no tās atteikties kā no otras Im chose impossible.—«Infantes in maternis uоerоs existentes (runāja svētais Toms) baplizari possunt nullo modo.»— Ak, Tom, Tom!

Ja lasītājā modusies ziņkāre iedziļināties jautājumā par kristīšanu ar injekcijas palīdzību, kādu to iesniedza izskatīšanai Sorbonnas doktoriem, kā arī konsilija spriedumos par šo procedūru, šeit ir to apraksts.

[3] autors šeit pieļāvis divas kļūdas, jo «.Lithopaedus» jāraksta «Lithopaedii Senonensis Icon». Otrā kļūda ir tā, ka Lithopaedus nav autora vārds, bet zīmējums, kurā attēlots sastindzis bērns. Šo ziņojumu, ko publicējis Albozijs 1580. gadā, var atrast Kordeusa darbu pēdējā sējumā, kas glabājas Spahijā. Misteru Tristramu Šendiju maldinājis vai nu doktora sastādītajā zinātnisku rakstu autoru sarakstā nesen ieraudzītais vārds Lithopaedus, vai arī viņš sajaucis Lithopaedus ar Trinecavellius — šo vārdu pārāk uzkrītošās līdzības dēj.

[4] skat. otrās grāmatas 129. Ipp.

[5] tā kā daži apšauba, bet citi pilnīgi noliedz, ka Sorbonnas konsilijs par

kristīšanas jautājumiem tiešām noticis, atrasts par nepieciešamu iespiest

šās izslēgšanas dokumenta oriģinālu; par tā norakstu misters Šendijs izsaka pateicību baznīcas priekšnieka sekretāram un Ročesteras kapitulam.

[6] vide locke — skat. loku (autora piezīme).

[7] tā kā grāmata «Hafen Slawkenbergius de Nāsis» ir ārkārtīgs retums, izglītotam lasītājam varbūt būs patīkami ieskatīties dažās oriģināla lappusēs; atļaušos šai sakarā vienīgi piezīmēt, ka vēstījuma daļā autors lieto izteiksmīgāku latīņu vaiodu nekā filozofiskajā un, manuprāt, šeit tā skan daudz latīniskāk.

[8] hāfens Slokenbergijs šeit domā benediktiešu ordet.ia mūķenes no Klinī klostera, ko 940. gadā dibinājis Klinī abats Odo. (Autora piezitne.)

[9] misters Šendijs, apliecinot cieņu oratoriem,— ir stingri pārliecināts, ka šeit Slokenbergijs neveiksmīgi izvelējies metaforu, šai ziņā autors bieži grēko;— kā tulkotājs misters Šendijs nepagurdams pūlējies, lai, kā mācēdams, atveidotu to pilnībā,— taču šajā gadījumā to paveikt izrādījās neiespējami. (Autora piezīme.)

[10] nonnulli ex nostratibus eadem loquendi formulā utun. quiniino et logistate et canonistae— vid.parce barne jas in d.l.provincial. constitut.de conjec.vid Vol.Lib.4.Titul.I.n.7.quд etiam in re conspir. Om de Promontorio Nas.Tichtnak.ff.d.tit.3.fol.l89.p&ssim.Vid.Glos. de contrahend.empt.etc.nec non J.Scrudr.m cap.§ refut.ff.per totum. Cum his cons.Rever.J.Tubal, Sentent. et Prov.cap.9 ff.ll, 12.obiler V et Librum, cui Tit. de Terris et Phras.Belg. ad finem, cum comment. N.Bardy Belg. Vid. Scrip. Argento*arens, de Antiq. Ecc. in Episc. Archiv, fid coli, per Von Jacoburri Koinshoven Folio Argent. 1583, praecip. ad finem. Quibus add. Rebuff in L. obvenire de Signif. N'om. ff. fol. et de Jure, Gent, et Civil, de protib. aliena feud. per federa, test. Joha.Luxius in prolegom. quem velim videas, de Analy. Cap.l, 2, 3. Vid.Idea.

[11] atdzejojusi austra Aumale.

[12] skat. «menagiana» i sēj. (Autora piezīme.)

[13] vide swinburn on Testaments, Part. 7§ 8.(Autora piezīme.)

[14] mater non numeratur inter consanguineos, Bald. 111 ult. C. de Verb. signific. (Māte nepieder pie asinsradiniekiem.) (Autora piezīme.)

[15] vide brooke's abridg. tīt. admimstr. nr. 47 (autora piezīme.)

[16] mans tēvs mūždien liedzās šo grāmatu publicēt;— tās manuskripts līdz ar dažiem citiem viņa sacerējumiem glabājas ģimenē: tie visi vai vismaz liela daļa šo darbu tiks savā laikā izdoti.— (Autora piezīme.)

