Fallada Hanss

Dzērājs

Hanss Fallada

Dzērājs

Romans

1

Pagalam nomākts gāju pa smagnēji šalcošo rudens lietu mājā; manās veikali ietās bija iestājies zināms sastingums, kas tobrīd, mazliet sasparojoties, vēl būtu pārvarams. Bet tieši lādas spara devas man trūka, mani pārāk nomāca apslēptā nelabvēlība, ar ko nācās sastapties.

Atgriezies mājās (mēs dzīvojām netālu ārpilsētā, pašu savrupmājā, un iela uz turieni vēl nav noasfaltēta), es grasījos durvju priekšā noslaucīt smilšainās kurpes, bet tieši šodien kājslauķa durvju priekšā nebija. Sapīcis atslēdzu un saucu sievu. Jau tumsēja, bet gaisma nekur nebija iedegta, un Magda arī nerādījās. Saucu vēl un vēl, taču bez panākumiem. Atrados gaužām kļūmīgā situācijā — stāvēju lietū savas paša mājas durvju priekšā, bet iekšā netiku, ja negribēju vējtveri un priekšnamu piepēdot ar dubļiem, un viss tikai tāpēc, ka sieva aizmirsusi nolikt kājslauķi un pati nebija uz vietas, lai gan labi zināja, ka šai laikā es atgriežos no darba. Beidzot vajadzēja kaut ko uzsākt — piesardzīgi uz pirkstgaliem iegāju mājā. Kad priekšnamā biju licis līdz krēslam, iededzis uguni un apsēdies, lai novilktu kurpes, redzēju, ka mana piesardzība bijusi veltīga — uz maigi zaļā paklāja rēgojās pretīgi Iraipi. Cik reižu esmu Magdai teicis, ka tik maiga rezēdas zaļuma krāsa nav piemērota priekšnamam, taču viņa bija pārliecināta, ka mēs abi esam pietiekami veci, lai mazliet uzmanītos, un Elza (mūsu kalpone) tikpat staigāja pa pagalma durvīm un paradusi mājās vilkt kājās čības. Sapīcis noāvos un brīdī, kad vilku nost oiru kurpi, ieraudzīju Magdu nākam iekšā pa pagraba durvīm. Kurpe man izslīdēja no rokām un ar troksni nokrita uz paklāja, pamezdama nejaukas pēdas.

—    Esi taču mazliet uzmanīgāks, Ervīn!— Magda īgni iesaucās.— Kāds nu atkal izskatās skaistais paklājs! Vai nevari pieradināties kārtīgi noslaucīt kājas?!

Par tik acīm redzamu netaisnību es sašutu, bet vēl valdījos.

—   Kur, piķis ar ārā, tu biji ielīdusi?— es jautāju, joprojām viņā cieši raudzīdamies.— Reizes desmit tevi saUcu!

—    Biju pagrabā pie centrālapkures,— Magda vēsi atteica.

—    Bet kāds tam sakars ar manu paklāju?

—   Tas ir tikpat daudz mans, cik tavs paklājs,— es satraukti teicu.— Es tiešām neesmu to tīšuprāt smērējis. Bet ja durvju priekšā nav kājslauķa…

—    Durvju priekšā nav kājslauķa? Protams, tas ir pie durvīm!

—    Nav iur nekāda kājslauķa! — es sacīju ar uzsvaru.

—    Pārliecinies pati!

Taču viņai ne prātā nebija iziet pa durvīm palūkoties.

—    Ja Elza aizmirsusi to nolikt, tad tikpat labi varēji kurpes novilkt priekšnamā! Lai vai kā, nevajadzēja pa roku galam sviest kurpi uz paklāja!

Aiz sašutuma ne vārda nebilzdams, es viņu uzlūkoju.

—    Jā, nu tu klusē. Kad tev aizrāda, tu klusē. Bet man pārmet vienā laidā.

Nesaklausīju šajos vārdos īstu jēgu, tomēr atbildēju:

—    Kad esmu tev ko pārmetis?

—    Nupat vēl,— viņa aši atsaucās,— vienreiz tāpēc, ka nenācu tūlīt, ka sauci; man taču vajadzēja pārbaudīt krāsni, jo Elzai šodien ir brīvdiena. Un tad vēl durvju priekšā nav kājslauķa. Vai tad man iespējams, jau tā apkrautai ar darbiem, vēl pārbaudīt katru sīkumu, kas Elzai darāms?

Es valdījos. Klusībā apsvēru, ka Magdai no sākuma līdz galam nav taisnība. Taču skaļi pateicu:

—    Nestrīdēsimies, Magda. Lūdzu, tici man, ka neesmu tīšuprāt te pielāčojis.

—     Un tu savukārt tici man,— viņa joprojām paskarbi atteica,— ka neesmu ar nodomu nedzirdējusi tevi saucam, nedz ari ar nodomu likusi gaidīt.

F.s klusēju. Līdz vakariņām mums nekādu nesaskaņu nebija, izraisījās pat gluži saprātīga saruna, un pēkšņi es iedomāju uznest no pagraba pudeli sarkanvīna, ko pirms vairākiem gadiem biju dabūjis dāvinātu. Nudien neziņu, kā man kaut kas tāds varēja ienākt prātā. Iespējams, ka mūsu samierināšanās izraisīja domu par kaut ko svinīgu — kā laulībām vai kristībām. Arī Magda jutās pārsteigta, taču piekrītoši smaidīja. Es izdzēru tikai pusotras glāzes, lai gan šai vakarā vīns nelikās skābs. Man radās jautrs garastāvoklis, un es pat ņēmos Magdai stāstīt šo to par veikallietām, kas man sagādāja daudz rūpju. Protams, par šīm rūpēm neminēju ne vārda, bet, gluži otrādi, savas neveiksmes pārvērtu panākumos. Magda klausījās tik ieinteresēti, kā sen/' jau ne. Iedomādamies, ka atsvešināšanās mūsu vidū izzudusi pilnīgi, un priecādamies par to, iedāvināju Magdai simt markas, lai viņa nopērk sev kaut ko skaistu — kleitu vai gredzenu, vai ko citu, pēc kā sirds kāro.

2

Vēlāk bieži sev jautāju, vai es būiu šai vakarā bijis pagalam piedzēries. Protams, ne, tad jau tiklab Magda, kā arī es pats būtu kaut ko manījuši. Un tomēr šai vakarā pirmo reizi mūžā

biju apreibis. Es negrīļojos, man nemežģījās rnē'e. Pusotras glāzes šā nebaudāmā sarkanvīna nespēja iedarboties pat uz šai ziņā tik nepieredzējušu cilvēku, kāds biju es, un tomēr alkohols pārvērta man visu pasauli. Tas iesvēla man pārliecību, ka starp mani un Magdu nekādas atsvešināšanās, nekādas nesaprašanās nav bijis, rūpes veikallietās pār vērta panākumos, tādos panākumos, ka man pat radās iespēja aizdāvināt simt markas; nav jau nezin cik liela summa, bet pašreizējā situācijā vajadzēja rēķināties ar jebkuru naudu. Kad nākošajā rītā pamodies domās vēlreiz izsekoju visiem notikumiem, sākot ar aizmirsto kājslauķi un beidzot ar iedāvinātām simt markām, tikai tad man kļuva skaidrs, cik nelāgi biju izrīkojies ar Magdu. Biju viņu ne vien maldinājis par savām veika'lietām, nē, iedāvinādams naudu, biju šos maldus vēl nostiprinājis, tā padarīdams tos vēl ticamākus; šādu izrīcību juridiski droši vien sauktu par krāpšanu. Lai nu ar to juridisko kā būtu, svarīgs tikai cilvēciskais, un cilvēciskais šai gadījumā bija pārāk atbaidošs. Pirmo reizi mūsu laulības laikā es apzināti piekrāpu Magdu… un kāpēc? Jā, pie visiem svētajiem — kāpēc? Bez jebkādas vajadzības — es jau būtu varējis par visiem šiem gadījumiem lieliski' ciest klusu, kā biju cietis klusu līdz šim. Neviens mani nespieda runāt. Neviens? Un tomēr alkohols mani uz to pavedināja. Tiklīdz biju to atklājis un pilnībā apjēdzis, kāds melis ir alkohols un kā padara godīgus cilvēkus par meļiem, nozvērējos nekad vairs neņemt mutē ne pilītes, kā ari atteikties no paraduma šad tad iebaudīt pa kausam alus.

Bet kas ir apņemšanās, kas ir nodomi?… Biju arī šai apskaidrības rītā sev zvērējis vismaz likt lietā iepriekšējā vakarā mūsos uzvirmojušo silto noskaņu un nepieļaut, lai atkal iestātos atsvešinātība vai arī sāktos ķilda. Un tomēr — pagāja tikai dažas dienas—un mēs ķildojāmies atkal. Tas bija prātam neaptverami: četrpadsmit mūsu laulības gadi nodzīvoti tikpat kā bez strīda, un tagad, piecpadsmitajā, šķita, ka neesam spējīgi izlikt bez ķīviņa. Reizēm likās gluži smieklīgi, par kādiem niekiem sākās ķilda. Tā vien šķita, ka laiku pa laikam mums jāstrīdas, gluži vienalga, kāda iemesla pēc. Arī pats strīds, liekas, ir tāda kā inde, pie kuras ātri pierod un bez kuras drīz vien nav iespējams iztikt. Sākumā mēs, protams, sargājāmies novērsties no strīda būtības un centāmies pēc iespējas lietišķi spriest, vairīties no visa personīgi aizskarošā.

7.9.44.

Mulsināja ari mūsu mazās apteksnes Elzas klātbūtne. Zinājām, ka viņa ir ziņkārīga un visu, ko noklausās, stāsta tālāk. Tolaik man būiu bijis neizsakāmi mokoši, ja kāds pilsētā dabūtu zināt par manām raizēm un mūsu ķīviņiem. Pēc neilga laika, protams, man bija pilnīgi vienalga, ko ļaudis par mani domā un runā, un, pats ļaunākais, zaudēju arī kaunu pats savās acīs.

Teicu jau, ka Magda un es pieradām pie gandrīz vai ikdienējiem strīdiem. Tiesa, tā bija tikai nenozīmīga kacēšanās, kašķēšanās nieka dēļ, kas allaž mūsu saspringto noskaņu mazliet izkliedēja. Ari tas patiesībā bija brīnums, bet nekā jauka jau tur nebija: gadiem ilgi mūsu laulība bija bez vainas. Bijām apprecējušies aiz mīlestības, toreiz — abi visai sīki ierēdniši — sanācām kopā katrs ar nelielu čemodānu rokā. Brīnumjaukais pirmo laulības gadu atteikšanās laiks — šodien to atceroties! Magda bija īsta mājsaimniecības brīnumdare, dažu labu nedēļu tikām cauri ar desmit markām, bet mums šķita, ka dzīvojam karaliski. Tad sekoja uzdrīkstēšanās, nemitīga sasprindzinājuma laikposms, kad es ar Magdas palīdzību kļuvu patstāvīgs, nodibināju savu uzņēmumu. Palaimējās — debess, kā mums toreiz viss laimējās! Vajadzēja tikai kaut ko uzsākt, pievērsties tam ar mums piemītošo centību un dedzību — un jau viss veicās labāk par labu, uzplauka kā rūpīgi kopts stāds, nesa augļus…

Ar bērniem mēs nebijām svētīti, lai arī ļoti pēc tiem ilgojāmies. Magdai reiz gadījās kļūmīgas dzemdības, un kopš tā laika visās izredzes uz bērniem bija zaudētas. Taču mūsu mīlestība tāpēc nebija mazāka. Daudzus laulības gadus jutāmies kā nupat samīlējušies. Nekad nebiju iekārojis kādu citu sievieti. Magda mani darīja laimīgāku par laimīgu, un, jādomā, viņai klājās tāpat.

Un, kad veikals sāka zelt, sasniedza apgrozījumu, kas atbilda mūsu pilsētas un lauku rajona apmēriem, tad tālākā apgrozījuma palielināšana būtu panākama tikai ar visu mūsu dzīves apstākļu maiņu un dzimtās pilsētas pamešanu; aizrautīgā interese šai ziņā sāka nedaudz apslāpt, tai radās cita viela — zemes gabals piepilsētā savrupmājas celtniecībai, iekārtošanās, dārza iekopšana, kam nu vajadzēja palikt ar mums līdz mūža galam,— viss, kas mūs no jauna cieši saistīja

un neļāva apjaust vēsumu, kurš bija iezadzies mūsu attiecībās. Mūsu mīlestība nebija tāda kā sākumā, mēs vairs netiecāmies tik bieži un dedzīgi viens pēc otra, taču neizjutām to kā zaudējumu, bet kā pašu par sevi saprotamu: mēs bijām pamazām kļuvuši vecāki, tas, kas notika ar mums, notika ar visiem, bija dabiski. Un, kā jau teicu, biedriskā rosīšanās plānojot, ceļot, iekārtojot pilnām aizstāja zaudēto, no mīlas pāra bijām pārvērtušies par vienotu domu un pasākumu biedriem, mēs neizjutām nekādu zaudējumu.

Ap šo laiku Magda jau bija atbrīvojusies no darbošanās manā uzņēmumā, mums abiem toreiz tas likās nepieciešami un lietderīgi. Viņai tagad bija pašai sava paliela saimniecība; dārzs un mājputni prasīja kopšanu, un veikala apgrozījums ļāva bez grūtībām nodarbināt vēl vienu palīgu. Vēlāk atklājās, cik kļūmīga izvērtusies Magdas atteikšanās no līdzdarbības manā uzņēmumā. Ne vien tāpēc, ka mums zuda laba tiesa kopīgu interešu, mēs redzējām, ka viņas palīdzība īstenībā bijusi neaizstājama. Sieva bija nesalīdzināmi rosīgāka par mani, uzņēmīgāka un daudz prasmīgāka saskarsmē ar cilvēkiem, mācēja viegli, asprātīgi tos rosināt pēc sava prāta. Es biju mūsu apvienībā tā saucamais piesardzīgais elements, tā sakot, bremzējošais, kurš pārāk drosmīgu pavērsienu centās apslāpēt un nodrošināt. Uzņēmuma darbā es tiecos pēc iespējas nedurties acīs, neuzbāzties un nekad neko nelūgt. Pēc Magdas aiziešanas no veikala darījumi kādu laiku nemanāmi ritēja ierastajās sliedēs; nekādas īpašas pārmaiņas nenotika, bet pamazām gadu gaitā veikala apgrozījums samazinājās. Jāteic, ka par visām šīm lietām es guvu skaidrību tikai vēlāk — par vēlu, lai vēl pagūtu kaut ko glābt. Toreiz, kad Magda no līdzdalības veikalā atteicās, es pat jutu tādu kā atvieglojumu — vīrs, kurš savu firmu pārstāv viens pats, gūst ļaudīs lielāku cieņu nekā tāds, kain sieva visur spriež un runā līdzi.

3

Tikai tad, kad sākās mūsu ķīviņi, es ievēroju, cik ļoti pa šiem gadiem, kopš Magda rūpējas par mājsaimniecību un es nododos veikallietām, mēs esam atsvešinājušies. Pirmajās reizēs mani vēl pārņēma tādas kā kauna jūtas par mūsu nesavaldību, un, kad nopratu, ka esmu Magdu aizvainojis, ka viņai pat ir saraudātas acis, pārdzīvoju to gandrīz tikpat sāpīgi kā viņa — un es svinīgi apņēmos laboties. Taču cilvēks pierod

pie visa un laikam visdrīzāk pierod pie pazemojoša dzīvesveida.

Pienāca diena, kad, redzot Magdas saraudātās acis, es vairs sev nenosolījos laboties, bet ar biedējošu izbrīnu un tadu kā gandarījuma sajūtu nodomāju: šoreiz tev sadevu pamatīgi! Vienmēr tev izdodas ar savu veiklo mēlīti gūt virsroku, bet ne pār mani!

Šādas domas biedēja mani pašu, un tomēr atzinu, ka pareizi vien ir; lai arī cik paradoksāli, mani tas apmierināja. Un tad jau atlika vairs tikai mazs solītis līdz apzinātai aizvainošanai.

Šinī mūsu attiecību izteikti kritiskajā laikposmā mana uzņēmuma pārtikas piegāde cietuma pārvaldei, kā parasti līdz šim, ik pa trim gadiem tika no jauna apstiprināta. Mūsu tuvumā (nekādu sajūsmu tas vietējos iedzīvotājos neizraisīja) atradās provinces centrālais cietums, kura mūros pastāvīgi mitinājās apmēram pusotra tūkstoša ieslodzīto. Jau deviņus gadus šī pārtikas piegāde bija mūsu uzņēmuma pārziņā, Magda savulaik bija ļoti nopūlējusies, lai to dabūtu. Abās vēlākajās reizēs viņa bija ieradusies pie pārvaldes galvenā virsinspektora tikai īsā pieklājības vizītē — un piegāde bez ierunām tika no jauna piešķirta mums. Es uzskatīju šo piegādi par tik pašsaprotamu sava uzņēmuma tiesu, ka arī šoreiz pārāk ar to nenoņēmos, liku pārrakstīt un iesniegt agrāko cenu aprēķinu, kas bija palicis negrozīgs jau kopš deviņiem gadiem. Biju gan apsvēris arī izšķirošo apciemojumu pie virsinspektora, bet viss ritēja savu ierasto gaitu; negribēju likties uzbāzīgs, zināju, ka inspektors ir apkrauts ar darbiem,— īsi sakot, man bija pietiekami iemeslu, lai atteiktos no apciemojuma.

Tad mani kā zibens no skaidram debesīm trāpīja cietuma pārvaldes atsūtītā vēstule, kas skopiem vārdiem darīja zināmu, ka mans piedāvājums ir noraidīts un piegāde piešķirta citai firmai. Pirmā doma bija: ka tikai Magda to nedabū zināt! Paķēru cepuri un devos pie virsinspektora, lai izdarītu apciemojumu, kain īstā jēga būtu bijusi pirms trim nedēļām. Mani saņēma pieklājīgi Vēsi. Virsinspektors izteica nožēlu, ka mūsu veikalnieciskie sakari pārtraukti. Taču viņam neesot nemaz bijis iespējams savādāk rīkoties, jo daļa no manis minētajām cenām jau mainītas, dažām precēm paaugstinātas, citām pazeminātas. Kopumā tas jau gan izlīdzinoties, taču mans piedāvājums esot uz kungiem, kam pieder galavārds,— lai es atvainojot viņa vaļsirdību — atstājis nelādzīgu iespaidu, it kā manai firmai būtu gluži vienalga, vai es šo pasūtījumu saņemu vai ne.

Tad vēl dabūju zināt, ka nesen nodibinātā firma, kas ar visiem līdzekļiem tiecas pēc panākumiem un jau dažu labu reizi bija man sagādājusi galvassāpes, arī šoreiz tikusi par sacensību uzvarētāju. Beigās vēl virsinspekiors pieklājīgi izteica cerību pēc trim gadiem atkal stāties senākajos sakaros ar manu firmu — un es varēju iet…

Zināju, ka cietuma kantorī nebiju neko ļāvis nomanīt — ne sašutumu, ne izmisumu par šo kļūmi —, biju daļēji aiz pieklājības, daļēji aiz ziņkāres apvaicājies pcc laimīgā vinnētāja vārda. Bet, kad atkal atrados laukā, cietuma smago dzelzs vārtu priekša, kad pēdējais aizšaujamais bija aiz manis žvadzēdams aizbīdīts, es raudzījos brīnišķās pavasara dienas gaišajā saulē kā cilvēks, kurš patlaban pamodies no smaga sapņa un neapjēdz, vai tiešām pamodies vai arī vēl tusnī, sapņoto murgu mākts. Es tusnīju, murgu mākts, veltīgi dzelzs režģotie vārti bija izlaiduši mani brīvībā, es paliku savu rūpju un neveiksmju gūstā.

Man tagad nebija iespējams rādīties pilsētā un savā kantorī, bet galvenokārt man vajadzēja saņemties, iekams tiekos ar Magdu,— es devos prom no pilsētas un cilvēkiem, devos laukos un pļavās, prom. arvien tālāk, it kā varētu aizbēgt pats no sevis un savām rūpēm, Šai dienā es neredzēju neko no svaigā, smaragdzaļā zelmeņa, nedzirdēju ne strautu rosīgo čalošanu, ne cīruļu trallināšanu zilzeltītajā gaisā — es biju bezgalīgi viens ar sevi un savu neveiksmi. Mana sirds bija tik ļoti pārpilna ar to, ka nekam citam tur vairs neatlika vietas.

Man bija pilnīgi skaidrs, ka manam veikalam tā nebija vis neliela kļūme, ko varētu pieņemtar nožēlu un plecu paraustīšanu: pārtikas apgāde tūkstoš piecsimt cilvēkiem ari ar pieticīgu peļņu bija tik būtiska daļa no mana veikala apgrozījuma, ka tā radīja ievērojamas pārmaiņas visā manā uzņēmumā. Kaut ko citu dabūt zaudētās peļņas vietā mūsu provinces pilsētiņā, kur līdzīga izdevība būtu retums, nebija ko domāt. Stingri piestrādājot, varētu atsevišķus darījumus par dažiem desmitiem palielināt, nemaz nerunājot par to, ka tas vēl ne tuvu neaizstātu zaudējumu; tieši tagad es jutos pagalam nespējīgs tādai stingrai strādāšanai. Nezin kāda iemesla pēc jau kādu gadu nejutos darbaspējīgs. Arvien biežāk ļāvu visam iet savu gaitu un pārāk neuztraucos. Nezinu, kāpēc, bet man gribējās tikai rāma miera. Iespējams, ka sāku agri novecot. Man bija skaidrs, ka vajadzēs vismaz divus darbiniekus atlaist, bet arī tas mani daudz nebiedēja, lai gan apzinājos, cik ļoti par to ļaudis tērgās. Šobrīd mani vis nesatrauca veikailietas, bet Magda.

Atkal un atkal lielākā tiesa manu domu, lielākā desa rūpju saistījās ar bažām, kaut nu vien Magda neko nedabūtu zināt! Gan sapratu, ka divu darbinieku atlaišanu un zaudēto piegādi diezin cik ilgi nespēšu no viņas noslēpt. Taču maldināju sevi ar domām, ka galvenais, lai viņa tieši tagad neko nedabūtu zināt, ka pēc dažām nedēļām man tomēr izdosies stāvokli uzlabot. Tad uz bridi nāca apskaidrība. Paliku stāvam, sparīgi paspēru kādu akmeni ceļa putekļos un teicu sev: Magda tikpat dabūs visu zināt, tāpēc būtu labāk, ja viņa to uzzinātu no manis, nevis no ļaužu mutes, un labāk ari, ja uzzina tagad, nevis kaut kad. Ar katru dienu, ar kuru šo atzīšanos novilcini, tā kļūst smagāka. Neesmu jau galu galā pastrādājis noziegumu, bet bijis tikai nolaidīgs. Es vēlreiz paspēru akmeni: lūgšu Magdu, lai viņa man alkal palīdz veikalā. Tas samierinās viņu ar manām kļūmēm un nāks par labu man un uzņēmumam. Es tiešām neesmu uzdevuma augstumos, un palīdzība darbā būtu īsti vietā!…

Taču šādi apskaidrības mirkļi ātri pagaisa. Biju pastāvīgi norūpējies, lai nezaudētu cieņu un galvenokārt Magdas acis. Vienmēr stingri uzmanīju, lai šefs tiktu pienācīgi respektēts. Arī tagad, tieši tagad nespēju ne par sprīdi atteikties no šīs cieņas un galvenokārt Magdas acīs justies pazemots. Nē, biju apņēmies pats tikt ar visu galā, lai notiek kas notikdams. Negribu ari, iai man sniedz palīdzību sieviete, ar kuru gandrīz vai ik dienas strīdos. Nebija nekādu šaubu, ka šie strīdi neaprims ari kantorī — viņa centīsies tur panākt savu, es nepiekritīšu, viņa pārmetīs manas kļūmes — ak nē, nemūžam!

Es alkal piecirtu kāju, šoreiz ceļa putekļos. Pacēlu acis. Man nebija ne jausmas, kur esmu atklīdis, tik ļoti biju savu rūpju nomākts. Atrados kādā ciematā, ne pārāk tālu no savas pilsētas,— ciematā, kas savu jauko bērzu birzīšu un ezera dēļ bija pilsētas iedzīvotāju iemīļota pavasara izbraukumu vieta. Šinī darbdienas priekšpusdienā te vēl nebija neviena atbraucēja; šai ziņā mūsu ļaudis ir pārāk apzinīgi un čakli noņemas pa mājām. Stāvēju tieši viesnīcas priekšā un jutu, ka man slāpst. Iegāju plašajā, zemiem griestiem, tumšajā dzertuvē. Parasti biju to redzējis pilnu ar pilsētniekiem, kas ar sieviešu gaišajiem ģērbiem piešķīra telpai pavasarīgu spozmi un, par spīti zemajiem griestiem, plašumu. Tad, kad te ieradās pilsētnieki, logi stāvēja plaši atvērti, galdi apklāti raibam segām un' visur bija izvietotas augstas vāzes ar jauno, bērzu zaru gaišo zaļumu. Tagad (elpa bija tumša, galdi apklāti ar dzeltenīgi brūnu vaskadrānu, gaiss sasmacis, jo logi cieši aizvērti. Aiz letes

stāvēja meitene, viņas mati bija izpūruši un priekšauts netīrs, viņa aizrautīgi sačukstējās ar puisi, kurš, spriežot pēc kaļķiem notraipītā apģērba, bija laikam mūrnieks. Pirmajā mirklī dzīros griezties atpakaļ, taču slāpes un jo vēl vairāk apziņa tūlīt atkal nokļūt rūpju slazdā aizveda mani pie letes.

—    Dodiet kaut ko iedzert, kaut ko, kas dzesē slāpes,— es teicu.

Nepaskatījusies uz mani, meitene sāka laist kausā alu; es raudzījos, kā pāri malām krīt pūtas. Meitene aizgrieza krānu, brīdi pagaidīja, kamēr putas nosēdās, un ielaida vēl piedevu. Tad, atkal ne vārda neteikdama, pastūma kausu pa letes grubuļaino cinka virsmu uz manu pusi. Viņa, lieki nekavēdamās, alsāka sačukstēšanos ar mūrnieka zelli, neveltījusi līdz šim man ne skatiena.

Pacēlu kausu pie mutes un lēnām dzēru. Malku pēc malka, neatraujot no lūpām, kamēr tukšs. Alus bija svaigs, kņudošs un viegli rūgtens, ieplūzdams mutē, un norijot šķita, ka tanī paliek kāds gaišums, vieglums, kāda iepriekš nebija.

«Dodiet man vēl to pašu,» es gribēju teikt, taču apdomājos. Biju ieraudzījis jaunajam cilvēkam priekšā gaišu, nelielu, paplatu glāzīti, kuru pie mums mēdz saukt par «mēriņu» un no kurās parasti dzer degvīnu.

—    Es arī gribētu tādu mēriņu,— pēkšņi teicu. Kā es, kurš savu mūžu nebiju degvīnu dzēris, kuram pastāvīgi izraisīja nepatiku jau degvīna smaka vien, tā varēju pateikt, pats nezinu. Tajās dienās pārveidojās visi manas dzīves paradumi, liku pakļauts noslēpumainām ietekmēm — un nebija spēka tām pretoties.

Tagad meitene pirmo reizi mani uzlūkoja. Viņa lēnām pacēla raupjos plakstiņus un pavērās man; ar savām gaišajām, zinošajām acīm.

—    Ar degvīnu?;— viņa jautāja.

—    Ar degvīnu,— es teicu.

Me itere sniedzas pec pudeles, un es apsveru, vai mani kādreiz mūžā jau būtu kāds sievišķis tik nekaunīgi zinoši uzlūkojis, šis skatiens likās ielaužamies līdz manas vīrišķības dzīiēm, kā zināt gribēdams, cik vērts esmu kā vīrietis; sajutu to kā kaut ko taustāmu, sāpīgi saldi aizskarošu, it kā šo acu priekšā būtu izģērbts kails.

Glāze piepildīta, pastumta pa cinkoto Ieies virsmu uz manu pusi, plakstiņi nolaisti, meitene pievērsusies puisim; spriedums par mani gatavs. Pacēlu glāzi, pavilcinājos un — pēkšņā

apņēmībā iegāzu saturu atplestajā mutē. Apsvilinoties aprāvās elpa, tad aizrijos un tomēr piespiedu sevi šķidrumu norit. Tas dedzināja, svilināja, slīdēja lejup — un kuņģi pēkšņi pārņēma siltuma vilnis, labdabīgs, tīkams siltums. Un tad no galvas līdz kājām man pārskrēja drebulis. Mūrnieks pusbalsī noteica:

—   Tie, kas tā purinās, ir paši nejēdzīgākie.

Meitene aprauti iesmējās.

Es noliku uz skārda letes vienu mārku un, ne vārda neteicis, izgāju laukā.

Pavasarīgā diena saņēma mani ar saulainu siltumu un vieglu, zīdainu vēja pūsmu, bet es tanī atgriezos pārvērties. No siltuma kuņģī bija galvā sakāpusi apskaidrība, sirds pukstēja brīvi un spēcīgi. Tagad es redzēju jaunā zelmeņa smaragda zaļumu, tagad es dzirdēju cīruļu treļļus debesu zilgmē. Rūpju it kā nebūtu bijis. Gan jau viss reiz nokārtosies, es sev jautri noteicu un uzsāku ceļu mājup. Ko līdz jau tagad par to lauzīt galvu? Pa ceļam uz pilsētu iegriezos vēl divās viesnīcās un katrā izdzēru pa mēriņam, lai atgūtu un pastiprinātu ātri zūdošo iedarbību. Atgriezos mājā tieši laikā uz pusdienām. Vieglais samulsums nemaz netraucēja.

4

Man bija skaidrs, ka no sievas jāslēpj ne vien neveiksme pārtikas piegādē, bet ari šī iedzeršana. Tobrīd savā pašpārliecinātībā biju drošs, ka tas man nesagādās ne mazākās grūtības. Uzkavējos vanriasištabā ilgāk nekā citkārt un ne vien sevišķi rūpīgi nomazgājos pats, bet ari ilgi un pamatīgi tīrīju zobus, lai nebūtu ne miņas no alkohola smakas. Vēl nezināju, kādu nostāju ieņemšu sarunā ar Magdu, taču neskaidra nojauta mani brīdināja neizplūst daudzvārdībā — uz to jutu nepārvaramu tieksmi —, labāk varbūt vajadzētu ieņemt rāmu izturētas nopietnības stāju. Zupa jau bija ielieta, kad es iegāju, un Magda gaidīja. Pavirši pasniedzu roku un kaut ko ieminējos par skaisto pavasara laiku. Magda man piebalsoja un pastāstīja šo to par steidzamiem darbiem dārzā, arī lūdza šovakar atvest no pilsētas kādas dārzeņu sēklas, jo tikai tagad pamanījusi, ka lo nav. Apņēmības pilns apsolīju to izdarīt, un tā bez bailēm un briesmām ar zupu bijām tikuši gaiā. Manīju gan, ka Magda reizēm kā jautādama vai pārbaudīdama iesānis mani uzlūko, taču, pārliecināts, ka manā ārienē nekas nav nomanāms un ka viss norit labāk par labu, es par šiem skatieniem nelikos zinis.

Starp citu, atceros, ka šai pusdienu reize man zupa lieliski garšoja.

Elza novāca šķīvjus un čukstus kaut ko pateica sievai par darbiem virtuvē, un Magdai vajadzēja piecelties un iet Elzai līdzi vai nu ko nogaršot, vai sadalīt. Paliku ēdamistabā viens gaidot uz gaļas ēdienu. Neko īpašu nedomāju, mani bija pārņēmusi līksma apmierinātība, man dzīve patika. Ne mazākās nojausmas par to, ko tūlīt uzsākšu. Pēkšņi — pašam par pārsteigumu — piecēlos, steigšus uz pirkstgaliem piezagos pie bufetes, pavēru apakšējās durtiņas, un patiesi — te jau bija tā sarkanvīna pudele, ko bijām aizsākuši tai novembra vakarā, kad mūsu strīdi izcēlās! Paturēju pudeli pret gaismu — kā jau domāju, tā bija līdz pusei pilna. Bija jāsteidzas, kuru katru brīdi Magda varēja atgriezties. Ar nagiem izvilku diezgan dziļi pudeles kaklā iedzīto korķi, pieliku pudeli pie mutes un dzēru — dzēru tieši no pudeles kā īsts šņabdegunis! (Bet ko es varēju darīt? Lai ielietu glāzē, neatlika laika, nemaz nerunājot par to, ka lietota glāze atstātu nodevīgas pēdas.) Iekampu trīs četrus pamatīgus malkus, paturēju pudeli vēlreiz pret gaismu un redzēju, ka tanī palikušas tikai nožēlojamas paskalas. Izdzēru arī tās, pudelei no jauna uzbāzu korķi, aizvēru bufetes durvis un aizmanījos atpakaļ savā vietā. Jutu tādu kā viļņošanos, kuņģis, sakaitināts ar pēkšņo spēcīgā alkohola devu, krampjaini raustījās, acu priekšā pletās ugunīga migla, piere un rokas nosvīda. Man bija krietni vien jānopūlas, lai, Magdai atgriežoties, spētu kaut cik saņemties. Pēc tam rāmi sēdēju pie galda, tīksmi ļaudamies skurbumam, vienīgi nepieciešamība vismaz kaut ko skata pēc ieēst sagādāja man grūtības. Mans kuņģis, kā redzams, bija visai vārīgs, ik brīdi gatavs dumpoties, katru atsevišķo kumosu vajadzēja tam ar lielu uzmanību piedāvāt, atlika tikai nožēlot, ka šī ārējās piesardzības labad piegādātā barība traucēja rāmi labdabīgo skurbumu. Ka varbūt derētu dažus vārdus pārmīt ar Magdu, es vispār nedomāju. Toties mani nodarbināja cita problēma, kas pēkšņ? sagādāja smagas rūpes. Sarkanvīna pudele gan atk.a! aizkorķēta atradās bufetē, bet, ņemot vērā Magdas pedantisko kārtību, viņa drīz vien atklās, ka pudele ir tukša. Nemūžam to nedrīkstēja pieļaut, laikus kaut kas jādara. Taču cik neaptverami grūti tas bija! Pats labākais atrisinājums būtu tūlīt pat pēcpusdienā nopirkt citu sarkanvīna pudeli, apmēram pusi izliet un nolikt izdzertās pudeles vietā. Bet kad lai to izdara, kā lai tieku klāt bufetei, ja visu pēcpusdienu būšu uzņēmumā un vakarus mēs ar Magdu pavadām kopīgi, viņa — strādājot rokdarbus, es — noņemda

mies ar laikrakstiem, tātad — kad? Un kur lai lieku tukšo pudeli? Vai vispār dabūšu tās pašas markas vīnu? Vai Magda atceras vīna šķirni, kāda izskatījās etiķete? Pats labākais būtu slepus pusnaktī piecelties, piesardzīgi noņemt iepriekšējās pudeles etiķeti un uzlīmēt jaunai! Bet ja nu Magda mani šai nodarbībā pārsteidz! Un vai mums mājā vispār ir līme? Vajadzēs portfelī no kantora zagšus atnest! Jo ilgāk apsvēru, jo sarežģītāks viss pasākums izvērtās, patiesībā tas jau bija bezcerīgs. Ļoti vienkārši bija pudeli iztukšot, bet vajadzēja laikus padomāt, cik grūti būs panākt, lai viss būtu kā iepriekš. Ja nu pudeli gluži vienkārši saplēstu un teiktu, ka, meklējot kaut ko, esmu to apgāzis? Bet tanī jau nebija vairs vīna, kas varētu izlīt! Vai varbūt riskēt un pudeli līdz pusei piepildīt ar ūdeni, bet īsto pildījumu atstāt uz kādu dienu vēlāk?

Domas jaucās arvien mežonīgāk, ne vien ēšanu, arī Magdu biju pavisam aizmirsis. Pamatīgi iztrūkos, kad viņa rūpju pilnā balsī jautāja:

—    Kas tev, Ervīn, noticis? Vai esi saslimis? Vai tev nav temperatūra — tu izskaties tik sarkans?

Alkatīgi pieķēros šim glābšanas riņķim un mierīgi sacīju:

—    Jā, man tiešām šķiet, ka nav kaut kas kārtībā. Domāju, ka būs labāk, ja uz brīdi atgulšos. Man… man ir stiprs asinsspiediens galvā…

—    Jā, Ervīn, dari gan tā. Liecies tūlīt pat gultā. Vai piezvanīt dakterim Mansfeldam?

—    Nieki!— es pikti iesaucos.— Kādu ceturtdaļstundām pagulēšu uz dīvāna — un viss būs atkal kārtībā. Man arī jātiek tad tūlīt darbā.

Kā smagu slimnieku viņa pavadīja mani līdz dīvānam, palīdzēja atgulties un uzklāja segu.

—    Vai tev nav bijušas veikalā nepatikšanas?— viņa bikli apjautājās.— Saki taču, Ervīn, kas tevi nomāc! Tu esi gluži pārvērties!

—    Nekas, nekas,— es pēkšņi saīgu.— Nesaprotu, ko tu gribi. Mazs galvās reibonis vai asinsspiediens — un tūlīt jau kaut kam jābūt ar veikallietām! Lieliski veicas veikalā, vienkārši lieliski!

Magda klusi nopūtās.

—    Nu, tad guli mierīgi, Ervīn!— viņa teica.— Vai pamodināt?

—    Nē, nē, nav vajadzīgs. Es pats pamodīšos… pēc ceturtdaļstundas vai apmēram tā…

Tad beidzot paliku viens; atliecu galvu, un alkohols netraucētā, brīvā vilnī izplūda manī, apņemdams viscaur, ar samtainu spārnu apsedza visas manas rūpes un bēdas, pat to nieka nupat piedzīvoto netīksmi, kad bez vajadzības sameloju Magdai par «lieliskajām» veikallietām. Es gulēju… Gulēju?… Nē, es biju izdzēsts. Manis vairs nebija…

5

Kad pamodos, jau krēsloja. Pametu bailīgu mirkli uz -pulksteni — starp septiņiem un astoņiem vakarā, ieklausījos — mājās ne skaņas. Saucu — sākumā paklusu, tad skaļāk:

—    Magda!

Viņa nenāk. Ar grūtībām pieceļos. Jūtos kā salauzts, galva trula, mute izkaltusi. Ielūkojos līdzās ēdamistabā: vakariņu galdā nav, un šis ir tas laiks, kad mēdzam ēst vakariņas. Kas noticis? Kas atgadījies, kamēr es gulēju? Kur ir Magda? Padomājis aiztaustos līdz virtuvei; iet ir grūti, liekas, it kā visi locekļi būtu nekustīgi, stīvi un tikai ar grūtībām saliecami un atliecami.

Biju gandrīz vai domājis, ka arī virtuve būs tukša un patumša, bet tur deg gaisma un pie galda Elza noņemas, kaut ko gludinādama. Kad es ienāku, viņa satrūkstas, un seja neizskatās nomierinājusies arī tad, kad redz, ka tas esmu es. Varu gan iedomāties, ka izskatos mazliet atbaidošs. Pēkšņi mani sagrābj sajūta, ka esmu viscaur notriepies netīrs. Vajadzēja vispirms ieiet vannasistabā, agrāk nekad nebūtu šādā izskatā parādījies.

—    Kur ir mana sieva, Elza?—.es jautāju.

—    Cienītā kundze aizgāja uz pilsētu,— atbild Elza, paslepus bailīgi uz mani paskatījusies.

—    Bet ir taču vakariņu laiks, Elza!— es pārmetoši saku, lai gan nejūtu ne mazāko vēlēšanos tagad kaut ko ēst.

Elza vispirms parausta plecus, tad — atkal žigli uzlūkojusi mani:

—    Zvanīja no kantora, domāju, ka kundze aizgāja turp…

Ar grūtībām noriju siekalas, jūtu, ka mute izkaltusi sausa.

—    Uz kantori?— es murminu.— Debestiņ! Kas tad manai sievai meklējams kantorī, Elza?

Viņa parausta plecus.

—    Es taču nezinu, Zommera kungs, cienītā kundze man neko neteica.— Viņa apdomājas, tad piebilst:— Tie piezvanīja tūlīt pēc trijiem, un kopš tā laika kundze ir prom…

Tātad vairāk nekā kopš četrām stundām Magda ir kantorī — esmu pagalam. Kāpēc pagalam, to es nezinu, bet zinu, ka pagalam esmu. Man saļogās ceļgali, pastreipuļoiu pāris soļu un smagi iekrītu kādā virtuves krēslā. Galvu atbalstu uz virtuves galda.

—    Viss beigts un pagalam, Elza,— es novaidos,— esmu pazudisl Ak, Elza…

Dzirdu, ka viņa izbijusies iekliedzas, noliek gludekli, tad pienāk pie manis un uzliek man roku uz pleca.

—    Kas noticis, Zommera kungs?— viņa jautā.— Vai nejūtaties labi?

Es viņu neredzu, nepaceļu seju, ko esmu ar plaukstu aizklājis, un kaunos no meitenes savu asaru dēļ. Viss beigts un pagalam, viss pagalam, firma, laulība, Magda… ak, nebūtu es vēl šodien pusdienu laikā izdzēris to sarkanvīnu, tāpēc vien viss sagājis grīstē, ja ne tas, Magda nemūžam nebūtu gājusi uz kantori (pavirša blakusdomiņa: ar to tukšo pudeli ari vēl jātiek galā!). Elza vēl viegli purina manu plecu:

—    Zommera kungs, nevajag tā! Atliecieties vēl uz brīdi, un es tikmēr jums tūlīt pagatavošu vakariņas.

Es purinu galvu:

—    Negribu vakariņas, Elza! Manai sievai vajadzētu būt tagad jau atpakaļ, ir taču laiks…

—    Vai arī,— Elza pārtrauc,— vai negribat te pie manis virtuvē mazliet iekost, Zommera kungs?— Un domīgi piebilst:— Tā kā jūsu sievas patlaban nav…

Šādam pagalam pārsteidzošam priekšlikumam piemīt kaut kas valdzinošs tieši ar savu neparastību. Te, virtuvē, pie Elzas ēst — ko gan Magda par to teiktu? Paceļu galvu un pirmo reizi tā īsti uzlūkoju Elzu. Nekad vēl nebiju viņu tā uzlūkojis, man viņa vienmēr bija tikai majas dzīves tālākajos novados sievas neskaidra ēna. Tagad redzu, ka Elza ir gadus septiņpadsmit vecs, gluži jauks, ar mazliet robustu skaistumu apveltīts, tumšmatains meitēns. Zem gaišās blūzītes manāmas pilnīgas krūtis, un, iedomājoties, cik jaunas ir šīs krūtis, es jūtu, ka man pāršalc karstuma vilnis.

Tad attopos. Tas viss ir aplam. Jauna izgāšanās te, Elzas acu priekšā, bija aplama.

—   Nē, Elza,— es saku pieceldamies,— ļoti mīļi, ka tu mani gribi mierināt, bet būs labāk, ja ari es tagad došos uz

kantori. Ja gadītos, ka mēs ar sievu ceļā izmaināmies, pasaki viņai, lūdzu, ka es arī esmu turp aizgājis.

Es pagriežos, lai ietu. Un pēkšņi man ir grūli iet prom no virtuves un šī laipnā cilvēkbērna. Palieku durvīs stāvam un raugos viņā. Man duras acīs viņas bālā seja, un ievēroju, cik labi tanī iederas tumšie, augstie uzacu loki.

—    Man ir daudz rūpju, Elza,— es pēkšņi saku,— un nav neviena, ar ko dalīties bēdās.— Es atkārtoju vēlreiz — ar uzsvaru:— Neviena un nevienas, Elza, vai saproti?!…

—    Jā, Zommera kungs,— viņa klusi atbild.

—    Es tev pateicos, Elza, ka biji tik laba pret mani,— es vēl piebilstu un eju. Tikai tad, kad vannasistabā sakārtojos, man iekrīt prātā, ka esmu nupat nodevis Magdu. Nodevis un piekrāpis. Piekrāpis un apmelojis. Bet tūlīt arī paraustu plecus: lai! Arvien dziļāk lejup. Arvien ātrāk lejā. Nu vairs atpakaļceļa nav!

6

Ceļā uz kantori piesardzīgi spēru soļus — piesardzīgi, jo par vari gribēju izvairīties no tikšanās ar Magdu uz ielas. Tad nostājos ielas pretējā pusē kādu vārtu ēnā un raudzījos uz savas firmas pieciem logiem apakšstāvā. Divi — mana kabineta logi — bija apgaismoti, un reizēm redzēju matētā stikla rūtīs pavīdam divu augumu aprises: Magdas un mana grāmatveža Hincpetera. Taisa bilanci, es noteicu sev, dziļi iztrūcies, un tomēr šīm izbailēm bija arī klāt sava tiesa atvieglojuma sajūtas, jo tagad zināju, ka veikala vadība atrodas Magdas darbīgajās rokās. Tas bija īsti viņas garā: pēc ļauno ziņu saņemšanas nekavējoties noskaidrot visu, sastādīt bilanci! Ar dziļu nopūtu novērsos un devos cauri pilsētai laukā no tās, bet ne uz mājām. Ko lai es darīfti kantorī, ko mājās? Iet pretī pārmetumiem, kurus saņemšu kā likts, mēģināt taisnoties tur, kur taisnoties nav jēgas? Kam tas viss?— un, lēnām velkoties arvien vairāk sabiezējošā tumsā laukā no pilsētās, man sāpīgā apziņā kļuva skaidrs, ka mana spēlīte ir izspēlēta. Biju galīgi zaudējis savu stāvokli un dzīves jēgu, un man trūka spēka gūt jaunu vai arī cīnīties par iepriekšējo. Ko vēl? Kam vēl es dzīvoju? Te nu es eju, klimstu prom no kantora, sievas, dzimtās pilsētas, pametu to visu aiz sevis — bet man taču vajadzēs kādreiz atgriezties, vai ne? Vajadzēs skatīties Magdai acīs, klausīties viņas pārmetumos, ļaut sevi tiesīgi saukāt par

meli un krāpnieku, vajadzēs piekrist, ka esmu padevies, apkaunojošā un gļēvā veidā padevies! Šīs domas nebija paciešamas, un es sāku prātot, vai vispār atgriezties, vai nedoties plašā pasaulē, ienirt kaut kur tumsā — tumsā, kur arī var galu rast — bez ziņas, bez pēdējā atvadu sauciena. Un, kamēr es to sev visu iztēlojos — mazliet aizkustināts par sevi —, zināju tomēr, ka meloju sev, nekad rnan nepietiks drosmes dzīvot bez apvārdošanas, bez mājas pavarda drošības. Nekad nespēšu atteikties no pierastās mīkstās gultas, mājas kārtības, laikā pasniegtām barojošām maltītēm! Par spīti visām savām izbailēm, atgriezīšos pie Magdas, šo pašu nakti vēl atgriezīšos savā ierastajā gultā — nekas nebūs ar dzīvošanu tur, laukā, tumsā, ar dzīvošanu un miršanu pavārtē! Bet, es tomēr teicu sev un pieliku soli, kas tad ar mani noticis? Esmu bijis darbīgs un uzņēmīgs cilvēks. Pagļēvs esmu vienmēr bijis, bet pratu to tik labi apslēpt, ka līdz šai dienai pat Magda to nebūs manījusi; kur radusies tā mīkstčaulība, kas mani kopš gada arvien spēcīgāk pārņem, paralizē locekļus un smadzenes, mani, citkārt samērā godīgu cilvēku, padara par sievas krāpnieku, kurš ar tīksmīgu iekāri vēro savas mājkalpotājas krūtis! Alkohols tas nevar būt, tikai kopš šodienas es dzeru degvīnu, bet gļēvulībai jau sen esmu padevies. Kas tas var būt? Es gudroju un lauzu galvu. Domāju, ka nupat esmu pārkāpis sava mūža četrdesmit gadu slieksni; reiz man gadījās dzirdēt kaut ko par «vīrieša pārejas laiku»… bet nezināju nevienu pašu no paziņām, kurš pēc četrdesmit gadiem būtu tā pārvērties kā es. Tad iedomājos savu nemīlīgo ikdienu. Vienmēr esmu tvīktin tvīcis pēc atzinības un mīlestības, protams, visā slepenībā, un biju to arī bagātīgi guvis tiklab no Magdas, kā arī no draugiem un paziņām. Un tagad tas pamazām ir zudis. Pats nesaprotu, kā tas viss noticis. Vai šo atzinību un mīlestību esmu zaudējis tāpēc, ka biju kļuvis slikts,vai biju kļuvis slikts tāpēc, ka man šīs paskubinošās pacilātības trūcis?

Atbildes uz visiem šiem jautājumiem nebija — nebiju radis ļauties pārdomām par sevi. Gāju arvien ātrāk, gribējās beidzot tikt tur, kur būtu miers no visām mokošajām domām. Beidzot sasniedzu savu mērķi, atrados atkal pie tās pašas ciemata viesnīcas, kur biju ieklīdis liktenīgajā priekšpusdienā, raudzījos pa logiem, meklēdams pēc meitenes ar gaišajām acīm, kas ar nekaunīgu skatienu bija tik zemu novērtējusi manu Vīrišķību. Ieraudzīju viņu sēžam un šujam pie vienas vienīgas mazas spuldzes nespodrās gaismas, ilgi nolūkojos viņā, vilcinājos un jautāju sev sāpīgā, baudkārīgā sevis pazemojumā, kāpēc esmu

tieši viņu meklējis. Un ari šis jautājums palika bez atbildes.

Biju pārguris no visiem šiem tirdošajiem prātojumiem, gandrīz vai skriešus uzskrēju pa flīžu ceļu uz viesnīcu, sataustīju tumšajā priekšnamā durvju rokturi, steigšus iegāju un mākslotā možumā uzsaucu:

—    Te nu es esmu, mans jaukais bērns!— un iekritu pītajā krēslā viņai līdzās. Visam, ko nupat biju darījis, bija tik maz līdzības ar manu pastāvīgo uzvedību, tas tik ļoti atšķīrās no manas agrākās apdomības, manas nosvērtās izturēšanās, ka es vēroju pats sevi ar neslēptu izbrīnu, jā, pat ar biklu mulsumu, kā varbūt vēro aktieri, kas uzņēmies riskantu lomu, par kuru nemaz nav drošs, ka varēs to pārliecinoši notēlot līdz galam.

Meitene pacēla galvu no šuvekļa, kādu brīdi viņas gaišās acis bija pievērstas man, lūpu kaktiņā aši pavīdēja mēles galiņš.

—    Ak, tas esat jūs?— viņa tad tikai noteica, un šajos četros vārdiņos bija atkal manāms spriedums par mani.

—    Jā, tas esmu es, mana daiļā:— es pasteidzos atbildēt ar man tik neierasto runīgumu un nekautrību.— Un labprāt izdzertu vēl vienu, divus vai arī piecus jūsu lieliskos mēriņus, un, ja vēlaties, dzeriet kopā ar inani.

—    Es nedzeru degvīnu,— meitene vēsi noraidīja, taču piecēlās, piegāja pie letes, paņēma mazu glāzīti, pudeli un, pienākusi pie galda, man ielēja. Tad apsēdās un nolika pudeli uz grīdas sev līdzās.

—    Starp citu,— viņa teica, paņemdama atkal rokā šuvekli,— pēc ceturtdaļstundas mēs slēgsim.

—   Tāpēc dzeršu jo ātrāk,— es teicu, pacēlis glāzīti pie mutes, un izdzēru.— Ja jūs nedzerat degvīnu,— es turpināju,— tad labprāt izmaksāšu jums pudeli vīna vai šampanieša, ja te kaut kas tāds ir dabūjams. Man tas gluži vienalga.

Tikmēr viņa bija manu glāzīti no jauna .piepildījusi, un es atkal ar rāvienu to iztukšoju. Jau biju visu pārdzīvoto un nākotnē gaidāmo piemirsis, dzīvoju tikai šim brīdim, šai noraidošajai un pieredzējušajai meičai, kura izturējās pret mani ar tik neslēptu nicinājumu.

—    Šampanietis jau nu mums ir gan,— viņa teica,— un es to ari labprāt dzeru. Taču daru jums zināmu, ka ne es piedzeršos, ne arī vienas pudeles šampanieša dēļ likšos gultā.

Tagad viņa mani atkal uzlūkoja, atklāts, nekaunīgs skatiens pavadīja nekaunīgus vārdus. Man vajadzēja tēlot tālāk.

—    Kam tad kaut kas tāds prātā, manu skaistulīt?— es

nebēdnīgi iesaucos.— Dabūjiet sev šampanieti. Varat to netraucēti manā klātbūtnē izdzert. Jūs esat,— es teicu nozīmīgāk, pēc tam kad atkal biju iedzēris,— man kā eņģelis no citas planētas, ļauns eņģelis, kuru liktenis man uzsūtījis ceļā. Man pietiek ar to, ka es jūs uzlūkoju.

—    Skatīšanās naudu nemaksā,— viņa aprauti, ļauni iesmējās.— Jūs esat savāds svētais, bet domāju, ka dabūšu vēl šovakar zināt, kāpēc esat tāds… satraukts.