[17] misters Šendijs, šķiet, domājis šeit * * * *, eskvairu, * * * * locekli, nevis Ķīnas likumdevēju. — (Autora piezīme.)

[18] x«^fntfg vo6ov, xai 6vctiutov ujiaaaaviļ, >ļv uvOeuxa xaXovbiv.— (gr.) Filons.

[19] ta Tejivoļaeva twv'e0vu>v nokvļ'ovioTUTa, xaī noXvavOpa>h(oTaTa etvau—(gr.) Filons.

[20] KaOupioTīļTog eivf,y.ev.— (gr.) Bošārs.

[21] !()>< a ļgota ncpiieiiveTai, tuvto nofiļaai xaī tovģ ajt

avrto 6vjipux«vS xaTavaY»c<ji6u,.— (Sr -) Sanhūniatons.

[22] nous aurions quelque intйrкt,— saka baijē,— de montrer qu'il n'a rien de ridicule, s'il йtoit vйritable, au moins dans le sens йnigmatique que Nicius Erythraeus a tвchй de lui donner. Cet auteur dit que pour comprendre comme Lipse, il a pu composer un ouvrage le premier jour de sa vie, il faut s'imaginer, que ce premier jour n'est pas celui de sa naissance charnelle, mais celui au quel il a commencй d'user de la raison; il veut que c'ait йtй а l'вge de neuf ans; et il nous veut persuader que ce fut en cet вge, que Lipse fit un poиme.— Le tour est ingйnieux, etc, etc.

—   Mums liktos zināmā mērā pat interesanti,— saka Baijē, pierādīt, ka nav nekā smieklīga, ja ta būtu patiesība kaut vai tajā noslēpumainajā nozīmē,— kādu tai pūlējies piešķirt Nikijs Eritrejs. Šis autors saka, ka, lai izprastu, kā tas nācies, ka Lipsijs varējis sacerēt literāru darbu sava mūža pirmajā dienā, jādomā, ka šī pirmā diena nebija viņa mistiskās dzimšanas diena, bet gan tā, kad viņš sāka izmantot savu saprātu; Eritrijs uzskata, ka tas noticis, kad Lipsijs bijis deviņus gadus vecs,— un cenšas mūs pārliecināt, ka tieši šajā vecumā Lipsijs sacerējis poēmu.— Pieņēmums aspraūgs utt., utt. (Autora piezīme.)

[23] vārdu spēle, jo shift nozīmē gan viltību, gan kreklu (Tulkotājas piezīme.)

[24] skat. pellegrini (autora piezīme.)

[25] skat francijas pasta ceļveža 36. Ipp., 1762. g. izdevumu:

1)   no Montreijas uz Namponu—pusotras stacijas(fr.)

2)   no Namponas uz Bernē viena stacija (fr.)

3)   no Bernē uz Nuvjonu — viena slacīja (fr.)

4)   no Nuvjonas uz Abevilu viena stacija (fr.)

[26] tas pats dons Prindžello, ievērojamais spāniešu arhitekts, kuru mans brālēns Antonijs ar tādu cieņu pieminējis viņam veltīta stāsta piezīmēs.— Sk. Ipp. 129, mazo izd. (Autora piezīme.)

[27] rodope thracia tam inevitabili fascino instruēta, tam exacte oculis intuens attraxit, ut si in illam quis incidisset, fieri non posset, quin caperetur (lat.). nezinu, kurš to teicis. (Autora piezīme.)

[28] Šīs rindas taps iespiestas kopā ar mana tēva «Sokrātā dzīvi» utt., utt. (Autora piezīme.)

[29] misters Šendijs, liekas, domājis šeit garā nabagos, ņemot vērā, ka naudu svētie tēvi sadalīja savā starpā. (Autora piezīme,)

[30] atdz. austra aumale

[31] servantess zaudēja roku kaujā pie Lepanto. (Autora piezīme.)

[32] Šeit mšters Šendijs acīmredzot kļūdījies, jo Grāfs rakstīja par aizkuņģa sulu un dzimumurgāniem.(Autora piezīme.)

[33] saskaņā ar šo likumu tiek atsavināts visu Francijā mirušo ārzemnieku īpašums (vienīgi šveiciešu un skotu ne), kaut arī mantinieks atrastos notikuma vietā. Tā kā tiesības uz pe]ņu no šādiem neparedzētiem gadījumiem tiek atpirktas, nekādus izņēmumus likums neparedz. (Autora piezīme.)

[34] sieviete, kas izliekas par filozofi — materiālisti (fr.).

[35] taču ne attiecībā uz šo gadījumu (fr.).