Un viņa ielēja man atkal, tad piecēlās, lai atnestu šampanieti. Šoreiz viņa palika ilgāku laiku prom. Aizvilka logiem priekšā aizkarus, tad izgāja ārā un aizvēra slēģus, bet pēc tam aizslēdza durvis. Iedama cauri kroga istabai, viņa nevērīgi noteica:

—    Esmu aizslēgusi, vairāk jau neviens nenāks. Un saimnieki arī guļ.

To viņa pateica, garām ejot, tad palika stāvam un zobgalīgi piebilda:

—    Bet tāpēc nelolojiet veltas cerības!

Iekams paguvu atbildēt, viņa jau bija prom. Izmantoju laiki' un ātri ielēju sev no pudeles citu pēc citas divas trīs glāzīte.“ Tad viņa atgriezās ar zelfgalvainu pudeli rokā.

8.9.44

Viņa nolika uz galda smailu glāzi, veikli atlocījusi, atbrīvoja korķi no stieples un grozīdama izvilka to no pudeles bez paukšķa. Baltās putas slīdēja pāri malām, viņa aši ielēja, brīdi nogaidīja, tad pielēja vēl. Un pacēla glāzi pie lūpām.

—    Es nedzeru uz jūsu veselību,— viņa teica,— jo tad jūs gribēsiet saskandināt, bet pašreiz esat jau pietiekami dzēris.

Es neiebildu. Tiešām gan — biju viscaur tik ļoti apreibis, ka skurbums kā bišu spiets manī dūktin dūca, neviena vieta augumā nebija no tā brīva. Meiča nolika glāzi, samiegtām acīm paskatījās manī un zobgalīgi noprasīja:

—    Nu, cik tad šņabīšu, kamēr biju prom, sev ielējāt? Piecus? Sešus?

—   Tikai trīs!— es smējos. Un man pat prātā nenāca kaunēties, šis meičas tuvumā visas tamlīdzīgas jūtas pagaisa kā nebijušas.

—    Kā tevi īstenībā sauc?

—    Vai tu gribi te biežāk iegriezties?—viņa savukārt atjautāja.

—    Iespējams,— mazliet samulsis atbildēju.— Kāpēc tu jautā?

—    Kam tad tev mans vārds būtu jāzina? Tai pusstundai, ko mēs te vēl pasēdēsim, pilnīgi pietiek ar «jaukais bērns», vai kā nu tur vēl bija…

—    Nu, tad nesaki ar! — es pēkšņi aizkaitināts iesaucos.

—   Man vienalga!

Es paķēru pudeli un ielēju sev vēl. Jau tagad zināju, ka esmu pagalam piedzēries un vairāk dzert nedrīkstētu. Un tomēr tieksme dzert tikai pastiprinājās. Raibais pineklis smadzenēs kairināja, nekad neskartās tumšās dzīles manā dvēselē vilināja; iztālēm kāda balss klusi aicināja, neapjautu, kas, bet vilinājums tas bija…

—    Nezinu, vai iegriezīšos biežāk, — es steidzos pateikt.

—    Ciest tevi nevaru, es tevi ienīstu un tomēr šovakar pie tevis atgriezos. Šorīt es pirmo reizi mūžā dzēru degvīnu, tu man to ielēji, kopā ar to esi pati iezagusies manās asinīs, esi mani saindējusi! Tu esi kā degvīna gars: grīļīga, skurba, pērkama…

Raudzījos viņā, elpu aizturējis, pats visvairāk pārsteigts par saviem vārdiem, kas man lauzās laukā nezin no kurienes… Viņa sēdēja man iepretī. Šuvekli nebija vairs paņēmusi rokā. Kailās kājas sarkanās kurpēs viņa bija pārlikusi vienu pār otru un svārkus mazliet atvilkusi nost no ceļgaliem. Kājas bija gan smagnējas, bet garas un skaisti veidotas. Uz labā liela es pamanīju brūnu dzimumzīmi, tik lielu kā feniņš,— tā man likās skaista. Rokā viņa turēja cigareti, dūmus pūta plaši, lūpas gandrīz nepaverot, un vēroja mani, acis nepamirkšķinot.

—    Nu, nu, runā vien, papucīt,— viņa sacīja,— tu jau sāc nogatavoties… runā vien…

Mēģināju koncentrēties. Ko vēl nupat es teicu? Gandrīz vai nepārvarama vērtās vēlēšanās viņu apskaut, aptaustīt. Taču es stingri atspēros ar muguru pītajā krēslā, krampjaini satvēru roku balstus. Un pēkšņi izdzirdu sevi atkal runājam. Runāju lēnām un ļoti skaidri, bet tomēr biju bez elpas aiz satraukuma..

—    Esmu tirgotājs,— dzirdu sevi sakām.— Man bija gluži labs uzņēmums, bet nu esmu bankrota priekšā. Viņi ņirgāsies par mani, visi, visi, mana sieva pali pirmā… Esmu daudz aplamību izstrādājis, Magda man to visu pārmetīs. Tu taču zini, Magda ir mana sieva…

' Viņa cieši raudzījās manī ar savu ļoti bālo kā nopūderēto

seju, kas likās uztūkusi; tumšās uzacis augstā lokā liecās pār tikpat kā bezkrāsainajām acīm.

—    Bet es varu naudu, savus pāris tūkstošus mārku, izņemt no veikala. Jau tāpēc vien to darītu, lai pakaitinātu Magdu. Magda grib veikalu glābt. Vai viņa var ko vairāk nekā es? Es varētu veikalu pārdot, zinu arī, kam, tā ir pavisam jauna iesācēja firma. Tā dotu man desmit, varbūt arī divpadsmit tūkstošus mārku, mēs varētu ceļot… Vai esi kādreiz bijusi Parīzē?

Viņa raudzījās manī, bet sejā nebija manāma ne piekrišana, ne noraidījums. Es nemitējos, runāju vēl un vēl, arvien ātrāk, aizelsdamies.

—    Es arī tur neesmu vēl bijis, bet esmu par to lasījis. Tā ir pilsēta ar koku apstādītiem bulvāriem, plašiem laukumiem, ēnainiem parkiem… Bērnībā es mazliet mācījos franču valodu, bet pārāk agri pārtraucu iet skolā — vecākiem trūka naudas. Vai tu zini, ko tas nozīmē — Donnez-moi un baiser, mademoisdle?

Nekādas zīmes, ne «jā», ne «nē».

—    Tas nozīmē: sniedziet man skūpstu, jaunkundz. Bet tevi man vajadzētu uzrunāt: Donnez-moi un baiser, ma reine! Reine ir karaliene, un tu esi manas sirds karaliene, tu esi indes karaliene — indes, ko iespundē, pudelēs, sniedz man savu roku, Elsbe,— es tevi saukšu par Elsbi, karalieni… gribu skūpstīt tavu roku…

Viņa pielēja man glāzi pilnu.

—    Še, izdzer vēl to un tad ej mājās. Pietiek — tu esi diezgan dzēris, un man arī pietiek tavas muldēšanas. Vari degvīna pudeli ņemt līdzi, tev jāsamaksā par visu pudeli viesnīcas cena. Tā nav Mēdīšanās, nedomā man rīt nākt ar sūdzību, ka esmu blēdījusies; tu jau pats sev lēji nezin cik…

—    Nerunā, Elsbe,— es raudulīgi, plātīgi sacīju.— Nemūžam neko tādu nedarīšu! Kas gan ir nauda!…

—    Ka nu es vīriešus nepazītu! Kad esat pillā un traki pēc sievieša, tad klaigājat: «Kas ir nauda!» Un nākošajā^ dienā ierodaties ar žandarmu un bļaujat, ka esat piekrāpti. Šņabis, .šampanietis un manas cigaretes — tas ir kopa…

Viņa nosauca summu.

—    Ja tik vien!…— es atkal plātīgi iesaucos un izrāvu no kabatas naudasmaku.— Te tev būs!

Es noliku naudu.

—    Un te…— es izņēmu simt mārku zīmi un noliku līdzās,— tas ir tev, jo es tevi ienīstu un tu mani iznīcini. Ņem to, ņem vien. Man nekā nevajag no tevis, gluži nekā! Ej! Tu jau esi iesēdusies man asinīs, nekādi nevari man vairāk piederēt, kā esi jau manī. Droši vien tu esi tukša un garlaicīga, tu neesi šejieniete, droši vien no kādas lielpilsētas, kur visu pametusi — te jau tikai paliekas!

Mēs stāvējām viens otram pretī, nauda uz galda, apgaismojums vājš. Es vieglītēm šūpojos kājās, rokā aiz kakliņa turēju līdz pusei iztukšoto pudeli. Viņa raudzījās manī.

—    Bāz savu naudu kabatā!— viņa čukstēja.— Vāc savu naudu nost no galda… Es negribu tavu naudu… Ej…

—    Tu nevari mani piespiest paņemt naudu atpakaļ, lai tā paliek… Es tevi apdāvinu, skaidrā degvīna karalien, saukta Eisbe, es eju…

Es virzījos ar grūtībām uz durvju pusi, atslēga bija durvju iekšpusē, es pūlējos to slēdzenēpagriezt…

—   Tu,— viņa ierunājās man cieši aiz muguras,— tu…

Es pagriezos. Viņas balss bija klusa, taču skaidra un maiga, viss noraidošais bija izzudis.

—    Tu…— viņa atkārtoja, un viņas acis tagad rotājās krāsā un gaismā,— tu… vai gribi?

Tagad bija mana reize viņu tikai klusējot uzlūkot.

—    Velc kurpes nost, nāc klusu pa kāpnēm, saimnieki nedrīkst tevi dzirdēt. Nāc, netūļājies…

Es klusēdams darīju, ko viņa lika. Kāpēc — to es nezināju. Es viņu tagad neiekāroju, tā es viņu neiekāroju.

—    Dod roku!

Viņa izslēdza gaismu un veda mani pie rokas, otrā roka es joprojām turēju šņabja pudeli. Krogā tagad bija pilnīgi tumšs, es zagos viņai nopakaļ. Pa kādu mazu, noputējušu lodziņu uz līkumotajām, šaurajām kāpnēm krita mēness gaisma. Es grīļojos, biju ļoti noguris. Domāju par savu gultu mājās, par Elsbi, ilgojos pēc tālā ceļa uz mājām.

Visa kā bija par daudz. Vienīgais mierinājums — degvīna pudele man rokā, tā dos man spēku. Vismīļāk būtu palicis stāvam un jau tagad iekampis no pudeles kādu malku, tik ļoti noguris biju. Pakāpieni krakšķēja, verot durvis uz istabu, tās viegli iečīkstējās. Arī istabu apgaismoja mēness. Neuzkopta gulta, mazgājamās bļodas dzelzs tureklis, krēsls, drēbju pakaramais pie sienas…

—    Ģērbies nost,— es klusu noteicu,— es tad tūlīt nākšu.— Un drīzāk pats sev: — Vai te ir zvaigznes?

Piegāju pie loga, pa kuru pavērās skats uz augļu dārzu. Alvēru vienu pusi; pavasara gaiss apņēma vēsi kā liegs glāsts — pārpilns smaržu un maiga vēja. Zem loga redzams šķūņa slīps, darvots jumts.

—    Tas ir labi,— es klusi noteicu,— šis slīpais jumts ir ļoti labs…

Mēnesi redzēt nevarēju, tas atradās man virs galvas, aiz mājas jumta. Taču mēness gaisma piepildīja ar baltu spozmi debesis, saskatāmas bija tikai spilgtākās zvaigznes un arī tikai blāvi. Jutos neapmierināts un sakaitināts.

—    Nāc taču! — viņa ērcīgi uzsauca no gultas.— Pasteidzies! Vai tu domā, ka man nav jāguļ?!

Es pagriezos, noliecos pār gultu. Viņa gulēja uz muguras, apsegusies līdz kaklam. Es pavilku segu nost un uz brīdi piekļāvu seju pie viņas kailajām krūtīm. Vēsas un tvirtas. Viegli elpojot, vēsas un tvirtas. Smaržoja labi — pēc matiem un miesas.

—    Apsedz!— viņa nepacietīgi 'čukstēja.— Ģērbies nost… liecies mierā! Neesi taču nekāds skolaspuika!

Dziļi nopūties, es izslējos. Piegāju pie loga, paņēmu pudeli un izrausos laukā uz šķūnīša jumta. Izdzirdu aiz sevis īgnu, niknu saucienu. Bet es jau laidos lejā dārzā.

—    Piesūcies vecs muļķis!— viņa augšā iesaucās, tad logs aizcirtās.

Es stāvēju krūmu vidū, smaržoja ceriņi. Pavasara skaidrā nakts. Pieliku pudeli pie lūpām un ilgi dzēru…

7

Es eju un eju. Soļoju un dziedu dziesmiņu, vienu no tām dziesmām, ko izbraukumos kopā ar Magdu mēdzu dziedāt. Tad klunkurēju garus ceļa gabalus ar savām sāpošajām kājām tālāk. Vienu pirkstu esmu atsitis pret akmeni, soļot bez kurpēm liela prieka vis nav, zeķes jau sen saplīsušas. Šķērsoju kādu strautu, rāpjos lejup pa krūmājiem, apsēžos uz akmens un turu kājas ūdenī, kas sākumā ar savu ledus saltumu mani izbiedē. Tas dara labu, un, sēdēdams uz akmens, es iemiegu. Pamostos aiz aukstuma, salti, esmu no akmens novēlies, soļoju tālāk. Jo ātrāk eju, jo garāks liekas stiepjamies ceļš. Augļu koki ceļa malās lidot lido man garām, bet pats uz priekšu netieku. Nezinu, kur atrodos, tikai ļoti tālu no mājām. Nezinu, cik pulkstenis, bet vēl ir nakts. Divu plaukstu platumā vēl paceļas

mēness virs apvāršņa. Un es velkos — velkos cauri aizmigušam ciematam. Nekur vairs nedeg gaisma, visi guļ, tikai es esmu ceļā — es, Ervīns Zommers, lauksaimniecības produktu vairumfirmas īpašnieks. Nu vairs ne, nu ne, tas bija kādreiz. Kas te klimst mēness pielijušā naktī, kas tas vēl ir? Tas bijis kādreiz — un sen izbijis. Nogrimis, pagalam, tikpat kā aizmirsts… Kāds suns, pamodies biīdā no maniem šļūcošajiem soļiem, ierejas Un ņemas vaukšķēt, pamostas vēl cili suņi, un tagad rej viss ciemats, bet es šļūcu ar asiņojošām pēdām tam cauri, klaidonis, bet vēl vakar biju… Ak, klusē jel!… Baznīcas koka torņa ēnā palieku stāvam, atkal paceļu pudeli pie mutes un dzeru. Tas apslāpē jautājumus, remdina sāpes, tā ir pātaga turpmākajai ceļa pusstundai… Taču pudelē vairs daudz nav palicis, jāpietaupa brīnumainā dzira. Pēdējo malku — tam jābūt pamatīgam!— es izdzeršu uz mājas sliekšņa, iekams sastapšos ar Magdu. Bet Magda guļ, klusi klusiņām nolikšos uz dīvāna, šonakt vairs nebūs nekādas izskaidrošanās. Un rīt? Rīts ir ļoti tālu, līdz rītam es gulēšu dziļā, dziļā miegā, būšu visu, kas šodien bijis, aizmirsis, būšu atkal savas firmas šefs, kurš gan pieļāvis mazu kļūmi, bet kurš ir spējīgs atkal visu griezt par labu… Tukšo pudeli paslēpu dārzā krūmos, tagad ar basām kājām kiiisiņām kāpju nedaudzos pakāpienus līdz namdurvīm. Ari atslēgu pagriezt man paveicas viegli, No dzēruma nav vairs ne miņas, kaut arī nupat iekampu ne tik vienu, nē, pat divus krietnus šņabja malkus — palieku pudelē vairāk, nekā domāju. Bet labi vien bija, toties skaidrāks un drošāks jūtos tagad. Neko neizdarīšu aplam, nevienu nepamodināšu. Cik viltīgs esmu! Mani vilkšus velk uz vannāsistabu nomazgāt asiņainās kājas, bet mana skaidrā galva atgādina, ka ūdens tecēšana pamodinātu Magdu, un tagad es žogos uz virtuvi. Virtuvē varu mazgāties, līdzās virtuvei guļ tikai mazā Elza, kas man vēl labu. Viņa mani mierināja, viņa nav lik centīga un skarba kā Magda. Iededzu uguni un paraugos visapkārt. Paņemu lielu, emaljētu bļodu un apsveru, vai pavarda katlā nav vēl drusku silta ūdens. Ūdens vēl tiešām ir remdens, esmu lepns par savu attapību, sameklēju ziepes, virtuves roku dvieli, trauku dvieļus un suku. Tad apsēžos uz krēsla un iemērcu kājas ūdenī. Cik labi, cik maigs ir remdenā ūdens glāsts! Es acslejos atpakaļ, aizveru acis — ja tagad vēl būtu ko iedzert, es jusios gluži laimīgs. Cilvēka laimei vienmēr kaut kā pietrūkst, pilnīgi apmierināti mēs neesam nekad. Sarkanvīnu esmu izdzēris, nekā cita šai mājā, ko dzert, nav. Rītu pat būs jāiekārto vīna pagrabs, pāris šņabja pudelēm tur arī jābūt. Šņabis ir kaut kas ļoti

Ia bs — c ik žēl, ka esmu zaudējis tik daudz gadu, kuros butu varējis dzert šņabi — protams, visai mēreni. Es atslejos vel vairāk atpakaļ, izbaudu kāju vannošanu, jūtu, ka svilinošas Sāpes aprimst… Un pēkšņi pielecu stāvus! Ūdens paršļācas bļodas malām pāri un pārplūdina flīžu grīdu. Bet tas mani tagad neuztrauc! Mani sagrābis atklājuma prieks! Protams, mums vēl ir kas dzerams mājās! Vai tad Magdai nav madeira dažām zupām, piemēram, vēršastu zupai? Un vai viņai nav rums želeju steriližēšanai? Tas taču man ir zināms no mājsaimniecības burtnīcām! Un es skriešus metos basām kājām ēdamistabā, meklēju, apostu pudeles, saožu etiķi un eļļu — un, rau, te jau ir rakstīts «Fine old Sherry» un te pat portvīns, līdz trisceturtdaļai pilna pudele, un rums līdz pusei — ak, cik dzīve ir skaista! Skurbums, aizmiršanās, aizmiršanās slraumē traukties prom, tumsā, dziļā, melnā tumsā lejup, tur, kur nav ne atteikšanās, ne nožēlas… esi sveicināts, labais alkohol, la reine Elsbe, esmu dusējis pie tavas kailās krūts, ieelpojis tavu matu un miesas smaržu!…

Pielēju bļodu no jauna pilnu, visas trīs pudeles atkorķēju, noliku blakus rindā, ieņēmu krietnu malku no ruma pudeles. Sākumā, pēc maigākā un skaidrākā degvīna, rums likās pretīgs, svilinošāks, asāks, dedzinošāks, nebija tīra manta. Jūtu to savās asinis plūstam kā tumši sarkanu mākoni, tas rosina izvēli, padara mani vēl modrāku, piesardzīgāku, viltīgāku… Zinu, man vajag sakārtot virtuvi, saslaucīt plūdus uz grīdas, pudeles prātīgi aizkorķētas nolikt vietā. Neviens nedrīkst neko manīt, arī Elza ne. Labā Elza, viņa guļ ciešā miegā, ir vēl jauna, ar jaunības saldo miegu, bet es, viņas maizestēvs, sēžu te, virtuvē, un sargāju viņas miegu. Ja tagad te ielauztos laupītājs… Bet kur es noliku korķus? Nekur neredzu, kabatās arī nav… varbūt ēdamistabā? Vajadzētu paskatīties, pudeles jānoliek atpakaļ labi aizkorķētas, bet ūdens tik tīkami glaužas pie kājām, un nu mani pārņem gurdums, gribētu gulēt, vēl vienu malciņu, tad brītiņu pagulēšu, tikai īsu brītiņu, visu te sakārtošu, pamatīgi sakopšu, korķus arī sadabūšu… Kas tur nāk? Jau atkal mani traucē? Ak, tā ir tikai Magda, krietnā Magda, nakts vidū, nē, vairāk gan uz rīta pusi, stāv te, virtuves durvīs, tā sakot, kaujas gatavībā, katrā ziņā pilnīgi apģērbusies, un mēmi, ļoti bālā ģimī, izbijusies raugās manī! Es -sarosos, lai pieceltos, sveicinot pametu ar roku, pamāju ar galvu un priecīgi saku:

—   Te nu es atkal esmu, Magda! Es biju mazā ekskursijā, paelpoju pavasara gaisu. Vai tu vispār esi šogad jau dzirdējusi cīruļus? Rīt dosimies abi laukā. Tev jāredz bērzi, cik tie ir

maigi zaļi, un tev jāiepazīstas ar šņabja karalieni, la reine d’alcool, es viņu nokrustīju par Elsbi… Tu esi tik centīga, Magda, es tevi redzēju kantori kopā ar Heincpeteri pie grāmatām. Tu iztaisīji bilanci, tiki pie skaidrības, es vienmēr baidījos no šīs skaidrības! Šito malku tev, mana Magda, un vēl vienu, un vēl vienu! Zini, tas ir tavs rums, bet es dabūšu citu vietā, es visu atmaksāšu, mums vēl ir nauda, es varu veikalu pārdot. Tas pieder man, es esmu šefs, varu darīt, ko gribu! Vai varbūt tev ir ko iebilst?

Viņa neteica neko. Klusēdama raudzījās manī, tad uz manām asiņainajām kājām. Viņa bija ļoti bāla. No acīm atraisījās divas asaras, lēnām ritēja pār bālajiem vaigiem, viņa tās nenoslaucīja, es saspringti vēroju asaras, līdz tās nopilēja uz kleitas. Šīs asaras mani neaizkustināja, gluži otrādi, darīja man tikai labu, bija tīkami apzināties, ka viņa raud, ka var vēl just manis dēļ sāpes.

Es iedzēru atkal.

—    Tu esi nežēlīgi krietna; jā, es nedabūju cietumam pasūtījumu, bet gan jau tu to izlīdzināsi. Esmu pastāvīgi dzīvojis tavā ēnā, tu nekad neliki man manīt savu pārākumu, bet es nekad nespēju pacelties un nu esmu nogrimis pavisam. Ari tā var dzīvot, iepazinu dīvainu meitēnu, arī viņa ir galīgi nogrimusi, bet ari viņa izjūt sāpes un prieku. Arī tur — apakšā — zina, kas ir prieks un kas ir ciešanas, Magda, tāpat kā augšā, ir vienalga, vai dzīvo augšā vai apakšā. Varbūt pats skaistākais ir gāzties lejup, aizvērtām acīm mesties neziņā, arvien dziļāk neziņā. Bezgalīgi ilgi var krist, Magda, vēl neesmu nonācis lejā, neesmu vēl pagalam satriekts, visi mani locekļi vēl ir veseli…

—    Ervīn,— viņa lūdza.— Ervīn, nerunā, nedzer vairs. Nāc liecies gultā, es apsaitēšu tavas kājas. Tavas kājas izskatās briesmīgi, es tās apsaitēšu…

—    Redzi nu,— es iesaucos un iedzēru vēl,— tu nenovēli man pat tos pāris malkus, protams, tās ir tavas pudeles, bet es par tām samaksāšu skaidrā naudā vai ari atdošu graudā, tas ir godīgs darījums, tur tu nevari neko iebilst. Tu jautā par manām kājām? Es devos pastaigā, ja centīgā šefiene strādā, tad gan šefs var sev atļauties atvilkt elpu! Gāju basām kājām, staigāt basām kājām esot veselīgi…

Viņa ļāva man runāt. Airi izgājusi no virtuves, atgriezās ar lielo sūkli, kārbu ar ziedi un saiti. Viņa notupās man līdzās un, kamēr es arvien aprautāk un nesakarīgāk tērgāju, nomazgāja

man kāias, attīrīja no ielas dubļiem brūces, saudzīgi nosusināja, iezieda un apsaitēja.

—   Labi, labi,— es noteicu un iedzēru,— tu esi tiešām laba, Magda, ja vien nebūtu tik sasodīti krietna!

8

Es pamostos. Guļu savā gultā, logi atvērti, aizkari vējā viegli plīvo, laukā spīd saule. Laikam ir jau vēls, gulta līdzās saklāta, guļamistabā neviena nav, esmu viens. Jūtos gaužām nelāgi, kuņģī svilinoši dedzina, tikai pamazām sāk rosīties domas. Tikai pamazām sāku atcerēties pagājušo nakti, tad sajūtu sāpes kājās. Atmetu segu un redzu apsējus. Un ar vienu rāvienu viss atkal acu priekšā: giūnēšana uz ēnām paša uzņēmuma logā, riebīgā dzeršana krogā, apkaunojošais skats prastās meičas istabā, mans dzērāja ceļš mājup basām kājām un — pats ļaunākais — saruna virtuvē ar Magdu! Kā es esmu dubļos aptraipījies, ak vai, dubļos aptraipījies! Mani sagrābj dedzinoša nožēla. Kauns, mokošs, sāpīgs kauns, es paslēpju seju plaukstās, samiedzu cieši acis… negribu neko redzēt, neko dzirdēt, ne domāt! Es vaidu, šņirkstinādams sakožu zobus. Es vaidu: tas nevar būt! Tā nav taisnība! Tas neesmu bijis es, to visu esmu tikai nosapņojis. Man viss jāaizmirst! Tā nedrīksi būt taisnība!

Atmiņas mani rausta kā krampjos, un tad sāk plūst asaras — asaras par visu, ko esmu pārgalvīgi zaudējis. Asaras bez mitas, rūgtas, ilgas un beigās tomēr atvieglojošas.

Un, kad esmu izraudājies, saule joprojām spīd logos, tīrie, gaisīgie aizkari plīvo vieglajā vējā, dzīve joprojām pastāv — jauna, smaidoša —, ik bridi tu vari to vēlreiz uzsākt, viss ir tavās rokās. Līdzās manai gultai uz galdiņa atrodas paplāte ar brokastīm, kafijas kanna rūpīgi apsegta, un es sāku brokastot. Pirmos apalmaizītes kumosus košļāju vēl negribīgi un vilcinoties, bet kafija ir īpaši stipra pagatavota; pamazām ēstgriba atgriežas, un es ar baudu un pateicību tiesāju nost visu Magdas ar rūpību īpaši gatavoto ēdienu: piparotos anšovus, jauku, treknu akmidesu un gaužām gardo čestera sieru. Nezinu, kad esmu ar tādu patiku ēdis, jūtos kā atspirgstošs slimnieks. Pateicības pilns apsveicu mājīgās apkārtnes pazīstamos priekšmetus — apsveicu kā senus, uzticamus draugus, ar kuriem iigi neesmu licies. Tagad uz naktsgaldiņa pamanu arī Magdas rakstītu zīmīti. Viņa dara man zināmu, ka tikai uz pāris stundām aizgājusi uz kantori, un lūdz, lai līdz viņas pārnākšanai palieku gultā vai vismaz mājā; vanna man esot izkurināta.

Pusstundu vēlāk izeju no mājām. Iešana ar savainotām kājām man sagādā neciešamas sāpes, bet es neesmu noskaņots joprojām nīkt bezdarbībā. Esmu šķīstījies no galvas līdz kājām, apģērbu tīru veļu, labāko uzvalku — un tagad gribu atkal ieņemt savu agrāko vietu pasaulē. Lai arī neesmu tik izdarīgs kā Magda, tomēr gribētu atkal būt uz priekšu traucošas mašīnas bremze: tā regulē un nodrošina braucienu.

Es nevilcinos, neglūnu no pavārtēm uz ēnām logos; daudz negudrodams, eju iekšā. Laipni sveicinu ierēdņus abās priekšējās kantora telpās un ieeju savā priekšnieka kabinetā. Magda pielec no mana rakstāmgalda krēsla kājās; agrāk viņa tur nekad nemēdza sēdēt, kad manis te nebija; viņas vieta bija pie blakusgalda. Man mazliet iesāpas, ka viņa mani jau pavisam izsvītrojusi no darbojošos personu saraksta; arī viņa stipri nosarkst.

—    Ervīn, tu?— viņa iesaucas.— Es domāju…

Un paveras manī, tad Hincpelera kungā.

—    Labrīt, labrīt, Hincpetera kungs!— es laipni sveicinu un neliekos neko manām.— Jā, tu domāji… bet es jau šorīt agri jutos gluži ciešami, vienīgi kājas… protams, kājas… bet ko nu par to! Pastāsti man, ko esat konstatējuši un varbūt jau izlēmuši! Vai varēsim preču piegādes zaudējumu cietumam izlīdzināt?…

Biju apsēdies savā krēslā pie rakstāmgalda. Laipni viņus uzlūkoju, kā jau šefs, kurš ir gatavs labvēlīgi uzklausīt savu darbinieku priekšlikumus, iekams pieņem izšķīrēju lēmumu. Es biju — vēl ne stunda nav pagājusi —, krampjos raustīdamies, kliedzis, ka gribu aizmirst, ka man jāaizmirst… Un tagad sēdēju te — es nespēju aizmirst, jau Magdas bālā seja, jau manas šaurajās kurpēs sāpošās kājas man nemitīgi atgādināja, bet es gribēju aizmirst. Ne piecas minūtes nebija pagājušas, Magdai vajadzēs likties — tas bijis ļauns murgs, kad — pat ne pirms divpadsmit stundām — viņa mani redzēja sēžam pie virtuves galda, uz tā trīs pudeles, bļodā iemērktas netīras kājas, grīda pārplūdusi,— nekas cits kā ļauns murgs! Aizmirst! Aizmirst! (Arī šis te pašreiz bija nekaunība, es par to nešaubījos: ne vārda neteikdams, soļoju pāri notikušajam, kā slaucīt aizslaucīju īo, necietu nekādus mājienus, nekādus domīgus, pētošus skatienus… nekaunīgi ari tas.) Starp citu, atklājās, ka es nebiju velti paļāvies uz Magdas enerģiju. Jau agri no rīta viņa bija aizgājusi pie sava drauga virsinspektora, lai noskaidrotu, vai tomēr nav vēl kas glābjams, Un, paskat tik, lāga cilvēks bija viņai tiešām devis ļoti vērtīgu norādījumu… Daļa

apcietināto soda izciešanas laika sākumā atsevišķās kamerās lika nodarbināti pie pakulu plucināšanas, veca, nolietota vai bojāta takelāža lika no jauna sadalīta, saplucināta savās sastāvdaļās, no iegūtajām pakulām varēja vīt jaunas tauvas… Pieprasījums pēc šādas takelāžas bija vienmēr diezgan liels, un lieši patlaban cietuma pārvaldē krājumi gāja uz beigām. Virsinspektors bija Magdai ieteicis doties uz Hamburgu un tur uzpirkt vecas tauvas — kādus divus trīs vagonus. Pēc viņa izteikumiem, te bija iespējams noslēgt izdevīgus darījumus, vajadzēja tikai zināt īstos avotus, un viņš pat nebija skopojies ar norādījumiem i]z šiem izdevīgajiem avotiem.

Kā jau teikts, es to visu labvēlīgi uzklausīju. Protams, tas bija tikai neliels gadījuma darījums, kas arī visizdevīgākajos iepirkšanas apstākļos ne tuvu nespēja atsvērt pārtikas preču piegādi tūkstoš piecsimt cilvēkiem trīs gados, bet to vārēja izmantot, kaut arī tas neiederējās mana veikala ietvaros.

—    Un kā tu domā, Magda, kam būtu jābrauc?—es jautāju.— Vai tu pati?…

—    Nē, lai arī cik labprāt to darītu,— viņa vilcinādamās atteica.— Domāju, ka pašreiz lāgā nevaru braukt. Tieši tagad…

Viņa aprāvās un mazliet bezpalīdzīgi un tomēr zīmīgi mani uzlūkoja. Tas nu bija viens no tiem skatieniem, ko es nekādos apstākļos nevarēju ciest.

—    Tev taisnība, Magda,— es tāpēc atbildēju,— bez tevis te. pašreiz tiešām grūti iztikt. Un tad vēl darbs mājās. Elza taču vēl ir pārāk jauna… (Labā mierinātāja Elza…) Vislabāk būs, ja es braukšu pats. Jūtos atspirdzis, un ar kājām… gan jau iekārtošos… varu braukt ar taksometru…

Magda mani ar skubu pārtrauca:

—    Tu nekādā gadījumā nevari braukt, Ervīn. Tu taču zini, ka ar tevi vēl viss nav kārtībā.

Viņa mani cieši uzlūkoja, nevis ļauni, drīzāk ar skumju laipnību, taču nenovērsdamās un cieši. Šoreiz es nodūru acis.

—    Nē,— viņa sacīja,— pats labākais būs, ja sūtīsim Hincpetera kungu. Viņš varētu braukt šovakar un tad varbūt jau parīt no rīta…

—    Acumirkli, lūdzu, Magda,— es viņu pārtraucu.— Paldies, Hincpetera kungs, es tad tūlīt jūs atkal paaicināšu…

Pagaidīju, kamēr durvis aiz grāmatveža aizvērās. Tad cieši uzlūkoju Magdu.

—    Magda,— es teicu,— lai pagājušais paliek, kur bijis, nekad vairs to nepieminēsim. Lai tas ir aizmirsts uz visiem laikiem!

Viņa sarosījās, kā gribēdama ko teikt, varbūt ko iebilst pret šo pārāk vienkāršoto atrisinājumu.

—    Nē, nē, Magda,— es tāpēc pasteidzos,— ļauj man visu pateikt… Es tevi sirsnīgi lūdzu, ļauj man braukt uz Hamburgu, man tas ir ļoti svarīgi, un ar kājām… gan jau es nokārtošu…

Un atkal viņa spēji sakustējās, it kā manām kājām patlaban nebūtu nozīmes. Šāda. vienaldzība pret manu veselību mani ļoti sāpināja, bet, neļaudams neko nomanīt, es turpināju:

—    Manam noskaņojumam nāks par labu, ja uz pāris dienām tikšu no šejienes prom.— Un klusāk piebildu:— Neveiksme ar pārtikas piegādi mani tomēr stipri skāra, jūtos pagalam izgāzies.

Viņa ļoti cieši manī raudzījās.

—    Ervīn,— viņa teica,— tu taču pats teici, lai pagājušais paliek aizmirsts, un es tam piekrītu, kaut gan…— viņa pieklusa.— Bet nu nesāc pats atkal par to… Runājot par braucienu uz Hamburgu, esmu stingri pārliecināta, ka tas tev tagad neder. Nevis pārmaiņa tev vajadzīga, bet miers un laiks pārdomām. Starp citu, esmu mūs abus šo pēcpusdienu pieteikusi pie daktera Mansfelda…

—    Atkal viena no tavām patvarībām, Magda!— es īgni iesaucos.— Kas man ko meklēt pie daktera Mansfelda? Esmu pilnīgi vesels. Ka mazliet kājas…

—           Ak, ko nu kājas! — tagad arī viņa ērcīgi attrauca.

—    Gan jau saskrambātā āda atkal sadzīs. Nē, tu tiešām esi slims, Ervīn, jau mēnešiem ilgi manu, cik ļoti esi pārvērties, ārstiem tevi reiz pamatīgi jāizmeklē.

—    Un tavā uzraudzībā!— es pazobojos.— Nē, nu gan man jāsaka tev paldies…

—    Ervīn,— viņa atkal lūdzoši ierunājās,— nestrīdēsimies šo vienu reizi. Esi tik labs un nāc man līdzi pie ārsta, gan tad viņš izlems, vai šis brauciens uz Hamburgu tev būtu derīgs.

—   O,— es rūgti novilku,— ja viņam jāizlemj, ar tevi apspriežoties, tad mums nav nekādas vajadzības iet, tad vari Hincpeteram tūlīt pateikt, lai brauc uz Hamburgu.

Mēs bijām nostājušies katrs pie sava kantora loga un blenzām uz ielu, es gan ne vien blenzu, bet arī bungoju ar pirkstiem pa rūti. Laukā joprojām spīdēja pavasara saule, un garām ejošie sievieši bija ģērbušies pavasarīgi… Tas nemaz nebija tik sen, kad biju juties kā veselību atguvušais un ar jaunu interesi uzlūkojis ap sevi sen zināmo — pārliecībā, ka šodien uzsākšu jaunu dzīvi… Un nu atkal vecās, čīkstošās strīdu

dzirnavas mala un samala manus labākos nodomus. Un kāpēc? Tāpēc, ka Magda bija ietiepīga un visu gribēja noteikt viena pati. Nē, šoreiz es nebiju noskaņots padoties. Mēs bijām norunājuši, lai pagājušais top aizmirsts, iepriekšējās nakts notikumu dēļ man nav jāpakļaujas.

Magda ar rāvienu pagriezās no loga pret mani.

—    Ervīn…— viņa klusi sacīja.

—   Jā?— es īgni vaicāju, bungodams pa rūti un viņā neskatīdamies.

—    Ervīn,— viņa atkārtoja.— Es negribētu šodien ar tevi strīdēties. Mani nepamet sajūta, ka mūs apdraud neiedomājamas briesmas un mums, lai vai kas, jāturas kopā. Tātad — lai notiek, kā tu vēlies, brauc uz Hamburgu, bet, kad tu atgriezīsies, izpildi ari manu vēlēšanos un aiziesim abi pie daktera Mansfelda.

Līksmi smiedamies, es pievērsos viņai:

—    Kad atgriezīšos, tu redzēsi, cik vesels es esmu, un pati atteiksies no ārsta. Bet lai, es tev apsolu to. Un pateicos tev, Magda, es tev arī ko jauku atvedīšu…

Un es atkal smējos. Biju laimīgs par šo gaidāmo ceļojumu.

—    Neesmu piekritusi pateicības dēļ,— Magda stingri noteica.— Tas ir pat pilnīgi pret manu pārliecību. Man nav šaubu, ka šis ceļojums tev nenāks par labu…

—    Bet es braukšu ar tavu piekrišanu,— es viņu atkal pārtraucu,— un tad jau vēlāk spriedīsim, kuram bijusi taisnība. Tagad pasaki, ar kurām firmām būtu par šo pasūtījumu jāuzsāk sarunas. Protams, es ari pats uz savu roku kaut ko darīšu…

9

Veikala darījumu jomā manam ceļojumam uz Hamburgu bija lieli panākumi: man izdevās neticami lēti iepirkt trīs vagonus vecu tauvu, šis gadījuma darījums deva gluži pieklājīgu peļņu. Vēlāk es Magdai daudz ko stāstīju par to, kā biju medījis šīs preces, taču patiesībā man šis darījums bija, kā tas reizēm notiek, tikai laimīgas sagadīšanās pēc tikpat kā no gaisa nokritis; tas man neprasīja ne mazākās pūles. Bet man vajadzēja kaut ko stāstīt, lai attaisnotu piecu dienu prombūtni. Es nebiju Hamburgā pat ne reizi piedzēries — tas man te noteikti jākonstatē. Bet biju tur paradis iedzert pa glāzītei jebkurā dienas laikā, arī jau agrā priekšpusdienā; paradums,

2-4C1 33

kas varbūt ir vēl kļūmīgāks par smagu piedzeršanos tīri nejauši. Veikala darījums tika nokārtots pusstundas laikā jau otrā dienā. Daudz staigāju pa skaisto pilsētu, gar Aisteri un ap ostu, pārbraucu pāri uz kuģu būvētavām, klaiņoju pa bezgala garajām Altonas zivju tirgus hallēm, pieredzēju tur kādu izsoli, izbraucu uz Olsdorfu un stundām ilgi klimtu pa pasaulslaveno kapsētu — un tam visam pa starpām ik pa brīdim iespruku kādā krodziņā, lai iedzertu pāris glāzīšu vai nu dzidra, vai brūngana dedzinošā šķidruma. Tas uzlaboja garastāvokli, darīja labu manam kuņģim, iepriecināja sirdi, ļāva jautrām acīm noraudzīties raibi plūstošajā pilsētā — īsi sakot, jutos pacilāts. Nekad tur aizvadītajā laikā nebiju apskurbis, ne miņas no reibuma, tomēr nebiju ari pilnīgi skaidrā; sākumā ar savu pirmo glāzīti nogaidīju līdz desmitiem, pat vienpadsmitiem, bet abas pēdējās dienas jau ap astoņiem zvanīju istabenei un skaidri un gaiši lūdzu savu pirmo dubultporciju konjaka atnest gultā, jo tad man labāk garšoja brokastis.

Mājupceļā, kurā biju nodrošinājies ar prāvu kabatā novietojamu pudeli, manī brieda vislabākie nodomi. Skaidrs, ka mājā Magdas asredzīgo acu dēļ man šis paradums būs jāatmet, un, pēc tam kad vagona tualetē biju iekampis krietnu malku, man tas arī likās viegli izdarāms. Bija taču vienmēr tikai viena divas glāzītes bijušas ik pēc vienas divām stundām — kas no tāda paraduma ko nelikt vaļā! Atpakaļceļš pretēji gaidītajam izrādījās garāks nekā manas ceļojuma pudeles tik devīgi iemērītais saturs; mūsu dzelzceļstacijas bufetē (kur mani nepazīst) iestiprinājos vēl ar pāris glāzītēm un tad devos mājās. Un neaizmirsu kādā drogu veikalā nopirkt smaržīgu mutes atsvaidzinātāju, kas apslēptu alkohola smaku. Nojautu, ka pēc tik ilgas prombūtnes no apsveikuma skūpsta ar Magdu izvairīties nevarēs. Viņa sagaidīja mani laipni, bet vēsi, vairākkārt manī pārbaudoši nolūkojās, secināja, ka es esot uzbarojies vai, kā viņa izteicās, mazliet uzblīdis sejā. Tas mani kaitināja, bet es neliku to manīt, aizrautīgi stāstīdams vispirms par tauvu iepirkšanu, tad par skaisto Hamburgu, kapsētu Olsdorfā, par kuģu būvētavu un ari par ērģeļkoncertu, ko (tīri nejauši) biju noklausījies Nikolaja baznīcā. Tā es pierādīju, ka nebiju tikai krogos sēdējis, bet vadījis interesantas, aizrautīgas dienas, un man patiesi izdevās pārāk nopietni noskaņoto Magdu mazliet uzmundrināt. Viņai savukārt bija daudz stāstāma par veikalu: Magda bija atkal uzsākusi kaut ko jaunu. Ar mūsu mazo automašīnu gandrīz vai ik dienas apbraukājusi uz laukiem biteniekus un uzpirkusi medu, gan to, kas jau bija dabūjams,

gan gaidāmo rapšu un liepziedu medu, viņa bija sapirkusi stikla burciņas un grasījās mūsu firmai pievienot lielu medus piegādes uzņēmumu. Un sāka apspriest, kādos laikrakstos būtu jāievieto reklāma par medus piegādi, un sacerēt reklāmas tekstus. Es tikpat kā nespēju to noklausīties. Nevarēju teikt, ka būtu noguris, bet man bija apnikusi visa šī darbošanās, nenogurdināmā rosība — gluži par neko. Jo kas tas ir — medus apgāde? Tas nav nekas, ļaudis to ēda, un tas ari viss, tikpat kā ziepju burbulis, spīguļojošs nekas, pildīts ar mazliet gaisa un daudz gaismas. Pārplīsa, pāri nepalika nekas, viss tikai maldi un melnā maģija. Ak, apklusti taču reiz! Rimsties ar saviem runas plūdiem! Liec mani mierā! Ko tu tā noņemies? Pasaulē ir simtiem tūkstošu, miljonu firmu, vai tu domā, ka tavējā ir tik svarīga? Tā nav ne plika graša vērta, nevienam velnam gar to nav daļas! Jā, būtu man tagad viens šņabītis, tad es spētu atkal uzmanīgi klausīties; es jau varētu dabūt, varētu ar Elzas palīdzību no tuvākā krodziņa vai cik dabūt, bet nekas neiznāk, jo tu te sēdi kā piesieta un pātaro vienā pātarošanā. Jo tu manā mūžā esi ērti iesēdusies un es nevaru darīt to, kas man būtu tīkams. Nē, nē, protams, tik ļauni tas nav domāts, man viņa ir gluži mīļa, tā Magda, bet būtu jau gaužām jauki, ja viņa prastos uz kādu brīdi pilnām pagaist no manas dzīves; ak vai, šito garlaicīgo, nemitīgo žvadzēšanu!

Sarunas laikā pašam ar sevi biju arvien vairāk uzkurinājis sevī dusmas; tagad, pēkšņi pieceldamies, strupi noskaldīju pagalam pārsteigtajai Magdai, ka man ļoti sāp galva, tāpēc gribu vēl uz ceturtdaļstundu iziet laukā… nē, paldies, nevajag pavadīt… Un es jau biju ārā, man patiesi bija vienalga, ko viņa par mani domā un vai esmu viņu atkal aizvainojis. Nogriezos pa ielām' tikai kādas septiņas vai desmit reizes, līdz nonācu apvidū, kur domāju, ka mani neviens nepazīst, iegāju nelielā krodziņā un palūdzu tuklajam, bārdainajam krodziniekam vier.u dubultkonjaku… Kad biju izmetis trešo, jo gribēju sevi pienācīgi nodrošināt naktij, krodzinieks prātīgi noteica:

—   Tas nemaz nav jūsu paradumā, Zommera kungs. Laikam esat mazliet saaukstējies?…

Pārskaities, ka esmu tik plaši pazīstams, atteicos no ceturtās un devos mājup. Vienā laidā sūkāju konfektes un arī tāpēc dusmojos uz Magdu, ka viņas dēļ man vajadzēja ar tādu saldenu mutes parfīmu iznīcināt jauko konjaka garšu.

Magda mani vēl sagaidīja, laikam jau grasījās pievilināt savam garlaicīgajam medum, bet es devos tieši uz guļamistabu,

izmezdams tikai pāris neskaidru vārdu, aizbildinādamies ar stiprām galvassāpēm. Un ātri vien iemigu.

Taču nakts vidū, īsi pēc pulksten vieniem, jau atkal atrados basām kājām, pidžamā ēdamistabā un aši iztukšoju to, kas vēl trijās pudelēs bija palicis pāri. Un, kamēr vēl turēju pēdējo pudeli pie mutes, ar nežēlīgu skaidrību sapratu, ka esmu pazudis, ka man nav vairs glābiņa, ka esmu ar miesu un dvēseli alkohola varā. Tagad bija vienalga, vai es vēl kādas dienas vai nedēļas noturos kaut cik cieņas un pieklājības robežās,— tikpat viss pagalam. Lai tik viņa nāk, tā Magda, un redz mani te dzerami Neslēpdamies pateiktu acīs, ka esmu dzērājs un ka viņa mani par tādu pataisījusi — viņa ar savu ellišķīgo krietnumu!

Taču viņa nenāca. Es pametu visas trīs tukšās pudeles uz galda, korķus noliku līdzās; lai viņi zina, lai visi zina, Magda, Elza, kas tik vēlas,— man viss vienalga!

Bet tad pret rītu smagu sirdi piecēlos vēlreiz, izlaizīju pašus pēdējos pilienus no pudeļu kakliem, ielēju ūdeni līdz pusei vai ceturtdaļai, kā nu kurā, aizkorķēju un noliku atpakaļ vecajā vietā. Tā es ieguvu vēl vienu vai divas dienas pagarinājuma šķietamai pienācīgai uzvedībai.

10

Turpmāk ierados kantorī samērā regulāri un kaut ko arī darīju — nevis aiz patikas, bet aiz veca paraduma, ko nav tik viegli atmest, un arī aiz kauna no Magdas. Magda bija kļuvusi ļoti klusa, mēs aprunājāmies tikai par pašu nepieciešamāko. Aizrautīgas sarunas ritēja vēl tad, jci klāt bija kāds trešais — Hincpelers, Elza vai klienti. Tad mūsu vidū pat pašķīlās joku dzirkstis un likās atgriezusies agrāko laulības gadu saticīgā noskaņa, bet, tiklīdz durvis aizvērās aiz šī trešā, tā mēs ar rāvienu apklusām, mana seja kļuva ledussalta un Magda ņēmās cītīgi šķirstīt dokumentus. Šai i3ikā viņa pastāvīgi kavējās manā tuvumā. Ne jau tā, ka viņa reizē ar mani ietu vai nāktu uz kantori, taču kādu bridi vēlāk viņa uzradās katrā ziņā; visa saimniecība mājās gūlās uz Elzas pleciem. Protams, šāda uzraudzība mani ne mazākā mērā neietekmēja, es darīju to, ko gribēju, tas ir — dzeru, kad gribēju. No mazajām glāzītēm biju pārgājis uz lieliem malkiem no pudeles. Šādu pudeli pastāvīgi turēju kantora rakstāmgaldā un otru — mājā vannasistabas skapja kaktā. Man sagādāja ganda

rījumu šīs pudeles, tā sakot, Magdas acu priekšā paslepus ienest paglabātas portfelī vai pat žaketes nosegtas bikšu kabatā. Brīžos, kad biju nodrošinājies ar krājumu, mani pārņēma patiesa laimes izjūta, it kā es būtu kaut ko ieguvis. Jau pie mazākām slāpju pazīmēm man bija iespējams kādu malciņu iedzert. Mājās vannasistabā tas bija pietiekami vienkārši, bet kantori, kur atradās ari Magda, reizēm radās grūtības. Tad es lāgiem nosēdēju ilgu laiku, gudrodams kādu ieganstu, lai dabūtu viņu no istabas laukā. Reiz, kad neko nespēju izdomāt, nonācu pat tiktāl, ka, viņai klātesot, slepus — rakstāmgalda aizsegā — noliku atkorķētu pudeli uz grīdas, tad nometu tur dzēšgumiju, sāku to tūļīgi, beigās pat četrrāpus rnekiēt un, ļoti apmierināts ar savu viltību, zem rakstāmgalda tukšās vidusdaļas noklunkšķināju labu tiesu konjaka.

Gandrīz vai ik stundu es grozīju savas domas par to, cik daudz Magdai zināms par manu izrīcību. Lielākoties biju cieši pārliecināts, ka viņai nav ne mazākās jausmas, reizēm, kad biju sakaitināts un nelabā omā, zināju gandrīz vai noteikti, ka viņa redz man cauri. Tad prātoju atkal. Dažreiz, domās nogrimis, ilgāku laiku staigāju pa kantori šurp un turp, katrreiz garām Magdai; biju dusmīgs, kā sevī to apzīmēju, nevis uz kaut ko, pat ne uz Magdu, bet gluži vienkārši dusmīgs, cik vien cilvēks var pašos pamatos būt ļauns un dusmīgs, tāds biju es un meklēju ieganstu uzsākt strīdu. Sajā strīdā centos izvilināt no viņas skaidrību, vai viņa neko nezina vai zina visu; ja zinātu visu, tad es varētu atmest arī pēdējo Šķietami labas uzvedības pazīmi. Tieši viņai klātesot, manai kārtīgajai, skaidrajai, krietnajai sievai redzot, biju nodomājis piesūkties kā zeķe, biju nodomājis uzsliet kājas uz galda, klaigāt mežonīgas, cūciskas dziesmas, pļēgurot, runāt jēlības — kāda bauda ievilkt arī viņu dubļos, parādīt — šo te tu esi kādreiz mīlējusi, tavas mīlestības ēnā viņš ir tāds izvērties… Tieši tā! Lai notiek!…

Es soļoju šurp un turp arvien ātrāk, vairs nekaunējos, metu uz viņu ļaunus, izaicinošus skatienus, bet tad, tieši pirms manu dusmu izvirduma, viņa pati piecēlās un pameta kantori. Bet es blenzu viņai nopakaļ, nīgri blenzu uz svēdraini brūnajām durvīm, vīkstīju dūres, griezu zobus: gļēvulīgi aizbēgi, bet tādu tu esi mani pataisījusi, tu — krietnā! Beigās nosēdos atkal pie sava rakstāmgalda, kārtīgi iestiprinājos un ieslīgu gurdenumā un maigumā.

J āpiebilst — ja es teiktu, ka darīju savu darbu tikai pa roku galam, pa vecam paradumam, tad tas nebūtu gluži pareizi; nevajagot jau savu sveci zem pūra glabāt. Alkohols panāca to,

ka es šai laikā biju daudz zaudējis no savas smalkās, priekšnieciski atturīgās uzvedības, sarunas ar klientiem no laukiem man vedās daudz raitāk, mēs sitām viens otram uz pleca, stāstījām jocīgus atgadījumus, piesardzīgi atskatīdamies, vai tuvumā nav Magda, un šādi man izdevās noslēgt dažu labu neparasti izdevīgu darījumu. To, ko es agrāk nekad nemēdzu darīt, kam uzskatīju sevi par smalku un savu firmu par pārāk ievērojamu,— to darīju tagad labprāt: iegriezos ar lauksaimniekiem kādā krodziņā, un tur pie sagraizīta liepu koka galda, uz kura virsas mūsu kausi pameta slapjus apļu nospiedumus, mēs daudz ko stāstījām cits citam, dzērām vēl un vēl, un no šiem bieži stipri iereibušajiem es pirku preces par visizdevīgākajām cenām. Kad, atnācis kantorī, sniedzu Hincpeteram šos līgumus iegrāmatošanai, manīju gan skatienus, ar kādiem šis sausiņš, ciparu cilvēks, apmainījās ar manu sievu, bet par to es tikai smējos.

Tomēr kādu ritu pēc tamlīdzīga līguma noslēgšanas, kad biju kādas lielākas muižas inspektoru, kā nākas, apvedis ap stūri, proti, veselu vagonu zirņu novalodojis par pusi no pašreizējām tirgus cenām,— tātad nākošajā rītā pēc tik izdevīga iepirkuma izdzirdu uzņēmuma pagalmā satrauktas balsis un, piegājis pie loga, ieraudzīju patlaban gaužām atskurbušo inspektoru, kurš, pār sevi nevaldīdams, centās kaut ko iestāstīt manai sievai un Hincpeteram., Labu brīdi sevī apmierināts nolūkojos pa logu uz satraukto cilvēku un nodomāju: jā, runā vien un esi tik skaidrs kā stikliņš. Savu parakstu uz vakarvakarā noslēgtā līguma tikpat nevari ar runāšanu izdzēst!

Tagad Magda kaut ko teica, bet inspektors māja un kratīja galvu un spārdīja ar kājām zemi, te pēkšņi, pacēlis acis augšup un pamanījis pie loga mani, nudien, patiesi šis cilvēks pacēla gaisā roku un, sievai un Hincpeteram redzot, draudēja man ar dūri un pat bļautin izbļāva kādu lamuvārdu, kas nepārprotami nozīmēja tikai vienu: vecais blēdi! Es gaidīju, gaidīju, kad Magda nekauņu izraidīs no pagalma, bet viņa tikai centās kaut ko iestāstīt, un pēc brīža inspektors dūri nolaida un visi runāja, kā runājuši. Man nelabi metās, redzot sievas gļēvulību, un pēc brīža, kad viņi joprojām vēl sprieda, es apsēdos pie rakstāmgalda, atvēru zināmo atvilktni un uztaisīju dūšu. Alkal pagāja kāds bridis, tāpat vien sēžot un neko nedomājot, tad atvērās durvis un ienāca Magda, bāla, ar dokumentu mapīti rokā. Nolika mapīti uz galda un ņēmās cilāt papīrus, citādi kantorī vakiija klusums, alkohols manī tīkami riņķoja un darīja mani miermīlīgu un apmierinātu. Pēkšņi Magda nometa papīrus,

viņas galva atslīga pret galdu un viņa sāka nevaldāmi raudāt. Es biju kā bez spēka, nesapratu, ko iesākt, un pašreizējā tīkamajā noskaņā nebija arī vēlēšanās kaut ko darīt. Tāpēc tikai gurdeni noteicu:

—    Kas tad noticis, Magda? Nomierinies, Magda, nebūs jau ne uz pusi tik ļauni!

Viņa atmeta galvu un, cieši vērdamās manī, ar asaru pārplūdušām acīm sāka kliegt:

—    Divkārt tik ļauni! Desmitkārt ļaunāk! Nepietiek ar to, ka tu katru dienu esi stipri piedzēries, tu vēl apkauno mūsu uzņēmumu! Ļaudis jau visur runā, ka mēs neesam godīgi, ka nodarbojamies ar krāpšanu…

—    Pietiek, beidz, Magda,— es lēnām sacīju un pēkšņi jutu, ka labi vien ir, nu beidzot izrunāsimies, cieši apņēmos neko viņai neaiztaupīt…

—    Pieliek, beidz, Magda,— es sacīju.— Pamazām, ne visu uzreiz! Ja tu apga!vo, ka es katru dienu esot pillā, tad man gribētos tev pajautāt, vai esi kaut reizi mani redzējusi streipuļojam vai vervelējam, šad tad izmetu pa glāzītei, nemaz neliedzos, bet tas man nekaitē. Labāk darbojas domas. No alkohola jāatsakās tam, kurš to nepanes, es tāds neesmu. Paskat,— es lēnām noteicu, atvērdams jau minēto rakstāmgalda nodalījumu,— te mums g’abājas pudelē konjakā, šorīt pulksten deviņos tā vēl bija ļ^ilna, un tagad trūkst apmēram trešdaļas, teiksim, bagātīgas trešdaļas. Vai tāpēc es šļupstu? Vai nevaldu pār saviem locekļiem? Vai galva man nav skaidra? Desmitkārt skaidrāka nekā tev! Nemūžam nepieļautu, lai kāds klaidoņa nešķīstenis lamātu manu sievu par krāpnieci, pa purnu tādam nelietim sadotu!— es pēkšņi iesaucos. Tad rāmāk turpināju:— Bet tu spriedelē ar viņu, mierini, un, labi pazīdams tevi un to zaķapastalu Hincpeteri, varu iedomāties, ka esat anulējuši izdevīgo līgumu par zirņiem vai arī paaugstinājuši cenu…

Ēs raudzījos uz viņu smīnēdams.

—    Protams, mēs to darījām!— viņa iesaucās, asaras bija izsusējušas, viņa skatījās manī bez miņas no mīlestības vai labvēlības.— Protams, mēs to darījām. Izdevīgo līgumu anulējām, bet labo klientu esam tomēr zaudējuši uz visiem laikiem.

—    Tā gan.— es smīnēju vēl ņirdzīgāk.— Jūs anulējāt līgumu. Es jau te esmu tikai pēdīgais izsūtāmais, un dokuments, kuru parakstu, nav ne plika graša vērts! Bet es tev kaut ko teikšu, Magda,— ja Flīderhofas inspektors Šmits nepildīs līgumu līdz pēdējam centneram, tad es viņu iesūdzēšu un tiesā

dabūšu savu taisnību. Līgums paliek līgums, to tev katrs jurists pateiks, un, ja viņš pieņēmis manu zemas cenas piedāvājumu, tad vainojams pats, nevis es. Es viņu nepiedzirdīju, viņš dzīrās mani piedzirdīt, un, ja nu pats iekrita, tad tā nav mana vaina. Un, Magda,— es piecēlos no krēsla,— gribu tev vēl pateikt, ka te saimnieks esmu es, es viens pats un, ja iīgumi jāanulē, tad par to jājautā man un nevienam citam. Tas nekur neder, ka tu tc uzkundzējies un gribi mani dabūt zem savas tupeles; kā tu vari teikt, ka esmu pilns kā zeķe, ja esmu skaidrāks par skaidru un desmitkārt gudrāks un uzcītīgāks par tevi! Šeit saimnieks un noteicējs esmu es, un mani tu nenobīdīsi malā. Ej vien atpakaļ pie saviem putras katliem, tur es tev pa kājām nemaisīšos. Neesmu tevi šurp aicinājis, bet tagad, lūdzu, ej.

Biju ļoti nopietni un pārliecinoši runājis un pats sevi pārliecinājis, ka man viscaur ir taisnība un viņai viscaur nav taisnības. Tad es apsēdos atkal pie galda.

Magda pa manas runas laiku ļoti uzmanīgi manī noraudzījās, gluži it kā grasītos katru vārdu no manām lūpām nolasīt. Tagad, kad biju beidzis, viņa pamāja un teica:

—    Es jau redzu, ka ar tevi nav ko iesākt, Ervīn. Tu esi zaudējis jebkuru sajēgu par taisnību un netaisnību. Inspektoram grāfs esot teicis, ka viņš tikšot atlaists, ja šis dzērāju līgums nebūs uz vietas atsaukts, un tevi par krāpšanu nodošot tiesai…

—    Lai tikai pamēģina!— es zobgalīgi iesaucos.— Tev, protams, šāds grāfs imponē — tāpēc vien, ka viņa zilās asinis vārās, bet man par to nospļauties!— Es uzsitu ar pirkstiem knipi.— Lai tikai sūdz, gan redzēs, kā iekritīs!

—    Jā,— Magda nerimās,— tev jau nu ir gluži vienalga, ka ta%'s goda vīra vārds tiek tiesās vazāts pa dubļiem, tas man tagad diemžēl ir skaidrs. Taču atsakos ar tevi par to runāt, tu esi šņabī noslīcinājis jebkuru spēju spriest taisnīgi. Bet es gribētu tev kaut ko citu jautāt, Ervīn…

—    Jautā vien,— es īgni mudināju, bet saspringti ausījos, jo nojautu, ka nekas labs nav gaidāms.— Kas daudz jauta, saņem daudz atbilžu.

—    Man nevajag daudz atbilžu,— Magda sacīja,— man nepieciešams tikai viens skaidrs «jā» vai «nē».

Viņa dziļi ievilka elpu un cieši mani uzlūkoja. Tad sacīja:

—    Vai tu vēl proti turēt doto vārdu, Ervīn? Es gribu teikt: vai tu vēl turi kādreiz dotos solījumus?

—    Protams, kā tad citādi,— es pukojos,— piemēram, es neatkāptos no līguma, kuru būtu noslēdzis, vienalga, vai nu skaidrā, vai piedzēries.

Viņa nepievērsa manai zobgalībai ne mazāko uzmanību.

—   Toreiz, kad brauci uz Hamburgu, tu man cieši apsolīji pēc atgriešanās aiziet pie ārsta. Vai tagad izpildīsi solījumu, aiziesim abi šo pēcpusdienu pie daktera Mansfelda?

—    Pagaidi!— es satraucos.— Tu jau atkal visu sagrozi, Magda! Es nekad neesmu tev solījis katrā ziņā pēc atgriešanās no Hamburgas ceļojuma doties pie ārsta, es tikai teicu — ja atgriezīšos slims. Bet es atgriezos gluži vesels.

—   Vesels gan.— Magda rūgti noteica,— tik vesels, ka naktī pēc atgriešanās izdzēri tukšas visas manas pudeles ēdamistabā. Un kopš tā laika nevienu brīdi neesi bijis skaidrā. Bet es redzu, ka tu negribi savu solījumu pildīt.

—    Savu solījumu pildu, bet šai gadījumā nekad neesmu tev vārdu devis, šādi ne.

—    Bet, Ervīn,— Magda atkal uzsāka, šoreiz maigi,— kāpēc tu pretojies reiz aiziet, lai ārsts tevi izmeklē? Ja ir tā, kā tu saki, un ārsts to apstiprinās, tad jau viss kārtībā… Bet ja tā nebūtu…

—    Nu, kas tad būtu?— es izsmējīgi jautāju.

—… tad jādara kaut kas tavas veselības labā. Jo tu esi slims, Ervīn, tu esi tik slims, ka to nemaz vēl nenojaut…

—    Ak, vai zini,— es garlaikoti novilku,— lai nu paliek! Tā tu mani arī nepievārēsi. Tu runā ar mani laipni, bet tavas acis rāda, cik tu esi ļauna pret mani. Es neļaušos sevi komandēt, lai arī cik krietna mana sieva būtu.

—    Nemaz negribu tevi komandēt…

—    Lūdzu — vispirms tu atsauc manus līgumus, tad man jāejot pie ārsta, tāpēc ka esi iedomājusies nezin kādas aplamības, un beidzot vēl gribi ieņemt manu šefa vietu, vai ne? Kamēr manis nebija, tu gluži ērti iekārtojies manā sēdeklī — vai nav tā?

—    Nu labi,— viņa novilka, un tagad viņas acis tiešām ļauni iedzalkstījās un balsī vairs nebija ne miņas no maiguma,— tu negribi — negribi neko citu kā dzert un sagādāt zaudējumus. Bet es nepieļaušu, ka tu izposti mani un uzņēmumu. Posti pats sevi pēc sirds patikas. Tādā gadījumā man būs jāsper citi soļi…

—    Sper vien, sper,— es ņirgājos,— tad jau redzēsi, kā iekritīsi! Varbūt tev labpatiks man pateikt, kādi soļi tev ir padomā?

Mana zobgalība bija viņu pagalam sakaitinājusi.

—    Protams, . pateikšu!— viņa nikni iesaucās.— Vispirms šķiršos no tevis…

—    Vai redz ko!— es smējos.— Tātad šķirsies! Nevaru iedomāties, ka būtu tev devis ieganstu šķirties. Bet, kas nav, tas var vēl būt. Un kas tev vēl padomā?

Bet viņa negribēja vairs neko teikt.

-Gan jau redzēsi,— viņa sacīja un apsēdās pie sava galda un dokumentiem.

—    Varu jau arī pagaidīt,— atbildēju.

Paņēmu savu konjaka pudeli un novietoju pie vēl neskartajām brokastīm portfelī.

—    Tavai zināšanai — pēc likuma viss pieder man, tāpēc ka tu neesi neko mūsu laulībā ienesusi: māja, iekārta un uzņēmums — viss ir mans!

Es smējos, redzot viņas niknuma pilno protesta žestu.

—    Jā, apvaicājies tikai kādam advokātam, tad tu vēl pamatīgi pārdomāsi par šķiršanos. Un tagad,— es teicu, paņemdams no plaukta cepuri,— pametu šoreiz tavā ziņā savu firmu. Strādā labi čakli, mīļā Magda, un atsauc iespējami vairāk izdevīgi noslēgtus līgumus… Nu, kā tad būs? Vai pateiksi man tagad kādu ieganstu šķiršanai?

Mans izsmiekls viņu zvērīgi aizkaitināja. Paķērusi, kas tobrīd gadījās pa rokai — tā bija prese —, viņa meta, lai trāpītu man. Vēl paguvu pēdējā brīdī izvairīties. Nobālusi, dusmās trīcēdama, viņa raudzījās manī. Uzskatīju par labāku viņu tagad vairs nekaitināt, neliku presi vietā un pametu kantori un firmu.

II

Biju arī cieši apņēmies tik drīz tur vairs neatgriezties. Lai tik viņa mierīgi kādu laiku viena pati urķējas tālāk, es jau tikpat viņiem neko nevaru izdarīt pa prātam. Jau sen man visa šī noņemšanās bija apnikusi, tagad atradu interesantāku, labāku uzdevumu, kas daudz vairāk atbilda manam pašreizējam noskaņojumam — mana cīņa ar Magdu! Lai tik viņa pamēģina kaut ko uzsākt pret mani, tas tik būtu joks — viņai pierādīt, cik labāk es zinu likumus un esmu gudrāks par viņu!

Biju atkal ar portfeli padusē ceļā skaistā, bet jau diezgan tveicīgā dienā pavasara nogalē. Alkohola karaliene — pārāk ilgi biju viņu aizmirsis. Lai vai kā, bet par garlaicību kopā ar viņu nevarēja sūdzēties. Turklāt man vajadzēja beidzot atdabūt savas kurpes, neviens nedrīkstēja apgalvot, ka es dzērumā izmētāju savas drēbes pa visu Eiropu. Neviens, pat Magda ne.

Bija jau skaidrāks par skaidru, kas šai krietnajai dāmai, ar kuru līdz šim atrados laulībā, bija padomā. Šķiršanās, nu labi, bet šis process nevedas tik ātri; pirms šķiršanās vēl bija nepieciešami daži priekšnoteikumi, piemēram, medicīniska izmeklēšana. Magdai jau ilgus gadus bija ļoti labas attiecības ar dakteri Mansfeldu. Katrreiz, kad viņa slimoja, viņš to ārstēja; es viņu pazinu mazāk, man īstenībā vēl nekad nekas nebija kaitējis. Gan jau viņa piedabūs šo pie saviem uzskatiem, un tad, jādomā, sekos kaut kas līdzīgs aizbildniecības iecelšanai un ievietošana dzērāju dziedniecības iestādē. Tas viņai būtu īsti pa prātam, tai labajai Magdai,— vīrs ietupināts, protams, ja vien iespējams, trešās šķiras dziedinātavā, un šī saimnieko pa viņa īpašumu, pārņem firmas vadību. Bet bija jau vēl ari citi ārsti, ievērojamāki un prasmīgāki nekā labais vecais dakteris Mansfelds, kurš galu galā bija tikai vienkāršs praktizējošs ārsts; vistuvākajā laikā došos pie viena vai vairākiem no tiem un saņemšu apliecību par savu labo veselības stāvokli. Paturot šādu mērķi acīs, nebūs grūti vienu vai divas dienas pirms vizītes pie ārsta vispār neko nedzert. Gan jau viņa redzēs, ar ko uzsākusi cīņu, šī labā Magda, lai arī pagājuši piecpadsmit laulības gadi, ne tuvu viņa nepazīst savu vīru! Lai vai kā, iekams viņai atstātu savu īpašumu, es drīzāk pielaidīšu mājai uguni viņai virs galvas -— tas bija skaidrs.

Tamlīdzīgas pārdomas šaudījās man pa galvu ceļā uz ciema krogu; īsināju gauži patīkamā veidā laiku, iztēlojoties visos sīkumos notikumus nākotnē. Piemēra pēc, varēju ilgi un pamatīgi izdomāties, kā, sēdēdams kādā kambari dzērāju dziedinātavā, tieku tramdīts ar ledussaltu ūdeni, barots ar nekam nederīgu ēdienu, bet Magda mūsu jaukajā ēdamistabā mielojas ar teļa gaļas kotletēm un sparģeļiem. Acīs gandrīz saskrēja aizkustinājuma asaras par manu ļauno likteni un Magdas netaisnību. Pa starpām es izbaroju savu brokastu maizi ciema pīlēm un zosīm, jo pēdējā laikā man nebija nemaz ēstgribas, bridi pa brīdim ieniru kāda dzīvžoga aizsegā nost no citu acīm un iedzēru pa malkam. Nekad man pilnīgi neizzuda viegla apkaunojuma sajūta, ka es, Ervīns Zommers, slēpjos aiz dzīvžoga, ceļu pudeli pie mutes un kā pēdīgais plencis sūcu šņabi. Nebiju pilnīgi notrulis, tas nelikās man pats par sevi saprotams. Taču tam vajadzēja notikt, savādāk nebija iespējams.

īsi pirms mērķa savu pudeli biju iztukšojis, ielingoju to grāvī un uzsāku pēdējo piecminūšu ceļagabalu. Baznīcas tornī tobrīd nozvanīja pusdienas laiku; gan man pa priekšu, gan man

garām, gan aiz manis nāca ciema ļaudis no lauka ar kapļiem un lāpstām pār plecu. Daži mani sveicināja, citi tikai vērodami iesānis noskatījās, un daži atkal, garām iedami, piegrūda cits citam, savaikstljās un smējās. Iespējams, ka tā bija lauciniekiem parastā kritiskā nostāja pret pilsētnieciski smalki apģērbtu svešinieku, taču mani māca šaubas, vai pēc alkohola iebaudīšanas nav kas manāms vai varbūt ar manu apģērbu nav kas kārtībā. Biju jau pieredzējis, ka viens no lielākiem ļaunumiem, kas rodas līdz ar dzeršanu, ir nedrošības sajūta, vai kaut kas nav tā, kā vajag. Var, cik bieži grib, nopētīt sevi spogulī, pārbaudīt apģērbu, katru pogu — ja esi mazliet dzēris, nekad neesi drošs, vai kaut kas nav paslīdējis nepamanīts, kaut kas gluži acīs krītošs, kas tomēr ar vissaspringtāko uzmanību allaž paliek neievērots. Sapņos ir gluži tāpat: cilvēks rosās visizmeklētākā sabiedrībā un pēkšņi attopas, ka aizmirsis uzvilkt kājās bikses. Tātad — šāda blenšana mani traucēja, turklāt attapos, ka tieši visdzīvākajā pusdienas laikā nebūtu īstais brīdis apciemot savu skaistuli; es nogriezos sānis pa lauku taciņu un nometos zālē zem ēnaina krūma. To pašu brīdi aizmigu, iegrimu tai dziļajā miega tumsā, par kuru gādā alkohols, kad it kā esi pagaisis, uz kādu laiku miris. Nekādu sapņu, ne mazākās jausmas par gaismu un dzīvību.— prom nebūtībā! Tā tas ir…

Kad pamodos, saule jau bija noslīdējusi zemu, biju laikam nogulējis savas četras, varbūt piecas stundas. Kā parasts, šai laikposmā miegs mani nebija atsvaidzinājis, pamodos nevarīgs un noguris, visos locekļos savāds drebelīgums, pieceļoties kaulos iegūlis stīvums, soļus spēru tikai ar grūtībām. Bet jau tagad zināju, ka ar pirmajiem degvīna malkiem tas pagaisīs, tāpēc steidzos ātrāk tikt krogā.

Laiks izvēlēts piemērots — kroga istaba tukša, arī aiz letes neviena. Stīvi ieslīgu kādā pītajā krēslā un izslāpušā balsī ar «hallo!» saucieniem aicināju šurp kalpojošo garu. Vispirms durvju spraugā pabāzās meitenes galva, tā nebija mana bālr. skaistule, bet pinkaina vecāka gadagājuma sarkatidegune, tad man pievērsās tukla sieviete, uzsaukdama:

—   Tūlīt, tūlīt!— un pavēra durvis uz kāpnēm, pa kurām tanī naktī, neko neredzot, pie rokas vests, biju kāpis augšā.

—    Elinora! Elinora! Nāc lejā!— sauca krodziniece, lieku reizi apliecinādama, ka mani tūlīt apkalpos, un pazuda no iauna virtuvē. Tātad viņu sauca Elinora, tad jau es ar savu Elsbi nebiju trāpījis slikti. Bet Elinora arī skan ļoti labi,

patiesībā vēl labāk. Elinora viņai piederas, Elinora, alkohola karaliene,— patiešām ļoti jauki!

Un tad arī izdzirdu viņu nākam pa kāpnēm lejā, jāteic gan — ne tuvu ne ar stirniņas grāciju; noklaudzēja durvis — un viņa ienāca. Acīmredzot viņa bija gulējusi: mati nebija tik gludi un rūpīgi uzsprausti kā citkārt, bet gaišā kleita nekārtīga, saburzīta. Viņa palika brīdi stāvam un mani aplūkojam. Nepazina mani tūlīt, jo raudzījās pret sauli. Tad īsti uzjautrināti iesaucās:

—    Ak, tas jau ir tikai papucītis, kurš tik labprāt dzer šņabīti!— un jau atkal metās pa kāpnēm augšup. Es nemaz neņēmu viņai ļaunā šos savām slāpēm aizvainojošos vārdus. Tikai priecājos par atklāto saņemšanu. Biju taču mazliet nobažījies, kā tikšu sagaidīts pēc pazušanas tai naktī pāri šķūnīša jumtam. Bet nu viss bija kārtībā, un es pacietīgi gaidīju piecas minūtes, līdz viņa atkal iznira — tagad jau uzcirtusies un saglaudusies. Viņa tūlīt pienāca pie mana galdiņa, sniedza kā senam draugam roku un laipni teica:

—    Es jau nodomāju, ka nemaz negribēsiet vairs nākt! Kur tad bijāt tik ilgi pazudis? Vai esat nu galīgi izputējis?

—    Vēl ne, mana karalien,— ari es pasmaidīju.— Pagaidām esmu nodevis veikala vadīšanu sievai, no kuras, starp citu, šķiros. Ko tu par io saki, mana skaistulīt? Pēc diviem mēnešiem būšu jau varbūt dabūjams! Vēl neesmu gluži zemē metams, vai ne?

Viņa brīdi manī nolūkojās, tad smaids no viņas sejas nozuda un viņa vēsi un iietišķi noprasīja:

—    Vienu šņabīti, vai ne? Vai arī tūlīt jau visu pudeli, ko?

—    Pareizi, manu zeltgabaliņ!— es atsaucos.— Tūlīt jau visu pudeli! Un tev atkal pudeli šampanieša!

—    Ne jau diena,— viņa īsi pamācīja un aizgāja. Bridi vēlāk man jau bija bagātīgi, ko iedzert, šī ūdensskaidrā šķidruma, ko biju iemīļojis vairāk par konjaku. Bet citādi man šai pēcpusdienā neveicās. Elinora bija pastāvīgi nodarbināta gan pašā krogā, gan ārpusē, un tikai šad tad mums izdevās pārmainīt dažus vārdus. Sarūgtinājumā dzēru vairāk nekā parasti, un jau 'pēc kādas stundas Elinorai vajadzēja atnest otru pudeli, un pats jutu, ka esmu pilns kā mārks. Ienāca vairāki puiši, to vidū arī tas jaunais mūrnieks, ar kuru Elinora bija tik paļāvīgi sarunājusies; un, vienīgi lai meiču dabūtu savā tuvumā (tas izdevās tikai uz pāris minūtēm), aicināju tos visus pie sava galda un pasūtīju katram, ko viņš vēlējās. Nepagāja necik ilgs laiks — un mans galds izskatījās atbaidošs. Alus un degvīna

glāzes, vīna un šampanieša pudeles juku jukām, bet ap galdu drūzmējās bars mežonīgi vervelējošu, klaigājošu, smejošu, plātošos stāvu, un es biju pats mežonīgākais un visvairāk pietempies. Jutos kā no valga norāvies, biju patiesi kā akmens, kas neatturami veļas bezdibenī,— nedomāju vairs neko.

Trokšņojot nesadzirdējām, ka piebraukusi automašīna, un nelikāmies ari zinis, kad iekšā ienāca divi kungi. Es, skaļi kliegdams, kaut ko apgalvoju pretimsēdētājam, kurš manī neklausījās, un pēkšņi kā uz muies kritis apklusu, jo viens no ienākušajiem, kuri tagad apsēdās pie blakusgaldiņa, mani sveicināja ar laipnu «labvakar»— un šis atnācējs bija dakteris Mansfeids. Otru es nepazinu. Apklusa arī mani krogabrāļi, taču tad, kad bija redzams, ka nekas īpašs nenotiek un abi kungi pie blakusgaldiņa, iegrimuši sarunā, mierīgi sūc alu, iepriekšējā jautrība vairs neatgriezās. Cits pēc cita puiši pazuda, beigās es atrados viens pats šai pudeļu un glāžu juceklī, arī Elinora nekur nebija manāma — viņa nenāca, lai ieviestu kārtību šai haosā. Laikam aiz durvīm lakstojās ar jauno mūrnieku, kas, jādomā, bija viņas mīļākais. Pēc nevaldāmās izlādēšanās mani sagrāba drūms īgnums, es košļāju lūpas un laiku pa laikam pametu piktu mirkli uz blakusģaldiņu, bet abi sēdētāji nelikās par mani zinis. Manī bija pamodušās aizdomas, es jautāju sev, vai dakteris Mansfeids būtu tikai nejauši, apmeklējot savus lauku pacientus, te ieradies vai arī Magda viņu šurp atgādājusi. Es lauzīju galvu, vai būtu Magdai dzērumā pateicis savas pabēgšanas vietu, varbūt tā pieminējis, ka nebija grūti to uzzināt,— es to vairs neatcerējos. Otrs kungs man likās redzēts, bet nevarēju iedomāties, kur…

Būtu labprāt atkal mazliet iedzēris — šņabja pudele atradās tepat lidzās — un tomēr abu pie blakusgaidiņa sēdētāju dēļ neuzdrošinājos kaut reizi piepildīt glāzi. Zināju, ka savas iepriekšējās trakulības dēļ neko vairāk savā uzvedībā samaitāt nespēju, un tomēr neuzdrīkstējos…

Beidzot Elinora atgriezās. Es viņu pieaicināju un klusiņām lūdzu uzrakstīt rēķinu. Kamēr viņa, stāvēdama noliekusies, aizsedza mani no blakusgaldiņa, es pasteidzos ieliet sev pāris glāzīšu un, rūpīgi aizkorķējis pudeli, iegrūdu savā portfelī. Elinora, to ievērojusi, sarauca uzacis un, norādīdama uz blakusģaldiņu, čukstus jautāja:

—    Draugi?

Es paraustīju plecus. Rēķins bija tik liels, ka man vajadzēja atdot visu naudu līdz pēdējai markai — un arī tad dzeram

nauda Elinorai ne tuvu nebija pietiekama. Viņa atkal pavēras manī, saraukusi uzacis, un čukstēja:

—    Tukšā?

Es tikpat klusā balsī atbildēju:

—    Zinu, kur dabūt vairāk. Nākošreiz, mana karalieni

Par atbildi viņa nemanot pamāja.

Un nu man vajadzēja blakusgaldiņa vērtējošo skatienu pavadītam piecelties un iet. Paņēmis portfeli, nopētīju, kur biju uzkarinājis cepuri, lai nevajadzētu velti meklēt, un cēlos augšā. Jutu, ka labi būs. Vajadzēja kustēties lēnām un piesardzīgi, tad tā lieta ies. Galu galā man tikai jātiek ciematā un pirmajos glābjošajos krūmos iekšā, jā, visbeidzot, ģeniāla doma — būtu tikai jāieslēdzas tepat tualetē — un varētu gulēt pēc sirds patikas. Nepieciešamā pārtika man taču bija.

Jau ceļoties kājās, pieklājīgi novēlēju blakusgaldiņam arlabvakaru, nu jau biju pie durvīm, soļa attālumā no glābiņa, kad aizmugurē izdzirdu:

—    Ak, vienu mirklīti, Zommera kungs!

Es tā iztrūkos, ka tikko noturējos kājās.

—           Kā, lūdzu?— es nevajadzīgi skaļi iesaucos. Ārsts bija satvēris mani pie rokas un turēja ciet.

—    Vai es jūs nobiedēju? Es tā negribēju. Man ļoti žēl.

—           Д, nekas, nekas,— es samulsu.— Tas bija tikai grīdas celiņš, uz kura paklupu…— l*Jn es pikti noskatījos uz gludo paklāju.

—           Es tikai gribēju jums jautāt, Zommera kungs,— dakteris Mansfelds atkal uzsāka,— vai nevarētu jums piedāvāt — visiem kopā ar auto doties mājup?

Viņš paklusēja, tad smiedamies sacīja:

—           Mēs mazliet papriecājāmies, vai ne? Tas jau nav nekas, kam gan reizēm tā negadās? Bet atpakaļceļš jums varbūt sagādātu nelielas grūtības, vai ne? Tātad brauksim kopā.

Viņš laipni un cieši satvēra mani pie elkoņa. Otrs bija tikmēr samaksājis un pienāca pie mums.

—           Vai drīkstu jūs sapazīstināt?— ārsts turpināja.— Zommera kungs — medicīnas padomnieks doktors Štībings, mūsu apriņķa ārsts.

Tā runādams, viņš izveda mani laukā un pieveda pie mašīnas. Es sekoju kā auns uz kaušanu. Apriņķa ārsts!

Tā nebija nekāda sagadīšanās, tās bija viltīgi izliktas lamatas! Sasodītā Magda! Gribēja mani iegāzt, veikli rīkojusies gan — tas jāatzīst. Bet es ari nebiju muļķis, vajadzēja izlikties, būt viltīgam, attapību pārtrumpot ar attapību.

—    Ja nu,— es pēkšņi jautri iesmējos,— divi ārsti, tad jau tiks galā ar vienu nabaga ieskurbušo, vai ne? Esiet žēlsirdīgi, mani kungi!— Un es apsēdos mašīnas aizmugurē, bet abi pārējie, arī smiedamies, ieņēma vietas priekšā. Mēs jau grasījāmies braukt, kad no mājas skriešus izmetās Elinora. Rokā viņai bija nejēdzīgs, avīžu papīrā ievīstīts sainis, to viņa sniedza man pa vaļējām mašīnas durvīm. Un skaļi sacīja:

—    Tās ir jūsu kurpes, kuras jūs nesen te naktī aizmirsāt!— Zobgalīgi smīnēdama, viņa uzlūkoja mani ar savām bezkrāsainajām acīm lielajā, baltajā sejā, Viņas mute bija ļoti sārta.

Pēc mulsa klusuma brīža ārsts jautāja:

—    Vai varam tagad braukt?

—    Jā,— es atbildēju, un mašīna devās uz priekšu.

12

Esmu pagalam nespējīgs attēlot savu noskaņu šī brauciena laikā. Graujošs izmisums pārmaiņus ar stindzinošu apātiju, kas ari mani pašu vēl šai stāvoklī biedēja. Tāda sajūta, ka būtu iegrimis atbaidošos murgos, ik brīdi gatavs pamosties un tomēr nespējīgs to izdarīt, slīgu arvien dziļākās, arvien atbaidošākās šausmās. Man līdzās uz sēdekļa atradās sainis ar kurpēm, avīžu papīrs bija pašķīries, un es tās redzēju notrieptas ar putekļiem, viena pazole blenza manī — atbaidoši! Atbaidoši bija izrīkojusies skaistā Elinora, degvīna karalienes cienīgi.

Jā, es domāju, tā āzē un moka savus mācekļus alkohols. Uz šādiem pārsteigumiem ir spējīgs tikai tas. Jau liekas, it kā esi drošībā, labi nomaskējies, ļaunākais jau aiz muguras, bet pēkšņi tas pabāž savu velna ģīmi, plosa ar nagiem tavas krūtis, liek tev nodrebēt, padara par nebijušu tavu cieņu… La reine d'alcool — ja gadīsies mums tikties, tev labi neklāsies, Elinor!

Es vairs nespēju izturēt. Pametis mirkli, pārliecinājos, ka abi kungi uz priekšējā sēdekļa iegrimuši aizrautīgā sarunā, un, izvilcis no kabatas pudeli, piesardzīgi atkorķēju un noriju pāris pamatīgu malku. Bet man nebija prātā spogulis vadītāja acu priekšā.

—    Ne tik daudz tagad un ne tik steidzīgi, mīļais Zommera kungs!— sacīja dakteris Mansfelds, brīdinoši paceldams roku no stūres.

—    Mēs labprāt pārmītu ar jums vēlāk vēl kādu prātīgu vārdu!

Nelietis, glumais medicīnas nelietis! Tagad, kad dabūjis mani savā mašīnā, viņš ļauj maskai krist: ne jau uz manām mājām tieku vests, bet uz ārstu apspriedi, kur gadījuma pēc būs pie rokas arī apriņķa ārsts medicīnas padomnieks!

Kopš šī drīza biju pilnīgi mierīgs un savaldīgs. Nupat iedzertais malks iedvesa man jaunu spēku un spēju koncentrēties. Paturēju acīs noteiktu mērķi — šo apspriedi pagaidām, lai vai kā, izjaukt. Vēlāk — man labvēlīgākos apstākļos — labprāt, bet šodien uz manas cienītās pasūtījumu šādi piekrāpts — lai nu paliek, mana mīļā!

Mašīna brauca un brauca, mēs jau atradāmies ārpus mūsu pilsētas, bet joprojām neradās nekāda iespēja tikt no viņiem vajā. Un te no Hāzes kravas mašīnu novietnes negaidot izbrauca viens no viņa lielākajiem autovilcieniem ar divām piekabēm. Jau brīdī, kad dakteris, strauji bremzējot, parāva mašīnu uz ielas kreiso pusi, es klusiņām biju pavēris durtiņas, un, kad autovilciens bija garām un ārsts jau atkal piedeva gāzi, es viegli izlēcu, uz bridi sagrīļojos, paskrēju uz priekšu līdzās mašīnai, grasījos pakrist, bet noturējos. Paliku stāvam, pamāju ar roku nopakaļ mašīnai, tā likdams garāmgājējiem nodomāt, ka mana pēkšņā izkāpšana notikusi ar braucēju ziņu, un tad, aši nogriezies no ielas pa labi, soļoju gar kravas mašīnu novietnes žogu uz nelielu, pamestu nomali, ko pilsētā dēvēja par «šķūņu kvartālu». Iekšķīgi kratījos aiz smiekliem, ka abi gudrie ārsti neveda no savas ekspedīcijas neko citu kā vien dzērāja kurpes.

13

Pats nepatīkamākais pašreizējā situācijā bija tas, ka atrados uz ielas bez neviena feniņa. Mājās, kur manā rakstāmgaldā bija drusku naudas, es nevarēju iet, jo skaidrs, ka, tiklīdz ārsti pamanīs, ka manis nav, dosies vispirms turp, (ai pārliecinātos, vai es neesmu tur, un nodotu madarne Magdai ziņojumu. Uz banku iet bija par Vēlu, kase kopš divām stundām slēgta; tiklīdz, raudzīdamies, pulkstenī, biju to konstatējis, tā apjautu, ka man taču vēl pieder šis pulkstenis, ari smagnējs zelta zīmoggredzens un galu galā — gluži lietā liekams laulības gredzens, kurš pēc manas šodienas sadursmes ar Magdu tāpat bija savu īsto jēgu zaudējis. Tātad es nemaz ar nebiju pilnīgi tukšā un vienā mierā iegriezos šaurā un netīrā ielā, kas šķērsoja «šķūņu kvartālu». Si kolonija bija izveidojusies no barakām smagajos

gados pēc pasaules kara. Senākās barakas bija ar dažādām piebūvēm pārveidotas, bet tāpēc nekļuva izskatīgākas. Pa starpām bija iespraukušās mazas, sarkanas mūra mājiņas, kas bruka kopā, vēl iekams tika pilnīgi pabeigtas. Vilcinādamies gāju pa ielu uz priekšu, pats lāgā nezinādams, kas man te meklējams un darāms, kad acīs iekrita vienas šādas akmens kastītes logs, kurā bija izlikts sarkaniem burtiem paziņojums, kas parasti vēstīja par telpu izīrēšanu. Piegājis tuvāk, tiešām izlasīju, ka te esot izīrējama solīdam kungam mājīgi mēbelēta istaba. Zvana pie šīs mājas nebija, pa atvērtajām durvīm tūdaļ iekļuvu virtuvē, kas bija pilna vārošas veļas garaiņiem. Redzēt neko nevarēju, tāpēc skaļā balsī uzsaucu «hallo!», un no garaiņu mākoņa iznira garš, sakumpis, bet vēl jauns, dzeltenīgi bāls vīrietis ar kuplu, tumšu bārdu un mazliet gaišākiem, brūnganiem matiem, kam šķipsna uz pieres likās zeltaina. Šis cilvēks vēroja mani ar zināmu izbrīnu un tad ļoti pieklājīgi maigā balsī apjautājās, ar ko varot man pakalpot.

—    Gribu apskatīt izīrējamo istabu.

—    Jums pašam?— viņš jautāja, ieklepodamies un berzēdams rokas. Es apstiprināju jautājumu.

—    Tā nebūs kungam piemērota istaba, nav pietiekami smalka, tā ir istaba strādniekam, kungs.

—   Tomēr parādiet vien,— es nepiekāpos.

Viņš klusēdams devās pa kāpnēm man pa priekšu uz neizbūvētiem bēniņiem un pavēra durvis uz jumtistabiņu ar vienu logu, slīpām sienām. Iekārtota tā bija gandrīz līdzīgi Elinoras primitīvajai istabai, un es neviļus piegāju pie loga, lai paraudzītos, vai arī te slīps papes jumts negaidīta apciemojuma reizē sniegtu bēgšanas iespēju. Nē, šāda papes jumta nebija, toties pavērās pārsteidzošs skats uz manu dzimto pilsētu. Ar saviem sārtbrūnajiem jumtiem, trijiem smailajiem baznīcu torņiem, bumbveidīgo rātsnama torni tā atradās manu acu priekšā, mazliet zem manis; pilsētai cauri, zaļas lapotnes ieskauta, aizlokās upe, vienuviet pazūd, citur uzzibsnīdama atkal parādās; ar acīm sekodams upes tecējumam, jau tālumā ieraudzīju zaļo dārzu un lauku vidū zilganas dūmakas aizplīvurotu kādu jumtu — savu jumtu.

—    Skaists skats,— es noteicu pēc kāda laika.

Vīrietis man aizmugurē ieklepojās.

—    Strādnieks,— viņš sacīja,— nejautā pēc skata, tas jautā, vai gulta ir laba, un gulta ir laba, kungs.

—    Kāda ir istabas cena?— es jautāju.

—           Septiņas markas par nedēļu,— viņš sacīja,— un mainām katru nedēļu veļu.

—            Es labprāt tepat ari ēstu,— sacīju,— gribētu te klusi un netraucēti divas trīs nedēļas padzīvot un pastrādāt pie kāda darba. No mājas tikpat kā laukā neiziešu; vai tas būtu iespējams? Nekādu lielu prasību man nav.

—            Mūsu ēdiens būs kungam pārāk vienkāršs,— vīrietis sacīja.— Bet es varu, ja vēlaties, jums atgādāt ēdienu no kāda restorāna.

—            Labi,— es teicu,— es ņemšu šo istabu. Čemodāni tiks atgādāti rīt. Lieciet atnest vakariņas.— Un es apsēdos pie galda.

—           Es lūdzu nelielu iemaksu, mans kungs,— aizrādīja mans saimnieks un tik spēcīgi pavilka pirkstus, ka nobrikšķēja kauliņi.— Mēs esam nabaga ļaudis, mans kungs…

—           Sēdieties,— es sacīju savam saimniekam.— Ak, es redzu tur uz mazgājamā galda glāzi, ja jūs, lūdzu, būtu tik laipns un to atnestu.

Saimnieks to atnesa un, man atkārtoti paaicinot, apsēdās pie galda.

—    Kā jūs sauc?

—           Lobedancis,— viņš atbildēja.— Vārds gan skan nedaudz komiski…

—           Kas man daļas, vai jūsu vārds skan vai neskan komiski, Lobedanča kungs,— es vēlīgi noteicu,— tagad vispirms saskandināsim.

Es — kaut ari viņš protestēja — pielēju viņam glāzi līdz pusei un pats paķēru pudeli.

—           Var jau vienreiz arī no pudeles iedzert,— es smējos.

—   Jaunībā esam visi tā darījuši.

Viņš negribīgi pasmīnēja un, kamēr es iedzēru, kā nākas, tikai mazliet pamalkoja.

—           Man jālūdz jums, Lobedanča kungs,— es veikli turpināju,— lai reizē ar vakariņām jūs atnestu man pudeli rudzīša, tikai nekādu ļergu, pašu labāko, kas par naudu dabūjams.

Redzēju, ka viņa lūpas sakustējās, un jau nojautu, ko viņš grasās teikt.

—           Runājot par iemaksu, man jāteic, ka esmu izlēmis ķerties pie šī darba negaidot, pēkšņi.

Es uztvēru saimnieka domīgo skatienu, ar kādu viņš vēroja atvērto, pagalam tukšo portfeli.

Es iesmējos.

—    Nu labi, atzīšos, Lobedanča kungs. Tas, par to darbu, ko

grasos te klusumā strādāt, protams, ir nieki. Patiesība ir tāda, ka šodien pēcpusdienā diezgan pamatīgi sarāvos ar sievu. Un, lai liktu viņai mazliet trūkties, esmu nodomājis uz vienu vai divām nedēļām pazust. Ziniet, der tā mazliet pārbaudīt.

Lobedanča kungs pamāja.

—    Lai dabūtu reiz just, cik noderīgs viņai esmu, cik neaizstājams!

Lobedanča kungs atkal pamāja, tad savā maigajā, gandrīz vai čukstošajā balsī sacīja:

—    Un tomēr, kungs, bez iemaksas nevaru jūs uzņemt. Mēs te, «šķūņu kvartālā», esam trūcīgi ļaudis, kungs, bet vakariņas labā viesnīcā un pudele laba rudzīša maksā krietnu naudu.

—    Jūs dabūsiet naudu, cik vajag, rīt no rīta, Lobedanča kungs,— es pārliecinoši runāju.— Rīt no rīta pulksten deviņos būšu savā bankā un paņemšu naudu.

—    Nē,— sacīja mans saimnieks,— nožēloju, kungs, būtu labprāt jūs uzņēmis savā mājā, tādu izglītotu cilvēku, kurš pēc kungu paraduma grib mazliet pabaidīt savu sievu. Mēs — mēs savas sievas iekaustām, tas ir vienkāršāk un lētāk.

—    Nu jā, tā gan,— drusku samulsis, iesmējos.— Nezinu tikai, vai kautiņā ar savu sievu es nebūtu zaudētājs, baidos, ka viņa ir stiprāka.

Smējos un dzēru.

—    Bet, tā kā jums iemaksa ir svarīga, iedošu ķīlai gredzenu.

Es novilku no labās rokas pirksta vispirms zīmoggredzenu,

tad laulības gredzenu. Brīdi pavilcinājies, iedevu L.obedancim laulības gredzenu.

—    Būtu labi, ja jūs to paturētu ķīlai kā drošību līdz rītrītam un nedotu tālāk.

Lobedanča kungs paņēma gredzenu.

—    Mēs esam ļoti trūcīgi ļaudis, kungs,— «iņš atkārtoja savā čiepstošajā balsī.— Mums nav mājās triju mārku. Bet es nodošu gredzenu par ķīlu pavisam drošam cilvēkam, un rit pusdienas laikā dabūsim to atkal atpakaļ.

—    Labi, labi,— es atteicu, pēkšņi garlaikots un reizē arī visu šo sarežģījumu dēļ aizkaitināts.— Bet nu gādājiet tagad arī, ka tieku labi drīz pie ēdiena un rudzīša, galvenokārt pie rudzīša. Jūs redzat, ka pudele ir tikpat kā tukša, un, kā zināt, bēdas vajag noslīcināt.

—    Viss tiks ātri izdarīts, mans kungs,— saimnieks maigi nočukstēja un aizvēra durvis. Es ielikos gultā un dzēru. Tā es iepazinos ar Lobedanci, vienu no visnelietīgākajiem neliešiem un lišķiem, kādu vien man mūžā gadījies sastapt.

10.9.44.

14

Biju cieši apņēmies pēc pusnakts atgriezties mājās, tur paņemt čemodānu ar veļu, drēbēm un tualetes piederumiem, ari to naudu, kas atradās manā rakstāmgaldā. Jo man tiešām bija padomā dažas nedēļas pavadīt mierā un klusumā pie Lobedanča. Domās kavējos pie iespējas tur noslēgtībā atradinālies no alkohola; pirmajā dienā nolēmu vēl iedzert parasto devu, nākošajā dienā par trešdaļu mazāk un tā arvien tālāk, līdz pēc nedēļām divām vai trijām parādīšos pie Magdas un ārstiem visskaidrākajā prātā un varēšu jautāt: «Kas jums īsti no manis vajadzīgs?»

Uzskatīju par ļcti iespējamu, ka Magda šādā naksnīgā kravāšanās reizē varētu mani pārsteigt, bet tāda sastapšanās mani nebiedēja, nē, drizāk tā būtu vēlama. Nakts klusumā varētu netraucēti pateikt pāris vārdu par nodevīgu nekaunību uzlaist ārstus uz kakla vīram, ar kuru, lai vai kā, saistīja piecpadsmit gadu laulība. Viņa bija iznīcinājusi mūsu attiecībās biedriskumu, un, jo tālāk, jo vairāk pārliecinājos, ka viņa tiecas vienīgi pēc aizbildniecības pār mani un manu īpašumu. To visu grasījos viņai bez aplinkiem pateikt acīs.

Diemžēl ar manu jauko nodomu nekas neiznāca. Jau atkal alkohols izspēlēja ar mani ļaunu joku. Nevis tā kā jau vairākkārt iepriekš, kad biju iegrimis tādā kā nejutīgā nāves miegā un īsto bridi nokavējis, nē, šajā reizē piedzīvoju kaut ko daudz ļaunāku: mans organisms atteicās man kalpot, kuņģis streikoja. Biju vēl — gan ar zināmu pretīgumu, bet aiz pienākuma apziņas — apēdis daļu no gluži pieņemamām vakariņām un pēc tam krietni iedzēris. Nolicies gultā, gatavojos, mijkrēslī pasnaužot, sagaidīt laiku, kad būs jādodas ceļā: bet tad sāka žņaudzīt kuņģis, tas sacēlās pret mani, pielēcu kājās, sākās nebeidzami mokoši vemšanas krampji. Miesa pārklājās ar sviedriem, drebēja rokas un ceļgali, sirds, kā grasīdamās ik bridi stāties, vilcinādamās, dauzījās skaļi un sāpīgi. Gar acīm metās raibs, sariesās asaras, prāts aizmiglojās, bieži kritu nesamaņā. Beidzot atrados atkal gultā, pārguris līdz nāvei, neprātīgu baiļu varā: vai gals jau klāt? Nebiju taču neko ilgi, nedz ari pārāk daudz dzēris? Vai tad cilvēks tik ātri kļūst par dzērāju? Vai tad alkohols iznīcina tadā steigā? Nē, mirt es vēl negribēju!

Šādu dzeršanas periodu vienmēr uzskatīju par pārejas laiku; biju pārliecināts, ka jebkurā brīdī varu dzeršanu izbeigt, vēl iekams alkohols pagūtu man nodarīt kādu ļaunumu,— un tagad nu viss būtu galā? Nē, tas nebija iespējams! Es negribēju, būšu atkal vesels, jau drīz, varbūt pat rīt; šī žultainā vemšana bija droši vien cita iemesla dēļ! Var jau būt, ka vainojamas vakariņas! Savādi, bet šai smagās saindēšanās stāvoklī nevienu brīdi nevainoju alkoholu. Gluži otrādi, bailīgi vairījos to pat domās pieminēt. Tas nevarēja būt par iemeslu, no tā es nespēju atteikties. Tas bija šinīs pamestības un pazemojuma dienās mans vienīgais uzticamais draugs! Un, tikko biju mazliet atguvies, tikko sirds un elpa kļuva rāmākas, es tvēru pudeli, dzēru atkal, lai izraisītu sapņus, aizmiršanos, lai ienirtu saldajā nebūtībā, kur nepazīst ne rūpju, ne prieka, kur nav ne pagātnes, ne nākotnes.

Kādu brīdi degvīns savu uzdevumu veica: gulēju atbrīvots un gandrīz vai laimīgs. Bet tad pielēcu atkal kājās, sākās vēl mokošāka, žņaudzošāka vemšana, jo kuņģī nebija vairs nekā cita kā vien pāris malku degvīna.

Tā es pavadīju nakti dzerot un vemjot, beigās visiem spēkiem centos pēc iespējas ilgāk atturēt vemšanas lēkmes, lai alkoholam atliktu kāds brīdis laika caur kuņģa gļotādām iesūkties organismā, iekams to jauns krampju rāviens izgrūž laukā. Tik žēl jaukā šņabja!

Beidzot uz rīta pusi iekritu nemierīgā pārguruma miegā, kurā vērpās nelabi, mokoši sapņu tēli. No tiem mani pamodināja Lobedancis; stāvēdams durvīs, viņš krekšķēdams aizrādīja, ka nupat pulkstenis būšot deviņi, vai lai nesot kafiju. Īgni atteicu, ka negribu kafiju, lai tūlīt gādā jaunu pudeli.

Nelikdamies par maniem vārdiem zinis, viņš ņēmās istabā piekārtot neiedomājamo jucekli, atvēra arī logu, pa kuru ielauzās svaigs gaiss un saule. Pārguris, nespēcīgs, slābans spožajā gaismā mirkšķināju acis.

—    Veriet taču ciet, Lobedanci!— es pikti lūdzu.— Nupat izdzēru pudeli tukšu, gādājiet man citu!

—   Jūs taču, kungs, gribējāt deviņos iet uz savu banku,— Lobedancis man atgādināja savā klusajā, čukstošajā balsī.— Ir deviņi.

—    Es tagad nevaru iet,— sacīju īdzīgi.— Jūs taču redzat, Lobedanci, ka esmu slims. Iešu rīt vai šodien pēcpusdienā. Tagad vispirms gādājiet par šņabi.

—    Tad gredzens, kungs, jāpārdod,— sacīja Lobedancis.

—    Ieķīlājot man nedeva vairāk par piecpadsmit markām, ja pārdošu, dabūšu divdesmit piecas markas.

—    Divdesmit piecas markas! — es sašutumā iesaucos.

—    Gredzens maksāja deviņdesmit markas!

—   Tagad tas ir vecs gredzens, un augļotājam arī jādzīvo, kungs,— Lobedancis vienaldzīgi čukstēja.— Ja drīkstēšu gredzenu pārdot par divdesmit piecām markām, rudzītis būs tūlīt kiāt.

—    Un kur tad piecpadsmit markas, varbūt jau iztērētas?— es sarūgtinājumā iesaucos.— Vakariņas un pudele rudzīša taču nemaksā piecpadsmit markas!

—    Un īre par istabu, kungs?— Lobedancis pieglaimīgi apjautājās.— Vai man, nabaga cilvēkam, jāpaliek bešā; starp citu, man jums jārēķina par istabu divpadsmit markas, kungs… Es zinu,— viņš steidzās skaidrot un no jauna sevišķi skaļi un pretīgi noklakšķināja ar pirkstu locītavām.— Teicu, ka septiņas markas, un savu vārdu turu. Bet jūs, kungs, sagādājat daudz darba, kungs, un postāt istabu, liekaties ar drēbēm un kurpēm gultā — tas bojā veļu! Tas viss maksā naudu, un mēs esam gaužām nabaga ļaudis…

—    Krāpnieki jūs esat!— es dusmās kliedzu.— Vācieties pie velna, es iešu prom!

—    Ļoti labi, kungs,— sacīja Lobedancis un izgāja laukā.

Bet, protams, uzvarēja viņš; pēc brīža, slāpju mocīts, piecēlos, noklunkuroju pa kāpnēm lejā un saucu viņu. (Lobedancis lika man ilgi sevi saukt.) Es viņam glaimīgi atļāvu pārdot savu laulības gredzenu par divdesmit piecām markām — un tad beidzot pēc ilgas, ilgas mokošas gaidīšanas es dabūju pudeli rudzīša un varēju atkal dzert un vemt, dzert un vemt. Tā no vienas dienas radās otra, tad trešā, vesela rinda dienu — un Lobedanča istabu. es vairs nepametu nekad…

15

Pirmajā pie Lobedanča pavadītajā nedēļā viņa īpašumā pārgāja abi mani gredzeni, zelta pulkstenis un portfelis. Esmu cieši pārliecināts, ka tāda viņa daudzinātā augļotāja nemaz nebija un manu zeltlietu patiesais ieguvējs bija «tik ļoti trūcīgais» Lobedancis pats. Smieklīgi niecīgs no visa tā bija mans guvums. Varbūt divpadsmit, četrpadsmit pudeles degvīna, rēķinot četras markas par pudeli (starp citu, viņš nesa arī pastāvīgi zemākas kvalitātes preci), un šad tad mazliet ēdiena.