[36] kariete, ko Francijā sauc šajā vārdā tāpēc, ka tur var iesēsties tikai viens cilvēks

[37] līdz bezgalībai (lat.)

[38] vajadzība ceļot (fr.)

[39] kungs (hol.)

[40] labi teikts (fr.)

[41] asprātīgs cilvēks (fr.)

**» sejā (fr.)

[43] labais tonis (fr.)

[44] galants (fr.)

[45] vai jūs neesat no Londonas? (fr.)

[46] acīmredzot jūs esat flāmiete? (fr.)

[47] šādai vajadzībai (fr.)

****** Kundze ir precējusies? (fr.)

[48] par un pret (fr.)

[49] skat. «s(molet)a ceļojumi». (Autora piezīme.)

[50] kāds angļu milords uzdāvināja istabenei ekiju. Jo ļaunāk Žanetonas

jaunkundzei (fr.).

[51] savā pusē (fr.)

[52] no tā, ko dievs dod (fr.)

[53] ceļabiedrs (fr.)

[54] o, jā (fr.)

[55] šim puisim ir panākumi pie sievietēm (fr.)

[56] vietu dāmām! (fr.)

[57] pieklājību (fr.)

[58] ņemiet taču, ņemiet (fr.)

[59] lai dzīvo karalis! (fr.)

[60] kautrīgu ubagu (fr.)

[61] lai dievs jūs svētī (fr.)

[62] bruģēta iela (fr.)

[63] iemeslu (fr.)

[64] istabeni (fr.)

[65] mājzini (fr.)

[66] kāda izklaidība (fr )

[67] izmisumā (fr.)

[68] attiecībā uz cieņas izrādīšanu sievietei (fr,)

[69] gadījumā (fr.)

*♦*♦* kļūda (fr.)

[71] velns viņu rauj! (fr.)

[72] mīlestības vēstulēm (fr.)

[73] sīkumos (lat,)

[74] komiskā opera (fr.)

[75] bet esiet uzmanīgs (fr.)

[76] pagaidiet! (fr.)

[77] likums, kas aizliedza Francija karaļtroni mantot sievietem

[78] virs (fr.)

[79] starp citu (fr.)

[80] jūs uzskatāt, ka esmu uz to spējīga? (fr.)

[81] vārds vieta (fr.)

[82] paceliet rokas, abata kungs! (Fr.)

[83] tāda rupjībai (Fr.)

[84] katrai tautai ir savi «plusi» un «mīnusi» (Fr.)

[85] māka dzīvot (fr,)

[86] muzu svētavots Parnasā

[87] kā! (fr.)

[88] tas ir brīvdomātājs (fr.)

[89] istabene (fr.)

[90] lai dievs mani pasargā! (Fr.)

[91] tik tiešām, mesjē, es šo sudraba gabalu pataupīšu! (Fr.)

[92] ak dievs! (fr.)

[93] acīmredzot (fr.)

[94] protams (fr.)

[95] vismaz (fr.)

[96] tas neko nenozīmē (fr.)

****** nudien gje angļu kungi ir dīvaini ļaudis (fr.)

[97] dāvida dziesmas 105:18

[98] smalkmaiznieks (fr.)

[99] pīrādziņus (fr.)

[100] tīrība (fr.)

[101] labi teikts! (fr.)

[102] tāpat kā (fr.)

[103] gadījumā (fr.)

[104] tas ecmu es! (fr.)

[105] vai patiešām, mesjē, jūs esat Joriks? (Fr.)

[106] jūs? (fr.)

[107] es — es, kuram gods ar jums sarunāties, grāfa kungs (fr.)

[108] ak dievs! jūs esat Joriks! (Fr.)

[109] sk. piezīmes

un jūs dzenat jokus (fr.)

[111] cilvēks, kas smejas, nekad nav bīstams (fr.)

[112] xie tik ir kumēdiņi! (Fr.)

[113] labi, lai tas paliek (fr.)

0 taisnība, franči ir pieklājīgi (fr.)

[115] smalkjūtība (fr.)

[116] jūs jokojat (fr.)

[117] angļa kungs (fr.)

[118] modistes (fr.-)

[119] jūs redziet, mesjē (fr.)

[120] un visu tamlīdzīgu (fr.)

[121] pēc sirdsapziņas (fr.)

[122] tā ir atteikšanās no dižciltības, mesjē (fr.)

[123] svētdiena (fr.)

[124] lai uzpostos (fr.)

[125] krāmu ielas (fr.)

krāmu tirgotāja (ir,)

skaisti izšūtas (fr.)

[128] puķu pušķi (fr.) **■■■*** lai palakstotos ar savu iemīļoto (fr.)

[129] otrā Samuēla grāmata, 9. nod., 6. pants.