Jo ēst es tikpat kā neēdu. Ja man tagad gadījās ielūkoties spoguli, es ar nežēlīgu baudu vēroju savu seju, kas, apaugusi ar neskūtiem bārdas rugājiem, bija uzblīdusi un reizē sakritusies, jā, izskatījās kā iztukšota. Tā cilvēks iznīcina sevi pats, es tad sev gavilēdams sacīju. Un tūlīt man prātā iešāvās domas par Magdu, kā viņa pārbītos, ieraudzīdama mani šādā stāvoklī, un kā es viņai tad sejā iesviestu, ka viņa, vienīgi viņa ir šīs apkaunojošās pārvērtības cēlonis!

Pašsajūtas ziņā man šajās dienās klājās visai dažādi. Par plānoto atradināšanos, protams, es nedomāju ne brīdi, dzēru, cik vien kuņģis ņēma pretī. Lielākoties tas streikoja, un man bija ilgi jānopūlas, lai dabūtu vajadzīgo daudzumu iekšā; citreiz tas neizprotamā veidā bija pietiekami labvēlīgs norīt un arī paturēt, ko tam deva. Tie bija mani lieglaimes brīži. Tad es sēdēju pie loga — pudeli cieši sev blakus —, klusi dungoju senās tautasdziesmas un ceļinieku ziņģes un raudzījos laukā, tur lejā, uz pilsētu, turp, kur zilganā dūmakā atradās māja, kas bija mana. Tad es domāju par to, ko gan tagad dara Magda, un šajos brīžos jutos stingri pārliecināts, ka viņu mīlu tikpat un ka viņa bija tā, kura mūsu mīlestību nodevusi. Tad iztēlojos, kā es kādu dienu vesels un priecīgu prātu atgriezīšos mājās: nezin kā, noslēpumainā, bet godīgā ceļā esmu ticis pie lielas naudas, padarījis visus laimīgus, un visi mani apbrīno un, ja nav miruši, tad dzīvo vēl šobaltdien.

No šiem bērnišķīgajiem sapņiem mani diezgan rupjā veidā pamodināja Lobedancis. Viņš paskaidroja, ka nebūšot ne degvīna, ne apmešanās pie viņa, ja tūlīt pat nepagādāšu naudu… Sākās bezgalīgi strīdi: viņš allaž uzstājās pieklājīgi, klusi, pieglaimīgi, turpretī es — rupji, iekvēlodamies spējās dusmās un tad atkal gandrīz vai izplūzdams asarās. Neko nelīdzēja, ka es viņam atkal un atkal pārmetu, par kādām augļotāja cenām viņš piesavinājies manas zeltlietas, cik maz, tikpat kā neko nav man par tām pagādājis; viņš aizbildinājās ar aizdevēju, kurš negribot vairs neko dot, galvoja, ka neesot no manis ne feniņa nopelnījis, un nesatricināmi palika pie tā, ka man jāgādā nauda vai jāvācas prom. Jā, jau tagad viņš ļāva aplinkus noprast, ka par tādām personām, kāds esmu es, varbūt būšot ļoti ieinteresēta policija un īstenībā tāda dzīvošana bez pieteikšanās nemaz neesot pieļaujama un pakļaujot viņu briesmām. Toreiz par tādām draudu tērgāšanām es vēl nelikos zinis. Taču apzinājos, ka nauda man jāgādā, maigais Lobedancis bija ciets kā krams.

Vienīgais, ko es panācu,— viņš man avansā vēl atnesa pudeli rudzīša, lai savā naksnīgajā ekspedīcijā es būtu pienācīgi

možs. Patlaban bija tieši viena no manām «labajām» dienām, Ins ir, diena, kad mans organisms bija alkoholam labvēlīgi noskaņots; laime, ka vēl tā. Jebkurā citā dienā šādu gājienu nemūžam nebūtu spējīgs uzņemties. Zināju, ka ceļš uz banku man ir slēgts, tur katrā ziņā jau sen būs pieteikta mana pazušana un dots norādījums, ja gadījumā es uzrastos, neko, iepriekš nepaziņojot, neizmaksāt. Tātad man vajadzēja ielauzties savā paša mājā. Apziņa, ka tad sastapšos ar Magdu — jo par sastapšanos šaubu nevarēja būt —, patlaban nebija tik tīkama kā pirms nedēļas, kad par to tikai gudroju. Bet citas i/.ejas nebija. Iebāzu pudeli bikšu kabatā — maigais Lobedancis bija iecirtīgi atteicies aizdot manu portfeli — un taisījos ceļā. Bija īsi pēc pusnakts. Lobedancis izvadīja mani pa durvīm un pačukstēja, ka esot ļoti tumšs. Lai es jo īpaši uzmanoties, ejot pa tiltu pāri upei.

—   Es jūs gaidīšu, kungs,— viņš čukstēja.— Lai arī cik vēls būtu. Turu jums sagatavotu pudeli. Un tad, kungs,— viņš čukstēja arvien klusāk,— tad, kungs, ja jums ir vēl dārglietas vai arī sudrabs — man tagad pagadījies tirgotājs, kurš maksā ļoti pieņemamu cenu, ne tā kā šis bendesmaiss,— nesiet, ko tik varat dabūt, gan es par jums gādāšu.

Tā ķer muļķus, es iedams nodomāju un biju tomēr pietiekami muļķis, neliegdams savu atzinību izmanīgajam Lobedancirn, jo viņš kā algu, kad atgriezīšot, tur man sagatavotu pudeli rudzīša. Tiesa, man bija gluži citādi nodomi, par kuriem viņam nebija ne jausmas.

Iešana man veicās daudz vieglāk, nekā biju domājis, neradās arī tieksme dzert. Biju laikam diezgan uztraukts. Labi atceros, ka visu garo ceļa gabalu bailīgi nopūlējos nedomāt par to, kas gaidāms. Skaitīju atkal un atkal visus dzejolīšus, kādus vēl kopš skolas laikiem zināju no galvas, un tomēr pieķēru sevi, ka starp diviem pantiem sarunājos ar Magdu vai arī apsvēru, kuru koferi būtu lietderīgāk paņemt.

Beidzot pēc trisceturtdaļstundas ilgas soļošanas biju pienācis pie savas mājas dārza vārtiņiem. Pirms brīža no pilsētas trim baznīcu torņiem pulkstenis nozvanīja vienu reizi. Aizvēru aiz sevis vārtiņus un, vairīdamies no grantētajiem celiņiem, bridu pa zāli apkārt mājai. Viss bija kluss un tumšs. Ilgi nostāvēju zem Magdas guļamistabas loga un domāju saklausījis viņas rāmo elpu, bet tā bija tikai mana paša sirds, kas satraukti un skaļi pukstēja krūtīs. Kad es iedomājos, ka stāvu te bez līdzekļiem, naktī, pie savas paša mājas, piecu metru attālumā no savas paša sievas, veselu nedēļu nemazgājies, neskuvies, tad

man sametās tik žēl sevis, ka raudāju rūgtas asaras. Raudāju ilgi un sāpīgi, vismīļāk būtu ielauzies istabā pie Magdas un ļāvis sevi mierināt. Beigās arī šoreiz labākais mierinātājs izrādījās šņabis; dzēru ilgi un daudz. Sāpes norima. Apspiedu vēlēšanos vispirms brīdi paguiēt un devos atpakaļ uz mājas priekšpusi.

16

Stāvu zeķēs savas mājas priekšnamā, kurpes esmu noāvis jau ārpusē. Ir vēl tumšs, bet nu roka satausta slēdzi, atskan viegls knikšķis — un iedegas gaisma. Jā, te nu esmu atkal savā mājā, te esmu piederīgs, šinī spodrībā un mājibā! Ar bijību un bailēm vēroju mazo, skaisto priekšnamu ar rezēdzaļgano paklāju, kam jau sen izzudušas drūmās pretīgās pēdas, redzu drēbju pakaramo, kur kārtīgi uz pleciņiem līdzās pakarināti Magdas zaļā kostīmjaka un zilgans vasaras mētelis, un tagad žogos pie spoguļa, pie lielā, garā spoguļa, kurā var sevi redzēt visā augumā, un noskatu sevi no galvas līdz kājām. Kad ieraugu sevi te stāvam saburzītajās, netīrajās drānās, ar pelēkmelno apkaklīti, ar bārdas rugājiem apaugušo, bālo seju, sarkani iekaisušām acīm, mani sagrābj neizsakāmas izbailes.

Tāds nu esmu kļuvis!— manī viss brēc, un pirmais impulss — mesties pie Magdas, nokrist uz ceļiem un lūgšus, lūgties: «Glāb mani! Glāb no manis paša! Dod patvērumu pie savas sirds!» Bet šis jūtu uzplūdums pagaist; es blēdīgi uzsmaidu savam attēlam spogulī.

To jau viņa gribētu gan, es domāju. Un tad vīru nogādā kādā dzērāju ārstēšanas iestādē un nu tik klāt pie veikala un mantas!

Viltīgam jābūt. Vienmēr viltīgam. Un es steigšus piebīdu krēslu pie lielā skapja priekšnamā, pasniedzos un noceļu labāko koferi, kāds mums ir,— vēršādas, īstenībā tas pat pieder Magdai, biju to viņai reiz dāvājis dzimšanas dienā. Bet’ tam tagad nav nekādas nozīmes, turklāt — vai tad laulātiem' viss nav kopējs? Nākošajā ceturtdaļstunda es darbojos drudžaini, iepakoju savu mēteli, divus uzvalkus, veļu. Iznesu no vannasistabas tualetes piederumus. Magdai būs no rīta ko brīnīties! No kurpju skapja izņemu divus pārus kurpju, rītakurpes — kārtoju visu kā garam ceļojumam. Un tagad man tiešām rodas sajūta, ka dodos garākā ceļojumā, varbūt, varbūt

šoreiz Elinora biīs piekāpīgāka. Tad esmu ar visu šo kravāšanos galā un, iekams ķeros pie paša grūtākā, uz brīdi apsēžos priekšnamā, iedzeru un atpūšos. Labi nomanu, cik loti pēdējā laikā esmu novārdzis, nelielā pakošanās mani pārmērīgi nogurdinājusi, sirds dreb, esmu viscaur nosvīdis.

Tad atkal jāķeras pie darba. Līdz šim viss lieliski paveicies, neesmu sacēlis troksni, kas spētu pamodināt normālu gulētāju, nekas nav kritis no rokām laukā. Bet, kā jau teikts, pats grūtākais nu tik vēl būs. Izvelku spoguļa atvilktni — un skat, tur tiešām atrodas kabatas baterija! Ieslēdzu — un skat, tā tiešām deg! Nekas nespēj sacensties ar labi iekārtotu mājsaimniecību — lai tev veselība, Magda! Izdzēšu gaismu un žogos ar kabatas bateriju mūsu dzīvojamā istabā. Tā atrodas tieši līdzās guļamistabai, atdalīta no tās tikai ar raibām stikla rūtīm izrotātām divviru durvīm, pa kurām iespiežas katrs gaismas stars un jebkurš troksnis. Tumsā aiztaustos līdz rakstāmgaldam, kur vidējā atvilktnē nelielā naudas lādītē glabājas mūsu skaidrā nauda. Gandrīz vienmēr tur atrodas vienīgi mājsaimniecībai nepieciešamā nauda, tātad tikai nedaudz; ja gadījās vēl vakarā kādi veikala ieņēmumi, kurus uz banku nest bija par vēlu, tad nolika tos tepat. Degu ziņkārībā, cik es tur atradīšu. Man izdevās atvērt atvilktni bez mazākā trokšņa un, lādīti izņemot, nebija vajadzības pat ieslēgt kabatas bateriju. Tāpat pilnīgā tumsā sameklēju lādītei līdzās guļošo čeku grāmatiņu. Iebāzu to kabatā un piesardzīgi, soli pa solītim nesu lādīti līdzi priekšnamā, vispirms to noliku, aizvēru durvis un ieslēdzu gaismu. Liekas savādi, bet, iekams atvēru lādīti, es noskaitīju kaut ko līdzīgu lūgšanai. Lūdzu ilgi aizmirsto mīļo dieviņu, lai viņš dara tā, ka lādītē būtu labi daudz naudas. Daudz naudas, lai vēl ilgi vilktos šī dzīve starp skurbuli un mokošu nelabumu, labi daudz naudas, lai pavedinātu reine d’alcool Elinoru doties kopā ar mani ceļojumā. Ne brīdi man nenāca prātā iedomāties, kādā stāvoklī nonāk mans paša uzņēmums, šādi iztukšojot kasi. Droši vien, ja būtu iedomājies, vēl jo vairāk justos iepriecināts, ka zaudējums manis paša uzņēmumam būtu jūtamāks. Tad nu, licis galā ar lūgšanu, atvēru lādīti. Nocēlu augšējo nodalījumu, kur atradās tikai metāla nauda, un alkatīgi vēros pēc banknotēm. Mana vilšanās bija neaprakstāma. Tur atradās tikai dažas naudaszīmes; kad izskaitīju, nebija daudz vairāk par piecdesmit markām. Tā es tur stāvēju ar šīm pāris naudaszīmēm rokā un ledainu saltumu sirdī.

Beigas, es nodomāju, ar to nepietiek ne Elinorai, ne Lobedancim. Divās trijās dienās šīs naudas vairs nebūs, un tad

atliek vienīgi ļauties savam krustam, auksta ūdens dziedniecības iestādei, atmest visas cerības.

Stāvēju ar nāves jausmu sirdī, stāvēju ilgi, ilgi…

Bet dzīvība manī atgriezās. Redzēju atkal Lobedanča dzeltenīgo seju ar tumšo bārdu, dzirdēju viņa maigo balsi kaut ko čukstam par rotaslietām, sudrabu… Par rotaslietām nebija ko domāt. Pāris rotaslietu, kas Magdai piederēja, nebija neko vērtas, turklāt tās glabājās tualetes galdiņā guļamistabā.

Sudrabs — jā, sudrabs mums bija. Skaists, smags, veclaicīgs galda sudrabs, gadījuma pirkums kādā izpārdošanā. Koferi vietas vēl bija pietiekami… Dzēru aizgūtnēm un daudz, izdzēru ar reizi visu pudeli tukšu. Tanī bija vēl laba trešdaļa palikusi. Uz brīdi pēkšņā, spēcīgā alkohola deva pārplūdināja manu augumu kā sarkana banga, aizvēris acis, drebēju. Vai būs jāvemj? Taču lēkme pārgāja, savaldījos. Ātri iegāju ēdamistabā un ieslēdzu lustru. Nupat vēl tik piesardzīgā uzmanīšanās man nebija vairs vajadzīga. Atvēru bufeti un paņēmu sudrablietas, kas pa ducim bija ievietotas flaneļa futrāļos (mēs lietojām tās vienīgi svētku reizēs). Vispirms sakrāvu visu sev blakus kaudzē, tad nesu laukā lieiās karotes, nažus un dakšiņas, arī zivju, un mazākos galda piederumus, bāzu visu koferī, kā pagadās. Trūka vēl sudraba zupas karotes un piederumu salātu, zivju un cepešu paņemšanai, kas atradās atsevišķā atvilktnē. Steigšus ņēmu tos laukā; pēkšņi mani kaut kas it kā trenca, vajadzēja tikt prom no mājas! Kāda karote šķindēdama nokrita zemē, skaļi nolamājos, sniedzos pēc tās un izlaidu no rokām vel vienu.

Nepacietīgi raustīju atvilktni, lai izvilktu to pavisam laukā un aiznestu tanī atsevišķo sudrabu pie kofera. Atvilktne pārsteidzoši ātri padevās un rībēdama uzgāzās virsū sudrablietām, kas skaļi iešķindējās. Sagrābu visa kā varēdams kopā. tagad vairs nelikdamies par troksni zinis, un steidzos ar to pie kofera, Ejot izkrita divas trīs karotes. Iemetu atnesto koferī virsū pārējam un skrēju atpakaļ paņemt nokritušo. Paliku kā zemē ierniet.s un blenzu uz Magdu, kas stāvēja ēdamistabas vidū pie vaļā atrautās bufetes.

1.7

Viņa pagrieza galvu un uzlūkoja mar.i — ilgi. Pamanīju, kā viņa izbijās, cik satraukti vilka elpu, centās atgū-

—  Ervīn,— viņa, balsij apraujoties, sacīja,— Ervīn! Kā tu izskaties?! No kurienes tu nāc šādā izskatā? Kur tu tik ilgi biji? Ak, Ervīn, Ervīn, kā es baiļojos tevis dēļ! Ka mums šādi jāsatiekas! Ervīn, padomā taču, ka esam viens otru mīlējuši! Neizposti visu! Nāc atpakaļ. Gribu tev palīdzēt, kā vien varu. Būšu pacietīga, nekad vairs ar tevi nestrīdēšos…

Viņa runāja arvien ātrāk, tad — jau bez elpas — apklusa un lūdzoši mani uzlūkoja.

Mani turpretī saviļņoja gluži citas jūtas. Ar dusmām un naidu, ar dziļu nepatiku es vēroju šo kopto, miegā sasārtušo sievieti zilajos zīdā rītasvārkos — es, kurš izskatījos kā netīrumos izvārtījies, es, kurš smakoju kā sesks. Jādomā, ka atgādinājums par mūsu kādreizējām mīlestības jūtām bija par iemeslu neprātīgajām dusmām, kas mani sagrāba. Viņas vārdi mani nevis aizkustināja, bet jo sāpīgāk lika izjust atšķirtību no nebūtībā nogrimušā «toreiz». Mēs bijām bijuši līdzīgi; un te nu stāvēja viņa, kurai bija viss, un te stāvēju es — niecības kandidāts.

Dusmās klupdams pār kādu sudraba mērces karoti, metos pie Magdas, pikti atskatījos uz traucēkli ceļā, soli atkāpos un saminu karoti. Magda klusiņām iekliedzās. Es metos pie viņas un, atvēzējies ar dūrēm, saucu:

—  Jā, to tu gribētu gan, lai eS atgriežos pie tevis! Un tad? Kas būs tad?—es vicināju dūres viņai gar seju.— Tad tu mani noguldīsi un mīlīgi skatīsies, lai es aizmiegu, bet, kad būšu aizmidzis, pasauksi ārstus un liksi mani aizvest, uz mūžu ieslodzīt dzērāju ārstēšanas iestādē, bet pati, slepus smīnēdama, pēc patikas izrīkosies ar manu īpašumu.— Jā, to tu gribētu.

Tagad es — arī bez elpas — nenovērsu no viņas acu. Magda raudzījās man pretī. Viņa tagad bija stipri nobālusi, lāču es labi redzēju, ka, par spīti manam uzbrukumam un draudiem, baidīties viņa nebaidījās nemaz. Pēkšņi mana noskaņa mainījās, satraukums izzuda, vēsi un mierīgi sacīju:

—  Teikšu tev, kas tu esi. Izcili nekaunīga maita tu esi — to es tev saku tieši acīs.

Magda pat nesarāvās, tikai skatījās manī.

—  Nodevēja ,tu esi, visu mūsu laulības dzīvi esi nodevusi, paslepen sūtīdama man pakaļ ārstus. Sejā tev vajadzētu iespļaut, fui, velns!

Un atkal viņa pavērās manī. Tad aši noteica:

—  Jā, es sūtīju tev pakaļ ārstus, taču ne lai tevi nodotu, bet lai tevi glābtu — ja tas vēl iespējams. Ja tev būtu vēl kāda saprāta dzirkstīte, tev, Ervīn, vajadzētu to atzīt. Tev vajadzētu

saprast, ka šādi tu nevari vairs nodzīvot ne mēnesi, varbūt ari ne nedēļu vairs,..

Es pārtraucu viņu. Un ņirdzīgi iesmējos:

—  Ne mēnesi vairs? Ne nedēju? Gadiem varu vēl tā dzīvot, es varu visu izturēt un tieši tev par spīti dzīvošu tāpat, tieši tev par spīti.

Es pieliecos viņai pavisam klāt.

—  Vai lai pasaku tev, ko es nākamreiz darīšu, kad būšu pagalam pillā? Tad nostāšos pie tava loga un izkliegšu, visiem ! dzirdot, ka tu esi nodevēja, negausīga, rijīga maita, kāra sagrābt manu naudu, mani pazudināt…

—  Jā,— viņa dusmīgi sacīja,— es ticu, ka tu esi uz to spējīgs. Taču tad tu nonāksi nevis dziedinātavā, bet cietumā un nezinu,— arī viņa tagad runāja izsmējīgi,— vai tas tev lieti nenoderētu.

—   Ko,— es kliedzu un vairs nevaldīju pār savām dusmām,— tagad tu vēl gribi mani ari cietumā iegrūst?! Pagaidi tik, otrreiz tu to nesacīsi! Es tev parādīšu…— Es centos viņu satvert, acis aizsedza sarkana migla. Grasījos sagrābt viņu aiz kakla, bet viņa spēcīgi pretojās. Viņa tiešām bija tikpat stipra : kā es un manā pašreizējā stāvoklī pat varbūt manāmi stiprāka. Mēs cīnījāmies, tā bija reibinoša sajūta šo kādreiz tik mīļoto augumu tagad just naidīgu un tomēr tik tuvu — krūtis, vienu pret mani atspiestu gūžu. Man galvā pazibēja doma:

«Ja tu tagad viņu pēkšņi noskūpstītu, čukstētu mīlestības apliecinājumus ausī! Vai tiktu ar viņu galā?» Es čukstēju viņai ausī:

—  Nākošo nakti atnākšu un tevi nogalināšu. Pavisam klusi atnākšu…

Magda skaļi iekliedzās:

—  Nē, nē, Elza, nevajag, gan tikšu viena ar viņu galā! Piezvaniet dakterim Mansfeldam un policijai, es viņu noturēšu!

Pārsteigts atskatījos. Tiešām tur stāvēja Elza, izdzirdusi mūsu cīņas troksni, atsteigusies, brīnumskaista; nupat pazuda priekšnamā pie telefona. Ar rāvienu atbrīvojos.

—  Mani jau nu tu rokā nedabūsi, Magda!

Es viņu pagrūdu tā, ka viņa nokrita atmuguriski. Skrejot vēl

paķēru izsvaidītās sudrablietas, arī salauzto mērces karoti, un metos priekšnamā. Sasviedu visu koferī un pūlējos aizvērt vāku. Magda jau bija klāt.

—  Šīs mantas tu nestiepsi līdzi! Mans sudrabs paliks te, to tu vēl nenodzersi!

Kādu metru tālāk Elza steigšus telefonēja. Es dzirdēju:

—  Viņš nogalinās sievu!

Dievs, kāds bērns!— es nodomāju.

Mēs abi raustījām koferi. Tad es to negaidot palaidu vaļā — un Magda no jauna streipuļojot nokrita. Izrāvis viņai no rokām koferi, iesitu vienu vai divas reizes un izmetos laukā, paķēru kurpes un zeķēs izskrēju uz ielas. Uz brīdi apstulbu…

—   Dodiet man koferi, kungs!— izdzirdu pieglaimīgo, maigo Lobedanča balsi.— Es skriešu pa priekšu. Prom, tur jau nāk tās sievietes!

Gluži neapzināti iedevu Lobedancim koferi, viņš metās prom un es viņam pakaļ — naktī, zeķēs…

18

Lobedancis joņoja ar koferi rokā, nākošajā ceļā nogriezās, iemetās vecpilsētā, cilpoja pa ielām un ieliņām, pārsteidzoši veikli apsviezdamies gar stūriem; skrēju nopakaļ. Bija ļoti tumšs, un tikai tāpēc, ka viņam kājās bija kurpes, kas skrejot klaudzēja, es vispār spēju viņam sekot. Esmu pārliecināts, ka Lobedancim bija nodoms pilnīgi pazust ar visu koferi un mani bezpalīdzīgi pamest uz ielas, viņš arī domāja, ka tiešām ticis no manis vaļā,— manus klusos soļus ar zeķēm vien kājās viņš nebija dzirdējis. Un, kad beidzot viņš tomēr aizelsies palika stāvam, es biju līdzās un jautāju, kāpēc viņš tik neprātīgi skrējis. Neviens taču nav mums dzinies pakaļ!

Nelietis neapmulsa ne uz brīdi, prata arī savu vilšanos, man parādoties, apslēpt un jautāja:

—   Bija taču ar tiem sieviešiem izcēlies tracis? Viņas kliedza! Ko jūs viņām nodarījāt?

—   Neko citu, ko jūs man nebūtu ieteicis, Lobedanci,— es smējos.— Mēģināju iebiedēt, proti, iekaustot. Bet nekas prātīgs neiznāca. Ir jau gan arī saprotams, ka sieviete, kurai ņem nost sudrabu, pretosies. Man sudrabs ir, Lobedanci.

—   Tā, jums ir?— atleica viltnieks.— Nu, svarīgi, vai tas ir ko vērts. Lielākoties sudrabs ir viegls un dobs vai arī fasons nav moderns. Sudrabs, kas noder vienīgi pārkausēšanai, ir tikai dažu mārku vērts.

—   Jums nav par to jālauza galva, Lobedanci!— es nikni aizrādīju.— Gan es savu sudrabu pats zināšu novērtēt — ja vispār to pārdošu; to gan vēl nezinu. Tā, un tagad nesīšu savu koferi tālāk pats.

Pa šo laiku biju paguvis uzaut kurpes un, kaut arī Lobedancis sirsnīgi protestēja, paņēmu koferi. Beidzot biju uztaustījis īsto toni sarunā ar viņu; alkohols, kas pastāvīgi uzjundī arvien jaunas, arvien citas noskaņas, bija man to atklājis. Tagad Lobedancis bija atkal melns un mazs, viņš apgalvoja, ka esot tikai nabaga strādnieks, kas neprot apieties ar tiešām izglītotu cilvēku. Protams, mans sudrabs būšot labs, ļoti labs, lai neņemot viņa aplamo runāšanu ļaunā, ja viņš esot varējis domāt, ka tādam cilvēkam, kāds esot es, varētu būt mazvērtīgs sudrabs. Es tēloti drūmi klusēju, tas viņā viesa arvien lielāku nemieru, par ko es iekšķīgi no smiekliem kratījos. Mājās Lobedancis bez īpašas lūgšanas atnesa tiešām iepriekš sagatavoto pudeli; iebāzis roku kabatā, es jautāju:

—  Cik?

—   Divas markas piecdesmit,— viņš pazemīgi svepstēja.

—  Te būs jūsu nauda, un lai jūs nekad vairs nenestu man tik draņķīgu šņabi! Vai esmu vēl kaut ko parādā?

Viņš apgalvoja, ka viss esot nolīdzināts.

—   Labi, tad taisieties, ka pazūdat! Es gribu tagad gulēt.

Viņš izrausās pa durvīm, man bija izdevies viņu samulsināt

un padarīt padevīgu.

Man prātā nebija ne miegs, ne dzeršana. Slāpes pēc apreibināšanās bija aprimušas, aiz neizdibināmiem iemesliem man tika piešķirts īss taupīšanas laiks, ļaujot atkal iznirt daļai no tā darbīgā cilvēka, kāds reiz biju. Iespējams, ka par iemeslu bija nupat pārdzīvotā sadursme ar Magdu, kas mani tomēr dziļi skāra, lai gan es centos, cik vien manos spēkos, par to nedomāt. Kādu brīdi sēdēju prātodams uz dīvāna. Ar neapstrīdamu skaidrību sapratu, ka pēc visa notikušā ceļš uz mājām man ir slēgts. Mans senais nodoms pašain atradināties no dzeršanas un jau kā veselam cilvēkam ierasties pie Magdas un ārstiem bija bezcerīgi sabrucis — jāteic gan, ka skaidrības brīžos pats tam īsti neticēju. Bet bija arī neiespējami, līdz pretīgumam derdzīgi palikt vēl ilgāk te, pie Lobedanča, tas varētu beigties tikai ar ārprātu. Vajadzēja rast citu izeju, un man šķita, ka jaušu šādas izejas iespēju. Nākošajās divdesmit četrās stundās man vajadzēja daudz uzdrīkstēties, dzērumā nevarēju neko uzsākt.

Bija tā ap trijiem vai četriem no rīta, kad es piecēlos un sāku izkravāt koferi. Tad nomazgājos no galvas līdz kājām, daļēji apģērbos un rūpīgi noskuvos. Viss vilkās bezgalīgi ilgi. Rokas tik stipri drebēja, ka pāris reižu izmisīgi domāju, ka noskūties neizdosies, tomēr beidzot tas bija padarīts. No manas būtības

neizdibinātām dzīlēm manī bija ieplūdusi jauna enerģija, kas lika izturēt, nepieļāva, ka es ar lielām laika atstarpēm iedzertu vairāk nekā pavisam mazus malciņus.

Kad beidzot, pilnīgi rio jauna apģērbies un nomazgājies, aplūkoju sevi spogulī, pats biju pārsteigts, cik labi vēl izskatos. Tiesa, acis bija apsarkušas, to zīlītes kniepadatu galviņas lielumā, vaigi mazliet nokarājās, bet neviens nesaskatīs manī dzērāju. Varu rīt agri uzdrīkstēties — un es uzdrīkstēšos. ..

Es nelikos vairs gultā. Apņēmu sev apkārt segu un apsēdos uz dīvāna sagaidīt ritu. Ieklausījos. Klusums, taču biju cieši pārliecināts, ka Lobedancis neguļ, bet uzglūn man. Nekas, es gaidīšu un jutos drošs, ka izdosies viņu pārspēt viltībā.

Iekams apsēdos uz dīvāna, es piepildīju glāzi ar degvīnu, bet pudeli ar visu atlikušo saturu noliku istabas attālākajā kaktā — biju nolēmis, ka ar šo glāzi jāiztiek līdz rītam. Bet paguvu tikai mazliet pamalkot: pēc šīs nakts neierastās darbošanās jutos noguris līdz nāvei un pēc brīža jau biju aizmidzis.

Mani pamodināja klusa šķindoņa. Mazliet pavēris acis, paglūnēju istabā, kur rīta saule jau bija pārmākusi spuldzes gaismu. Pārliecies pār manu koferi, snaikstījās Lobedancis — izvilcis no futrāļa galda nazi, kritiski to apskatīja un pasvārstīja rokā. Labu brīdi caur puspievērtiem plakstiem vēroju, kā nelietis jaucās pa koferi ar sudrabu, tad es pastaipījos, skaļi nožāvājos, kā nupat pamodies, un atvēru acis — istaba bija tukša. Vēl tikai pamanīju, kā nokustējās durvju kliņķis. Iemetis skatienu koferī, pārliecinājos, ka Lobedancis pagaidām bija apmierinājies ar apskati vien, zagšana laikam bija atlikta uz to laiku, kad būšu pamatīgi piedzēries. Atvēru logu, palūkojos uz pilsētu un sauli. Saule vēl nebija neko tālu pacēlusies virs apvāršņa, pulkstenis varēja būt tā starp sešiem un septiņiem. Pavēris durvis, saucu Lobedanci; izmanīgais blēdis atsaucās tikai pēc laba laika. Uzkliedzu viņam lejup, ka vēlētos ēst brokastis. Viņš atnesa tās ļoti drīz; viņa biklā, citkārt tik maigulīgā sejas izteiksme kā aitai šoreiz tomēr nespēja noslēpt rosīgu nemieru par lielo pārvērtību manī. Izlikos neko nemanām un pirmo reizi ar labu ēstgribu ķēros pie brokastīm. Kafija bija pārsteidzoši laba, maizītes kraukšķīgas, sviests svaigs un vēss — nelietis Lobedancis neapšaubāmi dzīvot prata. Kamēr es ēdu, viņš nokopa mazgājamo galdu un uzklāja gultu; to darot, viņš nemitīgi slepus glūnēja uz mani. Un arvien biežāk nokremšļojās. Degvīna pudele, ko viņš ieraudzīja istabas kaktā, beidzot deva ilgoto ieganstu uzsākt sarunu.

3—461

65

—  Jūs jau neesat, kungs, gandrīz neko dzēris!— viņš sacīja, turēdams kā pierādījumu pudeli pret gaismu.

—  Tā gan, mīļais Lobedanča kungs,— es noteicu zobgalīgi, bet labā omā, apziezdams maizīti ar biezu kārtu sviesta,— ja tu arī turpmāk man nesīsi tādu draņķa šņabi, es vēl pilnīgi atradināšos no dzeršanas.

Šo «tu» viņš uzņēma, ne acu nepamirkšķinājis.

—  Tā bija kļūdīšanās, kungs,— viņš murmināja,— pārdevēja kļūdīšanās. Tā kā es šeit stāvu, es jums saku, pats samaksāju četras markas piecdesmit par pudeli, pārdevējs pārskatījās. Bet es jums, protams, aprēķināju īsto cenu, pats pieliku tās divas markas, lai gan esmu tikai trūcīgs cilvēks. Esmu godīgs, kungs. ..

—  Nemuldi muļķības, Lobedanci!— es rupji attraucu.

—   Ne tu esi godīgs, ne trūcīgs. Vecs krāpnieks tu esi vai — pareizāk — jauns krāpnieks, bet pietiekami rūdīts. Varbūt tieši tāpēc tu esi man pa prātam. Ņem pudeli līdzi,— es uzsaucu pēkšņi notēlotās dusmās,— un izsūc pats! Un gādā, ka piecu minūšu laikā uz galda būtu pieklājīga šķirne, te tev būs nauda!

Es uzmetu uz galda naudaszīmi. Viņš steigšus to satvēra.

—  Tūlīt, tikiīdz veikali būs vaļā,— viņš apgalvoja.

—  Nē, nevis kad veikali būs vaļā,— es kliedzu vēl skaļāk,

—   bet tagad, tūlīt uz vietas! Vai tu, idiot, domā, ka es te visu dienu dirnēšu nomodā pēc šādas nakts? Gribu beidzot tikt pie miega.

Tēlotā satraukumā biju pielēcis kājās, novilcis žaketi un pogāju vaļā vesti. Man vajadzēja viņu tagad pārliecināt, citādi tomēr viss saies grīstē. Un tā, paķēris glāzi ar degvīnu, kas joprojām gandrīz pilna stāvēja uz galda, vienā rāvienā izdzēru tukšu un kliedzu:

—  Tā, pielej vēlreiz pilnu! Ar to pašu sasodīto suslu! Un tagad gādā, lai piecu minūšu laikā te būtu cits dzēriens; gan jau pārdevējs ielaidīs pa pakaļdurtiņām tik labu pircēju kā tevi!— Biju jau vesti norāvis un tagad tvēru pie bikšturiem.

—   Būšu pēc piecām minūtēm!— apgalvoja Lobedancis un izsteidzās no istabas. Nebija grūti viņa vārdos sadzirdēt atvieglojumu un apmierinātību. Viņš bija nobažījies par savu slaucamo gotiņu, bet nu es žūpoju atkal. Lai slavēti visi labie gari!

Tiklīdz izdzirdu noklaudzam nama durvis, drēbes man bija atkal mugurā, aizvēru koferi, paķēru to un metos pa kāpnēm lejā. Iespējams, ka bija tāda Lobedanča kundze, ari mazie

Lobedancīši, tādas pašas maigas, pieglaimīgas, svepstošas, sasodīti nelietīgas sugas kā tēvs,— redzējis viņus netiku nekad. Neredzēju arī šai rītā. Neviena neaizkavēts, nonācu uz ielas. Te, tikpat kā atbrīvojies jau no sava spīdzinātāja, alkohols gandrīz vai atkal izspēlēja ar mani ļaunu joku. Es pēkšņi atcerējos, ka nez kopš kura laika esmu pirmo reizi ceļā bez «nodrošinājuma» un turklāt vēl tik bīstamā, visu izšķirošā ceļā, atcerējos, ka augšā manā istabā atradās nupat pilna pielieta glāze ar degvīnu. Daudz netrūka, ka būtu atgriezies un tikpat kā droši ieskrējis izspiedēja Lobedanča garo nagu rokās, bet tad tomēr uzvaru guva šai naktī no jauna pamodusies enerģija; es papurināju galvu un turpināju uzsākto ceļu. ..

19

Man, protams, nebija ne mazākās nojausmas, kādā virzienā Lobedancis devies, un sākumā es gaužām satraukts raudzījos visapkārt. Taču, tikko biju ticis laukā no «šķūņu kvartāla» un nonācis savas dzimtās pilsētas tīrajās ielās, tā jutos drošāk. Nevilcinādamies devos tieši uz staciju un tur apsēdos otrās klases uzgaidāmajā telpā. Zināju, ka esmu uzdrīkstējies daudz; ja baumas par mani būtu jau paguvušas izplatīties, tad esmu pazudis. Bet šai rītā man vajadzēja vēl krietni vairāk uzdrīkstēties, šī sēdēšana uzgaidāmajās telpās bija tikai priekšspēle nākošajiem — daudz svarīgākiem pasākumiem. Protams, es būtu varējis, arī mazāk riskēdams, pāris stundu paglābties pilsētas apstādījumos, bet šajā neparastajā noskaņojumā man sagādāja patiku spītēt briesmām, taču jāatzīst, ka mazliet uz to pamudināja arī alkohols. Gluži bez tā es negribēju palikt, tāpēc reizē ar bagātīgām brokastīm — vēršacīin, desu un sieru — pasūtīju viesmīlim karafi konjaka, ko es omulīgi un ar labu ēstgribu, otrreiz brokastojot, piejaucu savai kafijai. Šīs garās ēšanas procedūras laikā es iedziļinājos dzimtās pilsētas laikrakstos — sen to nebiju darījis,— lasīju dažādas ziņas, arī ģimenes dzīves .hroniku, un pārliecinājos, ka par mani lapelē nav atrodams ne mazākais norādījums. Nebija izslēgta varbūtība, ka Magda «rūpēs par manu labklājību» būtu ievietojusi laikrakstā apmēram šāda satura ziņojumu: veikalnieks E. Z. tik un tik ilgu laiku pazudis bez vēsts un, iespējams, garīgi slims klaiņo kaut kur pilsētas apkārtnē. Ja kādam būtu kas zināms utt., utt. Bet nekā tamlīdzīga.

Brokastojot mani tiešām minūtes desmit aizkavēja maizniekmeistars Štrecs, par kuru nupat izlasīju laikrakstā, ka viņš

nosvinējis savas maiznīcas divdesmit piecu gadu pastāvēšanas jubileju. Mēs mēdzām pirkt pie viņa brokastu maizītes, un reizēm es viņu apgādāju ar kviešu miltiem; pazīstamies gadiem ilgi. Viņš apsēdās pie mana galda un brīnījās, ka neesam ilgi redzējušies, brīnījās arī, ka es ēdu te, stacijā, konkurenta maizītes, nevis omulīgi mājās viņa ceptās. Tas bija, kā es tūlīt nopratu, teikts no sirds, bez kāda ļauna nodoma. Es visu attaisnoju ar kādu ceļojumu un tagad jutos drošs, ka paziņu tuvākajā lokā vēl nav nekādas baumas par manu pārvērtušos dzīvesveidu izplatījušās. Vēlāk uzgaidāmajā telpā uzradās arī attālāk pazīstami cilvēki, kurus, drošāks kļuvis, es sveicināju, laipni pametot ar galvu un pamājot ar roku. Bet, jo vairāk pulksteņa rādītājs tuvojās ciparam «deviņi», viesmīlim vajadzēja atnest vēl vienu un beigās arī trešo karafi konjaka — lai viņš domā, ko grib. Diezin vai tuvākajā laikā viņam vēl iznāks mani apkalpot.

Bez piecām minūtēm deviņos es samaksāju, piecēlos, paņēmu savu koferi un devos uz pilsētu. Gāju pa Dzelzceļa stacijas ielu, tad, baiļu nejuzdams, cauri iemīļotajai pastaigu vietai —Gobas alejai līdz Tirgus laukumam* kur atradās banka. Seit es biju pašā ienaidnieka teritorijas viducī. Tieši pretī bankai paceļas rātsnams, kur pirmajā stāvā ievietojies policijas postenis, kas pagājušajā naktī tika manis dēļ sacelts kājās, un dažu soļu attālumā no Tirgus laukuma manis paša uzņēmums, kam varbūt tuvojās šis ar labības maisiem piekrautais vezums. Tomēr jutos diezgan uztraukts un, iekams vēru bankas durvis, noslaucīju savas nosvīdušās rokas mutautiņā. Tad gāju iekšā.

Kases telpā, kā, pametis mirkli visapkārt, manīju, šai laikā, tūlīt pēc bankas atvēršanas, atradās tikai daži nenozīmīgi kantoru jaunekļi un meitenes ar dokumentiem rokā. Noliku koferi, pakarināju platmali un devos pie brīvā kases lodziņa, kur sēdēja grāmatvedis, kas pārzināja manu tekošo rēķinu. Smaidīdams novēlēju viņam labu rītu, pateicu, ka esmu nupat atgriezies no ilgstoša ceļojuma (norādīju uz koferi pie durvīm) un labprāt gribētu pārliecināties, kāds pašreiz ir mans aktīva stāvoklis. Un, kamēr visu to it kā starp citu bez stomīšanās runāju, iekšēji trīsēdams, vēroju viņa seju, vai tur neparādīsies kaut kas no aizdomām, šaubām, neziņas. Taču nekas tamlīdzīgs jaunajā cilvēkā nebija nomanāms; pakalpīgi atvēris kantora grāmatu, viņš kādu brīdi ņēmās ar zīmuli saskaitīt atsevišķus ciparus un tad gluži vienaldzīgi pateica, ka patlaban mana kredīta stāvoklis esot septiņi tūkstoši astoņi simti un dažas

markas un feniņi. Tikko spēju apslēpt savu priecīgo pārsteigumu. Tik daudz nebiju uzdrīkstējies cerēt pat vispārdrošākajos sapņos. Kā Magda to dabūjusi gatavu, man nebija saprotams; droši vien būs ienācis cietuma pārvaldes maksājums par piegādāto takelāžu, bet arī tas nevarēja ne aptuveni līdzināties šādai summai. Lai vai kā, es teicu sev, apslēpdams priecīgo satraukumu, naudas ir pietiekami veikalam un pietiekami galvenokārt manam nodomam. Kādu brīdi cīnījos ar kārdinājumu izņemt visu summu.

Bet es pārvarēju sevi. Tomēr negribējās izrīkoties nekrietni pret Magdu un veikalu, lai arī cik nekrietni viņa izturējusies pret mani. Turklāt visas summas izņemšana, kas izskatītos kā konta slēgšana, varētu radīt aizdomas.

Tas viss zibenīgā ātrumā iešāvās prātā, un tad — kā starp citu — teicu, ka man kārtojams kāds lielāks maksājums, palūdzu tinti un spalvaskātu. Turpat pie kases lodziņa stāvēdams, ierakstīju čeku grāmatiņā, ko biju izvilcis no kabatas, piecus tūkstošus tnarku un pasniedzu čeku grāmatvedim. Vēl ar zināmām bailēm vēroju viņa seju, taču viņš, ne mirkli nevilcinoties, izdarīja nepieciešamo iegrāmatojumu, apzīmogoja čeku un pats aiznesa uz kasi. Arī es devos turp. Mani aplaimoja bezgalīga prieka, lepna triumfa izjūta. Tā nu biju ļoti smalki iegriezis Magdai — tas, ka viņa bijusi tik stulba un nav devusi bankai nekādu norādījumu, atsedz īstajā gaismā manu neapstrīdamo pārākumu. Būtu varējis lēkāt un gavilēt aiz prieka, tikai ar grūtībām nomācu smieklu lēkmi, kas mani slāpēja.

—   Kādās banknotēs jūs gribētu saņemt naudu?— jautāja kasieris.

—   Lielās, lielās,— es steigšus sacīju.— Tas ir, piecdesmit un simt mārku naudaszīmēs. Varbūt divsimt mārku mazākās naudaszīmēs.

Divu minūšu laikā man nauda bija rokā, es to rūpīgi noglabāju krūškabatā, paņēmu koferi un kā lepns uzvarētājs atkal izgāju Tirgus laukumā. Tieši tai brīdī, kad gāju pa virpuļdurvīm laukā, man iešāvās prātā, ka šis triumfs katrā ziņā jāat/.īmē. Par spīti agrajai rīta stundai, grasījos iegriezties mazā krodziņā Tirgus laukumā un tur pie vienas vai divām pudelēm burgundieša pamieloties ar omāru vai austerēm, vai arī ko citu, kas atbilstoši gadalaikam Rolofam būtu. Izeju pa durvīm — un man pretī stāv neizbēgamais, pretīgais Lobedancis, šis mana mūža krusts un nelaime, un, glumi smaidīdams, raugās manī.

20

Ja tas nebūtu atklātajā Tirgus laukumā, es šo nelieti nožņaugtu! Tagad es viņu tikai bridi drūmi, draudīgi noskatīju, tad satvēru ciešāk koferi un, nelikdamies par viņu zinis, pagriezos ceļā uz staciju. Dzirdēju gan, ka viņš soļoja aiz manis, un tagad sadzirdēju ari viņa ienīstos, pieglaimīgos čukstus:

—  Ļaujiet taču, kungs, es palīdzēšu koferi nest! Lūdzu, ļaujiet man nest koferi, kungs!

Izlikos, ka neko nedzirdu, un pieliku soli. Te pēkšņi jūtu līdzās savai plaukstai pie kofera roktura otru, un tad jau gaišā dienas laikā uz atklātas ielas Lobedancis bija man koferi no rokas izņēmis!

Saniknots pagriezos pret viņu un kliedzu:

—  Tūlīt pat dodiet šurp koferi, Lobedanci!

Viņš pazemīgi smaidīja.

—  Ne tik skaļi, kungs,— viņš svepstoši lūdza.— Cilvēki jau skatās, tas nebūs jums patīkami, kungs. Ne jau tādam nabaga strādnieka cilvēkam, kāds esmu es, bet jums, kungs. . .

—  Tūlīt pat dodiet man koferi atpakaļ, Lobedanci,— es atkārtoju, bet klusāk, jo ļaudis tiešām jau sāka pievērst mums uzmanību.

—  Vēlāk, vēlāk,— viņš mierināja.— Es labprāt nesu, kungs.— Uz vilcienu, vai ne?

Atbildi nenogaidījis, viņš pagāja man garām un pa priekšu prom uz staciju. Bezpalīdzīgā nevarībā es viņam sekoju. Naidīgi noraudzījos uz nedaudz sagumušo augumu zilajā žaketē un uz gludi atpakaļ atsukātajiem zeltainajiem, rūsgani vizuļojošajiem matiem. Kopš šī brīža, kad sekoju Lobedancim uz staciju, es zinu, kā jūtas slepkava īsi pirms nozieguma izdarīšanas. Un es nevarēju viņam neko padarīt, neko, viņš bija stiprāks tiklab fiziski, kā morāli. Viņam vajadzētu tikai pasaukt tuvāko policistu — un es būtu pazudis, to viņš labi nojauta, nelietis. Bijis es šajos mirkļos nedaudz aukstasinīgāks un apdomīgāks, būtu mierīgu prātu pametis koferi Lobedanča ziņā un klusiņām pazudis kādā šķērsieiiņā. Ar tik lielu naudas summu, kāda man bija kabatā, kofera zaudējums būtu paciešams, tā būtu izpirkšanas nauda, ar kuru liktu no nelieša vaļā. Taču man tas nebija ne prātā, manas asinis vārījās, tās nebija aukstas, es nespēju apdomāties.

Nonācis stacijas laukumā, Lobedancis negāja stacijā, pat neatskatījās, pārliecībā, ka es viņam sekošu kā šunelis, iegriezās

tualetē, kas atradās pa kreisi, daļēji krūmu aizsegta. Tur, nolicis koferi zemē, viņš, pavilkdams pirkstus, noknakšķināja kauliņus un teica:

—  Tā, kungs, te mēs varam mierīgi parunāt.

Es paskatījos visapkārt. Ūdens jau šalkoja kādā pusducī izlietņu, bet apmeklētāju šai agrajā rīta stundā vēl nebija. Lobedancim taisnība: te mēs varējām mierīgi sarunāties.

—       Un to mēsi arī darīsim!— es nikni iesaucos.— Ko jūs īsti iedomājaties, Lobedanci, pastāvīgi sekodams un spiegodams! Jau pagājušonakt un tagad atkal. . .

—       Spiegoju?^ viņš pretīgi pārmetoši atkārtoja.— Kungs, es taču jums nesu jūsu degvīnu.

Un viņš tiešām no bikšu kabatas izvilka pudeli.

—       Jūs to šorīt aizmirsāt. Bet es esmu godīgs cilvēks. Es teicu sievai: «Kungs par degvīnu samaksāja, tas viņam arī jādabū.» Tāds es esmu.

Viņš sniedza man pudeli:

—       Dzeriet taču, kungs. Es jau atkorķēju, korķis viegli izņemams.

Es nikni atvairīju. Viņš nelikās zinis, sniedza pudeli no jauna.

—       Dzeriet taču,— viņš glaimoja,— jūs esat tik patīkams kungs, kad mazliet iedzerat; jums nemaz nenāk par labu atturība, tad vienmēr esat saērcināts. ..

Viņš pats izvilka korķi un tā mitro galu braucīja šurp un turp gar pudeles kaklu.

—       Paklausieties, kungs,— viņš iesmējās,— degvīns brēc pēc jums.. .

Un patiesi — šodien nespēju to saprast, bet ar savu ākstīgo darbošanos nelietis mani pievārēja. Tagad pats smiedamies paķēru pudeli un iesaucos:

—       Jūs, nelietīgais pretekli, jūs!—Dzēru — dzēru daudz un ilgi. Tad, atņēmis pudeli no lūpām, aizkorķēju, paglabāju pats savā bikšu kabatā un jautāju:

—       Tātad — ko tev no manis īsti vajag, Lobedanci? Vai neesi dabūjis visu, kas tev pienākas?

—       Par to nav runa, kungs,— Lobedancis dedzīgi atsaucās.— Par tādiem niekiem nerunāsim. Es zinu, jūs esat godavīrs, tiešām esat dižciltīgs cilvēks. Jūsu sirds nespēj paciest, ka viens nabaga strādnieka cilvēks savā postā dabū galu. ..

—       Ko tas nozīmē, Lobedanci? — es piesardzīgi jautāju.

—   Domāju, ka tu esi jau pietiekami un vairāk nekā pietiekami no manis nopelnījis. Kad es iedomājos par savām zeltlietām. ..

Viņš nelikās to dzirdam.

—       Redziet, kungs,— viņš uzsāka savā pieglaimīgajā balsī un, uzdzīdams man nelabumu, knikšķināja un staipīja pirkstus,— tāds cilvēks, kāds esmu es, ir tikai viens maitasgabals, mēslos dzimis un nekad netiks no mēsliem laukā. Tāds smalks kungs, kāds esat jūs, to nemaz nespēj iedomāties. ..

—       Pietiekami labi varu iedomāties, uz ko tu esi spējīgs, Lobedanci,— es īgni noteicu.— Un mēslos esi nojaucies līdz ausīm.

Un atkal viņš nelikās zinis par mani. Patiesi iespaidīgi un pārliecinoši viņš sacīja:

—       Un, ja tāds maitasgabals, kungs, pamana darījumu, kas spēj viņu izvilkt no mēsliem uz visu mūžu, jā, kungs, tad nekāda apdomāšanās nevar būt, tad darījums tiek nodarīts, kungs!

Viņš uzlūkoja mani un atkārtoja — šoreiz viņa balsī nejautās nekas no pieglaimības un mīlības:— Darījums tiek nodarīts, kungs, lai tad iet uz dzīvību vai nāvi!

Iekšēji es notrīsēju, izdzirdis mežonīgos draudus viņa balsī, taču ārēji mierīgi apjautājos:

—  Un kāds tad tas darījums būtu, Lobedanci?

Viņš pārlaida ar plaukstu pār acīm, kā aizslaucīdams ļaunu redzējumu. Pasmaidījis saldeni un pieglaimīgi, viņš jau atkal valdīja pār sevi.

—  Kāds tas darījums būtu, kungs?

Viņš smaidīja vēl platāk un knikšķinādams staipīja pirkstus.

—       Kungs pats labāk zina, cik naudas no bankas izņēmis un cik no tās iedos man.

Sī nekaunība mani apstulbināja, biju domājis, ka viņš pieteiksies uz sudrabu, un biju jau daļēji nosvēries uz tā atdošanu, bet, ka viņš pieprasīs daļu no manas vērtīgās naudas, to es nebiju gaidījis.

—       Jūs esat nejēga, Lobedanci!— es smējos.— Turklāt neesat acīgi uzmanījis — neesmu bankā ne feniņa dabūjis, sieva bija likusi manu kontu slēgt, man nav tiesību tur jebkādu naudu izņemt, vai saprotat?

Viņš klausījās, drūmi klusēdams. Es iebāzu roku žaketes ārkabatā un izvilku naudu, kas vēl bija atlikusi no Magdas kastītes.

—  Paskatieties pats, tā ir visa mana nauda.

Turēju naudu pastieptā rokā. Viņa drūmais, aizdomu pilnais skatiens slīdēja no manas sejas uz naudu.

—  Cik tur ir?— viņš jautāja, balsij apraujoties.— Parādiet!

Viņš stāvēja man cieši līdzās, pieliecies ar acīm tuvu pie

naudas. Tad, mani pārsteigdams, ar pēkšņu kustību iebrauca manā krūškabatā un izrāva laukā naudas paciņas. Dažas nokrita uz slapjās, netīrās asfalta grīdas — mēs abi reizē noliecāmies pēc tām. Viņa rokas bija ātrākas, es, apzinādamies viņa pārākumu veiklībā, sagrābu viņa kaklu, iekrampējos tajā cieši, apņēmies nelaist vaļā, līdz viņš padosies, līdz es dabūšu savu naudu atpakaļ. . . Viņš mēģināja aizstāvēties, bet kavēja viņa alkatība. Abās saujās viņš turēja sažņaugtu naudu, ko negribēja laist vaļā… Un tad viņš iegāza ar ceļgalu man pa vēderu. .. Brīdi vēlāk mēs valstījāmies pa grīdu, es vēl joprojām turēdamies pie viņa kakla, rokām un kājām mežonīgi spārdīdamies kā zivs, ko makšķernieks velk uz malu. .. tad viņa locekļi atslāba, no rīkles izlauzās atbaidoši gārdzieni… Palaidu viņu vaļā un pūlējos atlauzt viņa sakrampētos pirkstus. .. Diezin ko krietnais pasta priekšnieks Vinders, kurš bija ienācis, lai mierīgi nokārtotu savu rīta vajadzību, domāja, ieraudzīdams tualetes telpā uz grīdas divus vīrus, sakrampējušos mežonīgā kautiņā.

—  Bet kungi! Es jūs lūdzu!— viņš skaļi un uztraucies sauca.— Te, tualetē! Mani kungi!

Lobedancis, ticis pie elpas, prata izmantot izdevību — ar rāvienu bija augšā, paķēra koferi un, pastumdams pasta priekšnieku sānis, pazuda pa durvīm. Viss notika vienā mirklī.

Grīļodamies, apjucis piecēlos — nespējīgs kaut ko attapt. Pagriezis apstulbušajam, sašutušajam pasta priekšniekam muguru, piegāju pie vienas no izlietnēm. Vinders sacīja:

—  Zommera kungs, ja nemaldos? Jūtos pārsteigts, Zommera kungs, jūs mani ļoti pārsteidzat!

Kādu brīdi vēl jautu mugurā viņa durstīgo skatienu, tad noklaudzēja vienas no tualetes durvīm, aizšāvās aizbīdnis, nošvīkstēja drānas — biju palicis viens un varēju doties prom. Tieši šai brīdī, kad — dziļi izmisis, bez naudas — grasījos pamest šo iestādījumu, acīs iekrita sānis guļošs zils sainītis, un paskat — saburzīta un nosmulēta te atradās paciņa ar simtmarku zīmēm, apaļš tūkstotis desmit simtmarku banknotēs!

21

Neviens, kurš nupat būtu zaudējis skaistu ādas koferi ar pašu labāko no apģērbiem un visu savu sudrabu, neviens, kuram nupat būtu no pieciem tūkstošiem mārku zuduši četri tūkstoši, nespēj ne aptuveni iedomāties, cik laimīgs šāds cilvēks

jūtas, ceturtdaļstundu vēlāk otrās klases kupejā braucot prom no savas dzimtās pilsētas. Dievs vien zina, kas šādi iedarbinājis manas smadzenes, bet es patiesi biju iedomājies, ka esmu ārkārtīgi lēti ticis vaļā no nelietīgā Lobedanča, un nespēju pieliekami vien slavēt debesis, ka man izdevies no šī sabrukuma izglābt vismaz vēl tūksloš markas. Tiesa, nedrīkstu noklusēt, ka manu laimes izjūtu pastiprināja apziņa, ka, par spīti cīniņam, manā bikšu kabatā degvīna pudele bija saglabājusies sveika un vesela. Biju jau iekampis pamatīgu guldzienu, un šim guldzienam bija, jādomā, noteicošā loma manam optimistiskajam notikuma vērtējumam. Omulīgi noskatījos pa logu uz garāmslīdošo zaļo ainavu ar govīm ganībās, rāma miera apņemtajiem mežiem un nebēdāju vairs nenieka par nākotni. Pagaidām par ēšanu (arī par dzeršanu) nebija jārūpējas, un gan jau pēc tam viss nokārtosies. Gan jau kas gadīsies; proti, es iedomājos, ka šodienas dēkās esmu godam turējies, ieskaitīdams tikšanos ar paziņām uzgaidāmajā telpā un apmeklējumu bankā sev par labu, bet sakāvi ar Lobedanci — par nenovēršamu dabas parādību, par ko aukstasinīgi paraustīju plecus.

Ap pusdienas laiku sasniedzu ceļojuma galamērķi (ko biju izvēlējies, likai lai maldinātu iespējamos izsekotājus). Tas bija neliels, vēl maz pazīstams, bet ļoti izkopts klimatisks kūrorts. Kādā hotelī pie ezera mielojos ar zuti diļļu mērcē uti gurķu salātiem un nevairīdamies ļāvu saulei apspīdēt galvu, dzēru jauku, pienācīgi nogatavojušos burgundieti un secināju, cik tīkamu dzīvi es tagad — kā no saviem uzņēmumiem atbrīvojies veikalnieks un daļēji vecpuisis — varētu baudīt. Paēdis paklaiņoju pa pilsētiņu, nopirku portfeli, divas raibas zīda pidžamas — tik papagailiski košas man vēl nekad nebija piederējušas —, iegādājos smalkus tualetes piederumus, aromātiskas ziepes un rūgtenas franču smaržas, ar kurām izmēģinājuma pēc tūlīt liku sevi apsmidzināt, un augstākās sabiedrības cilvēka laipnīgā pārākuma apziņā pajokojos ar jaunajām pārdevējām, gūdams ievērojamu atsaucību prel saviem līdz šim neizmantotiem siržu lauzēja, siržu iekarotāja talantiem. Kā loģisks turpinājums nākošais pirkums aptiekas preču veikalā bija patīkami smaržojošas tabletes mutei. Tad iegāju vietējā ievērojamākā hotelī, kas apvienots ar vīna tirgotavu, lai tur nopirktu dažas pudeles degvīna. Man laimējās satikt pašu veikala īpašnieku, tuklu, sirmu cilvēku, kura ziedoši sārtā seja liecināja par dažu labu savrupējā omulībā iztukšotu burgundieša pudeli. Viņš pasmaidīja par manu primitīvo vēlēšanos pēc rudzīša, ieteica un pārdeva man dziniardzeltenu sakšu degvīnu

un tad pievērsa manu uzmanību ļoti stipram Švarcvaldes plūmju dzērienam — īstam malkas cirtēju šņabim ledaini saltā ziemas aukstumā, kā viņš to nosauca. Viņš ielēja man glāzīti nogaršošanai, un man jāatzīstas, ka šis izmēģinājuma malciņš mani tā iejūsmināja, ka pirmajai glāzītei es aši vien sūtīju nopakaļ citu pēc citas veselu rindu glāzīšu. Tieši tas man bija vajadzīgs, spējš kāpinājums tālu pāri manai līdzšinējai primitīvajai pieredzei — dedzinošs un ass, tomēr jaušams kaut kas no nogatavojušās augļa saldmes. Nopirku uzreiz piecas pudeles, mans pirkums tika pārvērsts ērtā pakā, un tā, apgādājies vēl kādā veikalā ar īpaši izturīgu korķu velkamo, labi nodrošinājies, možā garastāvoklī soļoju atkal uz stacijas pusi.

Braucu pa to pašu ceļaposmu, ko biju paveicis šorīt agri; braucu no jauna uz savas pilsētas pusi. Taču vienu staciju pirms tās izkāpu un, kaut arī bija iestājusies nakts, devos kājām uz pusstundas gājiena attālo ciemata viesnīcu, kurā dzīvoja alkohola karaliene Elinora. Aizmirsta bija neveiksmīgā nakts viņas kambarī, aizmirstas apkaunojošās dzīres, kur, ārstiem redzot, mani pameta visi mani pudelesbrāļi, aizmirstas tik ļaunprātīgi automašīnā pasniegtās *kurpes! Alkoholam nav atmiņas, ja tas izraisa dusmas, tad jau viens vienīgs vārds, viena glāzīte spēj šīs dusmas izkliedēt; zināju tikai vienu — pēc piedzīvotā ar Magdu un Loliedanci mans vienīgais patvērums bija Elinora. Pie viņas gribēju palikt vai kopā ar viņu ceļot — tas ari viss, kas man vēl bija atlicis no dzīves gaišās dzirksts, un tas man likās pilnīgi pietiekami. ..

22

Biju ieradies par veļu. Ciema viesnīcas logiem jau aizlikti slēģi priekšā, un nebija manāms neviens gaismas stars. Uzliku roku uz vērekļa, bet durvis bija aizslēgtas. Tad, klusiņām apgājis mājai apkārt, augļu dārzā pavēros augšup uz Eiinoras logu. Ari tur viss tumšs, bet tam nav nekādas nozīmes. Man bija laika atliku likām, un galu galā mēs sapratīsimies arī tumsā. Vēl jo labāk!

Vispirms nosēdos zālē un ņēmos atraisīt savu paku. Šāda veikli aizsaiņota paka ir ļoti noderīga, bet nelāgi, ja nevar tikt klāt pie satura. Jau pārāk ilgi biju cietis slāpes, daudz ko paveicis — un nu te ir lieliskais malkas cirtēju šņabis! Pēc tam kad biju iestiprinājies, krietni iestiprinājies, sāku pārvākt savu

mantību uz šķūnīša jumta, ko varēju ar rokām aizsniegt. Vispirms novietoju portfeli, tad pudeles citu pēc citas: pudeli sakšu degvīna, pēc tam četras neatkorķētas un vienu aizsāktu Švarcvaldes plūmju ugunsūdens pudeli. Visu kārtīgi rindiņā uz jumta malas. Tagad varēju kāpt augšā. Pieķēros pie jumta pārkares malas un mēģināju uzvilkties augšā. Taču biju savās vingrotāja spējas par augstu un degvīna iedarbību par zemu novērtējis — kādu brīdi nevarīgi ķepurojos gaisā, tad, nespēdams noturēties, smagi iekritu zālē. Ievaidēdamies paliku guļam, kritiens man nebija nācis par labu. Taču ar neatlaidību, ko dzērāji uzrāda tieši bezizredžu gadījumos, es mēģināju vēl un vēl, kad no jauna biju krietni iestiprinājies — pirmās pudeles atliekas ar to arī bija pieveiktas. Bet gāzties es gāzos katrreiz no jauna. Kad piecēlos pēdējo reizi, man bija skaidrs, ka šādi es savu mērķi nesasniegšu nekad. Turklāt es jau pats sapratu, ka esmu smagi piedzēries.

—  Esmu pamatīgi pietempies, esmu tik pilns kā zeķe. ..— ietiepīgi vienā laidā murmināju un, smagi vilkdams elpu, atslējos pret kādu koku. Tad man neskaidri paplāiksnījās atmiņā, ka viesnīcas priekšā biju redzējis dzelzs galdiņus un krēslus. Ar grūtībām atvilku šurp krēslu, piesardzīgi uzrāpos uz tā (nu jau man bija bail no krišanas) un mēģināju tikt uz jumta. Un gāzos atkal. Iestājās ilgāks atelpas bridis: pirmkārt, tāpēc ka tiešām biju smagi sasities, otrkārt, vajadzēja sameklēt korķu viļķi, lai attaisītu jaunu pudeli. Pavisam noteikti zināju, ka esmu arī to nolicis uz jumta malas, bet ro turienes tas neizprotamā veidā bija pazudis. Meklēju, rāpodams pa zāli, un klusībā lādējos. Tas nebija atrodams. Beidzot attapos, ka pie mana kabatas naža arī ir klāt korķu viļķis, kas līdz šim man godam kalpojis. Meklēju kabatās nazi, neatradu, toties atradu korķu viļķi, ko biju nolicis uz jumta malas. Kad biju savu, klunkšķi iekampis, man tomēr kļuva skaidrs — kambara logu no jumta puses sasniegt nekad nevarēšu. Tad nu atgriezos pie namdurvīm un mēģināju te ko darīt. Durvis joprojām bija slēgtas. Izvilku no kabatas atslēgu saišķi un citu pēc citas izmēģināju savas atslēgas. Visas bija pārāk mazas šai lielajai lauku slēdzenei, taču savā trulā ietiepībā es neatkāpos, cieši pārliecināts, ka beidzot notiks brīnums un durvis atvērsies. Visās šajās dzērāja izdarībās es jau sen nelikos zinis, ka ir nakts un iedzīvotāji guļ, tāpēc nebija nekāds brīnums, ka beidzot virs manas galvas atvērās kāds logs un īgna sievietes balss skarbi noprasīja:

—  Kas tur ir?

Es paliku klusi slāvam, nekustēdamies, kā notverts laupītājs.

—  Taisieties, ka tiekat!— pikti atskanēja no augšas.— Es jūs joti labi redzu! Te nekas vairs netiek izsniegts, te ir slēgts.

Tad logs augšā aizcirtās un es paliku viens tumsā. Brīdi tāpat nekustīgi stāvēju, tad aizzagos uz pirkstgaliem atpakaļ dārzā aiz mājas un sāku palēnām vākt savas mantas no šķūņa jumta un nest prom pie mājas durvīm, kur atkal pedantiski kārtīgi saliku tās uz dzelzs galda. (Ka, šādi darbojoties, neaizmirsu iedzert, ir pats par sevi saprotams.) Tikko biju ar šo darbu ticis galā, kas mana apjukuma un nedrošās gailas dēj aizņēma daudz laika, atsāku atkal savu idiotisko ņemšanos ar atslēgu saišķi un slēdzeni. Nebiju vēl paguvis kādu laiku pastrādāt, kad augšā atkal sparīgi tika atgrūsts vaļā logs ua sievietes balss tagad nikni kliedza:

—  Tas nu ir par traku! Vai jūs beidzot pazudīsiet, vai arī es pasaukšu policiju?

Vārds «policija» atraisīja manu smago mēli.

—  Ak, lūdzu,— es apjucis saucu augšup,— vai jūs mani neielaistu? Es esmu profesors. ..

Kā man iešāvās prātā izmantot titulu «profesors», nav ne mazākās jausmas, tā bija iedvesma.

—  Profesors?. . . — tika jautāts no augšas ar. visdziļāko izbrīnu.— Kurš profesors. .. Vai tas, kurš pagājušo vasaru te bildes gleznoja?

—  Jā, kā tad,— es apstiprināju tik pašsaprotami, it kā būtu pavisam parasti, ka gleznotājs — profesors — nakts laikā grasās ar savām atslēgām slēgt svešas durvis.

—  Laidiet taču mani iekšā! Es stāvu šeit jau divas stundas!

—  Būtu kauč pastkartīti atsūtījis, profesora kungs!— aizrādīja balss no augšas — vēl ne pārāk laipni, bet jau maigāk.

—   Pagaidiet brīsniņu, tūlīt atslēgšu.

Atviegloti uzelpodams, apsēdos uz viena no dzelzs krēsliem, ātri vēl iedzēru kādu malku un aizvēru acis. Biju ļoti noguris, gandrīz apdullis, tomēr nojautu, ka aiz šī miera manī briest kaut kas bīstams, mežonīgs, nevaldāms niknums, kas spēj jebkuru bridi izlauzties uz āru. Trūka tikai iegansta, un par ieganstu varēja noderēt viss. Malkas cirtēju šņabis bija daudz bīstamāks par samērā nekaitīgo rudzīti, tas iesūcās dziļāk asinīs, vedināja uz neapjaustiem bezdibeņiem.

Beidzot durvīs noskrapslēja atslēga, gaismas strēle pastiepās uz manu pusi.

—  Nu, nāciet vien iekšā,— sacīja sievietes balss.— Bet

lāgā vis nav, profesora kungs, ka jūs tā traucējat mūsu nakts mieru.

Es piecēlos un sekoju sievietei istabā, kas, patlaban tikai vienas spuldzes apgaismota, uz galdiem sakrauto krēslu dēļ izskatījās gaužām nemājīga. Sieviete tagad pagriezās pret mani; tā bija tā pati sirmā saimniece, kuru jau reiz uz brīdi biju redzējis. Viņa pārsteigta mani nopētīja.

—  Jūs taču neesat profesors!—viņa pikti iesaucās.— Jūs esat tas, kurš te sarīkoja to lielo plītēšanu un kuru aizvāca apgabala dakteris. Tā taču ir nekaunība man šitā samelot…

Ievērojusi manu draudīgo skatienu, viņa apklusa. Jutu nevaldāmu niknuma uzbangojumu. Zināju, ka pārvarēšu jebkuru pretestību, kas man vēl tagad stātos ceļā; biju spējīgs — es to zināju — sist šai sievietei, nogāzt gar zemi, pat nogalināt, ja sātans, kas bija iesēdies manī, to atrastu par vajadzīgu. Uzlūkoju šo sievieti un pavēlēju:

—       Pasauciet Elinoru!— Un atkal viņa grasījās iebilst.

—   Tūlīt pat pasauciet Elinoru, vai. ..— mana balss biedinoši pieklusa,— kaut kas notiks!

Sieviete nevarīgi sakustējās un tad ātri un lūdzoši teica:

—   Kungs, nedariet muļķības! Tagad ir nakts un meitene guļ. Es jums labprāt te uz dīvāna uzklāšu gultu. Redzat, patlaban jūs esat mazliet apskurbis.

Viņa centās smaidīt, bet viņas smaidā jautās bailes, es to labi manīju.

—  Izgulēsiet skurbumu, un rit Elinora būs kopā ar jums, cik ilgi vien vēlēsities. Jūs taču esat izglītots cilvēks, mans kungs!

—   Pasauciet meiteni!— es ietiepīgi atkārtoju un, kad viņa atkal dzīrās ko iebilst, turpināju:— Nu labi, tad es pats uzkāpšu pie viņas!— Un pastūmu saimnieci sānis.

—   Es pasaukšu Elinoru,— saimniece steidzās mani nomierināt.— Lūdzu, apsēdieties tur, uz dīvāna, Elinora tūlīt nāks.

—   Stop!— es uzsaucu, kad sieviete grasījās kāpt augšā.— Pasauciet no šejienes, jūs neiesiet no šīs istabas laukā! Tas, kurš no šis istabas ies laukā, tiks nošauts!

Es bāzu roku kabatā, it kā man tur būtu šaujamierocis. Saimniece klusi iespiedzās.

—   Nu jūs zināt, kas būs,— es drūmi noteicu.— Tagad sauciet.

Saimniece sauca, sauca vairākkārt, iekams atskanēja no augšas atbilde. Elinorai bija ciešs miegs.

—   Nāc lejā, Elinor!— kliedza saimniece.— Pasteidzies taču!

—       Tā,— es noteicu izmeklētājtiesneša manierē,— un tagad tāds jautājums: vai jums ir Svarcvaldes plūmju dzēriens?

—       Tas nav vis,— sacīja saimniece, bet, ieraudzījusi manu nikno seju, piebilda:— Man ir ķiršu šņabis, tas ir vēl labāks.

—       Nekas nav labāks par plūmju dzērienu,— es atteicu,

—   bet nesiet ar savu ķirsi.

Viņa to atnesa; pudele un glāze viņai rokās drebēja.

—       Tā,— es noteicu un dzēru. Mans noskaņojums uzlabojās; šis patiesi bija gandrīz vai labāks.— Tā, un tagad apsēdieties te un pasakiet man — kas vēl mājā ir?

—  Tikai Elinora, tiešām, tikai es un Elinora!

—       Jūs melojat!—es nikni iesaucos.— Nedomājiet man vēlreiz melot, citādi var kas notikt.

Un es atkal ķēru pie kabatas. Saimniece klusiņām iespiedzās.

—        Esmu,— es nepielūdzami turpināju,— redzējis te, kad biju pēdējoreiz, vienu meiteni pinkainiem matiem, sarkanu degunu. ..

—        Ak jūs domājat Mariju!— saimniece atviegloti iesaucās.— Bet, kungs, kāpēc jūs tā uztraucaties un mani baidāt? Es taču jums nemelošu: Marija te tikai izpalīdz un dzīvo ciematā pie saviem vecākiem. ..

—       Tā,— es apmierināti noteicu,— ja jau tā tas ir, tad šoreiz vēl jums piedošu.

Es dzēru.

—   Un jūsu ķirsis tiešām nav nemaz slikts, tas ir pat labs.. .

—       Vai ne, vai ne?— saimniece aizrautīgi piekrita.— Es jau cenšos, daru visu, lai jūs būtu apmierināts. Nakts vidū ceļu meitēnu no gultas augšā. Bet tad jums arī vajag būt tik laipnam un nedraudēt ar šaujamo. Vislabāk būs, ja noliksiet to nost, šitāds ierocis var viegli sprāgt, un to taču jūs negribētu; jūs jau esat labs, pieklājīgs kungs…

Iekams paguvu izteikt protestu pret šo jauno apvainojumu — biju apņēmies būt nevis labs, bet tāds, kas iedveš bailes, lai parādītu savu varu pār cilvēkiem,— tātad, iekams paguvu sadusmoties, kāpnēs atskanēja Elinoras sparīgie soļi — un te arī viņa ienāca gaismas starā pilnīgi apģērbusies, vienīgi tumšos matus nebija saspraudusi, bet vaļēji alsukājusi atpakaļ. Viņa izskatījās vēl skaistāka.

—   Elinor!— es iesaucos.— Mana karalieni

Tikai vienu mirkli viņa samulsa, ieraudzīdama mani neuzkoptajā viesnīcas istabā sēžam ar saimnieci, un tad šis apbrīnojamais meitēns darīja tieši to, kas bija vajadzīgs, it kā zinātu visu, kas iepriekš bija nolicis.

Viņa pieskrēja pie manis, apskāva, noskūpstīja uz labā, uz kreisā vaiga un jautri iesaucās:

—  Ā, napucītis! Labais, mūžam piešņabojies papucītis! Tagad sāksies lustes, vai ne, Sulcmāmiņ? Nu būs šampanietis!

—   Šampanietis?— es jūsmīgi atsaucos.— Protams, būs šampanietis, cik vien jūs gribat. Man naudas kā spaļu… Elinor, tu esi pati labākā, tu zini, ka es tevi mīlu. Tu esi mana karaliene, un mēs dosimies ceļojumā. Elinor, noskūpsti mani vēlreiz, bet tieši uz mutes!

Viņa paklausīja, jutu viņas krūtis pie savējām, biju svētlaimīgs — beidzot alkohols mani apveltījis ar nebeidzamu svētlaimi! Es redzēju tikai Elinoru, jutu tikai Elinoru, domāju un runāju tikai Elinorai.

Nemaz nemanīju, ka saimniece, par spīti maniem nāves draudiem, jau sen bija no istabas pazudusi.

12.9.44.

23

Nezinu, cik ilgi tā, Elinoras apskauts, sēdēju. Viņas lielā, baltā seja ar izliektajām uzacīm tuvu manu acu priekšā, tā noliecās pār mani — un visa pasaule nogrima nebūtībā. Tagad viņas acis nebija bezkrāsainas, zaļi starojošas tās raudzījās manī, un es jutu, ka man visu miesu līdz kaulu kauliem purina drebuļi; sirds trīsēja kā apšu lapa vējā.

—   Ak, Elinor, piedod, piedod! Nekad neesmu tā mīlējis! Nekad neesmu apjautis, ka kaut kas tāds iespējams, tavā tuvumā esmu vārgs un spēcīgs, kad mani skar lava elpa, tad šķiet, ka mani sagrābusi vētra, kas aizpūš visas pagātnes sakaltušās lapas. Tu esi mani pārvērtusi — nāc, bēgsim prom no šejienes, bēgsim, pametīsim visu veco! Brauksim uz dienvidiem, kur saule nenoriet, kur debesis ir mūžam zilas, baltas pilis un vīnogulāju pakalni! Turp! Nāc līdzi! Man ārā ir neliels portfelis, bet tanī ir pietiekami visa kā, nāc līdzi tā, kā stāvi, bēgsim — tūlīt, šo pašu brīdi —, es jaušu kaut ko briesmīgu, ja mēs vēl ilgāk kavēsimies. Viņi neļaus tev palikt pie manis. Nāc, iesim, mana baltā, skarbā seja, ma reine d'alcool! Saskandināsim, lai tev veselība! Mans visdziļākais sirds sveiciens!

Es starodams nolūkojos viņā. Un gauži norūpējies:

—  Kāpēc mēs vēl neejam?

Mierinoši, glāstoši viņa pārlaida plaukstu man pār matiem. Viņa sēdēja man klēpī, ar vienu roku apņēmusi plecu, viņas maigums aizsedza man visu pasauli. Viņa klusi mierināja:

—  Tūlīt brauksim, veco papucīt, tūlīt. Sešos no stacijas atiet vilciens, tikmēr tev vēl jāpaciešas, veco papucīt! Kas mums te kait! Vai mums te kaut kas kait?

Es piekļāvos viņai ciešāk, atbalstīju galvu pret viņas krūtīm un jutos pasargāts pie viņas, viņā, kā bērns pie savas mātes.

—  Mums nav te nekādas vainas. Bet sešos brauksim — tālu, tālu prom no šejienes. Prom no visa tā šeit. .. dzīvosim dienvidos… vienmēr mīlēsim viens otru.. .

Viņa raudzījās man acīs — tik tuvu, ka likās, viņai būtu tikai viena vienīga acs, kas izplūst, it kā es vērtos spilgtā saulē.

Viņa čukstēja man tuvu pie auss:

—  Jā, es braukšu ar tevi prom, veco papucīt. Bet tad tu nedzersi vienā laidā, vai ne? Ciest nevaru vīriešus, kas mūždien ir piedzērušies. Pretīgi!

—  Nekad vairs nedzeršu, tiklīdz tu man būsi, ne pilītes vairs! Tu esi labāka par vīnu un šņabi; kā uguns tu liesmo manī, visa pasaule griežas ap tevi! Uz tavu veselību, mana karalien!

—  Uz tavu, manu veco papucīt! Jā, mēs nu dosimies ceļojumā, bet vai mums būs arī pietiekami naudas tik tālam ceļam? Mums taču nevajadzēs strādāt?

—  Naudas?— es nicīgi pārjautāju.— Naudas? Naudas ir pietiekami mums abiem! Nauda visiem ceļojumiem un mūža garumam! Naudas kā spaļu!

Un es izrāvu no kabatas naudaszīmes, to tiešām bija vesels žūksnis. Elinora izņēma to man no rokām, nolīdzināja un sakārtoja.

—  Astoņsimt sešdesmit trīs markas,— viņa beidzot pateica un, saraukusi pieri, manī domīgi noskatījās.— Tas nav pārāk daudz, veco papucīt. Garam ceļojumam, dzīvei divatā nestrādājot nepietiks vis. Vai tā ir visa nauda?…

Uz brīdi mazliet atžilbu. Pārlaidu ar plaukstu pār pieri un ar nepatiku noraudzījos uz netīro papīru žūksni, ko Elinora turēja rokā.

—  Viens man nozaga naudu, Elinor,— es tad ērcīgi sacīju.— Pieckārt, desmitkārt vairāk naudas nekā tev rokā tas nelietis man nozaga. Un visas manas mantas ādas koferī un mūsu sudrablietas — viss pagalam! Ko teiks Magda!

Viņai mani vērojot, es atkal pamazām atguvos.

—  Bet lai nu, Elinor, liec to naudu prom, es negribu to vairs redzēt. Varu no bankas dabūt vairāk, varu dabūt, cik vien tu

gribi: desmitiem tūkstošu! Es aizeju ar čeku — un viņi man saka: «Zommera kungs. ..»

—  Tātad tevi sauc Zommers?

—  Jā, mani sauc Zommers, Ervins Zommers; kad tu ar mani ceļosi, tev pastāvīgi būs vasara1 !

Es smējos, bet viņa nopietni teica:

—  Redzi, veco papucīt, viņi tev jau nozaguši naudu un mantas, šādā stāvoklī tu nevari ar to staigāt apkārt. Es tev to paglabāšu, pie manis nauda būs drošībā. Se, es ielikšu tavā kabatā naudu, vecajam papucītim nav jāpaliek gluži bešā. Te būs divdesmit trīs markas, ja tās arī pazudīs, nebūs liela nelaime. ..

Viņa runāja arvien pārliecinošāk, gluži smieklīgi, cik nopietni sprieda par muļķīgo naudu.

—  Un, papucīt, tu apzvērēsi man, vai ne, ka nevienam pašam nekad neteiksi, ka esmu tavu naudu paglabājusi? Nevienam cilvēkam? Lai arī kas notiktu?

—       Nekad nevienam neteikšu, Elinor, — es atbildēju.

—   Zvēru tev. Bet tam visam nav nozīmes, pulksten sešos mēs brauksim…

—  Tātad tu esi man zvērējis, veco papucīt, tu to neaizmirsīsi? Nevienam ne vārda, lai arī kas notiktu!

—   Nekad, ne vārda, Elinor!

—  Tu, mans labais papucīti!— viņa iesaucās un cieši mani apskāva.— Tā. .. un tagad par atalgojumu drīksti dzert no manas mutes!

Viņa paņēma pilnu muti ar ķiršu šņabi, cieši piespieda savas lūpas pie manējām, es aizvēru acis, un ķirsis asi, silti un dzīvīgi ieplūda man mutē.. . tas bija pats saldākais, ko savu mūžu esmu dzēris. Es lidinājos septītajās debesīs. ..

24

Pamostos un raugos visapkārt. Nē, es neesmu pamodies, es vēl sapņoju. Tā, ko nupat redzēju, bija balti izbalsināta telpa ar dzelzs režģi vienā pusē — tas ir vēl kaut kas no mana sapņa. Es te guļu aizvērtām acīm, mēģinu atcerēties… kaut kas bija naktī noticis. Tad attopas mana kreisā roka. Pilnīgi neapzināti tā taustās pa grīdu un tagad atduras pret gludi vēso stikla virsu. Paceļu pudeli pie mutes un nu dzeru atkal,

1 Sommer (vācu vai.)— vasara.

aizvērtām acīm dzeru vēlreiz Švarcvaldes malkas cirtēju šņabi, esmu atkal pie Elinoras. Esmu pie Elinoras! Dzīve rit tālāk, es šūpojos arvien augstāk.. . Esmu tikai kādu laiku gulējis un nu esmu atkal pie Elinoras.

Divi trīs malki — un pudele tukša. Es sūcu: ne pilītes. Dziļi nopūties, nolieku to zemē un atveru atkal acis. Redzu izbalsinātu stipri netīru kameru, sienas aprakstītas, un tajās ieskrāpēti cūciski zīmējumi. Vienā sienā ļoti augstu, tur, kur tai jau sākas slīpums, atrodas mazs, aizrestots lodziņš. Logs ir atvērts, pa spraugu redzu bālgani zilas, blāvas saules apspīdētas debesis. Ceturtajā pusē kamerai ciešs metāla režģis. Gluži tāds pats kā zvēru būriem zooloģiskajā dārzā. Viņpus režģa ir krāsns, tad vēl durvis, tās ir aizslēgtas. Esmu apcietināts! Apskatu savu guļvietu. Guļu apģērbies nožēlojamā dzelzs gultā uz salmu maisa ar saplēstu segu. Kamerā vēl ir galds, ķeblītis un neciešami smirdošs toveris. Jā, un tad te ir vēl pudele, kuru nupat iztukšoju.. .

Pielecu no savas migas, paceļu pudeli pret gaismu: tiešām — tur nav ne pilītes! Lieku to pavisam prom — aiz tovera — un, to darot, it kā zibens gaismā ieraugu kaut ko no pagājušās nakts piedzīvojumiem. . .

Redzu nekārtīgo, drūmi apgaismoto krogu, redzu sevi, Ervīnu Zommeru, lauksaimniecības produktu veikala īpašnieku, četrdesmit vienu gadu vecu cienījamu pilsoni,— redzu sevi, kā es plūcos ar žandarmu, kā, neļaujot sevi apcietināt, laižu darbā dūres un nagus, mēs valstāmies pa grīdu un tuklā saimniece ar sirmajiem matiem, kas tik ļoti bija nobijusies no mana ieroča un tagad zina, ka esmu tikai ar to plātījies, pa kautiņa laiku mani nodevīgi spārda un dunkā, kniebj un pēkšņi iebrauc ar visiem pieciem pirkstiem man sejā, tas viss notiek, kamēr es cīnos ar žandarmu par savu brīvību. Un tai pašā reizē pa cīņas laiku redzu Elinoru, kas ar neizdibināmu smaidu noraugās uz mums, abiem cīnītājiem, bet nekustina ne pirkstiņu, lai vienam vai otram palīdzētu. Nebilst arī ne vārda.

Un tomēr iespējams, ka es būtu ticis vaļā, jo manī virda sašutums, ka mani, kulturālu cilvēku, kā nezin kādu klaidoni grasās vest uz īstu cietumu, mani, cienījamu pilsoni, kuru sveicinot daudzi pirmie pasteidzas pacelt cepuri, grib ietupināt ķurķī,— jā, šis izmisums piešķīra man tādu spēku, ka es būtu no žandarma ticis vaļā, ja nebijis Elinoras. Kādā mūsu cīņas brīdī, laikam izšķirošā, kad uzvara svērās man par labu, pēkšņi viņa uzradās līdzās ar vienu no manām Švarcvaldes malkas

cirtēju šņabja pudelēm rokā un, mīlīgi smaidot, starojošām acīm manī veroties, laipni teica:

—   Esiet taču rāms, veco papucit! Policists atļaus jums paņemt līdzi pudeli degvīna. Tas jau tikai uz vienu nakti, veco papucīt, līdz būsiet izgulējis savu reibuli. ..

Ar to arī mans cīņasspars bija rimis, un viņi itin viegli mani pieveica. Atkal mani bija pavedinājis alkohols un Elinora (tā jau bija vienlīdzīga inde: alkohols un Elinora); cik bieži jau tie bija mani maldinājuši un sagādājuši vispazemojošāko sakāvi, bet es vēl joprojām nebiju dabūjis pietiekamu mācību. Pur pudeli šņabja pārdevu savas izredzes uz brīvību. Un tur nu tā stāvēja — aiz smirdošā tovera. Un te stāvēju es — starp balti nobalsinātajām sienām —, te — dzelzs režģis, augšā, tuvu pie griestiem, mazs loga caurumiņš. Nav brīvības. Nav Elinoras. Nav degvīna.

Un pēkšņi man ataust atmiņā vēl viens beigu skats, pats pēdējais ši vakara skats, tik apkaunojošs, ka man neviļus pirksti sažņaudzas dūrēs un es sakožu zobus… Mēs esam ar žandarmu vienojušies. Viņš runāja daudz par saviem dienesta pienākumiem, bet es biju viņam pietiekami nepatikšanu sagādājis, un viņš droši vien arī baidījās, ka naksnīgajā ceļā būs ar mani vēl grūtību diezgan. .. Viņš piekrita, lai paņemu pudeli līdzi, es iebāzu to viegli paķeramu ar vaļēju korķi bikšu kabatā. Man bija jādod godavārds, ka nepretošos un nemēģināšu bēgt. Un tomēr viņš uzlika man uz labās rokas locītavas nelielu tērauda važiņu, laikam jau tomēr lāgā neuzticas piedzēruša cilvēka godavārdam. Un nu mēs esam pie durvīm, es pagriežos atpakaļ un saku Elinorai:

—  Arlabunakti, Elinor, pateicos tev par visu, Elinor!

Un viņa vienaldzīgā balsī atbild:

—  Arlabunakti, veco papucīt, labu gulēšanu!— tā, it kā es būtu kāds no pastāvīgajiem apmeklētājiem, kurš, izdzēris savu vakara kausu, dodas mājup, lai rāmi liktos laulības gultā. Tā, nu mēs patiesi grasāmies iet, es un žandarms, kad pēkšņi saimniece iespiedzas:

—   Un mans vīns? Un mans degvīns? Un saplēstās glāzes?!! Tas nelietis, tas piedzērušais, jau nav vēl maksājis, policista kungs! Tā jau nevar! Lieciet, lai viņš samaksā!

Policists domīgi manī paskatās, nopūšas un tad paklusi jautā:

—  Vai jums ir nauda?

Es pamāju.

—  Nu, tad maksājiet, lai es beidzot tieku mājā!— Un skaļi:— Cik tad tur ir?

Saimniece skaita, tad saka:

—  Sešdesmit septiņas markas, ieskaitot apkalpošanu. Jā, vēj telefona zvans, ar kuru es jūs pieaicināju, policista kungs, Tātad kopā sešdesmit septiņas markas divdesmit.

Es bāžu roku kabatā. Izvelku nedaudz naudas. Bāžu roku svārku iekškabalā — tā ir tukša. Un pēkšņi atceros.. . Raugos uz Eiinoru ar mēmu jautājumu, tad lūdzoši, prasīgi, uzstājīgi. .. Nevaru taču vēl palikt arī par tēriņa nemaksātāju! I.linora neskatās uz mani, ar neizdibināmu vieglu smaidiņn viņa skatās uz naudas kaudzīti, ko esmu izlicis uz galda. Tad viņas skatiens pārslīd no turienes uz saimnieci. . . Elinoras lūpas mazliet paveras, smaids āp viņas muti paplešas. .. saimniece metas pie naudas — un vienā mirklī tā jau ir saskaitīta.

—   Divdesmit trīs markas!— viņa ieķērcās.— Plukata, sasodītais plenčagabals, jūs! Pirmāk jaucat manu naktsmieru, apdraudat ar revolveri un tad. ..

Viņa šķendējas — un tam nav paredzams gals, policists garlaikoti žāvādamies klausās. Beidzot, kad saimniece man atkal grasās ar nagiem iebraukt sejā, viņš atvaira to un saka:

—  Tagad pietiks, Šulca kundze.— Un man:— Vai jums tiešām nav vairāk naudas?

—   Nē!— es saku un vienlaikus raugos cieši Elinorai acīs. Šoreiz viņa raugās pretī — tikpat cieši, ne miņas no smaida. Un nu meitene zibenīgi izdara atkal kaut ko pārsteidzošu: viņa uz brīdi pavelk no blūzes izgriezuma man paņemto naudaszīmju paciņu. Redzu paspīdam simtmarku zilganumu. Mutes kaktiņā pavīd Elinoras mēles galiņš, meitenes smaids tagad ir zobgalīgs. Naudas žūksnīris no jauna pazūd blūzē. Viņa uzliek plaukstu uz krūtīm, mazliet tās paceļ, lai man rodas krāšņā, pilnīgā skaistuma nojausma, tad apņēmīgi novēršas no manis un nostājas aiz letes.

Jā, gudra un rafinēta viņa ir gan: īstajā brīdī atgādina manis doto vārdu, bet, lāgā manam vārdam neticēdama, atgādina arī mūsu miesisko saistību: Kāda rūgtena saldme, salta uguns, mīļotā, kura nekad nav man pilnīgi atdevusies, kura nekad nebūs pilnīgi mana,— īsta alkohola karaliene!

—   Nē,-— es teicu sausām lūpām,— vairāk naudas man nav klāt. Bet nosūtiet rēķinu uz manu kantori, mana sieva to nekavējoties samaksās.

Saimniece šķendējas:

—  Jūsu sievai būs cits kas darāms nekā maksāt dzērāja

rēķinus! Žandarma kungs, izčamdiet viņa kabatas, varbūt toinēr tur kaut kas ir. . .

—  Nav,— es saku.— Bet man laukā palicis portfelis, žandarina kungs, ja es drīkstu to atnest…

Mēs atnesam portfeli, manus iepirkumus mazajā klimatiskajā kūrortā. Es izplāju savu bagātību: abas papagaiļraibuma pidžamas, smalkos tualetes piederumus, franču smaržas. Cik tad sen, kā es to visu, smalki jokodams, pirku pie jaunajām meitenēm? Nekad tos nelietošu! Cik tad sen, kā es tur uz terases ēdu zuti, dzēru burgundieti un spriedu, cik man — kā no pienākumiem brīvam tirgotājam — būs omulīga dzīve? Cik sen? Labi, ja divpadsmit stundas pagājušas! Un nekad man šīs omulīgās dzīves nebūs! Nu man ap roku apliktas važas un policija mani eskortē! Ardievu, labā dzīve!

—   Ko lai es iesāku ar šiem smalkajiem krāmiem?!— šķendējas saimniece.— Septiņas nagu vīles un šķēres vien! Tas mani neder. Man vajag savu naudu dabūt! Un šī nekaunīgā naktsveļatl

Taču balss nodod, ka tā ir atkāpšanās ar kauju, viņas alkatība ir pamodusies.

—   Esmu apmēram simt markas par to samaksājis,— es saku.— Un laukā ir vēl divas pudeles Švarcvaldes degvīna un viena pudele rudzīša — to jūs arī varat dabūt, vai nu esat apmierināta?

Viņa vēl mazliet paklaigā, tad nomierinās.

—  Bet smaržas es gribētu jūsu meičai iedot kā dzeram naudu,— es saku, paņemdams pudelīti.

—   Manis pēc,— attrauc saimniece.— Ar tādiem mēsliem es nemēdzu iesmirdināties.

Un viņa pielaiko, vai raibās pidžamas bikses ir viņai| piemērota garuma.

—   Elinor!— es uzsaucu pāri visai kroga istabai, jo važas dē| nevaru tikt no žandarma prom.— Te man ir vēl franču smaržas tev. .. Nāc šurp, meitēn!

—   Ak, lieciet mani mierā!— viņa īgni atsaucas.— Man nu tiešām pietiek jūsu izdarību. Vediet taču to cilvēku prom, es gribu gulēt!

Dzirdot brutālo nekautrību, ar kādu viņa mani pameta likteņa varā, man aizcirtās elpa. Un skaļi pār visu telpu es uzsaucu:

—  Vai tu mazliet par daudz nepaļaujies uz manu goda prātu, Elinor?

—  Vediet to piedzērušo nejēgu prom!— viņa tagad

kliedz.— Negribu vairs klausīties viņa nešķīstos apvainojumus! Viņš vienmēr man bijis pretīgs, cerams, ka iespundēsiet viņu liil/. mūža galam!

Es atjēdzos, vienā mirklī aptvēru. Tagad viņai mana nauda nodrošināta, es pats biju savu mantu noliedzis. Un viņai tā droši vien vairs nebija klāt, sen jau būs paslēpusi kaut kur aiz li-les. Tagad viņa ļāva maskai krist — es biju pretīgs nejēga. I’iiLiesi tāds es biju. Cik labi, ka man kabatā vēl mierinājumam bija pudele šņabja! Bet ko tad, ja ari šņabis mani pametīs?

—  Nu, tad nāciet beidzot,— seržants pavilka mani aiz važiņas.

Es viņam sekoju, ne vārda neteikdams. Žandarms uzsēdās uz velosipēda un sāka braukt — riteņbraucējam lās bija lēni, bet kājāmgājējam pietiekami ātri. Es rikšoju līdzās. Viņš mani nogādāja cietumā kaimiņu lielajā ciemā, tai pašā, kur es iepriekšējā vakarā biju ieradies ar vilcienu.

25

Es pastūmu gultu zem mazā lodziņa un tad, pieturēdamies pie dzelzs reslēm, uzvilkos augšā. Redzu saules miermīlīgi apstarotos laukus, tīrumus, ganāmpulku un tālumā pie apvāršņa meža svītru. Tepat lejā redzams ar latu žogu norobežots sakņu dārzs, kāds vecs vīrs iet pa ceļu un plūc maisā zāli kazām vai trušiem. Viņš var iet, kurp grib, bet es — es esmu tagad notverts! Vakar man vēl tas viss piederēja, varēju savu dzīvi grozīt pēc patikas, tagad citi ir noteicēji par manu dzīvi un man atliek tikai gaidīt, ko viņi par mani lems.

Es iekrītu gultā. Jūtos gaužām nelāgi, sāp galva — pāris iedzerto malku iedarbība jau pagaisusi. Man slāpst… bet kad varēšu šīs slāpes dzesēt? Jau šodien pat, saku, sevi mierinādams, noteikti jau šodien! Vēl šodien viņi palaidīs tevi atkal brīvībā. Viņi gribēja tev tikai iedzīt bailes, tā mēdz darīt — iebāž piedzērušos uz vienu nakti būcenī, lai izguļ reibumu, atskurbst, tad palaiž atkal brīvība. Tā arī tagad ar tevi. Negribu turēt uz viņiem ļaunu prātu, galu galā viņi rīkojas pareizi. Esmu tiešām tai lauku viesnīciņā šāvis pār strīpu, šitās izbailes būs mācība visam mūžam. Tūlīt jau noskrapstēs atslēga, ienāks patīkamais žandarms no pagājušās nakts un smiedamies apjautāsies: «Nu, vai labi izgulējāties, Zommera kungs? Tad tik taisieties, ka tiekat no šejienes prom. . . un negrēkojiet vairs turpmāk!»

Un es iziešu brīvībā šai dzidrajā, zaļajā, saulainajā rītā, kad

vecais vīrs ceļa malās, kur tik tiek klāt, vāc maisā zaļbarību. Būšu atkal brīvs… ja tas tiešām būtu kas nopietns bijis, vai tad žandarms man būtu kamerā iedevis līdzi degvīnu?

Tā es sevi mierinu un, tiklīdz pavīd doma par naksnīgo scēnu ar Magdu, sparīgi raisos no tās vaļā. Lai ari kādas nesaprašanās bijušas pēdējā laikā, Magda ir mana sieva, mēs esam tik ilgi turējušies kopā, viņa man piedos, ir jau piedevusi. Magda saprot, ka esmu bijis slims. Izbailes ir mani atskurbinājušas, nemūžam vairs nedzeršu, ne pilītes vairs!

Pielecu kājās, staigāju pa kameru šurp un turp. Nē, es gribu tagad būt godīgs, negribu slēpties aiz meliem: ticis brīvībā, nevarēšu ar rāvienu pārtraukt dzeršanu; jau tagad apkaunojoši moka slāpes. Visu ķermeni plosa alkas, kāre, kas draud mani nobeigt, ja netiks apmierināta. Es drebu, sviedri plūst straumēm, kuņģis ir uzbudināts.

Pēkšņi attopos, ka, aizejot no ciema viesnīcas, biju uz galda pametis pusizdzertu ķirša pudeli. Vajadzēja palūgt žandarmam, lai ļauj to izdzert. Viņš būtu to atļāvis, un es tagad nejustu tik ļoti tā trūkumu, un mani nemāktu tādas ciešanas.

Tātad gribu no šī brīža būt godīgs: es nespēju uzreiz tikt no alkohola vaļā, taču no šī brīža dzeršu ļoti mēreni, varbūt puspudeli dienā vai pat trešdaļpudeli. Ar trešdaļu varēšu iztikt. Tagad šai stāvoklī es būtu laimīgs jau ar vienu vienīgu mazu glāzīti, vienu mazu mēriņu, vienu šņabja malciņu.

Ja mani tūlīt palaidīs vaļā, es atļaušos ciemā vienu lāsīti izmest, vienu vienīgu tikai, un tad došos kājām uz mājām un nedzeršu vairs neko. Naudas man te vairs nav, bet man ir mugurā zilganais pavasara mētelis, to es atstāšu krodziniekam ķīlā. Viņš iedos man par to pudeli rudzīša, varbūt pat divas; tad esmu atkal trim četrām dienām nodrošināts. Trim dienām jau nu katrā ziņā! Un triju dienu laikā būšu jau Magdu dabūjis savā pusē, būšu ļoti mīļš un laipns pret viņu, tad dabūšu no viņas atkal naudu… Uz bridi aizveru acis: iedomājos par tām piectūkstoš markām, ko vakar ap šo laiku izņēmu no bankas. Tas būs smags trieciens bijis veikalam, varbūt nebūs gluži tik vienkārši ar Magdu izlīgt. .. Bet es aši nomierinos: izdarīšu hipotēkas aizņēmumu uz mūsu savrupmāju, līdz šim tā nav ar parādiem apgrūtināta, piectūkstoš markas dabūšu uz māju katrā ziņā. Tad Magda samierināsies. Un, protams, neļaušu Lobedancim nesodītam baudīt savu laupījumu. Šodien pat vēl aiziešu pie viņa, atprasīšu savas mantas, vismaz sudrabs un manas zeltlietas viņam jāatdod, tad es viņam atstāšu divus tūkstošus no tās naudas. Ja viņš nebūs ar mieru, es viņu

uzrādīšu; tad lādzīgais, maigais, lišķīgais Lobedancis aizceļos manā vietā uz cietumu.

Tā klaiņo manas domas, visumā tās — par spīti pašreizējiem nomācošajiem apsvērumiem — ir optimistiskas. Gan jau izkulšos, galu galā esmu cienījams pilsonis, viņi sargāsies ar mani slikti apieties!

Pa starpām, neko nedomādams, raudzījos uz kameras aprakstītajām sienām. Daži uzraksti bija izdarīti ar zīmuli, citi ieskrāpēti kaļķī ar naglu. Lielākoties augšā ir vārds, zem tā divi datumi — ievešanas un izlaišanas. Mani ļoti nomierina nelielā abu datumu laika atstarpe; cilvēks, kurš, pēc uzrakstiem spriežot te sēdējis visilgāk, atradies kamerā desmit dienas. Arī pierādījums, ka man nekas ļauns nedraud. Desmit dienas. . . nu, man arī par to nevar būt ne runas, nemūžam tās neizturētu ar savu neremdināmo alkohola badu! Bet mani — mani jau pēc brīža laidīs laukā! Un tad — kā tad ir ar brokastīm? Ari apcietinātajiem jādabū savas brokastis, kaut vai ūdens un sausa maize, lai vai kā, tomēr brokastis. Tagad, spriežot pēc saules, ir jau vismaz pusdesmit — un brokastis man nav nestas. Protams, tā ir vēl viena zīme, ka viņiem nav nekas ļauns padomā. Grasās tik ātri laist ārā, ka negādā pat brokastis. Žandarms ietaupa, bet es jau varu laukā sev nopirkt! Skaidrs kā diena; uz brīdi pilnīgi nomierinājies, atkrītu atkal uz salmu maisa un mēģinu gulēt. Domāju par Elinoru, cenšos domāt par tā brīža saldmi, kad viņa deva man šņabi dzert no savas mutes, bet savādi — tagad man tas neliekas vairs salds. Nē, negribu vairs atcerēties ciema viesnīcu, pārāk pretīgi tur bija, un cik smalki viņa mani apstrādāja, mazā padauza, kā pašu pēdīgo nejēgu puiku! Bet pie viņas es neiešu kā pie Lobedanča, lai viņa ir laimīga ar savu laupījumu vai arī lai atstiepj kājas, negribu neko vairs par viņu dzirdēt! Kopš šī brīža mana dzīve pieder tikai Magdai. Labi vien ir, ka esmu ar šiem ļaudīm viesnīcā tā pilnīgi galā; esmu par visu norēķinājies, viņi neko nevar vairs prasīt, nekad vairs viņus neredzēšu. Gribētos tikai, kaut zinātu jau skaidri Magdas nostāju pret mani. ..

Tā klīst manas domas. Pa starpām brīžiem iemiegu, pasnaužu vai arī pēkšņi pilnīgi atslēdzos, iekrītu kā dziļā nemaņā. Un tad atkal nomods, tās pašas mocības, es vaidu: mans dievs! mans dievs! Es to neizturēšu. . . vai tad netikšu vēl no šejienes prom?

Un es skraidu šurp un turp, paraustu režģa stieni, atslejos pret durvīm neprātīgā cerībā, ka tās varbūt palikušas vaļā, un domāju par Magdu. Taisnību sakot, man ir bailes no Mag

das. .. viņa ir tik sasodīti enerģiska. .. Bet es esmu viņas vīrs, mēs mīlējām viens otru, viņa man piedos, viņai jāpiedod… Tā griežas mūžam to pašu domu dzirnas. . .

26

Biju aikal iemidzis. Mani pamodināja atslēgu šķindoņa. Pielecu kājās un cerību pilns raugos pretī četriem kungiem, kas ienāk kamerā. Uz diviem es pametu tikai paviršu mirkli: viņiem mugurā ir policista formas tērps. Viens ir no iepriekšējās nakts, tas, kurš mani atgādāja šurp, otrs — man labi pazīstams policisls no manas dzimtās pilsētas. Dažu labu reizi esmu pie kausa alus izspēlējis ar viņu kādu skata partiju. Labs, godīgs, protams, ne jau manu aprindu cilvēks, bet es nekad neesmu bijis lepns. No abiem pārējiem, kas ir civilā, vienu nepazīstu — jauns cilvēks asi izteiktiem sejas vaibstiem un stingām, bargām acīm. Apakšlūpa viņam stipri padevusies uz priekšu. Toties otrs civilists man ir labi pazīstams, tas ir mūsu lādzīgais vecais mājas ārsts — dakteris Mansfelds. Tiklīdz viņu ieraugu, galvā zibenīgi pavīd doma, ka mani tomēr va]ā nelaidīs. Viņš mani nogādās kādā dzērāju ārstēšanas iestādē. Bet ari tas nav pats ļaunākais, gluži otrādi, tas varbūt ir pat labāk. Sādā dziedinātavā mani atbrīvos no pašreizējām mokām, droši vien viņiem tur ir kāds līdzeklis, un lad man aiztaupīsies tūlītējā izskaidrošanās ar Magdu. Par šādā iestādē ievietotu slimnieku Magda nevarēs pārāk ļauni domāt. .. To visu paguvu aptvert īsā mirklī un steidzos ārstam pretī. Spiežu viņam roku, satraukti saku:

—  Pateicos, ka esat atnācis, dakter Mansfelda kungs, redziet, kur esmu ievietots,— es mulsi pasmējos.