[130] krodzinieka (fr.)

[131] apustuļu darbi, 2, ncd. 9.—10,

[132] komiska opera (fr.)

[133] daudz svabadāk (fr.)

[134] nudien, šis mesjē Joriks ir tikpat asprātīgs, cik mēs. (Fr.)

[135] viņš spriež prātīgi (fr.)

♦*** lielisks puisis (fr.)

[137] vedējs (fr,)

[138] rīta svārkos (fr.)

Content

Stērns Lorenss Džentlmeņa Tristrama Šendija dzīve un uzskati. Mistera Jorika sentimentālais ceidjums pa Franciju un Itāliju

DAŽI VARDI, IEPAZĪSTINOT LATVIEŠU LASĪTĀJU AR TRISTRAMU ŠENDIJU

LORENSA STERNA dzĪve un daiĻrade

DŽ ENTLM EŅA TRISTRAMA ŠENDIJA DZĪVE UN UZSKATI

PIRMĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Č etrpadsmitĀ nodaĻa

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

OTRA GRAMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRAPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

TREŠA GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVlTĀ nodaļa

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRA NODAĻA

CETURTA GRAMATA

SLOKENBERGIJA STĀSTS

PIRMĀ NODAĻA

DJĒGO UN JŪLIJAS LIKSTAS

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

PIEKTĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

FRAGMENTS

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVlTA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRĀ NODAĻA

RĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRA NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠA NODAĻA

SESTĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU

SEPTĪTĀ NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU TURPINĀS

ASTOTA NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU TURPINĀS

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA STĀSTS PAR LEFEVRU TURPINĀS

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA TĒVOČA TOBIJA AIZSTĀVĒŠANAS RUNA

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

SEPTĪTA GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Č etrdesmit otra nodaĻa

ČETRDESMIT TREŠA NODAĻA

ASTOTA GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITA NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDEMIT OTRĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠA NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTA NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ GRĀMATA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITA NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

DIVDESMIT CETURTA NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

MISTERA JORIKA SENTIMENTĀLAIS CEIDJUMS PA FRANCIJU UN ITĀLIJU

PIRMAIS SĒJUMS

SENTIMENTĀLAIS CEĻOJUMS UTT», UTT»

KALĒ

MŪKS KALĒ

MUKS KALĒ

DEZOBLIŽĀNS KALĒ

PRIEKŠVĀRDS DEZOBLIŽĀNĀ

KALĒ

UZ IELAS KALĒ

KARIEŠU NOVIETNES DURVIS KALĒ

KARIEŠU NOVIETNES DURVIS KALĒ

TABAKDOZE KALĒ

KARIEŠU NOVIETNES DURVIS KALĒ

UZ IELAS KALĒ

KARIEŠU NOVIETNE KALĒ

KARIEŠU NOVIETNE KALĒ

KARIEŠU NOVIETNE KALĒ

UZ IELAS KALĒ

MONTREIJA

MONTREIJA

MONTREIJA

MONTREIJA

FRAGMENTS

MONTREIJA

BIDET****

NAMPONA BEIGTAIS ĒZELIS

NAMPONA PASTA PUISIS

AMJĒNA

VĒSTULE AMJĒNA

VĒSTULĒ

PARĪZE

PARŪKA PARlZE

PULSS PARlZE

VĪRS PARĪZE

CIMDI PARĪZE

ZĪMJU VALODA PARĪZE

PUNDURIS PARĪZE

ROZE PARĪZE

OTRAIS SĒJUMS

ISTABENE PARĪZE

PASE PARĪZE

PASE PARĪZES VIESNĪCA

GŪSTEKNIS PARlZE

STRAZDS CEĻŠ UZ VERSAĻU

LŪGUMS VERSAĻA

LE PATISSER VERSAĻA

ZOBENS RENNA

PASE VERSAĻA

PASE VERSAĻA

PASE VERSAĻA

PASE VERSAĻA

RAKSTURS VERSAĻA

KĀRDINĀJUMS PARĪZE

UZVARA

NOSLĒPUMS PARĪZE

SIRDSAPZIŅAS LIETA PARĪZE

MĪKLA PARĪZE

LE DIMANCHE PARĪZE

FRAGMENTS PARĪZE

FRAGMENTS PARĪZE

FRAGMENTS UN BOUQUET* PARĪZE

ŽĒLSIRDĪBAS DARBS PARĪZE

MĪKLA ATRISINĀTA PARĪZE

PARĪZE

MARIJA MULĒNA

MARIJA

MARIJA MULĒNA

BURBONNA

VAKARIŅAS

GALDA LŪGSNA

KUTELĪGS GADĪJUMS

PIEZĪMES

SATURS

PASKAIDROJUMI