Pametu mirkli netīrajā kamerā. Dakteris Mansfelds spēcīgi paspiež man roku. Manu, ka ari viņš ir satraukts, viņa seja notrīs.

—  Jā, mīļais Zommera kungs,— viņš saka, un viņa balss dreb.— Es negribēju, lai tā ar jums viss beigtos.. .

—   Beigtos?— es saku un cenšos, lai balss skanētu nepiespiesti.— Beigtos, dakter Mansfelda kungs? Domāju, ka tas ir jaunā sākuinsl Jūs aizvedīsiet mani uz dziedinātavu un padarīsiet mani atkal veselu!

—  To es gribēju pirms divām nedēļām, mīļais Zommera kungs,— dakteris Mansfelds pašūpo galvu.— Bet diemžēl jūs

lo padarījāt neiespējamu. Tagad savu vārdu teiks prokurora kungs.

To pateicis, viņš raugās uz jauno vīrieti ar stingajām acīm, kurš tagad savu izvirzīto lūpu izbīda vēl vairāk uz priekšu, bargi paveras manī un vilcinādamies nosaka:

—       Jā, jā. Protams.— Tad steigšus turpina:—Man jūs, Zommera kungs, jāapcietina jūsu sievas noslepkavošanas mēģinājuma dēļ. Jūs esat apcietināts!

Kā zibens trāpīts es palieku nekustīgi stāvam, pirmajā brīdī nevaru izdabūt pār lūpām nevienu vārdu. Tā nevar būt taisnība, es drudžaini domāju. Viņi tikai grib iebiedēt. Mēģinājums noslepkavot Magdu?

Beidzot spēju parunāt, balsij drebot, saku:

—       Sievas noslepkavošanas mēģinājums — tas taču ir smieklīgi! Nekad neesmu gribējis Magdu slepkavot!

Prokurors noskatās manī iznīcinoši un asi izmet:

—       Gan mēs jums palīdzēsim saprast, cik tas ir smieklīgi, Zommer!— Un:— Nāciet, daktera kungs!

Un vēlreiz pilsētas policistam:

—  Jums viss ir skaidrs, aizvediet šo cilvēku!

—       Dakter Mansfelda kungs!— es satraukti, bezgala izmisis saucu nopakaļ aizejošajiem.— Dakter Mansfelda kungs, jūs taču zināt, cik ļoti es Magdu mīlēju…

Durvis aiz abiem civilistiem aizcērtas, un esmu viens ar abiem formā tērptajiem. Apjucis atkritu uz sava salmu maisa un aizklāju seju ar plaukstām.

27

Pēc tam kad biju kādu brīdi tā nekustīgi sēdējis un pret mani celto apsūdzību «mēģinājums noslepkavot paša sievu» mokoši cilājis gan šā, gan tā, manas pilsētas policists, Šulces kungs, uzlika man roku uz pleca un laipni aicināja:

—  Mums tagad jāiet, Zommer!

«Zommer»— kā mani tas aizskāra, šis vienkāršais «Zommer» bez «kungs»; ka šādi mani var uzrunāt gluži vienkāršs cilvēks, kuram gada ienākumi diez vai pārsniedz divus tūkstošus četrus simtus, ar to pašu es skaidrāk par skaidru aptvēru sava stāvokļa pārvērtību. Kopš beidzies mans skološanās laiks, neviens nav pie manis vērsies bez uzrunas «kungs»— un tagad. .. Es atcēlu plaukstas no sejas un jautāju ar asarām acīs:

—  Uz kurieni jūs mani vedīsiet, Šulces kungs?

Es uzsvēru vārdu «kungs», bet viņš to palaida gar ausīm, tādam vienkāršam cilvēkam laikam nav nojausmas par tik smalkām niansēm.

—  Tikai uz tiesas namu, Zommer,— viņš teica.— Tikai uz liesas namu.— Un turpināja:— Redziet, Zommer, jūs taču esat izglītots cilvēks, jūs nesagādāsiet man nekādas grūtības. Patiesībā man vajadzētu jums aplikt važu, bet ja apsolāt man neradīt grūtības.. .

—   Es jums to apsolu, Šulces kungs,— es steidzos gandrīz vai priecīgi apgalvot.— Apsolu jums, varat paļauties uz manu vārdu un sirdsapziņu.

—  Jauki,— viņš atbildēja.— Es paļaujos uz jums. Velciet mēteli mugurā, tur ir arī jūsu cepure; vairāk jums nekā nav? Tad nāciet!

Mēs izgājām no kameras, nokāpām lejā — un atradāmies uz ielas. Biju tikai dažas stundas pabijis pustumšajā cietumā, bet jau mani saviļņoja plašums un gaisma visapkārt. Sirds, saņemot brīvības sveicienu, pukstēja straujāk.

Ja es tagad, man iešāvās prātā, pārlēktu pāri tam žogam un joztu cauri dārzam ar biezajiem krūmiem, pāri pļavai mežā iekšā. . . vai Šulce daudz nopūlētos, lai dabūtu mani rokā? Vai pat šautu, kā ķerot īstu noziedznieku? Ak nē, es viegli pasmīnēju, to viņš nekad nedarītu. Mēs taču bieži abi esam spēlējuši skatu, un viņš zina, kas es esmu un kāds esmu. Bet es jau arī nemaz negribēju bēgt, steigšus nodomāju. Esmu viņam apsolījis nesagādāt nekādas grūtības, un es savu vārdu turu. Bet kaut ko citu gan gribētu.. .

Kad Šulce pirmīt teica, ka vedīšot mani uz tiesas namu, šāda iespēja mani cerīgi iedvesmoja.

—  Šulces kungs,— es teicu ļoti pieklājīgi,— man ir kāds lūgums.. .

—   Nu, kas tad ir, Zommer?— viņš jautāja.— Vai eju pārāk ātri? Mēs varam mierīgi arī lēnāk iet, vilciens aties tikai pēc divdesmit minūtēm.

—   Redziet, Šulces kungs,— es uzsāku.— Man neciešami sāp zobs, un tur, pāri pretī, es tieši redzu viesnīcu. Vai es nedrīkstētu uz ātru roku ieskriet un iedzert vienu konjaku vai rumu? Tas man tūlīt līdzēs zobu sāpēm. Jūs varat mierīgi stāvēt man pie letes līdzās,— es steigšus turpināju.— Ja baidāties, ka aizbēgšu. Es noteikti nebēgšu, tas tikai manu neganto zobu sāpju dēļ.

—  To nu mierīgi metiet no galvas laukā!— policists noteikti pateica.— Tad jau man vajadzētu atteikties no sava formas

tērpa, ja dabūtu zināt, ka esmu kopā ar apcietināto dzēris šņabi. Nekas tur nesanāks, Zommer!

—  Bet te jau mani neviens nepazīst, Šulces kungs,— es lūdzos. — Noteikti neviens to nedabūs zināt!

—  Skat!— iesaucās policists un pielika sveicinot roku pie formas cepures. Mums garām pabrauca ārsta mašīna, kur lidzās dakterim Mansfeldam sēdēja prokurors.

—  Ja tie abi mūs redzētu ieejam viesnīcā, es jau būtu iekritis kā likts! Tad nu nāciet, Zommer, iesim tik uz priekšu!

—  Šulces kungs,— es lūdzoši teicu un nekustēju ne soli no šis vietas pie viesnīcas, manas pēdējās cerības.— Tagad nu patiesi te nav vairs neviena paša, kurš mani pazītu. Esiet tik labs! Tikai vienu vienīgu šņabīti! Es pateikšu savai sievai arī, lai viņa jums simt markas…

—  Nu jau gan par traku!— iekliedzās policists, piesarcis aiz dusmām.— Vai tad jūs esat galīgi bez prāta palicis, Zotnmer? Tā jau ir amata personas piekukuļošana, ko jūs mēģināt darīt! To jau man vajadzētu uz vietas ziņot! Tūlīt pat nāciet, vai arī es paņemšu jūs pie važas!

Satriekts, pagalam izmisis, zaudējis pēdējo cerību, es sekoju saniknotajam Šulces kungam. Kādu laiku gājām abi klusēdami: viņš — īgni sevī pukodamies, es — ar nokārtu galvu smagi vilkdamies.

Tad viņš ierunājās mierīgāk:

—   Es jūs nesaprotu, Zominer. Jūs taču bijāt visādi kārtīgs, solīds cilvēks — un tagad tā māžojaties! Vai tad vēl arvien nav diezgan tās trakās dzeršanas? Vai tā nav jau pietiekami dziļi jūs iegrūdusi nelaimē? Lai vai kā, es negribu jūsu siāvokii padarīt vēl ļaunāku, nekā tas jau ir. Neesmu neko dzirdējis. Bet nu esiet cilvēks, Zommer, un saņemieties! Paies dažas dienas — un jūs tiksiet no tā pagraba laukā atkal ar skaidru galvu, un, ka tāda jums lieti noderēs, to jau jums vajadzētu pēc prokurora kunga teiktā saprast!

Klausījos klusēdams, neko neatbildēdams. Jutos dziļi pazemots un sāpināts, ka tāds vienkāršs cilvēks kā policists Šulce uzdrīkstas šādi ar mani runāt. Tiesa, toreiz es vēl nezināju, ka atrodos gara ciešanu ceļa pašā sākumā un ka vēl gluži citādi un daudz zemāk stāvoši cilvēki vēl daudz, daudz nepārprolamāk ar mani runās.

Bijām atnākuši stacijā, un policists Šulce nopirka mums divas trešās klases biļetes.

—  Tā,— viņš noteica un izgāja uz perona pie citiem, kas gaidīja vilcienu.— Un tagad nenokariet galvu, Zommer, saru

nājieties mierīgi ar mani, tad neviens neko nemanīs, gluži otrādi, katrs domās, ka esam labi paziņas, kas nejauši satikušies. Mēs jau arī esam reizēm pēc skata kopā kādu gabalu gājuši pa Plato ielu, un ne jums, ne kādam citam nav ienācis prātā, ka mēs varētu būt kas cits, nevis labi paziņas. ..

Viņam bija taisnība. Un, tā kā es nu biju daļēji ticis galā ar izbailēm par noraidīto šņabi, tad tiešām izraisījās gluži saprātīga saruna — vispirms par iegūto siena ražu, tad par izredzēm uz labības iekūlumu. Gan Šulce, gan arī es bijām pārliecināti, ka visumā izredzes nav sliktas, tagad gan derētu lietus, pavasaris bijis pārāk sauss, jo sevišķi vasarājam, bet arī rušināmaugiem steigšus vajadzīgs lietus.

īsais ceļagabals pagāja ātri, un droši vien nevienam no braucējiem kupejā nevarēja ienākt prātā, ka šeit tiek vests kāds par slepkavības mēģinājumu aizdomās turēts. (Reizēm man gribējās, lai es patiešām būtu liels, neģēlīgs, slavens noziedznieks.) Bet, kad mēs tikām pašu stacijā, spraucāmies gar daudzajiem sagaidītājiem uz halli un nonācām Stacijas laukumā, tad man atkal sametās baisi. Jo jebkuru brīdi tagad varēju satikt kādu tuvu paziņu, jā, savu paša darbinieku, jā, savu paša sievu. Es pavilku policistu aiz piedurknes un lūdzu:— Šulces kungs, vai mēs nevarētu paiet apkārt un tad pa skvēru? Es te pazīstu daudzus, un man tiešām būtu nepatīkami.. .

Šulces kungs pamāja ar galvu.

—  Tā var. Galu galā vienalga, vai jūs nonākat tiesas namā ceturtdaļstundu agrāk vai vēlāk. Bet tagad es gribētu mazliet atviegloties.— Un Šulces kungs devās kopā ar mani šķērsām pāri Stacijas laukumam uz to ēku, kur es, nākdams no pretējās puses, pirms kādām divdesmit četrām stundām pabiju kopā ar Lobedatici. Neparasta sajūta atkal atrasties šajā telpā ar sešām izlietnēm, dzirdēt šalkojam ūdeni un redzēt netīri miklo asfaltēto grīdu. Te es biju, cīnīdamies ar Lobedanci, valstījies — tik īss laiks pagājis, tomēr tas likās gluži neticami. Kā murgains sapnis, kurš tikmēr, kamēr sapņo, pārliecina, bet tūlīt pēc pamošanās liekas smieklīgi grotesks. Un tomēr es biju te ar Lobedanci cīnījies, tas nebija sapnī, un pret šo rūdīto nelieti man nav nekāda pienākuma. Tāpēc, kad mēs atkal iznācām no šīs ēkas un tā jauki vienā mierā, izvairīdamies no dzīvajām ielām, gājām apkārt pilsētai, es saņēmos un pastāstīju Šulcem pēc kārtas visu, ko biju ar Lobedanci piedzīvojis, sākot ar pirmo tikšanos garaiņu pilnajā virtuvē — pēc izbēgšanas no ārsta mašīnas — un beidzot ar manu cīņu par koferi un

naudu tualetē. Policists Šulce savā darbā droši vien daudz pieredzējis cilvēciskajās kaislībās un maldos, lai vairs nejustos pārsteigts par kaut ko tādu, taču, klausoties manī, viņš vairākas reizes palika satraukts stāvam un vairākkārt dzīvi iesaucās: «Velns ar ārā, kaut kas neticams… ko jūs sakāt! Vai tiešām tā, Zommer?» Arī iesvilpās caur zobiem. Kad biju beidzis un gaidīju sašutuma izvirdumu par nelieti Lobedanci, policists Sulce labu laiku klusēja un tad, platām acīm manī skatīdamies, apdomīgi sacīja:

—  Es jau jūs patiesībā pazīstu tikai no mūsu skata spēlēm, tas ir, nepazīstu nemaz, taču esmu jūs vienmēr uzskatījis par saprātīgu un apdomīgu veikalnieku. Ka jūs. .. atvainojiet, bet tā ir taisnība, esat tāds nejēga aitasgalva, Zommer, nebūtu, nudien, nemūžam varējis iedomāties. Varat grozīt un locīt, kā gribat, bet tā nav tikai dzēruma vaina, ar piedzeršanos vien jūs nevarat tik pārmēru lielu muļķību attaisnot. Jau ar pirmo dienu jums vajadzēja saprast, kāds nelietis tas ir, sapratāt jau arī un tomēr negājāt prom, lai gan jebkurā mazā viesnīcā jums būtu ļāvuši dzert, cik vien gribat. Nē, pareizi vien ir, ka tas bezgodis jūs aplaupījis. Neesat neko labāku pelnījis, un būtu labi, ja viņš arī tās pēdējās tūkstoš markas būtu atņēmis, tad jūs nebūtu varējis ārdīties tur pa viesnīcu…

Policists atvilka elpu un nosodoši mani uzlūkoja, bet es, dziļi sašutis par tik negaidītu reakciju ūz manu stāstu, sadusmots sacīju:

—  Neesmu jau tāpēc jums, policist Šulce, visu to stāstījis, lai jūs te lasītu morāli. ..

—  Policist Šulces kungs, lūgtu, Zommer!— Šulce bargi izlaboja.

—  Bet es domāju,— es nikni turpināju,— ka jūs nekavējoties papūlēsities šo nelieti Lobedanci saņemt ciet.. .

—   Pareizi gan,— policists zobgalīgi iesmējās.— Vispirms jūs savā muļķībā un dzērumā iegrūžat noziedzniekam tieši rokā savu mantu un tad brēcat pēc policijas un gribat, lai mēs vaimanādami un žēlodami pa galvu pa kaklu dzenamies pakaļ jūsu vieglu roku aizmestai mantībai! Varu jums tikai vēlreiz teikt — jūs neesat neko labāku pelnījis, un, ja nebūtu jūsu nabaga sievas, kurai vienai pašai jānes jūsu dumjības nasta, es nepakustinātu ne pirkstiņu visa tā dēļ. Jūsu sievas dēļ, Zommer, lieciet aiz auss, jūsu sievas dēļ, es, tiklīdz būšu jūs nogādājis drošībā, tūlīt ziņošu leitnantam, un var jau gadīties, ka šis putniņš vēl nebūs aizlaidies lapās — tik drīz viņš mūs vēl

varbūt negaida. Bet nu pielieciet mazliet soli, labprāt gribētu jūs ātrāk nogādāt pie vielas, cilādi izstrādāsiet vēl kādu muļķību. No jums jau patiesi var visu ko sagaidīt. Debess augstā! Nemūžam vairs neiekritīšu uz tik maldinošu fasādi, biju iedomājies, ka jūs esat diezin kāds krietns cilvēks, bet laikam jau visu bija paveikusi jūsu sieva. Kā tad lai viņa jums piedod visus tos mēslus, ko esat savārījis!

Mēs gājām uz priekšu un līdz pašam liesas namam nerunājām vairs ne vārda; Sulce droši vien domās gatavoja ziņojumu leitnantam, bet es jutos tiešām dziļi aizskarts par visiem tiem netaisnajiem vārdiem, ko man šis necilais ierēdnis nekaunīgi meta tieši acīs. Ja viņš nesaprata, ka es biju vienkārši slims, kā bezpalīdzīgs sirdzējs nokļuvis nelieša varā, tad tur nekā nevarēja darīt, tad muļķis bija viņš. Es jau nu katrā ziņā tas nebiju. Biju tikai slims, esmu tāds vēl arvien. ..

28

Man bija gadījies veikala darīšanās vienu otru reizi iegriezties tiesas namā, un turienes telpas pazinu samērā labi. Bet tajās, kur mani tagad ieveda policists Šulce, nekad agrāk nebiju bijis. Ceļš veda cauri visam tiesas namam (tas ir savienots ar apgabaltiesu) uz diezgan šauru iekšēju pagalmu, ko vienā pusē norobežo augsts akmens mūris, bet pārējās trīs pusēs — augstas celtnes; un tai celtnei, kurp mēs tieši devāmies, no augšas līdz lejai bija mazi gandrīz kvadrātveida logu caurumi, visi pamatīgi aizrestoti.

Tur augšā tātad būs mana mītne, varbūt nedēļām un nedēļām ilgi, es, pēkšņu baiļu sagrābts, nodomāju. Tagad es būtu savu pavadoni labprāt izjautājis par kārtību un paradumiem šādā cietumā, bet tam jau bija par vēlu — Šulce piespieda zvana pogu, atvērās lielas dzelzs durvis, un zilā formas tērpā ģērbies cilvēks apsveica Šulcī, uzsizdams pa plecu un apveltīdams mani ar vēsu, pētošu skatienu.

—  Papildinājums, Kari,— sacīja Šulce.— Dokumenti pienāks šodien pēcpusdienā no prokuratūras.

—   Nostājieties tur, tālāk!— sacīja man uniformētais, un es paklausīgi nostājos, kur man bija pavēlēts. Abi sačukstējās un pāris reižu paskatījās uz mani, reiz izdzirdēju vārdus «slepkavības mēģinājums», taču, liekas, tas nekādu īpašu iespaidu neatstāja.

Tad Šulce pa gabalu man uzsauca:

—  Tad nu lūriet acis vaļā, Zommer!— Un durvis aiz viņa aizcirtās; viņš atgriezās brīvībā, un, par spīti visam, man radās sajūta, ka būtu zaudējis draugu.

—  Sekojiet man!— uniformētais nevērīgi izmeta un ieveda mani kantori, kur gan neviena nebija.— Nolieciet te uz galda visu, kas jums ir kabatās!

Es paklausīju, nekā liela tur nebija: atslēgu saišķis, kabatas nazis, diezgan netīrs mutautiņš.

—  Vai tas ir viss, kas jums ir? Naudas nav? Nu, tad paceliet rokas!

Es paklausīju un tiku no augšas līdz apakšai aptaustīts, jādomā, meklēja kaut ko kabatās paslēptu.

—  Nu labi, es jūs pagaidām ievietošu vienpadsmitajā, inspektora pašreiz nav, ir pusdienas pārtraukums,— sacīja cilvēks zilajā formas tērpā.

Es pieklājīgi apjautājos, vai ari es nevarētu dabūt pusdienas. Neesmu tās vēl ēdis.

—       Pusdienu laiks jau garām, — viņš dzedri atteica.

—   Nekā vairs nav.

—   Bet es neesmu arī brokastis dabūjis!— es satraukti iesaucos. Līdz šim mans izsalkums pēc ēdiena nebija pārāk jūtams bijis, taču tagad tas lika sevi stipri manīt. Jutos aizskarts savās tiesībās — ari apcietinātajam ir jāēd!

—  Jo labāk garšos vakariņas,— viņš vienā mierā atbildēja.— Nu, tad nāciet!

Viņš veda mani pa gaiteni, caur dzelzs režģiem, pa kāpnēm augšā, tad vēl pa kādām dzelzs durvīm. Ieraudzīju garu, drūmu gaiteni ar daudzām dzelzi apsistām durvīm, ar aizbīdņiem un slēdzenēm, un atkal pa kāpnēm augšup, atkal augšup, atkal ar dzelzi apsistas durvis.. . pavadonim vajadzēja vienā laidā slēgt vaļā un ciet, un viņš darīja to vienaldzīgā lietišķībā. .. Man tas gūlās uz krūtīm — visas šīs durvis, kas tagad nošķīra mani no ārpasaules, lika skaidri apzināties, cik ļoti esmu nebrīvs un cik grūti būs no jauna tikt brīvībā. Jau kopš pirmā mirkļa es apjautu, cik patiesi ir vēlāk cietumā tik bieži dzirdētie vārdi: «Viegli iekšā tikt,,un grūti laukā tikt.»

Mans pavadonis palika stāvam pie durvīm, uz kurām bija balts cipars — vienpadsmit. Tātad aiz šīm durvīm būs mana mītne. Viņš atslēdza, aiz šīm atklājās vēl otrās durvis. Atslēdza arī tās.

—   Ejiet iekšā!— nepacietīgi uzsauca mans pavadonis, un es iegāju. No šauras gultiņas piecēlās varens augums, liels neparastu apmēru cilvēks, gaišmatis ar kailu galvvidu un brillēm.

4—461

97

—   Mazliet sabiedrības?— viņš jautāja.— Na, jauki! No kurienes tad tu?

Biju tik pārsteigts, ka vēl kāds varētu būt kamerā, ka ievēroju to tikai pēc laba brīža. Durvju slēdzējs bija prom — un es nešaubīgi un negrozāmi ieslēgts.

—   Sēdies tur uz tā ķebļa,— sacīja tuklais.— Es likšos vēl mazliet slīpi. Patiesībā tas ir aizliegts, bet Fermi neko nesaka. Fermi ir tas, kurš tevi nupat atveda.

Es apsēdos uz ķebļa un, acu nenovērsdams, vēroju gultā guļošo. Tāpat kā man, viņam mugurā bija privātas drēbes, kādreiz laikam ļoti elegants uzvalks, laba drēbnieka šūdināts, tagad stipri saburzīts un notraipīts.

—  Vai jūs arī esat apcietinātais?— es beidzot jautāju.

—   Domāju gan!— smējās resnais.— Vai tev šķiet, ka es šai bunkurā sēžu, lai atpūstos? Starp citu, vari mierīgu garu man teikt «tu», mēs te visi uzrunājam cits citu ar «tu». . . Jā,— viņš turpināja un vaidēdams pastaipījās,— es sēžu šai alā jau vienpadsmit nedēļas. Bet vai tu domā, ka esmu ticis pie apsūdzības? Ne smakas! Tie zeļļi nesteidzas, viņu dēļ vari te sapūt un izlaist garu, tāpēc viņi ne soli nespers ātrāk. Ko tad tu esi izēdis?

—   Prokurors mani apcietināja par mēģinājumu noslepkavot sievu,— es atbildēju ar atturīgu lepnumu. Un steigšus piebildu:— Bet tā nav taisnība. Tur nav ne vārda taisnības.

Resnis iesmējās atkal.

—   Protams, nav taisnības,— viņš uzjautrinājās.— Te jau vispār sēž tikai nevainīgi — ja pajautāsi šiem.

—  Bet ar mani tas tiešām tā ir,— es apgalvoju.— Nekad neesmu gribējis sievu nogalināt, mēs tikai mazliet pastrīdējāmies.

—   Kā tad!— sacīja resnis.— Gan jau ar laiku sāksi izkratīt sirdi; katrs, kurš nav pie sēdēšanas pieradis, sāk ar laiku ļerkšķēt. Tad tik uzmanies, ar ko tu runā, vairums grib inspektoram izpatikt, pienes viņam visu — un tu jau esi iekritis.

Viņš sirsnīgi raudzījās manī ar savām mazajām, tauku krokās iegrimušajām acīm un sacīja:

—  Ar mani vari atklāti runāt, es esmu sirdscilvēks, esmu mēms kā kaps.

—  Kas jūs esat?

—  Mēms kā kaps — tā 1e sauc mutes turēšanu. Es nepļāpāju, vai saproti?

—   Bet man nudien nav ko atzīties,— es apgalvoju vēlreiz.

—       Nu, gan jau to redzēsim, — omulīgi noteica resnis,

—   varbūt tev būs cūkas laime un izmeklēšanas tiesnesis tev piekritīs un neizdos apcietināšanas pavēli.

—  Mani taču jau apcietināja prokurors pats.

—  Tam nav nekādas nozīmes,— pamācīja resnis.— Vispirms tu rīt vai parit nonāksi pie izmeklēšanas tiesneša. Tas tevi nopratinās, un, ja viņš domās tāpat kā tu, būsi atkal brīvs. ..

—   Vai tiešām tā?— es satraucos.— Es varu vēl tikt brīvībā?

—  Protams, vari, bet bieži tā vis nenotiek. Nu, gan jau redzēsim.

Un viņš atkal omulīgi izstaipījās. Mani apreibināja izredzes uz iespējami tuvo brīvību, es piecēlos un, domās nogrimis, sāku skraidīt pa kameru šurp un turp. Ja Magda liecinās man labvēlīgi, es tikšu brīvībā. Un viņai vajadzēja labvēlīgi liecināt, es to jutu. Pat tad, ja viņa vēl dusmotos, nekad neteiks, ka es oūtu gribējis viņu nogalināt. To es nemūžam neesmu gribējis. Neskaidri atausa atmiņā, ka es pateicu kaut ko līdzīgu, kā: «Šonakt atnākšu un nositīšu tevi,»— bet tā jau bija dzērāja vāvuļošana, tam nav nekādas nozīmes.

13.9.44.

—  Paklau,— sacīja resnis,— neskraidi pa kameru šurp un turp, tu mani pataisi nervozu! Apsēdies mierīgi tur uz ķeblīša, tikai paņem spilvenu nost, tas, proti, ir mans privātais spilvens. Savās lamatās tu vēl nevari gulties, tavu salmu maisu vecais atnesīs tikai vakarā. Dievs, man šis stallis ir līdz vemšanai!

Resnis sirsnīgi nožāvājās, palaida sesku — es iztrūcies sarāvos—, nopūtās:—Tas gan bija labi!— un tūiīt aizmiga.

Es negribu vairs tik plaši klāstīt par pirmajām iepriekšējās izmeklēšanas dienām. Tās bija tik mokošas, ka es kādu nakti klusi piecēlos, piegāju pie skapja un paņēmu no rešņa skūšanas aparāta asmeni — gribēju sev pārgriezt rīkli. Un tomēr man pietrūka dūšas. Biju izmēģināšanas pēc vispirms iegriezis rokas locītavā, asiņu bija maz, bet es nomierinājos. Virsroku guva vēlēšanās dzīvot, un vēl tai pašā naktī ieliku asmeni aparātā atpakaļ.

Visumā mana atradināšanās no alkohola noritēja vieglāk, nekā biju domājis. Es, proti, nebiju vēl kļuvis par īstu dzērāju, biju tikai īsu laiku pakļāvies degvīna varai un nekad nebiju

4’

99

redzējis skraidām baltās pelītes. Pie šis atradināšanās man daudz līdzēja tas, ka es jau trešajā vai ceturtajā dienā brīvprātīgi pieteicos darbā. Nespēju paciest bezdarbīgo sēdēšanu un galvas lauzīšanu kamerā, bet galvenokārt rešņa sabiedrību, kura vārds, starp citu, bija Duftermanis. Domāju, ka es būtu viņu nogalinājis, ja vajadzētu katru dienu visas divdesmit četras stundas pavadīt viņa sabiedrībā. Viņš bija lops; nekad neesmu saticis tik izteiktu egoistu. Viņš bija sev nodrošinājis visus atvieglojumus, kādus paredz likums iepriekšējā izmeklēšanā apcietinātajiem: uz cietā salmu maisa viņam bija segas un spilveni, viņš regulāri saņēma smēķus un pakas ar pārtiku, bet ir nedomāja kaut drusku padalīties. Pirmajās dienās, kad man vēl kamerā nebija savu mazgāšanās piederumu, viņš aizliedza man lietot savu suku. Pat viņa spoguli es nedrīkstēju ņemt rokā, un tikai negribīgi viņš atļāva vienu lapu no vecām avīzēm izlietot par tualetes papīru.

—  Nekā nebij, Zommer,— viņš mēdza pamācīt,— te jāteic tā: «Palīdzi sev pats, tad tev palīdzēs dievs!» Kāpēc man vajadzētu gādāt par tevi? Kādā veidā tad tu gādā par mani? Tikai nervozu mani pataisi.

Arī tas mani bendēja nost: viss, ko es darīju, bojāja Duftermanim nervus. Es nedrīkstēju kamerā šurp un turp staigāt; gadījās, ja es naktī pagriezos uz otriem sāniem, viņš lamāja mani, ka traucējot viņa mieru; gribēju reiz atvērt mazo lodziņu, viņš kliedza, ka saaukstēšot pliko pauri, un mums vajadzēja vien smakt karstumā un smirdoņā. Taču pats neliedza sev neko. Aprija ēdienu, ko viņa sieva divas reizes nedēļā iesūtīja, sešas reizes dienā sēdēja uz tovera, cūciski uzvedās un naktis krāca tik skaļi un nepārtraukti, ka es stundām ilgi, nodevies drūmām domām, nespēju aizmigt. Ja es esmu kādu cilvēku no visas sirds ienīdis, tad tas bija Duftermanis. Bieži sev jautāju, kā šāds kustonis varējis netraucēti tur, brīvībā, dzīvot, ir pat apprecējies un sieva vēl tagad par viņu gādā. Pārdomājis secināju, ka Duftermanis tur, ārā, droši vien licies tāds vitāls, baudkārs, šķietami lādzīgs tukls veikalnieks, kādus mēdz uzlūkot ar labvēlīgu smaidu. Droši vien nav atļāvies tā izturēties, kā dzīvojot kopā ar mani kamerā, bet es jau arī biju tikai tāds tuptūža brālis, ar kuru nebija vajadzības taisīt ceremonijas. Vēlākajā garajā ciešanu laikā man gadījās ar daudz vienkāršākiem cilvēkiem nekā Duftermanis būt kopā, ir strādniekiem, jā, ar klaidoņiem, bet neviens nebija tik '.emisks, neviens tik atklāti neļāva vaļu savām tieksmēm kā šis duftermanis. Pēc profesijas viņš nebija nekas vairāk kā tikai

namīpašnieks, dēls sen mirušam bagātam tēvam, kurš viņam bija atstājis neskaitāmus īres namus pilsētā un citus nekustamus īpašumus. Līdz šim Duftermanis savu dzīvi bija vadījis, pārvaldot šos zemes īpašumus. Un to pārvaldīšanā arī bija noticis negadījums, kas man piešķīra viņu par kameras biedru. Tā kā viņš ari savā ikdienas dzīvē gādājis tikai par sevi, neko nenovēlējis ciliem un, to darot, atļāvies sev visu, tā ari bija vienam no savien) īres namiem, kura sabrukuma stāvoklis viņu jau sen ērcināja, pats personīgi pielaidis uguni, lai ar lielo apdrošināšanas naudu segtu jaunbūves izdevumus. Ugunsgrēkā bija dabūjusi galu viena sieviete un viņas bērns.

—   Vai nav maita!— Duftermanis lādējās.— Nevarēja laikus mesties ārā kā visi citi? Bet nē, tai aitasgalvai, vai redz, vēl vajag vispirms sabāzi koferī nez kādas skrandas, un tad jau dūmi aizsprostoja ceļu. Ko es tādai zosij varu līdzēt? Prokurors, protams, grasās man bedri rakt! Bet viņš nepazīst Duftermani. Esmu sarunājis labākos advokātus un, ja izies greizi, iegrozīšu sev piecdesmit pirmo pantu, būšu garā slims un dzīvošu kā pensionārs jaukā trakonarnā.

Savu vainu dedzināšanā Duftermanis nenoliedza.

—   Jā, paklau — kāpēc tad lai es melotu? Viņi taču mani pieķēra ar petrolejas kannu rokā! Tad jau nav nozīmes liegties! Bijis man tā kā tev, es jau arī liegtos, lai tur vai kas. . . bet tā.. . ko tur, esmu jucis!— Viņš dārdoši iesmējās.— Patiesībā,— viņš turpināja, izteikdams pats sev līdzjūtību,— paša labsirdība mani tik tālu noveda. Esmu gluži vienkārši labsirdīgs āmurgalva. Nespēju noskatīties, ka cilvēki dzīvo tādā blakšainā graustā. Gribēju viņiem sagādāt pieklājīgus dzīvokļus — un tāda nu ir alga.

Sis Duftermanis tātad panāca to, ka es brīvprātīgi pieteicos darbā un tāpēc izpelnījos viņa dzēlīgo ņirgāšanos. Vakaros, kad atgriezos kamerā no darba gurdiem kauliem, bet rimtu sirdi, viņš mani saņēma apmēram tā:

—   Paraugpuisītis atgriezies! Nu, vai čakli strādāji? Esi pielabinājies tam cūkām inspektoram? Būsi pratis smuki pieglaimoties! Bet prokurors tevi paturēs tikpat ilgi ķurķī, ja tu arī būtu palicis rāmu garu sēžam kamerā. Tādi pielīdēji ka tu pie laba gala neved, panāksi vēl, ka mums visiem darbs tiks ieviests par pienākumu! Bet pagaidi tik, gan es par tevi parūpēšos!

Es viņa runāšanā tikpat kā neklausījos un nekad vairs ne vārda ar šo nekrietno cilvēku nepārmiju. Tas viņu netraucēja ne mazākā mērā, viņam bija degunradža biezā āda, un viņš mierīgā garā vāvuļoja, vai nu es būtu vai nebūtu atbildējis.

29

Tātad biju brīvprātīgi pieteicies strādāt. Virsuzraugs Šplitštēsers izsniedza man no cietuma noliktavas gluži jaunu zilu jaku un kopā ar desmit, divpadsmit citiem aizveda uz kādu cietuma pagalmu, ko iežogoja augsti mūri un kur atradās milzīgas malkas grēdas. Arī mēs agrāk, nopirkuši mežsaimniecībā iekura malku centrālapkurei, aizvedām savas malkas asis uz cietumu, lai tur tās sastrādā. Nekad nebiju lauzījis galvu, kas manu malku zāģē un skalda. Tagad es pats katru dienu stāvēju astoņas stundas pie steķiem un man pretī vairākkārt iepriekš sodīiais nelabojamais kramplauzis Mordhorsts; abi astoņas stundas vilkām zāģi, sadarinādami priežu, skābaržu un ozolu šķilas. Pa pagalmu, kur strādājām, šurp un turp staigāja postenis, uzmanīdams, lai netiktu pārāk daudz pļāpāts un pārāk maz strādāts; tagad nu es biju tas, kurš zāģēja savas pilsētas iedzīvotājiem malku, un šoreiz tirgotājam Helšerim, kam mēs patlaban strādājām, ne prātā nenāktu, ka viņa ilggadējais pircējs Zornmers bijis tas, kurš šo darbu paveicis. Sākumā mani vēl stipri satrauca tas, ka pagalma ceturto pusi norobežoja apgabaltiesas nams, kura daudzie logi raudzījās uz mani zilajā cietuma ģērbā, uz manām rokām, kas tur zāģi, bet pēc dažām dienām biju arī pie tā pieradis un pat nepagriezu galvu, kad Mordhorsts čukstēja:

—   Pie loga atkal stāv prokurors un blenž, vai mēs savu rijamo arī nopelnām. Velc lēnāk, drauģelī Kad šis glūn, man strādāt pagalam negribas.

Mordhorsts bija maza auguma, stiegrains, ar drūmīgu, grumbainu seju un nenosakāmas krāsas matiem. Sava mūža lielāko daļu viņš aizvadījis pārmācības namos un cietumos. Tas likās tik pašsaprotami, ka viņš par to nemaz nerunāja. Viņš neko nenožēloja, netiecās pēc citādas dzīves. Par saviem izdarītiem noziegumiem viņš nekad neko nestāstīja, tāpat kā amatnieks nemēdz runāt par darbošanos savā profesijā. Ielaušanās viņam bija tikpat kā bikšu šūšana drēbniekam. Tikai no citiem cietumniekiem dabūju dzirdēt, ka Mordhorsts tā saucamajā noziedznieku pasaulē bijis plaši izslavēts, viņš esot spējīgs tikt galā ar vismodernāko seifu un pazīstams kā vieninieks, strādājis bez palīgiem, bez drauģeļiem. Viņš bija savrupnieks, tipisks sabiedrības ienaidnieks. Viņam ēdās, ka nieka mēslu dēļ iestrēdzis tādā draņķu bedrē, kā viņš dēvēja manu dzimto pilsētu. Viņš bijis ceļā uz Hamburgu, kur nodomājis paveikt kaut ko lielāku, te aizkavējies vienu dienu un naidi; tikai tāpēc,

ka bijis iedzēris un trūcis ko smēķēt, viņš uzlauzis mūsu Tirgus laukumā tabakas kiosku. Un te viņu notvēruši.

—  Vecīt, vai vari saprast?— Mordhorsts satraucās.— Man kabatā bija trīs zilie, varēju savā apmešanās vietā nopirkt smēķu, cik vien lien. Tikai tāpēc, ka biju pillā! Un nu šie tāda mēsla dēļ iegriezis man piecus gadus lēģeri; lai mani gaisā parauj, kad par to domāju!

Man likās gluži vienalga, vai Mordhorsts par liela seifa atmūķēšanu vai mazas smēķu zagšanas dēļ dabū piecus gadus pārmācības nama, pieci gadi būtu šā vai tā. Taču es sargājos to pateikt dzirdot, jo Mordhorsts bija ātrs dusmās un arī man sākumā tika viņa dusmu izvirdumi, kad es, nepieredzējis nejēga, tik neveikli vilku zāģi, ka tas iesprūda. Reiz viņš pat dzīrās ar pagali man iekraut pa pakausi, tikai uzrauga iejaukšanās paglāba mani no piekaušanas.

Jau pēc dažām minūtēm Mordhorsts bija atkal rāms un prātīgs, domāju, ka ilgie cietuma gadi bija viņu padarījuši tik neapvaldītu un mežonīgu. Par Mordhorstu droši varēja teikt, ka viņam nav visi mājās; ja kāds gadiem ilgi, staigādams pa kameru, gaida tikai to dienu, kad tiks brīvībā, un sevī dziļi apzinās, ka arī visilgākā uzturēšanās brīvībā būs tikai labi ja daži viesizrāžu mēneši un tad atkal sekos gadu gadiem gara mokoša gaidīšana,— tāds nevar palikt normāls.

Es pats esmu daudz ko iemācījies no Mordhorsta. Viņš zināja visu par tiesām, cietumiem, pārmācības namiem. Pārsteidzoši, cik labi šis maza auguma klusējošais cilvēks, kurš, liekas, ne ar vienu nebiedrojās, bija par visu un katru informēts. Zināja, kādu gaļu dabūsim svētdien un ko jaunievestais divdesmit pirmajā kamerā pastrādājis. Zināja katra uzrauga ģimenes apstākļus, algu un rūpes. Prata ar bikšu pogu, pavedienu un akmeni izšķilt uguni cigaretei. Viņam nekad netrūka smēķa un allaž bija kaut kas īpašs, ko ieēst, lai gan nekādu pienesumu viņam nebija. Kabatā viņam pastāvīgi turējās nauda — tas gan bija stingri aizliegts —, viņam bija nazis (arī aizliegts) un bija zināms ceļš, kā bez prokurora cenzūras izblēdīt-no cietuma vēstules. Proti, viņam bija zināmi visi tie apslēptie ceļi, kas ar laiku atklājas jebkurā ļaužu kopībā, lai arī cik stingri tā tiktu uzraudzīta. Es viņa acīs biju vienmēr tikai iesācējs, īsts zīdainis, kam viņš piešķīra mazliet no savas dzīves pieredzes, taču nekad neielaidās vaļsirdības izpausmēs. Es gan labi redzēju, ka ar citiem cietumniekiem viņa attiecības bija savādākas. Vecie ķurķa čaļi sapratās ar vienu skatienu, ar acs

piemiegSanu. Ejot citam aiz cita, lūpas tikpat kā nav pakustējušās, bet jau kaut kas ieslīdējis no rokas rokā. Uzraugi daudz vairāk brīvības piešķīra Mordhorstam nekā, piemēram, man. Uzraugi raudzījās uz viņu caur pirkstiem, viņš varēja sev daudz ko atļauties. Iespējams, ka dažiem bija no viņa bailes, jo viņš daudz zināja, es gan drīzāk domāju, ka viņi vairījās no nepatikšanām, kādas pēc saķeršanās ar tik bīstamu cilvēku katrā ziņā sekotu. Ja gadījās, ka viņš minūtes piecas palika nekustīgi stāvam pie malkas steķiem un es viņam čukstēju:

—  Klau, sāc zāģēt! Uzraugs nemitīgi raugās šurp,— Mordhorsts nelikās zinis. Un, ja tad uzraugs tiešām mums tuvojās un teica:

—   Nu, Mordhorst! Tagad nu būtu gana slinkots, ķeries tik atkal klāt!— viņš atcirta:

—   Vai es jau pietiekami nevergoju par saviem trīsdesmit feniņiem dienā? (Proti, mēs saņēmām trīsdesmit feniņus darba algas dienā, ko izsniedza, atlaižot brīvībā.) Vai man vajadzēs bez nagiem palikt, priekš taukvēderiem šancējot, vai?!

Un viņš nikni vērās apgabaltiesas logos. Uzraugs tādās reizēs lielākoties smējās:

—  Tev jau atkal, Mordhorst, uznācis dullums! Prokurors no tavas zāģēšanas netiks ne brangāks, ne vājāks…

Bet Mordhorsts murmināja:— Gan jau, ko zinu, to zinu,— un paķēra atkal zāģa turekli, ko es viņam sniedzu, un mēs rāvām tālāk — vēzienu pēc vēziena, šķilu pēc šķilas, stundu pēc stundas.

Īstenībā šim malkas pagalmā pavadītajam laikam nebija nekādas vainas. Šobrīd es labprāt domās pakavējos pie tā, lai arī cik nebeidzams un smags man tas likās toreiz. Pēc neierastā darba, protams, sāpēja visi locekļi, bet tad ātri apradu ar zāģēšanu, un darbs man līdzēja vieglāk pārvarēt prasību pēc alkohola. Pamazām vasara nomainīja pavasari; pagalmā auga lieli augļu koki — bumbieres un ābeles —, kuru ēnā mēs pavilkām malkas bučiņu, ja saule sāka pārāk karsēt; reizēm zāģi šņirkstēja un spiedza, ja kāda skaida atlēkusi pretojās, līdz mums vienmuļi atskanēja malkas cirtēju klaudzināšana; viņpus mūra neredzami, uz ielas rotaļādamies, trokšņoja bērni. Vispirms mēs nometām jakas, tad vestes, daži strādāja, izģērbušies kaili līdz pusei, es uz to nespēju sadūšoties; stundas aizritēja, dzīve aizslīdēja, es dzīvoju ar maldinošu drošības un kārtības izjūtu. Nekārtību un briesmu laiks šķita pagājis, un man likās itin viegli šādu dzīvi turpināt arī ārpusē — rāmu, mierīgu

dzīvi gandrīz bez nākotnes. Mēs klusiņām ar Mordhorstu pārrunājām, kas šovakar būs ēdienreizē un kāds bijis ēdiens šodien pusdienā; ēdiens bija svarīgākais temats mūsu sarunās; arī es, tāpat kā Mordhorsts, nesaņēmu nekādus pārtikas sūtījumus, un man vajadzēja vēl vairāk nekā viņam paļauties tikai uz cietuma barību. Un jāteic, ka viņš bija labāks biedrs nekā labi apgādātais Duftermanis: katru dienu viņš man kaut ko paķēra līdzi, kādu nieku, kam ārpusē nebūtu nekādas vērtības, vai nu kādu sīpolu, ko es ar karoti sasmalcināju un uzliku uz maizes, vai arī kādu cigareti un sērkociņu; tad vakarā pēc ieslēgšanas, kad namā viss apklusa, es omulīgi ievilku dūmu no savas cigaretes. Jā, cietumā es iemācījos smēķēt, par dusmām Duftermanim, kurš nemitīgi piekūpināja gaisu ar savu cigāru dūmiem un cigarešu smēķēšanu uzskatīja par sievišķību. Es ļāvu viņam mierīgi runāt, toreiz man tas jau bija vienalga.

Jā, Mordhorsts, lai arī cik liels cilvēku ienaidnieks, man daudz palīdzēja, viņš kļuva ari lielisks padomdevējs «manā lietā», labāks nekā advokāts, kurš bija pie manis atnācis. Diemžēl biju uz pirmo nopratināšanu pie izmeklēšanas tiesneša aizgājis vēl bez Mordhorsta padoma un, kā vēlāk sapratu, pieļāvis smagu kļūdu.

30

Trešajā dienā pēc manas apcietināšanas, kad es vēl nestrādāju malkas pagalmā, virsuzraugs Šplitštēsers pulksten četros pēcpusdienā ieradās kamerā un sacīja man:

—  Nāciet līdzi, Zommer. Uzvelciet žaketi un nāciet līdzi. Es sekoju virsuzraugam un biju toreiz tik nepieredzējis cietuma kārtībā, ka pieklājīgi iejautājos:

—Kur tad jūs, virsuzrauga kungs, mani vedat?

Toreiz vēl nezināju, ka apcietinātais nekad nedrīkst neko jautāt, ka uz jautājumiem viņš nekad nesaņem atbildi, ka viņam tikai jāgaida, ko lems liktenis; liktenis var būt uzraugs, bet tas var būt ari prokurors. Es tad arī saņēmu pietiekami nelaipnu atbildi:

—   Kāda jums daļa? Gan jau visu pieredzēsiet!

Apgabaltiesā valdīja īsta vasaras pēcpusdienas noskaņa;

daudzu istabu durvis bija pamestas vaļā, un es redzēju neaizņemtus, nokoptus rakstāmgaldus. Noskaidrojās, ka apgabaltiesas uzraugs aizgājis uz pastu un tātad nevar arī pārņemt

mani no cietuma ierēdņa rokām, bet manam uzraugam vajadzēja laikus atgriezties, un starp pavecu, tuklu kantora darbinieku un manu uzraugu izcēlās neliels strīds.

—   Es neesmu te, lai uzmanītu jūsu cietumniekus,— ierēdnis pikti aizrādīja.— Pastāvīgi izmēģināt kaut ko tādu! Ja kāds aizbēgs, tad beigās vainīgs būšu es.

—   Jā, bet jūsu tiesas uzraugam arī nav pastāvīgi jāskrien prom, viņš taču zina, ka apcietinātais ir pasūtīts uz nopratināšanu.

Tā kādu brīdi strīds negribēja aprimt, līdz beidzot gados vecāka jaunkundze gluži pārsteidzoši ieminējās:

—   Nu labi, šodien es vēlreiz izlīdzēšu, Zommera kungs jau nemuks prom.

Un, laipni smaidīdama, noraudzījās uz mani, tātad mani pazina. Mani apsēdināja uz krēsla, Šplitštēsers devās prom, un pirmo reizi kopš vairākām dienām es atkal lūkojos pa neaizrestotu logu uz savas dzimtās pilsētas ielu, redzēju bērnus rotaļājamies, un nupat aizripoja garām Trapes alusbrūža rati. Man labi pazīstamais, gandrīz vai draugs, Trape pats sēdēja uz bukas. Cauri istabai, kurā biju nosēdināts, izgāja jauna meijene, paskatījās uz mani, laipni pasmaidīja un teica:

—  Labdien, Zommera kungs!

Tātad mani pazina, izturējās laipni, lai gan biju apcietināts aizdomās par mēģinājumu noslepkavot paša sievu. Gados vecākā ierēdne gan ari bija laipna, viņa teica: «Zommera kungs neaizbēgs,»— visi izturējās laipni — labākais pierādījums, ka man ir labas izredzes. Laikam jau izmeklēšanas tiesnesis nebūs devis nekādu aresta pavēli par mani, varbūt būšu jau pēc pusstundas brīvs! Mana sirds pukstēja līksmi un stipri.

Un tad istabā ienāca kāds gados vecāks gara auguma kalsns, sirms kungs, viņš raudzījās mazliet izklaidīgi un it kā norūpējies.

—  Tas ir Zommera kungs, direktora kungs!—sacīja vecākā ierēdne, pamācama ar galvu uz manu pusi.

—  Tā, tā,— nokremšļojās vecīgais kungs — tiesas pārvaldes direktors, kā es vēlāk dabūju zināt. Viņš bridi mani uzlūkoja ar savām gurdenajām, it kā rūpju pilnajām acīm un tad sniedza roku.

—  Tad nāciet, Zommera kungs.

Atkal nenozīmīga laipnība, rokas sniegšana, uzruna ar «kungs»— ak, visas šīs izrīcības mani, nepieredzējušo, pamatīgi maldināja, es pilnīgi biju aizmirsis, ka šie visi ir mani

ienaidnieki, kas tikai tiecas mani notiesāt, mani turēt apcietinājumā, pārspēt mani viltībā.

Biju aizmirsis vēl nupat iegaumēto teicienu: «Iekšā likt te ir viegli, bet grūti tikt laukā». Biju iedomājies, ka ārātikšana man būs padarīta vēl vieglāka nekā iekļūšana; es izkratīju tiesas pārvaldes direktora kungam savu sirdi, pateicu visu tā, kā tas tiešām bijis, un tad dabūju zināt, kādas sekas bija manai vaļsirdībai.

Tiesas pārvaldes direktora kungs devās man pa priekšu mājīgi iekārtotā darbistabā ar daudzām, daudzām grāmatām gar sienām, mani nosēdināja uz krēsla rakstāmgalda priekšā, direktors apsēdās aiz tā, uzradās dāma vidējos gados un ielika rakstāmmašīnā lielu papīra lapu, direktors izbrauca ar plaukstu sev pa matiem, pagrozīja šurp un turp brilles, paskatījās uz mani un teica:

—  Jūs sagādājat mums daudz rūpju, Zommera kungs,— noklepojās un norādīja jaunkundzei:

—  Atzīmējiet Zommera kunga biogrāfiskos datus.

Uz šiem jautājumiem bija pietiekami viegli atbildēt, tikai iespējams, ka Magdas dzimšanas dienu neesmu pateicis pareizi (man bija neērti atzīties, ka precīzi to neatceros), un, kad man jautāja, vai viss, kas saistīts ar īpašumu un ienākumiem, ir nokārtots, bez apdoma atbildēju ar «jā», par ko man vēlāk radās smagas pārdomas. Jo tagad man tomēr sāka likties apšaubāmi, vai Magda, pēc tam kad biju izņēmis piecus tūkstošus mārku, būs tikusi ar veikalu galā. Taču es nepaguvu to precizēt, jo tagad sāka jautāt direktora kungs vai — pareizāk — paņēma rokā lielu papīra lapu, kas bija sīku mašīnrakstu klāta, izbrauca atkal caur matiem, atkal pastumdīja brilles, ieklepojās un teica:

—   Jūs tātad saņēma ciet tāpēc, ka tiekat turēts aizdomās par mēģinājumu nogalināt sievu, Zommera kungs. Kas jums būtu šajā sakarā paskaidrojams?

Tobrīd biju tik uzticības pārpilns pret visiem cilvēkiem te, ka neviltoti no sirds iesaucos:

—   Dieva dēļ, vai tad vēl arvien tiek uzturēts spēkā, ka esmu gribējis noslepkavot savu sievu? Savu mūžu nav nekas tāds prātā bijis. Es mīlu savu sievu, ja arī. . .

—   Nē, nē, Zommera kungs,— tiesas pārvaldes direktors mierināja,— par slepkavības mēģinājumu nevar būt ne runas. Tas bija mēģinājums nosist, vai ne tā? Jūs rīkojāties afekta stāvoklī, bijāt piedzēries, vai ne?

—   Bet, direktora kungs, es taču neesmu gribējis savu sievu arī sist nost, tā bija tikai tāda dzērāja muldēšana, jo gribēju dabūt koferi, un mana sieva taču ir stiprāka par mani.

—   Nu, nu,— direktors pasmīnēja.— Drusku vairāk nekā nevainīga plūkšanās dzērumā tā jau nu bija gan. Pēdējā laikā esat tā pavairāk dzēris, vai ne, Zommera kungs? Pastāstiet man, ko jūs visu bijāt dzēris, iekams naktī ieradāties pie sievas!

Tā mēs pamazām tikām pie nopratināšanas, es pastāstīju visu, kā tas bija, lauzīju galvu, lai tikai neaizmirstu nevienu pašu deg-,-na pudeli, stāstīju vistīrāko patiesību un, nejēga, ticēju, ka par šādu patiesības mīlestību tikšu gandarīts. Bet neatkāpos no apgalvojuma, ka inan nekad nav bijis nolūka kaut ko ļaunu nodarīt sievai, gribēju tikai paņemt mantas, tā es teicu. Tiesas pārvaldes direktors noklepojās stiprāk; viņš sāka lasīt mašīnraksta lapas, teikdams:

—   Es jums nolasīšu, ko jūsu sieva liecināja, te: «Viņš žņaudza man kakiu un centās ar kājām man iespert!» Un te: «Viņš čukstēja man pie auss: ritnakt es atnākšu un tevi nogalināšu!» Tas taču stipri izklausās pēc kaut kā vairāk nekā tikai draudiem, vai ne Zommera kungs?

Es biju mēms par Magdas zemiskumu šādi visu atainot; viņai vismaz vajadzēja piebilst, ka noturējusi to visu par dzērāja vāvuļošanu. Mēģināju direktoram tā arī izskaidrot, norādīju, ka Magda ari bijusi satraukta un daudz ko savā satraukumā uztvērusi smagāk, nekā tas bijis īstenībā. Direktors pamāja, nopūtās, paspodrināja brilles; vai biju viņu pārliecinājis, to es nezin u.

Beidzot viņš sacīja:

—   Labi, šodien jūs vairs nepratināšu. Pagaidām ar to pieliks.

—  Tātad aresta pavēles nebūs?!— es jautāju pāri plūstošā priekā. Direktors ieklepojās atkal.

—   Nē, īstas aresta pavēles, tā sakot, nebūs. Tā sakot. Redziet, Zommera kungs, jūs bijāt, pēc paša izteicieniem, pārmēru piedzēries. . .

—  Ne jau pārmēru, direktora kungs. Es panesu ļoti daudz.

—   Jūs esat,— direktors turpināja, sevi pārlabodams,— pārmēru daudz dzēris, un tad rodas aizdomas, ka nodarījuma laikā jūs nebijāt noteicējs pār savām garaspējām. Ko jūs tagad darīsiet mājās? Uzsāksiet atkal strīdu ar sievu, sāksiet atkal dzert. Nē, Zommera kungs, jums vispirms jātiek kārtīgi veselam. Es vispirms jūs ievietošu kādā ārstniecības iestādē, tur jūs atradīsities ārstu uzraudzībā uņ tiksiet īsti vesels. . .

—   Pateicos, pateicos jums, direktora kungs!— es, muļķis, saucu un būtu vai ap kaklu apkritis vecajam kungam. Par viņa lielo labvēlību, jā, lielo labvēlību…

31

Tad nu Mordhorsts man paskaidroja divas vai trīs dienas •vēlāk (viņi nesteidzās ar manis nosūtīšanu uz kādu dziedinātavu; tiesā vispār visiem ir laika gana, tikai ne cietumniekiem, kam jau tā laiks velkas garumā) — tātad Mordhorsts man paskaidroja, ka esmu uzvedies kā īsts idiots.

—   Vecīt, kā tu varēji tik stulbs būt? Vecais lapsa smīnēja bārdā, kad tu citu pēc citas krāvi laukā šņabja pudeies. Tas tevi smalki ar savu viltus laipnību noķēris! Tev vajadzēja teikt, vajadzēja zvērēt — nemaz neesmu bijis piedzēries, ne drusku arī nebiju apreibis! Esmu to darījis pie pilna saprāta, pēc ilgām pārdomām! Un kāpēc vajadzēja tā teikt — jo šādi vismazāk riskētu, redzi, par nosišanas mēģinājumu tu dabūtu pusgadu, augstākais, gadu nosēdēt ķurķī. To tu norauj un atkal esi uz vaļas, brīvs cilvēks, un neviens nevar tev neko padarīt. Un kas nu notiek tagad? Vispirms nonāksi uz pusotru mēnesi iestādē, kur pētīs tavas garaspējas. Vai tu domā, ka šāda iestāde ir labāka par ķurķi? Sliktāka! Tie paši danči tur, kā te, koste un darbs, uzraugi, taču tu vairs neesi vienuviet ar prātīgiem cilvēkiem, bet ar visīstākiem idiotiem! Un tad dakteris izsniegs atsauksmi — un tu dabūsi piecdesmit pirmo pantu, un sāksies tavas lietas izskatīšana. Bet tevi izsludinās par garīgi slimu un sabiedrībai bīstamu, tāpēc tu tiksi norīkots uz ilgu laiku tādā dziedinātavā, un tur nu tu sēdēsi piecus gadus, desmit, divdesmit gadus, ne gailis tev pakaļ nedziedās, un pamazām starp visiem tiem idiotiem arī tu kļūsi par idiotu. Tas jau arī droši vien ir tas, ko šie grib tev iegriezt. Kā tu man stāstīji, tavai vecajai veikala vadīšana padodas; tad viņai tiks veikals un viss, kas piederēja tev. Tad tu būsi vairs tikai aizbildniecībā nodots nabadzībā kritis āmurgalva, un, ja viņa tev uz ziemsvētkiem atsūtīs gabalu pīrāga un paciņu zelējamās tabakas, tad jau tas būs daudz…

Tā runāja Mordhorsts, pieredzējušais Mordhorsts, un katram viņa teiktajam vārdam es sevī piebalsoju. Es biju uzvedies kā nejēga, biju ļāvis sevi apvest ap stūri un tagad nu esmu iekritis. Vienmēr taču biju nojautis, kas Magdai aiz ādas, jau no sākta gala, bet tad biju to aizmirsis; negribēju vairs par to

domāt. Biju sevi maldinājis, ka viņa ir mana sieva, ka mani kādreiz mīlējusi un mani nenodos. .. Bet viņa nodeva mani, jau sen liekusies uz šo mērķi! Vispirms sūtīja man pakaļ ārstus un tad sniegusi šo iznīcinošo liecību, kurā visu manu dzērāja vervelēšanu uzdevusi par tīru patiesību.

Un kā viņa uzvedas, kopš esmu ietupināts? Vai izturas tā, kā tas piederas sievai, kuras vīrs iekļuvis nelaimē? Vai mēģinājusi kaut vienu vienīgu reizi tikties ar mani, lai rastos izdevība izrunāties un izlīgt? Nekā tamlīdzīga. Biju Magdai aizrakstījis, biju aizrakstījis nopietnu, laipnu vēstuli, man taču vajadzēja rakstīt. Man bija nepieciešama tīra veļa, tualetes piederumi, vajadzēja segu manam salmu maisam, palagu un spilvendrānu. Bija vajadzīgs ari kāds laikraksts un kaut kas no pārtikas. Tiesa, viņa atsūtīja man nepieciešamās mantas, taču koferi nebija nekā no laikrakstiem un ēdamā! Un ne ar rindiņu nebija man atbildējusi!

Tagad, kad esmu droši ietupināts,— tagad viņa nomet masku, tagad viņa jau jūtas kā manu ipašumu saimniece, tagad nu ir pārliecināta, ka dabūjusi uz visiem laikiem mani trakonamā!

Bet viņa dabūs vilties, vēl es neatteicos no cīņas! Es biju kļuvis redzīgs, nebiju vairs tas naivulis, kurš ļāva sevi vest Magdas krietnuma pavadā, tagad man padomu deva Mordhorsts, un pilsētas labāko advokātu doktoru Hustena kungu es arī esmu pieaicinājis.

32

Advokāts doktors Hustena kungs, kuru līdz šim biju pazinis tikai pēc izskata, bija gadus trīsdesmit septiņus, trīsdesmit deviņus vecs vīrietis, jau patukls augumā, ar blāvu, grumbainu panākumiem bagāta mīma seju. Manā dzimtajā pilsētā viņš bija sācis praktizēt samērā nesen un tika uzskatits par rūdītu, reizēm pārdrošu un ļoti dārgu advokātu. Savos veikala darījumos es viņu, protams, nebūtu izvēlējies par padomdevēju, bet šādā krimināllietā viņš man likās īsti piemērots. Mani atsauca no malkas zāģēšanas, un es ieraudzīju doktoru Hustena kungu inspektora kabinetā mani gaidām; viņš bija nekavējoties atsaucies uz manu rakstisko aicinājumu. Doktors Hustens gandrīz vai draudzīgi kratīja man roku, zemā balsī, ripinādams skaņu «r», apgalvoja, ka jūtoties bezgala priecīgs iepazīties ar mani, un griezās tad pie inspektora ar jokojot izteiktu lūgumu ierādīt

mums klusu stūrīti konfidenciālai sarunai. Inspektors pasmīnēja un lika uzraugam aizvest mūs uz mūsu kameru. Sašutušo Duftermani tikmēr izraidīja pastaigāties pagalmā.

—  Tā ka jūs nevandītos pa manām mantām!— viņš, ārā iedams, piekodināja.

Doktors Hustens nepievērsās vis tūlīt manam gadījumam, bet čukstus apjautājās, kas esot šis impozantais, rupjais kungs, un, kad es īsumā paskaidroju, dziļdomīgi pamāja ar galvu:

—  Ak tas ir viņš! Esmu par viņu dzirdējis. Kas tad viņu aizstāv — tam zellim naudas kā spaļu! Viņa gadījumā var kaut ko panākt.

Mani vairāk interesēja, kas panākams manā gadījumā, un es atļāvos doktoram Hustenam, mazliet aizskarts, to atgādināt.

—  Ak jūsu gadījums?— viņš izbrīnījies pilnā balsī iesaucās.— Jūsu lieta ir labākajā kārtībā! Es jau ieskatījos dokumentos— jums piemēros piecdesmit pirmo pantu, un jūs tiksiet cauri bez soda, gan es par to parūpēšos, mīļais Zommera kungs!

Es jautāju vēl piktāk:

—  Un kas ar mani notiks, kad es dabūšu piecdesmit pirmo pantu?

Advokāts pārsteigts iesaucās:

—   Kas ar jums notiks? Krimināli jūsu lieta tad būs pilnīgi izbeigta. Un personīgi? Domāju, ka jūs tad kādu laiciņu pabūsiet dziedinātavā, un tas jau jums veselības dēļ būtu vienīgi vēlams!

—   Un cik garš man būtu tas «laiciņš» šādā iestādē, doktor Hustena kungs?— es sadusmots jautāju.— Pieci gadi? Desmit? Visu mūžu?

Advokāts smējās.

—  Aha! Kāds no apcietinātajiem jums paguvis ko pačukstēt! Visu mūžu! Kur tas dzirdēts! Jums tas nekad nevar draudēt. Jūs taču esat prātīgs cilvēks, savu garīgo spēju pilnbriedā.. .

—  Gluži manas domas,— es piekritu,— un tāpēc par piecdesmit pirmo pantu nevar būt runas. Nē, doktor Hustena kungs, es uzņemos pilnu atbildību par visu, ko esmu darījis, un esmu gatavs uzņemties tam atbilstošās sekas.

—  Bet mīļais Zommera kungs!— viņš pārliecinoši iesaucās.— Jums tad vajadzēs gadu nosēdēt cietumā, vismaz gadu! Iznāksiet no cietuma kā godu zaudējis cilvēks! Ļaudis rādīs uz jums ar pirkstiem.

—  Tomēr!— es nepiekāpos, būdams Mordhorsta uzticams skolnieks.— Tomēr nesalīdzināmi labāk viens gads cietumā nekā beztermiņa uzturēšanās dziedinātavā. ..

—  Beztermiņa! Pusgadu, gadu jums vajadzēs tur pabūt, Zommera kungs.. .

—  Vai apstiprināsiet man to rakstiski, doktor Hustena kungs? Ar savu advokāta vārdu?…

—  To es, protams, nevaru, mīļais draugs,— sacīja advokāts.

Tagad viņš likās stipri saīdzis un nervozi bungoja ar

pirkstiem pa galdu.

—   Es neesmu ārsts. Tikai ārsts var konstatēt, cik dziļi alkoholisms ir jūsos iesēdies, cik daudz laika nepieciešams pilnīgai izārstēšanai, lai slimība neatkārtotos. . . Bet, mans mīļais Zommera kungs,— viņš iesaucās saņemdamies, likdams iestudētajam uzvarošajam optimismam gūt virsroku,— metiet no galvas ārā šīs drūmās aizdomas! Paļaujieties uzticīgi ārstu dziedējošām rokām! Apdomājiet arī to, ka tiklab garīgi, kā miesīgi neesat piemērots ilgāka termiņa cietuma prasībām. Neticu arī, ka šāda sēdēšana cietumā, šī izvēle, būtu pa prātam jūsu mīļajai sievai.. .

Tas nu nemaz nebija vārds vietā!

—   Doktor Ilustena kungs!— iesaucos, sašutumā pielēkdams kājās.— Ko jūs šeit aizstāvat — manas vai manas sievas intereses? Kā jūs zināt, kas būtu manai sievai pa prātam? Vai jūs būtu pirms mūsu pārrunām ticies ar manu sievu?

Es drebēju aiz satraukuma.

—   Bet, mīļais Zommera kungs,— viņš mierinoši sacīja, uzlikdams man roku uz pleca.— Kāpēc jūs uztraucaties? Protams, es tikos ar jūsu sievu; man kā jūsu advokātam tas bija pats par sevi saprotams. Un varu jums teikt, ka jūsu sieva gan noskumusi, bet bez naida domā par jums. Esmu pārliecināts, ka viņa jūsu nelaimē no visas sirds jūt jums līdzi. ..

—  Jā, un šī beznaida līdzjušana visvairāk redzama dokumentiem pievienotā protokolā ar viņas izteikumiem!— es saucu, arvien vairāk aizsvildamies.— Vai tad jūs neesat protokolu lasījis, doktor Hustena kungs?… Nē, tas ir vienkārši bezatbildīgi, ka jūs, mans aizstāvis, man nesakot, esat ticies ar galveno apsūdzības liecinieci.

—   Bet tas taču man bija jādara, mīļais draugs,— pasmaidīdams par manu nezināšanu, advokāts iebilda.-— Man jau vajadzēja arī būt skaidrībā, kas maksās par jums honorāru. Patlaban jūs esat zināmā mērā bez līdzekļiem. . .

—       Jūs maldāties, doktor Hustena kungs,es vēsi sacīju.

—   Viss tur, laukā: veikals, nauda bankā, nenokārtotu maksājumu iekasēšana, māja,— tas viss pieder man, man vienam

pašam. Nevis manai sievai. Es vēl neesmu nekādā dziedinātavā, vēl neesmu nodots aizbildniecībā.. .

—  Protams, protams,— advokāts mierināja.— Viss, protams, pilnīgi pareizi. Diemžēl es neprecīzi izteicos, nedrīkstēju teikt «bez līdzekļiem». Sacīsim tā — jūs patlaban zināmā mērā esat mazliet kavēts brīvi rīkoties ar savu īpašumu, tāpēc jūsu sieva kā uzticama pilnvarotā…

—  Es gādāšu, doktor Hustena kungs,— teicu, apņēmīgi pieceldamies,-— lai mana sieva vairs ilgāk šo pilnvarotās posteni nepilda. Tad jau laikam ātri izzudīs arī viņas interese mani līdz mūža galam iespundēt trakonamā. Darīšu sievai zināmu, ka jūsu apciemojums mani pilnām pārliecinājis par nepieciešamību šķirties.

—   Mīļais draugs,— advokāts skaļi sacīja, pašūpodams savu lielo aktiera galvu.— Cik jauns jūs vēl esat ar saviem četrdesmit gadiem! (Vai ne, jūs taču esat četrdesmit gadus vecs?) Allaž tik ar pieii mūri! Allaž — salds vai rūgts, visu pār vienu kārti! Nekas, nekas, atbilstošā kopšanā, ārstu uzraudzībā jūs būsiet ari mierīgāks!

Viņa pretīgi laipnā smīkņāšanā tagad bija kaut kas neizsakāmi ņirdzīgs.

—   Starp citu, es laikam nemaldos, pieņemdams, ka nevaru sevi uzskatīt par jūsu uzticību ieguvušu advokātu?

—   Pilnīgi pareizi, doktor Hustena kungs.

—   Es to patiesi nožēloju — nožēloju ne sevis dēļ (jūsu gadījums ir tikai sīks gadījums man, Zommera kungs, ļoti sīks gadījums), es nožēloju, domādams par jums un jūsu sievu! Jūs akli skrienat nelaimē, Zommera kungs, un, kad jums atvērsies acis, tad būs par vēlu. Žēl.

Viņš ātri satvēra manu roku un pakratīja.

—   Bet mēs nešķiramies kā ienaidnieki, Zommera kungs. Mēs iepazināmies, sasveicinājāmies, mēs atkal izšķiramies. «Kuģi, kas satiekas naktī»— jūs taču zināt šo baroneses lielisko grāmatu? Lai jums labi klājas, Zommera kungs!

Un doktors Hustena kungs paceltu galvu pameta manu kameru; es sekoju pa gabalu un devos uz malkas pagalmu pie sava zāģa. Tur es Mordhorstam sīki atstāstīju visu mūsu sarunu, pirmo reizi saņēmu no viņa uzslavu un atbalstu savam nodomam steigšus panākt šķiršanos no Magdas, kā arī atņemt viņai tiesības pārvaldīt manu īpašumu.

33

14.9.44.

Bet pie visa tā es pagaidām vēl netiku, vidū iespraucās notikumi, kas man šķita svarīgāki. Kad no rīta pēc advokāta doktora Hustena apmeklējuma sargs atslēdza mūsu kameru un es steidzos ar pilnu toveri uz klozetu, pēkšņi paliku apstulbis stāvam. Neticēju savām ausīm — un tomēr nebiju maldījies: no kādas nupat atvērtas kameras plūda pieglaimīga, klusi svepstoša balss — balss, kas tik nesaraujami saistīta ar manu žūpošanu, balss, ko es dziļi, no visas-sirds ienīdu,— Lobedanča balss!

Es uzdrīkstējos iemest kamerā steidzīgu mirkli. Jā, tur viņš stāvēja ar savu maigo, drīzāk dzeltenīgo nekā brūngano seju, ar tumšo bārdu un gludi atpakaļ atsukātajiem iesarkani spīguļojošajiem, tumšajiem matiem — stāvēja un lēnprātīgi maigi kaut ko klāstīja saviem kameras biedriem, staipīdams un knakšķinādams pirkstus. Droši, ka grasījās otram kaut ko samelst — viņš, nabaga godīgais strādnieka cilvēks!

Steidzos, cik ātri vien varēju, šai kamerai garām, iztukšoju, iztīrīju toveri un zagos, lai netiktu pamanīts, piesardzīgi atpakaļ. Sai rīta Duftervnanim vajadzēja, lai ari kā viņš purpināja, veikt «āra dienestu»: atnest slotu, grīdas lupatu un tīru ūdeni; man nebija ne mazākās vēlēšanās, lai Lobedancis mani ierauga.

Taču iekšēji es triumfēju gandarījuma priekā: viņi bija viltīgo, liekulīgo Lobedanci notvēruši, ietupinājuši, un tikai viena doma man nedeva miera — vai viņiem bija izdevies dabūt rokā Lobedanča laupījumu vai vismaz kādu daļu no tā. Bet arī šai ziņā drīz vien tiku pie skaidrības. Malkas pagalma dzīve ritēja tāpat kā iepriekš — bez Lobedanča, vai nu viņš nebija pieteicies darbā, vai arī inspektoram bija zināmas mūsu kopīgās gailas. Tādos gadījumos rūpīgi uzmanīja, lai līdzvainīgiem nerastos iespēja saskarsmei.

Mordhorsts un es stājāmies pie sava ikdienas darba, šoreiz vispatīkamākā — gludiem, tieviem priežu baļķiem; tīra bērnu spēlīte tādiem trenētiem vīriem, kādi bijām mēs. Viens baļķis bija sazāģēts, un, kamēr es stutēju otru uz steķiem, uzdevu savam darbabiedram ik rītus atkārtoto jautājumu:— Kas jauns?

—       Mhm!— Mordhorsts norūca un pielāgoja zāģi. Tad:

—  Jauns skapējums. Kā redzams, blēdis.

Mēs sākām zāģēt. Es atkal apstājos.

—   Ko tad šis izēdis?

—        Kurš? Ko izēdis?— jautāja Mordhorsts, kas domās jau bija nezin kur aizklīdis, laikam pie sava mūžam sūrā pārmetuma liktenim, kāpēc tieši šādā nožēlojamā kaktā tik necienīgi palaidis nagus.

—   Kurš? Ko izēdis?

—   Nu, jaunais!— es atgādināju.

—  Ak tas? Vai gan šādi ča[i ko var?

Un viņš dzīrās atsākt zāģēšanu, taču es zāģa tverekli saturēju.

—       Pagaidi, saki man, Mordhorst, es tiešām gribu zināt. Man liekas, šorīt es to čali redzēju.

—        Var jau būt; tavā stacijā ir ietupināts. Tātad ko šis izēdis? Līķu marodieris, protams, ne uz ko citu tādam jau nav dūšas. Aplaupījis kādu pietempušos taukvēderu, tādu šņabdeguni, saproti?

—        Saprotu,— atbildēja pietempies taukvēders.— Un vai šis nolaupīto nogādājis drošībā?

—   Nav ne miņas. Jādomā gan.. Tik stulbs jau nav pat šis!

—   Dabū zināt, Mordhorst. Mani tas, proti, ļoti interesē.

—   Kāpēc tad tevi interesē? Man tas liekas jancīgi.

—       Man gan ne. Jo es, proti, esmu tas pietempies taukvēders, kuru šis nelietis apstrādāja. Tu taču, Mordhorst, atceries, tas ir tas pats dzīvokļa saimnieks, kurš mani, kad biju pillā, apveda ap stūri. Es jau tev stāstīju.

—        Ak tādas tās lietiņas!— novilka Mordhorsts, labpatikā smīnēdams.— Tam jau būs pamatīgs zobs uz tevi, ja manīs tevi te, kur tu viņu esi ķurķī iegrūdis.

—       Tad nu apjautājies, Mordhorst, vai viņš tās mantas nobēdzinājis. Viņam ir divi zelta gredzeni, viens zelta pulkstenis, galda sudrabs divpadsmit personām, ādas čemodāns ar mantām, ādas portfelis un četrtūkstoš mārku.

—       Labs ķēriens,— smīkņāja Mordhorsts.— Pārāk daudz tādam zābakam. Lai iet, tad jau manīs!

Un mēs klusēdami ķērāmies pie zāģēšanas — sargs jau vairākkārt noraudzījās uz mums.

Pagāja dažas dienas, iekams es atkal dabūju Lobedanci redzēt vai dzirdēt. Rītos, kad gāju iznest toveri, viņa kamera vienmēr bija aizslēgta un tika atvērta tikai tad, kad es biju savu darbu padarījis; pierādījums tam, ka par mūsu kopīgo lietu ir

zināms. Ari Mordhorsts neko vairāk nepastāstīja. Kad es uzstāju, viņš tikai noteica:— Pagaidi, vecīt! Man pirmkārt gruntīgi jāizošņā, Mordhorsts nemēdz krakšķināt vaļā bleķa durvis, pirms nav visu uzokšķerējis.

Bet tad ar viss bija kā uz delnas.

—       Kad kruķi viņu sagrābuši, klāt viņam bijušas seštūkstoš markas,— sacīja Mordhorsts.— Un tā arī ir. Ne tik tāpēc, ka pats to stāstījis, bet to man teica apkopējs, kurš tīra kantori. Nauda, ir te nolikta.

—       Tad viņš pārdevis visas mantas un es tās vairs neredzēšu,— es sacīju, un man pēkšņi sametās zelta un sudrablietu ļoti žēl.— Man viņš skaidrā atņēma četrus tūkstošus, vairāk ne.

—       Viņam jau varēja tāpat vēl būt nauda,— Mordhorsts iebilda.— Tas vēl nav sacīts, ka viņš tavas mantas jau izšeftējis. Tiklab var būt arī kur nobēdzinājis.

—   Iespējams jau ir,— es piekritu.— Bet lāgā tam neticu.

Mēs labu laiku, stundu vai divas, klusēdami zāģējām citu pēc

cita skābaržu-klučus. Tad Mordhorsts pēkšņi ierunājās:

—        Ko tu krausi laukā, čomiņ, ja es izošņāšu, kur tas plukata šmotkas nobēdzinājis?

—   Šmotkas?. .. Kas tas ir?

—   Nu tavas mantas! Ko dosi?

—       Ko tad es varu dot te, kamerā? Man taču pašam nekā nav!

—   Bet tev uz vaļas ir kas!

—   Par to man nav teikšana, tur sieva mani nelaiž klāt!

Un zāģējam atkal. Nākošajā dienā Mordhorsts teica:

—       Skaidrs, ka tevi drīz sauks pie tiesneša, pratinās tā pluskas dēļ. Tad tev jāteic, ka zagto naudu,5 kas te atrodas, tu pieprasi sev.

—       Uz to tu vari paļauties, ka es tā teikšu, Mordhorst,— es īgni apstiprināju.

—       Un prokuroram šī nauda tev jāizsniedz, tas ir kā likts,— sacīja Mordhorsts. Kādu brīdi paklusējis, viņš jautāja:

—       Vai tu izrakstītu parādzīmi, ka piecsimt markas izsniedzamas uzrādītājam, ja es uzodīšu, kur šis tās mantiņas noslēpis?

Es apsvēru.

—       Tas jau būtu piecsimt mārku vērts,— es beidzot sacīju.

—  Bet man jādabū viss, arī zeltlietas, un tam es neticu.

—   Ja dabūsi atpakaļ mazak, tad mazāk arī vajadzēs bieķot; esmu reāls cilvēks,— atbildēja nelabojamais seifu mūķētājs.

—   Bel Mordhorst!— mani satrieca viņa vientiesība.— Vai tad tu tiešām tici, ka šie tev vai kādam citam no ķurķa izmaksās naudu tik tāpēc vien, ka esmu izrakstījis parādzīmi?

—   Par to nelauzi galvu,— viņš vienā mierā atbildēja.

—  Tev taču ir labības veikals?

—  !r gan, kā tad to atkal zini?

—  Es zinu visu,— viņš atteica maza cilvēka augstprātībā.

—   Un, ja nu tur kāds atnāk no vaļas ar rēķinu par labību, ko viņš tev pirms trim mēnešiem piegādājis, un atprasa savu naudu un tu rēķinu atzīsti,— varu derēt, ka šie brāļi maksas.

—   Iespējams,— es piekritu.— Bel kurš tad no ārpuses ar tādu rēķinu te nāks?

—   Par to nelauzi galvu,— Mordhorsts vienaldzīgi atteica.

—  Galvenais, ka esi devis vārdu un tu atzīsi rēķinu.

—  To es esmu devis,— es teicu.— Un savu vārdu es arī turu.

—  Tā būs arī labāk,— Mordhorsts piekrita un atsāka zāģēt.

—   Vari būt drošs, ka es tevi dabūšu rokā, ja sadomāsi man miglu pūst acīs, notveršu rīt vai pēc pieciem gadiem, uz vaļas vai iekšā, vai nu pats, vai kāds, kam pateikšu.

Tā sākās spēle — spēle, kāda iespējama tikai cietumos, pagrīdē, ar daudziem starpniekiem, ar kalpotāju sačukstēšanos pie aizbultētām durvīm, ar daudzās stundās daudzās smadzenēs iedarbinātu apbrīnojami asu prātu — mērķis tam bija liekulīgais, viltīgais Lobedancis.

Nekad neesmu varējis šo spēli atšifrēt, nekad neesmu varējis aptvert, kā īpaši stingri apsargājamais Mordhorsts varēja pastāvīgi sazināties ar visiem cietumniekiem, pat ar ārpasauli. Bet varēja. Reizēm izdzirdu atskanam kādu pusizteiktu vārdu, bet netiku no tā gudrs. Bija, piemēram, četri rūpīgi izraudzīti cietumnieki, kas pārmēru lielos rokas ratos izvadāja mūsu saskaldīto malku pilsētā un namos, protams, tas notika sarga uzraudzībā. Bija arī uzticams cietuma pavārs, kādreizējais cietumnieks, kuru reizēm inspektors paņēma līdzi savā piepilsētas mājā uzrakt, kaplēt vai apliet dārzu. Var jau būt, ka šie cietumnieki tomēr nebija gluži tik uzticami, kā to cerēja cietuma pārvalde. Un tad vēl durvīs atveres, pa kurām mums pasniedza bļodas ar ēdienu, un katrreiz pie šīm atverēm, kad tās bija atvāztas ēdienu izsniegšanai, notika slepena sačukstēšanās un nemanāma šurp un turp sniegšana. Kā jau teicu, man

tikpat kā nekas nav zināms par šo spēli, kas tur notika, citādi jau par to pastāstītu. Es biju zaļknābis un, galvenais, citu acīs nebiju nekāds «īsts noziedznieks», jo nebiju ķēries pie citu īpašuma.

Mordhorsts laikam sargājās man stāstīt ko vairāk. Dabūju tikai zināt, ka uz Lobedanci tiek izdarīts spiediens. Ieslodzītie iedrošinājās sarga acu priekšā samazināt Lobedanča ēdiena devu. Lika viņam mazliet pabadoties. Bet viņa kameras biedram ēdamā bija papilnam, taču viņš nedeva no tā neko. Tas bija viens. Otrs bija tas, ka Lobedancim tiešām mājās bija sieva un bērni, ka pats nu tika negaidīti apcietināts un ģimene sēdēja bez feniņa, bez maizes. Un tad viņam izteica priekšlikumu: kāds cietumnieks tuvākajās dienās tikšot izlaists, un šis cietumnieks varētu paslēptās mantas paņemt un uzsist gaisā, dabūto naudu atdot sievai, protams, atvelkot pienācīgu atlīdzību. Domāju gan, ka viltīgajam, aizdomu pilnajam Lobedancim bija sevī jāizcīna grūta cīņa, bet tie pataisīja viņu mīkstu. Mudināja, rakstīja slepus zīmītes, tad pameta pilnīgā neziņā un, ja viņš jautāja, sacīja: «Darīts. Tu jau negribi.» Un laikam jau arī tāds Lobedancis mīl savus bērnus un labprāt vis negrib, ka tiem jābadojas un jāubago. Pienāca diena, kad Mordhorsts man teica:

—  Tātad tu esi devis vārdu?

—  Tā tas ir! Vai ir kas zināms?

—  Es zinu visu. Mantas. ..— Mordhorsts mani cieši uzlūkoja,—. . .atrodas pirmajā šķūnī ceļā uz Kēni. Aizmugurē daži dēļi ielūzuši, un tur zem salmiem tās atrodas. Tā, nu tu zini. Tava zelta laulības gredzena nav, to viņš uzsitis gaisā, bet cits viss ir tur — uz mata, kā tu pateici.Vai tas ir piecu simtu vērts, vecīt?

—  Tas ir piecu simtu vērts,— es atbildēju. Savādi gan, cik sirds var būt neloģiska: es gandrīz vai priecājos, ka Magda atdabūs savu sudrabu, un es taču ienīdu Magdu no visas sirds.

—  Jā,— es tad teicu.— Bet ko lai es ar savām zināšanām iesāku? Nedrīkstu taču atklāt, ka no tevis esmu dabūjis zināt.

—       Šodien, kad saņemsi savu maizi,— sacīja Mordhorsts,

—   tur būs iekšā zīmīte, kur būs rakstīts tas, ko nupat tev teicu. To tu parādīsi sargam, un tad viss ies kā smērēts.

—   Un kurš lai būtu man rakstījis?

—  To tu nezini. Tas būs bijis kāds, ko tu nepazīsti, kas Lobedanci ienīst un grib viņam iegriezt. Nelauzi tikai galvu par to.

34

Tas viss bija ar īsteni asu prātu izdomāts, ar bezgala lielu pacietību nodarīts līdz galam, tikai žēl, ka arī šis pasākums, tāpat kā lielākoties cietumā sadomātie pasākumi — lielas ielaušanās, aplaupīšanas, izspiešanas un mahinācijas —, beidzās savādāk, nekā mēs visi bijām gaidījuši, un Magda tomēr vairs netika pie sava sudraba.

Viss norisinājās tieši tā, kā Mordhorsts bija paredzējis: es atradu zīmīti, kad tikām ieslēgti, nodevu to sargam, mani nosauca lejā pie inspektora un tur pratināja. Pēc tam mani atveda atpakaļ kamerā, un vēlāk dzirdēju, ka tālāk manā gaitenī tiek atslēgta kamera — tika aizvests Lobedancis. Tad iestājās klusums. Neko vairs par šo notikumu nedzirdēju ne tai naktī, ne abās nākošajās dienās, un ari Mordhorsts šoreiz neko nebija dzirdējis. Pēc tam es vēlreiz tiku nosaukts lejā pie inspektora, un man paziņoja, ka policija pārbaudījusi minēto šķūni, dēļi aizmugurē bijuši vaļīgi, bet zem salmiem nekas neesot bijis atrodams, vispār visā šķūnī nekas nav bijis paslēpts. Gaužām vīlies atgriezos savā kamerā. Tātad Lobedancis bijis tomēr viltīgāks par citiem — vai nu šo mantu vairs vispār nav, vai arī viņš tās paslēpis kur citur. Taču Mordhorsts kratīja galvu.

—   Pagaidi tik,— viņš teica,— tas viss ir citādi, un es jau varu iedomāties, kā. Pagaidi tik, gan es to izdibināšu, un, ja tas ir tā, kā es domāju, tad kādam smiekli vis nenāks.

Viņš to tiešām izdibināja, vismaz es ticu, ka tā bija taisnība, ko viņš man stāstīja.

—   Brīvībā palaistais mantas nozadzis un uzsitis gaisā, tas pats, kurš no Lobedanča bija visu dabūjis zināt. īsi pirms policijas bija savācis; āmurgaivas, būtu mazliet pasteigušies! Bet to es tev saku, reiz es šo suni dabūšu savos nagos, gan jau viņš atkal nonāks ķurķī, un tad novilkšu viņam ādu pār acīm!

Visā cietuma ēkā tika izziņots viens vārds, sešdesmit cietumnieku iegaumēja šo vārdu, nodevēja vārdu, un šie cietumnieki parūpēsies, lai nelieša vārds tiktu zināms daudzos cietumos. Visur viņš liks uzskatīts par nekrietnu nodevēju, jo pat noziedzniekiem ir sava goda izpratne, un pret to šis cilvēks ir nogrēkojies.

Bet man, kurš galu galā vismazāk piedalījies sazvērestībā pret Lobedanci, sekas bija pašas ļaunākās. Jo kādā rītā, kad sargs, laikam nedaudz nomiegojies, nav bijis pietiekami vērīgs, es, neko nenojauzdams, nesu savu toveri pa gaiteni un nemaz

nepamanīju, ka pretēji paradumam Lobedanča kameras durvis jau atvērtas, un parasti tik mīlīgais cilvēks kā tīģeris metās man virsū, nogāza ar visu toveri gar zemi un ņēmās ar abām dūrēm velēt man pa seju, tā ka es gandrīz to pašu brīdi zaudēju samaņu. Viņi jau bija Lobedancim pastāstījuši, ka arī es te esmu iesēdināts, un bija viņu, kā cietumnieki paraduši, nežēlīgi zobojuši un ķircinājuši par zaudētajām mantām. Un bija laikam arī stāstījuši, ka viņam atņemtā nauda ir atkal nodota te, manā rīcībā, un varbūt viņam pat melojuši, ka arī mantas nonākušas manās rokās. Lai vai kā, bet Lobedancis bija iededzies mežonīgā niknumā pret mani un laikam visas šīs dienas, sēdēdams kamerā, prātuļojis, cik pagalam veltīgi viņš nedēļām ilgi mocījies ap mani, kā es atkal visu atguvis un ka manis dēļ viņam sagaidāms garš soda laiks un — iegūts nav nekas! Gaisma acu priekšā miglojās sarkana, galvā urdījās tikai viena doma — ko varētu man nodarīt, lai es pieminētu visu mūžu, naids un niknums aizskaloja visu viņa rēnumu, liekulību, iedzimto gļēvulību un piesardzību. Ieraudzījis kameras durvis vaļā, viņš man uzglūnēja, nogāza gar zemi un dauzīja pa seju tā, ka man tūlīt sāka pa degunu un muti plūst asinis. Cietumnieki, kā parasts, bija klusi un vienaldzīgi, droši vien ar nelielu ļaunu prieku noraudzījušies; cietumā nav pieņemts iejaukties, kad divi kaujas. Esmu pārliecināts, ka Mordhorsts būtu nācis man palīgā, bet viņa te nebija, viņa kamera bija stāvu zemāk. Un, iekams sargs paguva piesteigties un Lobedanci atraut, tas bija pieliecies man pie sejas un koda degunā, lai mani iezīmētu uz visu mūžu,— ak, viņš bija man gandrīz pusi deguna nokodis!

Cietumos bieži mēdz notikt briesmu lietas, par to neviens daudz neuztraucas. Lobedanci iebāza aresta kamerā un vēlāk pie visa cita pievienoja vēl apsūdzību par smagiem miesas bojājumiem; mani noguldīja kamerā uz salmu maisa, mazliet nomazgāja asinis un gaidīja, kamēr ieradīsies pa telefonu izsauktais cietuma ārsts. Pats pirmais, ko, atgūstot samaņu, izdzirdu, bija Dufterinaņa lamāšanās par «cūcību viņa kamerā», viņš pieprasīja, lai mani no šejienes aizvāc, un šī balss, ja vien Duftermanis nebija aizmidzis, ne mirkli nepārstāja mani lamāt visu laiku, kamēr man vajadzēja gulēt vienā kamerā ar viņu. Jo, pēc ārstu atzinuma, tik smagi nebija, ka mani vajadzētu ievietot slimnīcā. Degunu viņš man šā tā sašuva un secināja, ka pēc trim četrām dienām viss būšot atkal kārtībā. Bet kārtībā tas nebija vairs nekad, nemaz nerunājot par to, ka vēl šobaltdien nespēju palūkoties spogulī — tik ļoti esmu

izķēmots un pats sev pretīgs. Nē, ožas man vairs nav, un īsti elpot caur degunu arī nespēju. Elpoju ar puspavērtu muti kā tāds pamuļķis, un tie, ar kuriem guļu vienā telpā, lādas un grūsta mani naktī, jo es ar savu krākšanu, vaidēšanu un aurošanu neļauju viņiem gulēt. Tiešām šis vīrs Lobedancis ir mani apzīmogojis uz visu manu atlikušo mūžu, nekad nespēšu viņu aizmirst. Īstenībā Lobedancis atstājis manī dziļākas pēdas nekā jebkurš cits cilvēks, pat Magda. Reizēm, mierīgi sēžot, man pēkšņi acu priekšā atainojas atkal skats, kas pavērās pa jumtistabas logu, redzu sev pie kājām pilsētu vakara dziesnā ar tās iesarkani brūnajiem jumtiem, redzu spīguļojam zaļumu ieskauto upi un tālumā jau zilganas dūmakas apņemtu savas paša mājas jumtu. Un man aiz muguras Lobedancis, maigi čukstēdams, apgalvo, ka ir ļoti trūcīgs, bet godīgs strādnieks, un knakšķina pirkstus. Toreiz jau pirmajā mirklī es zināju, ka viņš ir plukata un melis, un, ja bijis man kaut drusku saprāta un goda jūtu, es būtu uz vietas pametis šo istabu un atgriezies tai mājā, kas zilajā dūmakā. Taču es nešķīros no nekrietnības un tāpēc saņēmu atmaksu, tūkstoškārtīgu atmaksu.

35

Trīs vai četras dienas es vēl gulēju kamerā, klausīdamies Duftermaņa lamāšanos, cietu nežēlīgas sāpes un nolādēju savu nelaimīgo likteni. Ne prātā nebija vairs Magdai atriebties vai pieprasīt šķiršanos, būtu bijis priecīgs, ja man ļautu atgriezties mājās pie viņas. Es būtu uz ceļiem nokritis un lūdzis viņai piedošanu, lai viņa pieņem mani kā nicināmu vergu, es būtu to pelnījis. Bet arī tas bija tikai pārejošs noskaņojums, nekas pastāvīgs. Manas jūtas pret Magdu vēl vairākkārt mainīsies. Malkas pagalmu vairs nekad netiku redzējis, ari savu darbabiedru Mordhorstu ne. Savādi, tagad atmiņā man tās liekas skaistas un mierīgas stundas, ko pavadīju pie malkas steķiem, ģērbies zilā cietumnieka jakā, bet virs manis ābeļu un bumbieru lapotne un saules apmirdzētas debesis.

Kādā vēlā pēcpusdienā, kad biju atkal neglābjamā izmisumā par slepkavīgā dedzinātāja Duftermaņa lamāšanos, kameras durvīs gluži neparastā laikā ieskrapstējās atslēga, ienāca sargs un uzsauca:

—  Zommer, tūlīt celieties augšā, savāciet mantas! Jūs tiekat izlaists!

Es pielecu kājās no savas guļvietas un plaši ieplestam acīm vēros sargā.

—   Izlaists?— es čukstēju, un sirds man strauji pukstēja. Tātad tomēr! Tomēr!

—  Jā, izlaists,— viņš nežēlīgi sacīja,— uz dziedinātavu. Veicīgi, veicīgi vāciet savas mantas! Vai jūs domājat, ka mums ir tik daudz laika priekš jums?

—  Ak tā,— es novilku un sāku kravāties.— Ak tā — uz dziedinātavu.

Duftermanis nenovērsa acu no maniem pirkstiem, lai es tikai neiesaiņoju kaut ko no viņa dārgumiem, un reizē stāstīja sargam, cik viņš esot priecīgs, ka mani ved prom, esot bijis pats sliktākais kameras biedrs pasaulē, nekad es neesot kādu prātīgu vārdu bildis un mani jandāliņi naktīs esot bijuši nepanesami. Aiziedams neteicu viņam ne vārda, pat nepaskatījos uz viņu.

Lejā inspektoru kantori stāvēja kāds svešs sargs un pārbaudoši mani novēroja, un es labi redzēju, ka, mani ieraugot, viņš savaikstījās. Man vēl bija deguna pārsējs.

—  Jā,— sacīja inspektors,— tas ir tas pats, kuram kāds cits cietumnieks dzīrās-nokost degunu. Jūs laikam būsiet to dzirdējis?

Viņš bija to dzirdējis.

Inspektors piebilda:

—  Citādi viņš ir gluži kārtīgs, mierīgs cilvēks, domāju, ka jūs varat iztikt bez važas.

—  Nē, nē!— sargs sparīgi iebilda.— Esmu par viņu atbildīgs, ja nu aizbēg…

—  Dariet, kā atrodat par pareizu,— inspektors teica,— es tikai pateicu savas domas. Paklausieties, Zommer,— viņš tagad pievērsās man,— parakstieties te, ka esat visas savas mantas saņēmis atpakaļ. Jūsu naudu nosūtīsim vēlāk pa pastu. . .

—       Nosūtiet, lūdzu, manai sievai,— es pēkšņi izlēmu.

—   Man nauda vairs nav vajadzīga.

—  Var arī tā,— inspektors vienaldzīgi piekrita, un es biju atlaists.

Sargs aplika man ap roku važiņu un šādi veda mani cauri manai dzimtajai pilsētai uz staciju, bet tas mani nemulsināja. Kā jau teikts, es vēl biju ar deguna pārsēju; pat Magda nebūtu mani pazinusi.

15. 9.44.

Uz ielas redzēju dažu labu, ar kuru citkārt būtu sasveicinājies, un dažs vai daža noskatījās, bet tas mani vairs neskāra. Es gāju kā sevis paša rēgs pa pilsētu, kur biju dzimis, kuras ieliņās bērnībā rotaļājos; uz sola tur, pāri pretī, kādreiz mēs ar Magdu sēdējām, viņai toreiz bija bize un mums abiem padusē skolas somas.. . Tagad mēs gājām gar manis paša veikalu. «Ervīns Zommers. Lauksaimniecības ražojumi, vairumā un mazumā» vēl stāvēja rakstīts uz pienstikla rūtīm — cik ilgi vēl? Aiz važiņas vests, ar koferi brīvajā rokā tas pats Ervīns Zommers gāja te garām, dzīvs un tomēr tam visam jau miris, vēl bija manāmas viņa dzīves pēdas — cik ilgi vēl?

—   Man ir tikai četrdesmit viens gads,— es teicu savam vedējam.

—  Ko jūs gribat ar to teikt?—stingri noprasīja jaunais ierēdnis.

—  Ak, neko lielu, uzrauga kungs,— es atbildēju.— Bet ja četrdesmit viena gada vecumā ar dzīvu miesu jau jābūt mirušam un beigtam.. .

—   Ak, ko nu, metiet šādas domas pie malas!— sargs miermīlīgi pamācīja.— Dziedinātavā, kur es jūs vedu, tomēr būs labāk nekā ķurķī, un jūs izskatāties gluži saprātīgs, varbūt tiksiet kādreiz atkal laukā. Vai zināt,— viņš arvien laipnāk turpināja,— kad mēs vēlāk sēdēsim vilcienā, es jums važu noņemšu, kad piebrauksim, ari vairs nelikšu. Tikai te, pilsētā; nekad nevar zināt, kas tādiem brāļiem pēkšņi iesitas galvā.

Es klusēju. Viņš gribēja tikai labu, bet nenojauta, cik man tā važiņa vienaldzīga. Turpretī savos neveiklos mierinājuma mēģinājumos viņš izmeta kādu vārdu, kas manā nomāktajā garastāvoklī mani trāpīja kā zibens šautra. «Varbūt tiksiet kādreiz atkal laukā,»— tā viņš teica! Varbūt… kādreiz atkal. .. Un es biju domājis par pusotra mēneša novērošanas laiku, tā mani bija pamācījis Mordhorsts.

Varbūt. .. kādreiz atkal. . .

Vai sargs tik tāpat runāšanas pēc to sacīja, vai viņš arī tiešām kaut ko zināja? Viņam jau bija mani dokumenti! Protams, viņš zināja kaut ko: man jātiek ieslodzītam uz mūžu! Tiešām dzīvs aprakts, kā to nupat biju izjutis. Kā miglas plīvurs aizklāja man acis, un saule, kas mūs apspīdēja, kas staroja visiem, man vairs nestaroja. Nekad vairs nestaros. Ak, šīs bailes. ..

36

Mēs gājām pa skaistu lauku ceļu, sargs un es. No važiņas esmu tagad tiešām atbrīvots, priekšrocība ir tā, ka varu nest koferi, kas nemaz nav tik viegls, pārmaiņus gan labajā, gan kreisajā rokā. Sargs aizkūpinājis īsu pīpi un arī man žēlīgi atļāvis smēķēt. Bet, tā kā man nav gluži nekā, ko smēķēt, tad šī atļauja neko nelīdz. Turklāt diezin kā tas ar sakosto degunu izdotos.

Ceļmalā aug augstas, vecas kastaņas, tās jau ir noziedējušas. Saule riet, šad tad mums garām aizčīkstina kāds nokavējies siena vezums. Cilvēki pat lāgā nepagriež galvu uz mūsu pusi, dzīvodami te, dziedinātavas tuvumā, viņi pie šādas transportēšanas sen pieraduši. Ja nu vienīgi kāda sieviete pamet ziņkārīgu mirkli uz manu apsaitēto seju. Sargs mēģināja mani iztaujāt par manu «noziegumu» un «iepriekšējo dzīvi», taču es atbildēju pavisam strupi. Bet, tā kā viņš ir apņēmies sarunājoties saīsināt ceļu, tad ņemas stāstīt par sevi, tas ir, par savu dārzu, ko abi ar jauno sievu kopj. Un viņš labprāt gribētu vēi nomāt zemesgabalu, kas robežo ar viņa dārzu, un tdgad vienā mierā apsver visus «par» un «pret»: mazā alga un dārgā noma, aizlaistā zeme, apšaubāmā raža — ak, īstenībā visi apstākļi ir «pret». Sargs izpūš zilganbaltu dūmu mākonīti un, savu apsvērumu noslēdzot, saka:

—  Tātad, lai vai kā, es to zemesgabalu nomāšu. Zeme — tas ir labāk nekā tūkstoš mārku krājkasē!

Es tikai pa ausu galam klausos viņa tērgāšanā un vienīgi tad, kad viņš izdara pārsteidzošo secinājumu, sevī rūgti pasmaidu: «Tārad ar šādiem aitasgalvām man turpmāk būs jāeadzīvo, un viņi mani vienkārši uzrunā ar «Zommer», bez «kungs» un labvēlīgi man apstiprina, ka «tiktāl atstāju gluži saprātīgu iespaidu».»

Bei skaļi jautāju:

—   Vai tā ir dziedinātava?

—  Tā ir,— atbild sargs.— Un tagad pieliksim soli; kantori tūlīt slēgs, un virsinspektors lamāsies, ja es tad vēl ar jums atkūņošu!

No ceļa puses raugoties, dziedinātava neatstāj sliktu iespaidu, mana sirds sāk pukstēt mazliet mierīgāk. Uz neliela pakalna, augstu, vecu, kuplu koku ieskauta, dziedinātava paceļas stalti kā lepna pils vai veclaicīgs cietoksnis. Vakara saules gaismā spīguļo lieli logi.

Bet, kad pienākam tuvāk, redzu augstos, sarkanos mūrus visapkārt, kam augšpuse vēl nodrošināta ar skārdu un dzeloņstiepli, redzu ari režģus lielo, spīguļojošo logu priekšā, un manam pavadonim nemaz nevajadzētu man paskaidrot, ka:

—  Agrāk tas bijis pārmācības nams.

Nē, to es redzu pats, ka tas neizskatās pēc slimnīcas, bet pēc pārmācības nama. Visu kompleksu apjož valnis ar pamatīgu, platu grāvi, tanī rāmi peld pīles un zosis, bet uz tilta, kam mēs ejam pāri, stāv apbruņots postenis zaļā formas tērpā, un kantoris, kurā tieku ievests, nemaz neatšķiras no cietuma kantora, no kurienes pirms pusotras stundas mani izlaida. Pat darbinieki tanī liekas no tā paša kaula: tas pats garlaikotais, vienaldzīgais un tomēr pētošais skatiens, kas pārslīd pār jaunatnācēju, tā pati gausā apdomība, ar kādu noformē manis saņemšanu un iegrāmato datus par mani. Šai vakarā man pazibēja tikai īss cerību stariņš — mani apcietināja par slepkavības mēģinājumu, vecais tiesas nama direktors norīkoja manu pārvešanu uz dziedinātavu par nosišanas mēģinājumu, tagad es tiku ievietots ar piezīmi «draudēšanas dēļ». Lai gan pats nebiju neko sevis labā darījis, apsūdzības nasta pastāvīgi samazinājās, kādu brīdi gribēju ticēt, ka tik niecīga nodarījuma dēļ nekādā gadījumā mani nevar te turēt ilgāku laiku, sagandēt visu manu mūžu.

Bet tad, kad es atkal devos nopakaļ vienam no saviem zaļā formas tērpā ģērbtajiem pavadoņiem ar patuklu, skumju seju, kad šķērsoju drūmos akmens pagalmus, kuros vērās tikai aizrestoti logi, kad, ielaists pa divām dzelzs durvīm milzu akmens sprostā, kāpu augšup pa kāpnēm, kad atskārtu, ka cerētā slimnīca ne ar ko neatšķiras no cietuma, ka tiklab te, kā tur ir restes, ir sargi, dzelzs disciplīna un akla paklausība,— tad vairs nedomāju par plato soli, ko esmu spēris no mēģinājuma noslepkavot līdz draudiem, tad vairs neticēju niecīgajam nodarījumam — tad es uzskatīju visu par iespējamti, tad es izjutu, cik bezpalīdzīgs esmu nodots nežēlīgas visspēcības varā — visspēcības, kam nav sirds, kas nepazīst līdzcietību, kam nepiemīt nekā cilvēcīga. Es biju iekļuvis lielā mašinērijā, un nekam, ko es darīju vai jutu, nebija vairs nozīmes, mašīna nenovēršami darīja savu darbu, varēju smieties vai raudāt, mašīna to pat nemanīja.

37

Dzelzs režģis un vēl viens dzelzs režģis — un tad mēs esam garā, drūmā ejā, kas pilna ar bāliem tēliem. Smird, neciešami' smird pēc atejas, pēc oglēm, pēc sliktas tabakas. Laukā, aiz; gaiteņa logā dziest vakara blāzma, pāri augstajam dzelzs’ režģotajam mūrim es redzu rāmi vakarīgos laukus ar pļavām ; un jau pamazām briestošajām druvām līdz meža svītrai pie apvāršņa. Man apkārt klusēdami stāv bāli tēli, tie balstās pie j sienām. Reizēm, kad viņu pīpēs iegaismojas kvēle, saskatu! kādu sejas daļu. Kāds drukns, spēcīgs vīrietis baltā jakā aizved! mani uz būceni ejas galā, tā ir viņa svētnīca, «stikla būtis», kā šis būcenis tiek saukts. No šī «stikla būra» plecīgais, kura godā par virskopēja kungu, var novērot visu, kas ejā norisinās, un j viņš vēro asi, kā man būs lemts iepazīt. Viņš redz pat to, ko j redzēt nemaz nevar, zina, kas notiek kamerās, zina visu, kasi norisinās darbā,— viņš ir trešās nodaļas sirdsapziņa, ārsta informācijas dienests.

—  Nolieciet, Zommer, vispirms savu kol'ri te,— sakaļ virskopējs man.— Rīt no rīta es iedošu jums iestādes drēbes.] Privātās te ir aizliegtas. Un tagad parādīšu jums jūsu gultu, ir j gulētiešanas laiks, te iet gulēt pulksten astoņos, bet rītos] ceļamies jau bez ceturkšņa sešos. ..

—  Vai varbūt drīkstu palūgt mazliet kaut ko vakariņās? — es jautāju.— Neesmu tur nekā dabūjis.. .

Biju gatavs saņemt atbildi «nē» kā toreiz, kad tiku ievests cietumā. Patiesībā nemaz negrasījos prasīt, zināju jau, ka apcietinātais nedrīkst neko teikt, neko jautāt, neko lūgt. Taču — tavu brīnumu!— virskopējs pamāj ar galvu un saka:

—  To jūs, Zommer, dabūsiet. Apsēdieties tikmēr dienas telpā.

Tieku nosēdināts dienas telpā; tā ir garena telpa ar trim logiem, kur nav nekā cita kā noberzti, kādreiz balti lakoti koka galdi, primitīvi koka soli bez atzveltnes un virtuves pulkstenis pie sienas. Apsēžos uz kāda sola — virtuves pulkstenis rāda mazliet pāri pusastoņiem.

Aiz durvīm atskan sauciens:

—  Gulēt! Mantas laukā!

Sākas sparīga šļūkoņa (cik neticami daudz cilvēku, liekas, dzīvo šinī vienā pašā nodaļā). Klaudz durvis; kādā blakustelpā, kur laikam izvietotas atejas, sāk nepārtraukti šalkt ūdens. Pulkstenis pusastoņi — un jau gultā kā bērni! Kā man paies šī nakts? Kā tās trīsdesmit sešas novērošanas laika naktis? Un

varbūt daudzas, daudzas naktis pēc tam. Ar svina smagumu uz mani gulstas nebeidzami ilgais laiks, kurā nekas nenotiek. Šī kailā telpa, kurā ir tikai pats nepieciešamākais, liekas, ataino manu turpmāko dzīvi. Nekā vairs nav, ko gaidīt, nekā nav, ko vēlēties, nekā nav, ko cerēt. .. Dzīvot un gaidīt, dzīve, kas vērsta tikai uz turpmāko, kurā ik bridis ir tukšs un arī turpmākais būs tukšs. ..

Man tiek nolikta alumīnija bļodiņa, līdzās karote. .. To dara mazs cilvēciņš nosmulētā linu jakā. Viņa seja ir atbaidoša un jo sevišķi atbaidoša tāpēc, ka augšžoklī nav zobu, ir tikai abi ilkņveidīgie, dzeltenmelni satumsušie acuzobi.

Šis cilvēks izskatās kā ļauns zvērs.

—       Kas tu tāds būsi?— viņš jautā nekaunīgā, smalkā balsī.

—  No kurienes? Ko esi nodarījis? Kas tavam degunam?

Es viņam neatbildu, klusēdams sāku smalstīt alumīnija bļodiņā. Nav nekā cita kā vien ūdens un kāposti, silts, sālīts ūdens un mazliet kāpostu.

—  Vai tās ir jūsu vakariņas?— es jautāju.— Maizes nav?

Ap mani, lai gan ir gulētiešanas laiks, jau ložņā vairāki stāvi

brūnganos, novazātos apģērbos, dažiem tie pagalam nodriskāti. .. Mazais, ar zobiem kā ilkņiem, spalgi iesmejas.

—   Vai tās esot mūsu vakariņas?— viņš ļauni smejas.— To šis vaicā? Šis laikam domā, ka viņam tiks īpaši vārīts! Šis domā, ka atnācis uz restorānu! Šis ir tik smalks, ka ar mumsīm nerunā! Nav maizes, šis saka!

Viņš joprojām smejas, un pēkšņi iestājas klusums. Nu jau seši septiņi stāvi ložņā ap mani, ne vārda neteikdami, balstās gar sienām. Es ielieku karoti bļodā atpakaļ — nav jēgas vēderu piepildīt ar siltu ūdeni. Pieceļos, pasperu soli uz durvju pusi. To pašu brīdi man aizmugurē sākas burzma. Viņi metušies uz manis aizsākto bļodiņu, cīnās ap to kā zvēri. Apslāpēti izsaucieni atskan skaļāk. . . sitienu plīkšķi… Augstā debess, viņi kaujas kā plēsoņi par puslitru silta kāpostu ūdens! Un tad griezīga zviegšana!… Tas ir mazais ar tiem ilkņiem — viņš dabūjis virsroku!

—  Taisieties, ka tiekat! Pateikšu virskopējam! Es atnesu jaunajam bļodu, tā pieder man! Vai ne, jaunais, tu atdevi man savu ēdienu?

Es steidzos pazust pa durvīm, atrodos atkal ejā pie «stikla būra». Virskopējs iznāk laukā.

—  Nu, tad nāciet tik līdzi, Zommer! Vai jūsu apsējs ir vēl kārtībā? Rīt no rīta apskatīšu.

Garajā ejā tagad katras kameras durvju priekšā atrodas drēbju sainis.

—  Jūs ari noliksiet savas drēbes durvju priekšā, varat paturēt tikai kreklu.

—  Vai es drīkstu paņemt no kofera savu pidžamu?

—   Pidžama, naktskrekls — lādas mantas te neder — jūs saņemsiet pieklājīgu iestādes kreklu vienai nedēļai.

Mēs ieejam garā, šaurā kamerā, gaiss te jau tagad smacīgs, smirdošs. Šaurajā telpā astoņas gultas — četras zemē, četras virs tām.

—  Jūsu gulta lejā pa labi pie loga. Sakārtojieties ātri un nolieciet drēbes pie durvīm. Tūlīt tiks noslēgts.

Aiz manis aizcērtas durvis, eju pie savas gultas. Jūtu daudzas man pievērstas pētošas acis, bet neviens nesaka ne vārda. Gulta ir labāka nekā cietumā. Te nav salmu maisa, bet ir īsts matracis, ciets kā akmens, taču gulēt uz tā ir labāk. Ir arī palags un skaista, balta vilnas sega, ko es diezgan neveikli sabāžu pārvalkā. Ir arī pagalvis. Gultas veļa ar zilām rūtīm. Visu laiku rosoties jūtu pētošus skatienus, bet neviens nebilst ne vārda. Steigšus novelku drēbes, šā tā savīkstu sainītī un skrienu kreklā atpakaļ pie savas gultas. Ielienu, cieši virs manis ir augšējās gultas dēļi, sēdēt taisni nav iespējams. Gulta virs manis šķiet tukša. Es cieši apņemu sev apkārt segu un izstiepjos visā garumā. Kuņģī nepatīkami burkšķ siltais kāpostu ūdens.

Kāda balss skaļi saka:

—   Nesaka ne «labvakar», neiepazīstina ar sevi. Ir nu gan sūdabrālis!

Piekrītoša murmināšana kļūst skaļa. Es paslejos gultā augšup — nedrīkstu ar šiem cilvēkiem sanīsties jau pirmajā vakarā. Man pietiek no saspringtajām attiecībām ar Duftērmani. Esmu pamatīgi atsitis galvu pret augšējās gultas dēļiem. Divi augšējās gultās, kas to redzējuši, smejas.

Viens no viņiem sauc pa visu guļamtelpu:

—   Iedauzīja pauri!

Un otrs:

—   Savas skaistās vilnas bikses samudžināja, sastampāja žaketē, tam būs vēl daudz jāmācās, tam taukrīmam!

Atkal piekrītoša murmināšana. Es izraušos no gultas.

—  Kungi,— es saku,— atvainojiet, ja neesmu uzvedies, kā pienākas, negribēju jūs aizvainot. Ja es neko neteicu, tad tikai tāpēc, ka man likās — daži jau guļ,

Kāda balss no augšējās gultas sauc:

—  Tas ir Cīze, viņš ir kurlmēms, viņš taču neko nedzird!

Es steigšus turpinu:

—  Neesmu vēl pie visa šeit pieradis. Esmu tikai labi ja divas nedēļas pabijis izmeklēšanas apcietinājumā. Par mēģinājumu noslepkavot savu sievu…

Piekrītoša, ļoli labvēlīga murmināšana. Esmu pareizi trāpījis — slepkavības mēģinājums atstāj šeit labāku iespaidu nekā draudi.

—  Mans vārds ir Ervīns Zommers, man ir vietējo ražojumu tirdzniecības uzņēmums, un esmu šeit tikai uz sešām nedēļām novērošanai. . .

—  Tad tikai skaties, ka nesanāk seši gadi!— kāds skaļi smejas.— Dakteri mūs visus tik ļoli mīl, ka negrib ne no viena šķirties.

Atkal smiekli, bet ledus nu ir lauzts, sliktais iespaids izlabots, es eju no gultas pie gultas un dzirdu vārdus: Buls, Meierholds, Brahovjaks, Markvarts, Heine un Dregers. Es tos nekad neatcerēšos, it īpaši tāpēc, ka pamazām ir gandrīz pavisam satumsis un atsevišķas sejas gultas kastēs nav vairs saskatāmas. Pēc tam ieraušos atpakaļ savā gultā.

Kāda balss sauc:

—  Paklau, jaunais, pastāsti, kā tev tur ar sievu tā sanācis!

Kāds pikti norāj:

—  Neplāli žaunas, Dreger! Mūždien ziņkārīgs! Ļauj, lai cilvēks pats stāsta, ko stāstīt grib! Tev jau tikai rūp rītu atkal pielīst «glāžu kastē» pie priekšnieka!

Sākas negants strīds par to, kurš ir virskopēja pielīdējs. Strīdā iesaistās visi pārējie gulētāji, lamāšanās iet vaļā. Esmu priecīgs, ka mani vismaz liek mierā. Esmu noguris, deguns ļoti sāp. Nupat sāk apsīkt vielas ķīviņam, kad laukā, ejā, atskan skaļas lamas, skaļš, plīkšķošs troksnis, vaimanas. Mūsu kameras durvis atsprāgst vaļā, kāds stāvs ielido iekšā.

Spēcīga balss kliedz:

—  Pasteidzies, ka tiec gultā, mīkstmiesi, nav ko pa svešām kamerām dauzīties!

Un vaimanājoša, spalga balss — pazīstu tūlīt, tas ir ilkņu īpašnieks:

—  Sarga kungs, jūs mani esat pagalam sadauzījis! Sarga kungs, es rit nevarēšu strādāt!

—  Mīkstmiesis tāds,— laukā vēl dārdina balss,— rausies veicīgāk savā slazdā! Citādi dabūsi trūkties!

Ilkņainais iešļūc ar ģīmi manā gultā.

—   Kas ir, jaunais, gulēsi te? Bet to es tev saku, ja tu nakti negulēsi rāmi un drebināsies, tad es nokāpšu un tevi sadrebināšu!

—  Gan jau gulēšu rāmi,— apsolu un norūpējies domāju par savu krākšanu un sēkšanu.

Mazais, neticamā ātrumā ticis vaļā no drēbēm, izlingo savas skrandas pa durvīm. Tad ar bezkaunīgu nekautrību izlieto toveri pie durvīm.

—  Varēji ar laukā nokārtoties, Lekser!— kāds ērcīgi aizrāda.

—   Esi par smalku, lai ostītu manu smaku?— tūlīt atkliedz spalgā, nekaunīgā balss.— Nu jau būs te glauni pie mums, kad atnācis jaunais!

Elle, es domāju, esmu iekļuvis ellē. Kā varēšu te dzīvot? Un gulēt? Tie jau nav vairs cilvēki, bet dzīvnieki! Un te lai es paliktu sešas nedēļas, varbūt ilgāk? Varbūt ilgi? Šinī ellē? Šis Leksers, vai kā viņu sauc, ir visīstākais sātans!

Viņi mēģina mani vēl iztaujāt. Bet es negribu vairs nekā dzirdēt, ne redzēt. Izliekos aizmidzis. Un pamazām ari viņi nomierinās, ienīstā, spalgā balss apklust. Pamazām satumst arvien vairāk, vairums laikam jau guļ. Dzirdu pulksteni trīs reizes sitam. Kas tas varētu būt? Bez ceturkšņa deviņi? Bez ceturkšņa desmit? Cerams, ka pulkstenis sitīs arī pilnās stundās. Tas saīsinātu nakti. Virs manis Leksers nemierīgi grozās šurp un turp, un katrreiz mana gulta sašūpojas. Un es lai nekustoties! Guļu pavisam klusu, seju paslēpis elkoņa locītavā. Esmu vientulīgāks par vientulīgu, man ir skaidrs: tagad būšu vienmēr vientulīgāks par vientulīgu. Esmu tur, līdz kurienei nesniedzas ne mīlestība, ne draudzība. Esmu ellē.. . Biju īsu brīdi grēkojis un par to uz ilgu laiku neticami bargi sodīts! Vajadzētu pirms grēkošanas zināt, cik bargs būs sods. Ja tas būtu iepriekš pateikts, tad netiktu grēkots.. . Debess, cik nu tā šņabja izdzerts, vai tad tas ir tik ļauni? Ecēšanās ar Magdu — nu labi, juridiski viņi no tā izlobījuši draudus, bet vai tāpēc man, dzīvam cilvēkam, jābūt ellē? Ja Magda zinātu, kā man jācieš, viņai būtu manis vismaz žēl, aiz līdzjūtības man palīdzētu, ja arī vairs nemīl. Vēl viena cerība paliek — ārsts. Šis medicīnas padomnieks Štībings — viņš neatstāja sliktu iespaidu toreiz tai autobraucienā. Sarunā ar dakteri Mansfeldu jokoja un smējās kā īsts cilvēks. Varbūt viņš bija īsts cilvēks, nevis mašīnas sastāvdaļa. Es runāšu ar viņu kā ar cilvēku, es cīnīšos ar viņu par savu dvēseli, glābšu no šīs elles savu dvēseli.

Medicīnas padomnieka kungs, es viņam teikšu, esmu pilnīgi

atbildīgs par visu, ko esmu darījis. Nekad neesmu bijis tik apreibis, ka neapjēgtu ko daru. Lai mani bargi soda, vienu divus gadus es labprāt nosēdēšu cietumā. Tikai neatstājiet mani šai mājā, šai ellē, kur cilvēks liek ievests un nezina, kad tiks laukā; varbūt tikai ar kājām pa priekšu. Medicīnas padomnieka kungs, es vēl teikšu, jūs pazīstat mūsu mājas ārstu, dakteri Mansfelda kungu, es to redzēju. Jūs ar viņu jokojāt un tērgājāt mašīnā. Prasiet dakterim Mansfelda kungam, viņš mani pazīst daudzus gadus; viņš apstiprinās, ka es esmu kārtīgs, solīds, saprātīgs cilvēks. Tas, kas notika, bija tikai lēkme, pats nezinu, kā tas gadījās.— Nē, es sevi pārtraucu, to es nedrīkstu viņam teikt, citādi viņš atzīs mani par garīgi slimu. Bet dakteris Mansfelds apstiprinās, ka esmu bijis vienmēr saprātīgs; es ievietoju Magdu -slimnīcas otrajā klasē un bez kurnēšanas samaksāju dārgos operācijas izdevumus, nekad neesmu taupījis izdevumus viņas kopšanai. Esmu vienmēr bijis saprātīgs, medicīnas padomnieka kungs, ļaujiet man atkal dzīvot starp saprātīgiem cilvēkiem. Neliedziet man cerību. ..

Pulkstenis sit — sit pilnu stundu, garās nakts ceturtdaļa pagājusi, tagad ir desmit. Un šādi, skaitīdams ceturtdaļstundu pēc ceturtdaļstundas, runas sacīdams un vēstules rakstīdams, starp miegu un nomodu es pavadu pirmo nakti dziedinātavā, tā tieku kopts un dziedēts. Dažbrīd pārguris jūtu, ka mani pārvar miegs, bet tūlīt jau uztrūkstosi Leksers gultā apsviedies uz otriem sāniem vai kāds izmantojis toveri. Es «joka pēc» šai pirmajā naktī skaitīju: no pulksten desmitiem vakarā līdz ceturksnim pirms sešiem septiņi vīri trīsdesmit astoņas reizes izmantoja toveri. Kad es no rīta grasījos to izmantot, tas bija tik pilns, ka saturs gāzās pāri. Un neviens pats nelietoja papīru — tas jau bija sen aizmirsts.

O, nudien es šajā naktī dabūju jauku ieskatu ellē!

38

Virskopējs man iedeva apģērbu — brūnu jaku, svītrotas vadmalas bikses un ādas tupeles. Viss, ko es dabūju, bija jauns, virskopējs izturējās pret mani labāk nekā pret citiem. Bet varbūt būtu pareizāk, ja viņš man dotu tādas pašas skrandas kā citiem; viņi redzēja, ka man bija jaunas drānas mugurā, tas pastiprināja viņu nepatiku pret mani.

—  Viņš grib būt kas labāks, tas tauklaiža!— viņi saka, mezdami uz mani ļaunus skatus.

Ģērbjoties es izdarīju kaut ko neparastu. Man atļāva no kofera izņemt ziepes un zobu suku; to darot, man izdevās mirklī, kad mani neuzmanīja, paķert žileti. Reiz jau biju to darījis, bet toreiz biju vēl gļēvs un mazdūšīgs, es vēl nenojautu, kas mani sagaida. Tagad es būšu cits — griezīšu, nebīstoties no sāpēm. Nē, tagad vēl ne, šī slepenā žiletes paņemšana pārsteidza mani pašu. Tagad vēl ne — es vispirms vēl pacīnīšos. Turpretī ja mana cīņa būs veltīga. .. Teiksim, ja man būs bijusi tiesas sēde un man piespriedīs pastāvīgu uzturēšanos šai dziedinātavā, tad, jā, tad. .. Sai ellē es savu mūžu nepavadīšu, tik daudz man ir skaidrs.

Pirmo reizi ēdu brokastis kopā ar saviem ciešanu biedriem pulksten pusseptiņos; agrās rīta saules apspīdētas, šīs sejas izskatās pilnīgi bezcerīgas. Brutālas sejas, dzīvnieciskas sejas, trulas sejas. Pārmērīgi izteikti zodi, vai arī to nav nemaz. Šķielējoši cilvēki, kupraini cilvēki, nonīkuši cilvēki. Tikpat noplukuši un drūmi kā viņu nodriskātās drānas. Virskopējs norādīja man vietu pie pēdējā galda aizmugurē pie sienas. Tā ir labi, varu visus redzēt un novērot, un mani neviens netraucē. Pie dienestnieka es saņēmu kausu ar karstu cigoriņu uzlievi, un virskopējs man izsniedza trīs biezas maizes rikas, divas apziestas ar margarīnu, vienu ar marmelādi. Es ēdu lēnām, ar labu ēstgribu, košļāju apdomīgi; kas lai zina, ko šodien dos pusdienās? Kāpostu ūdens mani ļoti nobiedēja. Daži saņem vairāk maizes, viņi saņem arī «uzgriežamos» pie tās: lociņus, sīpolus vai biezpienu. Tie, kā dabūju zināt, ir ārpusē strādājošie, viņi visu dienu smagi strādā, tāpēc arī saņem tik vērtīgu piedevu!

Tūlīt pēc brokastīm atskan «Stāties!», un visi, kas strādā, sastājas, un sargs izlaiž viņus pa režģotajām durvīm laukā, paliek tikai mājā strādājošie, slimie un es. Slimo ir daudz…

Es stāvu pie loga un noskatos, kā cilvēki nāk no visiem namiem laukā. Ļaužu ir daudz, ļoti daudz, pa kreisi stāv arī sieviešu kolonna. Daudzi ir formas tērpos, viņi sliiņos apsargā, darbā uzrauga, paskubina, novērš jebkuru bēgšanas mēģinājumu. Un tad pagalms tukšojas. Tukls vīrietis baltos svārkos, virsinspeklora kungs, norīkoja visus darbā; daži devās prom ar izkaptīm, ar kapļiem, daudzi gāja darbā uz fabriku. Un es tagad staigāju ar Hīlšeru turp un atpakaļ pa eju — turp un atpakaļ. Hīlšers ir mazs kuprītis, kurš maigā, ļoti skaidrā balsī runā labā vācu valodā. Hīlšers uzrunā mani ar «Zommera kungs» un «jūs», kas man dara labu. Viņš savā maigajā, skaidrajā valodā daudz stāsta par šo namu un tā iemītniekiem.

Viņa darbs ir mizot kartupeļus, jau sešus gadus viņš mizo kartupeļus, šai nātnā ir jau vienpadsmit gadus.

—   Es esmu noziedzies pret tikumību,— viņš saka maigā izmeklētā valodā.— Pēc medicīnas padomnieka slēdzienā esmu mantojis iedzimtu plānprātību, tad vēl bremzējošo centru nepietiekamību un stipri izteiktu nespēju atbildēt par savu rīcību. Tad vēl man ir kupris, tas, protams, ir redzams, turklāt es vēl kliboju. Vai tas ir ļauni, Zommera kungs?

Jautājums mani ļoti pārsteidza.

—   Ļauni? — es samulsis jautāju. — Kādā ziņā jums liekas ļauni?

—   Nu, vai tā ir ļauna slimība vai nenozīmīga, Zommera kungs?

Un viņš uzlūko mani ar savām dzīvajām un tomēr skumjajām acīm.

—   Nē, tas laikam nav tik ļauni.

—  Tā es ari domāju,— saka Hīlšers.— Droši vien viņi mani drīz laidīs laukā. Vai jums nebūtu kāds mazumiņš tabakas, Zonnnera kungs?

Sacīju Hīlšeram, ka es pats ilgojos pēc tabakas, tāpēc diemžēl nevaru viņam izlīdzēt. Tad Hilšera interese par mani ātri zuda, viņš mani pameta, un es staigāju pa eju vienatnē — šurp un turp. Šai priekšpusdienai nebija gala. Staigāju un staigāju, bet pulksteņa rādītāji nekustējās uz priekšu. Reizēm ielūkojos kādā no abām dienas telpām, bet tur bezdarbībā sēdošie, snauduļojošie stāvi, šie vraki, mani atbaidīja. Darbīgi ar slotām un spaiņiem bija vienīgi dienestnieki, kā jau visos cietumos, jā, šie, kaut cik laba un tīra izskata cilvēki, izveicīgi un truli pielīzdami ierēdņiem un katru sīkumu par saviem biedriem cietumniekiem pienesdami, bija uzpērkami un skarbi pret savējiem. Redzēju, kā viņi gāja no kameras uz kameru, it kā tur uzkopdami, bet galvenokārt pārmeklēdami gultas, vai nav paslēpta kāda maizes rika vai tabakas šķipsniņa. Manas antipātijas tikai pieauga, redzot, ka ienīstais Leksers arī savā ziņā ir dienesthieks, dienestnieka palīgs, kurš gan dienas lielāko tiesu pavadīja pāri pretī piebūvē pie suku izgatavošanas, bet allaž atrada, ko darīt, te. Kāpņu telpu uzkopa vīrietis vidējos gados ar kādreiz gudru, tagad mulsu un bezcerīgi skumju seju; laiku pa laikam viņš pārtrauca slaucīšanu, atrāva vaļā kādu logu un caur režģiem izkliedza uz iedomātām personām neķītras lamas. Es novēroju Lekseru, kā viņš zagās pie tā un,

no aizmugures pielecis, dauzīja tā galvu pret dzelzs režģiem un spalgi kliedza:

—   Vai tev, plukata, jāstrādā nav? Vienmēr jāklaigā? Rīt gribi, bet savu darbu nedari! Pagaidi tik!

Un sāka dauzīt no jauna. Es būtu apjukušajam labprāt meties palīgā, bet dzelzs režģi uz kāpņu telpu bija noslēgti, ] turklāt biju naktī cieši apņēmies nekādos strīdos neiejaukties, palikt pilnīgi neitrāls. Jo neuzkrītošāk es dzīvoju, jo labvēlīgākam vajadzēja būt ārsta vērtējumam. Un tad vēl man no šī Leksera bija bailes. Man arī bija tam pamatots iemesls. Biju šo puisieti vai, drīzāk, zeņķi — virtam bija ap gadu divdesmit un attīstībā viņš tālu atpalicis — vērojis ar pastāvīgi modrām zaķa acīm. Viņš bija dzimis asinssuns. Viņam nebija lielāka prieka kā mocīt pārējos ieslodzītos, vienā laidā viņš knaibījās ap tiem, grūstīja, sita un apsūdzēja virskopējam. Nekas viņam nebija smādējams. Gadījās, ka apcietinātais atnesa pastaigā slepeni sadabūtu sīpolu; Leksers vai nu to viņam atņēma, vai arī nodeva savu biedru virskopējam par zādzību. Un, tā kā sīpols bija tiešām zagts, gan tikai pašas iestādes dārzniecībā, zaglis nonāca uz četrpadsmit dienām arestā. Nevarīgākos Leksers ievilināja kādā nostūrī un tikmēr dauzīja, kamēr viņi atdeva vai nu savu tabaku, vai ko citu, kas Lekseram no viņu mantības likās iekārojams. Spēcīgākos viņš apstrādāja ar viltu, maldināja ar lieliskiem maizes solījumiem un nekad šos solījumus nepildīja. Taču ierēdņu vidū viņš nemaz tik nemīlams nebija. Te viņš tēloja mājas nerra lomu: viņa nekaunīgā mēle vienmēr bija gatava biedra zobgalīgam smieklam, jebkuru pakalpojumu ierēdņiem viņš izpildīja ātri, veikli un labprātīgi, bet, pieķerts kādā nekrietnībā, ar komiski savaikstītu ģīmi ļāva sevi iekaustīt.

«Uz šo neģēli jau nevar dusmoties,» sprieda sargi, pacieta viņu un to, ka viņš nekaunīgi tiranizēja ieslodzītos. Galvenokārt laikam viņš bija tiem noderīgs, jo pienesa visu, kas namā notika.

Leksers bija jau sešu gadu vecumā nonācis bāreņu namā un kopš tā laika allaž tikai dažas nedēļas vai mēnešus pavadījis brīvībā, vienmēr atkal vajadzēja atgriezties valsts apgādībā: gan grūti audzināmo namā, pusaudžu cietumā, gan cietumā. Beidzot kā nelabojamu viņu ievietoja šinī dziedniecības iestādē un, proti, kā viņš to labi zināja,— uz visu mūžu. Bet tas viņu neuztrauca. Viņš šajā mājā, kas man likās elle, jutās cūcīgi labi. Te viņš bija savā elementā. Te viņš varēja sev atļauties jebkuru

nekrietnību. Viņš jutās kā dienestnieka izpalīgs, uzrauga izpalīgs, bija virssātans. Te viņš varēja dauzīt kāda garā vāja, kāda šizofrēniķa galvu pret režģu stabiem un varbūt pat gaidīt uzslavu, ka cītīgi mudina cilvēkus strādāt.

39

Arī bezgalīgai priekšpusdienai pienāk beigas. Pienāca pusdienu laiks, un ieslodzītie smaidīja: diena bija izdevusies, gaidāms labs ēdiens. Katrs saņēma diegu tīkliņā pusotras mārciņas ar visu mizu vārītu kartupeļu un pie tiem alumīnija bļodiņā vienu pavārnīcu asas mērces, kurā peldēja dažas gaļas šķiedriņas. Es nopūlējos, mizodams ar karoti kartupeļus; dakšas un nažus šai namā, kur pastāvīgi notika kautiņi, bija bīstami turēt. Novērojot ēdājus, redzēju, ka daži, kas savus kartupeļus ari mizoja, tos lika mērcē un ēda, kad visi bija nomizoti. Taču mēs bijām mazākumā, daudzi mizotāji bija tik izsalkuši, ka nespēja gaidīt: lielāko tiesu kartupeļi, tikko nomizoti, pazuda mutē, tikai nedaudzi tika līdz mērcei. Kā es redzēju, nemizotus kartupeļus neviens nepameta. Bet netālu no manis kāds tukls, drukns vīrietis ar pelēcīgiem matiem un sarkanbrūni iedegušu laukstrādnieka seju jau mizojot aprija mizas. Tikko biju nomizojis, viņš, pametis uz mani jautājošu skatienu, pārbrauca ar sarepējušo roku pār galdu, savāca visas manas mizas un sabāza mutē.

—  Paklau!—es iesaucos.—Tur bija ari pilnīgi sapuvis kartupelis!

—       Nav nekāda nelaime,— viņš atteica, cītīgi gremodams.

—   Man visu dienu jāpļauj, vienmēr esmu izsalcis. Varbūt man izdosies vakarā nočiept cūku kartupeļus. Cerams!

Šis nebija vienīgais rijīgais, izsalkuši bija visi, arī tūlīt pēc ēšanas. Redzēju slimos ejam apkārt ap galdu un uzlasām ari vismazākās kartupeļu drupačas, citi kasīja jau tīri izkasītās bļodiņas, gaitenī redzēju kādu, kurš, pastāvīgi, nolaizīdams pirkstu, spodri ar to izslaucīja mērces katlu. Tas viss notika sarga acu priekšā, kuram tas likās pats par sevi saprotams. Man šķita tiklab nožēlojami, kā nekrietni likt slimajiem ciest badu un arī pazemoties līdz bļodu laizīšanai un atkritumu rīšanai. Vajadzēja paiet tikai dažām dienām — un manas domas šai ziņā mainījās, es pats vairs tik rūpīgi nernizoju kartupeļus, gludās vietas atstāju neskartas. Mēdz teikt: «Bads māca,»— un tā ir neapstrīdama patiesība. Tas, kurš nakti aiz bada nespēj

aizmigt, kuram dienā aiz bada reibst galva, daudz negudros par ēdienu — ko izvēlēties, lai remdinātu izsalkumu.

Es šeit aizsteidzos notikumiem priekšā, bet man gribētos pabeigt stāstījumu par ēdienu šādā dziedinātavā, lai gan sevī neesmu līdz šai dienai ticis ar to galā. Visā iestādē valdīja pretīgs skopums. Nekad mēs nedabūjām svaigu gaļu, tikai dažreiz ēdienā, mērcē peldēja vecas, sarkanas sālītas gaļas šķiedriņas, nekad arī ne mazākā krimstiņa, un tās pašas šķiedriņas cita citu dzenāja! Nekad neredzējām ne sviestu, ne desu, ne sieru. Nekad nevienu ābolu. Un tas, ko mums deva, bija bagātīgi atšķaidīts ar ūdeni, slikti pagatavots un vienmēr pietrūka. Vēl šobaltdien nevaru saprast, kāpēc tā. Ieslodzītie apgalvoja, ka virsinspektors pats visu aprijot. Taču arī visrijīgākais virs inspektors nav spējīgs notiesāt dažu simtu cilvēku ēdienu. Varbūt negribēja, ka uzbarojamies pārāk tukli, un jāatzīst, ka pat pie šīs bada maizes reizēm kaislības uzsila pietiekami augstu vilni.

Bija mūsu vidū arī tādi, kas necieta badu un zināmā mērā dzīvoja pārticīgi. Vispirms jau tie bija dienestnieki; viņiem vajadzēja mums griezt maizi, svērt, apziest. Oficiāli līdzās atradās sargs un uzmanīja, bet, ja iezvanījās telefons, sargs steidzās no virtuves uz «stikla būri»— un jau vairākas biezi apziestas šķēles bija pazudušas. Ieslodzītajiem ir vērīgas acis, un bads padara tās vēl vērīgākas, tāpēc šāda piesavināšanās nevarēja palikt nepamanīta. Kāds bija redzējis, ka dienestnieks labierīcībās gremojis maizi, cits — kā viņš «draugam» iegrūdis maizi vai iemainījis pret tabaku. Taču uzrādīt nebija jēgas. Vispirms bija grūti kaut ko pierādīt, jā, gandrīz neiespējami, jo pat tad, ja maize tika atrasta — tas gandrīz nekad nenotika, jo to tikpat kā nemeklēja —, dienestnieks varēja aizbildināties, ka tā ir viņa brokastu tiesa. Turklāt dienestnieki bija ierēdņu lutekļi, ziņu pienesēji; ierēdņi nevēlējās dzirdēt neko, kas vērstos pret dienestniekiem. Tāpēc arī nekas netika darīts, tikai pastāvīgi uzkurināti skaudība un naids. Dzēlieni, mājieni, arī kautiņi. Taču kautiņā taisnības meklētājs parasti bija zaudētājs un nonāca arestā, jo pierādīt neko nespēja. Arī es, atzīstos, biju vai slims aiz naida, redzēdams, kā mūsu dienestnieks, kurš ar katru dienu pieņēmās tuklumā, ēdot pusdienas, pasmalstījis dažas karotes, atbīdīja ēdienu sānis, kamēr es skopojos ar katru tā paša ēdiena kumosiņu; viņš to atdāvināja citam vai iemainīja pret tabaku vienai pīpei, pret sīpolu vai diviem sērkociņiem.

Tu, taukrima!— es domāju tāpat kā citi. Tu esi pierijies ar manu maizi un manu margannu un tagad noniecini dārgo

ēdienu, kas būtu tik nepieciešams manam organismam. Kaut tu aizrītos savos taukos!

Tā es jutu un reizēm kaunējos par nožēlojamo naidu maizes kumosa dēļ, ko mājās nepratu cienīt, un iemācījos nīst tos, kas bija noveduši mani līdz tādām jūtām — tik zemiskām un skaudīgām!

Īstenībā vēl ļaunāka par tādu slepenu veidu sagādāt sev priekšrocības ēdibnā bija cita — legāla, pārvaldes atļauta priekšrocība, kas pat tika veicināta. Tie ieslodzītie, kam ārpusē vēl bija palīdzīgi radi, drīkstēja saņemt pārtikas sūtījumus tik bieži un tik daudz, cik vien vēlējās. Varētu domāt, ka gandrīz vai katram slimajam ir šāds piederīgais, kurš vismaz šad tad atsūta maizi — pat sausa maize bija šai namā ļoti kārota pārtika. Taču bija citādi. Nemaz nerunājot par to, ka daudzi ieslodzītie neprata ne rakstīt, ne lasīt (šajā drausmīgajā namā mita tiešām tikai cilvēces pēdējās padibenes) vai ari bija tam jau pārāk truli un aprobežoti, par vairumu no viņiem piederīgie negribēja nekā zināt. Jo, kamēr vēl šie slimnieki dzīvoja brīvībā, viņi bija pietiekami bēdu un kauna sagādājuši piederīgajiem; tagad un viņi bija jau piecus, desmit vai pat divdesmit gadus šai namā, bija no piederīgo dzīves izsvītroti un aizmirsti, miruši, beigti un aprakti. Nē, bija ļoti maz to, kas šīs pakas saņēma, no piecdesmit sešiem manas nodaļas cilvēkiem varbūt tikai pieci vai seši. Bet tie tad arī sēdēja stalti un labi paēduši mūsu kopējās ēdienreizēs, un līdzās viņu bļodiņām ar ūdenszupām bija biezi apziestas maizes ar desu un sieru, ko mēs nekad nedabūjām pagaršot; jā, esmu pat pieredzējis, ka tukli nobarojies zemnieks, kuru viņa pastāvīgo sūdzību dēļ bija ieslodzījuši kopā ar mums, omulīgi mielojās, mums redzot, ar ceptu pīli, apgrauzdams kauliņu pēc kauliņa. Tauki pilēja, mēs sēdējām, un mūsu acis pletās arvien platākas un platākas, siekalas saskrēja mutē un beigās vairs mutē nebija noturamas, mūsu rokas trīsēja un sirdis pildīja tikai alkatība un skaudība. Nekad neesmu varējis saprast, kāpēc to pieļāva. Ja vismaz šie privileģētie būtu savas īpašās maltītes notiesājuši klusībā, bet nē, tam vajadzēja notikt mūsu acu priekšā! Tiesa, nekas jau šinī namā slepenībā nevarēja notikt: visi bijām pa sešiem, astoņiem cilvēkiem vienā kamerā, nekur nekādas iespējas pabūt vienatnē, pat mazmājiņa nebija aiztaisāma, vienmēr kāds atrāva durvis vaļā. Tā visa dēļ, aiz pastāvīgā izsalkuma, naida pret zaglīgajiem dienestniekiem, aiz skaudības pret dzīrotājiem, radās mūžīgais niknums, strīdi, kaušanās, sodīšanas. Nekad, nevienu dienu nebija miera, pastāvīgi kaut kas notika. Neviens vairs

nelikās pat zinis, ja divi visrupjākiem vārdiem lamājās. Pagāja nost, ja viņi viens otram iedauzīja zilas acis un asiņainus degunus. Labi vēl, ka pats netika ierauts kautiņā. Vajadzēja apdomāt katru izteikto vārdu, tas tūlīt tika aiznests tālāk un tūlīt vērsās pret teicēju. Man jāatzīstas, ka sākumā es nejutu skaudību pret paku rijējiem. Man būtu vienkārši: vajadzētu tikai Magdai aizrakstīt — un es arī būtu šo apgādājamo vidū. Tā jau nu Magda nedarītu, ka ļautu savam laulātajam draugam ciest badu. Vienu nedēļu es cīnījos ar sevi, bet tad uzvarēja izsalkums — un es nolēmu rakstīt. Man nebija ne papīra vēstulei, ne aploksnes, un izsniegts kaut kas ieslodzītajam netika; es ietaupīju maizes riku un par to iemainīju nepieciešamo. Uzrakstīju un gaidīju.

Vakaros gulēdams iztēlojos, kas tik viss man pakā varētu būt; ja iedomājos par biezi ar treknu aknu desu apziestu maizi, man sametās aiz izsalkuma un baudkāres nelabi. Biju izrēķinājis pašu agrāko dienu, kad paka varētn pienākt, taču pagāja šī diena un vēl daža laba, bet pakas nebija. Un tad dabūju zināt, ka vēstulei vispirms jāiziet medicīnas padomnieka cenzūra, tad tā nonāk pārvaldes kantorī un tā netiek nosūtīta tūlīt, bet tikai tādā gadījumā, ja sakrājas vairākas.

—   Viņiem nav jāsteidzas,— stāstīja ieslodzītie.— Vai tu domā, ka šie tūlīt skries, ja tev kā ievajagas? Viņi vēl gruntīgāk nosēžas uz saviem dibeniem!

Un es joprojām gaidīju un joprojām cerēju.

Tad kādu dienu virskopējs, man garāmiedams, ieminējās:

—   Kantorī guļ kāda jūsu vēstule, Zommer. Viņi liek jums pateikt, ka to nevar nosūtīt, jums nav tur naudas pastmarkai.

—  Kā?!— es iesaucos.— Divpadsmit feniņu markas dēļ manu vēstuli nevar nosūtīt? Un es nosūtīju sievai atpakaļ no izmeklēšanas cietuma četrtūkstoš markas!

—  Tad vajadzēja pāris mārku paturēt,— atteica virskopējs un grasījās iet savu ceļu.

—   Bet virskopēja kungs!— es saucu.— Tas jau nav iespējams. Divpadsmit feniņu dēļ! Viņi taču var piezvanīt manai sievai, un viņa apstiprinās…

—  Telefona saruna arī maksā desmit feniņus, kuru jums nav, Zommer!— virskopējs vēsi noteica.— Nomierinieties, gan jau vēstule aizies nākošo mēnesi, kad jums tiks ieskaitīts pirmais darba atalgojums!

Man nav ne jausmas, vai vēstule Magdai galu galā tika nosūtīta vai ari pa to laiku gājusi zudumā. Sūtījumu ar ēdienu neesmu nekad saņēmis, esmu vienmēr palicis starp izsalkuša-

jiem, alkatīgajiem skaudējiem. Jo tad, kad es tiešām saņēmu atlīdzību par darbu, biju jau sen kļuvis tik mazdūšīgs, ka nespēju rakstīt, šaubījos, vai kādam būtu vēl gar mani kāda daļa.

40

Esmu aizsteidzies notikumiem tālu priekšā. Vēl esmu šai iestādē pirmo dienu, esmu kartupeļus vēl gaužām smalki bez mizas locījis iekšā un jūtos pēc negulētas nakts noguris līdz nāvei. Es vēršos pie virskopēja un lūdzu atļauju atgulties uz vienu stundu savā lažiņā, jo neesmu visu nakti aizvēris acis.

—  Tas ir aizliegts!— virskopējs man bargi aizrāda. Bet tad pieļāvīgāk saka:— Nu labi, tad atgulieties. Bet izģērbieties un liecieties, kā nākas, gultā.

Tā es arī daru, bet, tikko esmu atgūlies, jau atskan pretīgā, spiedzošā balss:

—   Laukā no gultas, cūkcepure tāds! Tā jau tu gribētu gan, taukrīma, neko nedarīt, mēs tik lai raujamies! Marš, ārā no migas!

Viņš bija mani uzošņājis, šis allaž acīgais okšķeris. Bet arī es esmu iesvēlies niknumā, naids dod man spēku pretoties.

—  Turi muti!— es dusmās iekliedzos.— Vai tu esi pārāks par virskopēju? Tas man atļāva, un tu, cūka. ..

—   Atļāva, tiešām atļāva?— viņš irgodamies slienājās, atņirdzis dzeltenos ilkņus.— Nu, tad jau tev jābūt kaut kam īpaši smalkam, ja virskopējs šitādu izņēmumu taisa! Neņem nu ļaunā, esmu te, lai nodaļā būtu kārtība, citādi virskopējs mani aiztrieks ratā!

Un viņš pazūd, es liekos atpakaļ migā, gluži apmierināts, ka esmu reiz viņu iegāzis.

Esmu tiešām aizmidzis, bet tikai uz īsu brīdi, kaut kas mani modina. Tas nebija, liekas, nekāds troksnis, drīzāk instinkts, kas brīdina no briesmām: šai mājā man izveidojās vajāta zvēra instinkts. Es guļu uz sāniem, un man acu priekšā pie gultas ir ķeblītis, uz kura biju salicis savas drēbes. Samirkšķinu acis un redzu kaut ko baitu, kas līkņājas ap drēbēm. Atkal jau Leksers — piesardzīgi, klusi klusītiņām pārcilā apģērba gabalu pēc apģērba gabala, iebrauc kabatās, aptausta šuves. .. Grasos pielēkt, mesties sātanam virsū, šim nemiera dīdītam mocītājam. Taču attopos, palieku rāmi guļam, vēroju. Lai meklē. Es smīkņāju. Man nav nenieka no tā, kas varētu viņam

būt iekārojams. Nenieka? Man stājas sirds, un atkal jau grasos lekt kājās un izraut viņam no rokām žileti, kuru viņš tomēr sameklējis, lai gan biju pamatīgi ievīstījis vecā laikrakstā. Viņš pašķielē uz mani. Es aizveru acis, es guļu. Tad, pavēris acis, redzu, ka viņš ietin žileti atpakaļ laikrakstā un iebāž atpakaļ man kabatā. Un tad viņa nav. Taču es apjautu briesmas, ar rāvienu esmu no gultas laukā, paņemu žileti un skriešus dodos uz mazmājiņu. Rāviens — un ūdens ir aizskalojis žileti, tik vērtigo žileti, kam vajadzēja, ja citas izejas vairs nebūtu, man pavērt ceļu uz brīvību. Mirkli vēlāk esmu jau atkal gultā. Nemaz ne par agru, ne drusku ar ne par agru! Jo te jau stāv virskopējs un liek man uz pleca roku:

—  Mostieties, Zommer!

Es mostos — ceru — tā, kā vajag, ne par agru, ne par vēlu.

—  Piecelieties, Zommer!

Es pieceļos un tagad stāvu, ģērbies tikai kreklā.

—  Zommer, vai jums ir vēl kaut kas aizliegts kabatās?

—  Nē, virskopēja kungs!

—       Jūs taču zināt, ka visi asi priekšmeti šajā mājā ir stingri aizliegti, kā, piemēram, kabatas naži, žiletes, arī nagu vīlītes! To taču jūs zināt?

—   Kā tad, virskopēja kungs, to man pateica.

—   Un jums nav nekā aizliegta kabatās?

—  Nē, virskopēja kungs.

īss pārtraukums. Tad:

—       Zommer, es brīdinu jūs vēl ar labu! Atzīstieties — un es nebūšu neko redzējis. Citādi iebāzīšu jūs pēc šīs pirmās dienas uz mēnesi arestā!

—  Man nav par ko atzīties, virskopēja kungs!

—  Labi. Tad izvērsiet savas kabatas.

Es daru to un sāku ar jaku, zināmo bikšu kabatu pataupu uz beigām.

—  Attiniet laikrakstu, Zommer!

Es daru tā. Nekā, tiešām nekā. Virskopējs kādu brīdi paliek domīgi stāvam, tad citu pēc cita pārbauda manas drēbes, bet atkal nekā.

—  Apģērbieties, Zommer.

Es apģērbjos.

—       Tā, un tagad atsūtiet man šurp Lekseru, pats palieciet līdz brīvajai stundai) dienas telpā.

—  Jā, virskopēja kungs!

Biju viņiem sagādājis pamatīgu darbu: virskopēja uzraudzībā vairāki dienestnieki sprīdi pa sprīdim pārmeklēja visu kameru. Šo to atrada, bet ne žileti. Beigās izlamāja Lekseru, spriezdami, ka viņš izstrādājis kādu idiotisku, bezjēdzīgu joku. Taču Leksers vismaz zināja, Ica man tiešām žilete bijusi. Biju viņu iegāzis. Un savādi — kaut ari viņu visi, sākot ar virskopēju, lādēja, viņam tagad vairs dusmu uz mani nebija. Biju viņu iegāzis, tas viņam imponēja. Kopš tā laika viņš nekad vairs tieši man iiepiesējās, kaut arī no okšķerēšanas pilnīgi atteikties nespēja.

4 1

16. 9.44.

Pēcpusdienai neredzēju galu. Vienīgā nelielā pārmaiņa bija tā, ka mūs «brīvajā stundā» izveda laukā — no pulksten diviem līdz četriem pēcpusdienā. Laukā — tas bija neliels dārziņš, augsto cietuma mūru ieskauts, apmēram četrsimt kvadrātmetru liels, viens vienīgs šaurs — divu cilvēku platumā — celiņš lokā apņēma nelielu zāles laukumiņu. Spīdēja saule, bija skaista vasaras diena. Bet tas, ko saule apspīdēja, nebija skaists. Es nerunāju tagad par apkārtni; sarkani, kaili vai ar nedzīvu, pelēku cementu nosegti, dzeloņdrātīm apņemti augsti mūri, režģi pie logiem, aklās rūiis — jau tas viss spēj visskaistākajai vasaras dienai laupīt mirdzumu. Zilās debesis nav tev tik zilas domātas, cietumniek, sauie, kas silda tavu ādu, cietumniek, nespīd tev! Tev trūkst ainavas plašuma, tu esi tikai viesos pie debesīm, svaiga gaisa un saules, tavas dienas ir skaitītas, cietumniek! Tava pasaule ir nomācošais, drūmi skanošais, mirušais nams, kurā nekad nedzird brīvus smieklus, svešs tu esi saulei, cietumniek.

Bet ne jau tas mani satrauca. Mani satrauca cilvēki, ciešanu biedri, kas, tagad no krēslības atrauti, savās izbalējušās skrandās balstījās pie mūra, sasēdās uz sola un koka tupelēs vai basām kājām šļūkāja pa smilšaino ceļu. Cik nežēlīgi saules gaisma atsedza sejas, tālas aizmirstības aijaudas, sāpes un skumjas, dzīvnieciska neprāta izmisumu! Aizveru acis un redzu tos atkal stāvam, sēžam, šļūkājam, kā esmu simtiem reižu redzējis un varbūt vēl redzēšu tūkstošiem reižu. Tur ir kāds

gara auguma drebelīgs vīrietis, viņa galva ar īsi apgrieztiem pelēkiem matiem sētiņ nosēta ar asiņaini sarkaniem vai strutojošiem trumiem, kā šeit sauc furunkulus, viņa spurainā seja ir skarba un šķautņaina un tumšās, dziļi dobumos guļošās acis bez spīduma. Šis reinzemietis, kurš kādreiz laikam bijis ielu tirgotājs, vienā laidā murmina: divus centnerus Kanāla ielā divdesmit, vienu centneru Meijeram Trifta ielā desmit, arodpolicija, arodpolicija. . .

Viņš ierunājas skaļāk, paceļ acis uz aklajiem režģotajieni logiem, gaidīdams pasūtījumu:

—  Sēklas kartupeļi, sēklas kartupeļi, pērciet sēklas kartupeļus!

Nekādu pasūtījumu, viņš izmisīgi purina atbaidošo galvu un atsāk: divus centnerus Kanāla ielā divdesmit, vienu centneru. . .

Bet, ja viņam jautā, cik varētu būt pulkstenis, viņš paskatās, kur atrodas saule, un sniedz gluži saprātīgu un aptuveni pareizu atbildi, bet, tikko pateicis, atsāk savu mūžīgo litāniju: sēklas kartupeļi, sēklas kartupeļi, pērciet sēklas kartupeļus!

Kā man tas vēl skan ausīs!

Un tad tur ir tas, par kuru esmu jau reiz ieminējies, šizofrēniķis, kurš dzird balsis, kura nabaga noskumušo galvu asinssuns Leksers tik nežēlīgi dauzīja pret dzelzs režģiem,— viņš šļurkā pa celiņu riņķī un apkārt savās tupelēs, kam nav kapes. Tad pēkšņi paliek stāvam, draudēdams paceļ roku pret debesīm, mūriem un režģiem, taču neredz ne debesis, ne mūrus, ne režģus, viņš redz neredzamu ienaidnieku, kuru visrupjākiem vārdiem lamā. Viņš ir vienīgais saksis mūsu vidū, un viņa lamas izskan tik neviltotā sakšu izloksnē, ka tie nedaudzie, kam vēl atlicis kāds mazumiņš saprāta, smaida. Taču īstenībā nav ko smaidīt, kad šis labā ģimenē augušais pazudušais dēls lamā neredzamo ienaidnieku, ka tas viņam pašam neļauj visu vecākiem paskaidrot. Kāpēc ienaidnieks pastāvīgi iejaucas, kam vajadzīgs šis mūžīgais juceklis? Vai tad dēls nevar vecākiem vislabāk visu izskaidrot?

Esmu jau teicis, un, ja es to nebūtu darījis, tad ir taču saprotams, ka šajā drūmajā namā ievietotie slimnieki ir krimināli ļaundari. Te sastopami slepkavas, zagļi, tie, kas noziegušies pret morāli, dokumentu viltotāji, reliģijas fanātiķi — ārprātīgie. Vairums, iekams atvesti šurp, ilgākā vai īsākā laikā izcietuši sodu. Viņi bija pārliecināti, ka pēc soda izciešanas varēs atgriezties brīvībā, bet nokļuva šai slimnīcā ar labošanas iestādes raksturu, kā skaisti paskaidroja mūsu virsko-

pējs, viņi nebija spējīgi līdz galam atbildēt par savu rīcību, trūka nepieciešamās aiztures, viņi bija sabiedrībai bīstami: «dziedniecības» iestādes durvis aizvērās aiz viņiem uz visiem laikiem.

Kādreiz vēlāk ārsts man pateica, ka no piecdesmit sešiem vīriešiem manā nodaļā pat ne sešiem neesot izredzes kādreiz atgriezties dzīvē, tur, laukā. Un mūsu vidū bija divdesmit, sešpadsmit un septiņpadsmit gadus veci zēni — uz visu mūžu!

Ari šis šizofrēniķis saksis no labās ģimenes bija pastrādājis noziegumu, kas viņu šķīra no vecākiem. Varbūt viņš bijis tikai neapdomīgs, katrā ziņā viņam bija pakļāvīgs raksturs — viņš bija steidzies pie vecākiem, gribējis viņiem visu paskaidrot. Bet tika apcietināts. Un gadi pagāja cits pēc cita, daudz gadu, un vēl joprojām dzelzs režģi šķīra viņu no vecākiem, nodarījumu — no iespējas izkratīt sirdi. Viņš metās pret šiem režģiem, nelikdamies ne zinis, ka zvērīgais necilvēks bieži sadauzīja viņa seju asinīs, diendienā viņš bez panākumiem cīnījās ar mums neredzamo ienaidnieku un diendienā cīņu atsāka no jauna. Arī ar viņu bija reizēm iespējams pārmīt kādu saprātīgu vārdu par ikdienas primitīviem notikumiem, piemēram, kā garšojusi zupa vai kur atrodama slota. Viņš pat nedaudz strādāja, kā jau teikts, mēza kāpņu telpā. Starp citu, šis saksis Lakss bija tas, kurš saņēma visvairāk ēdienu pienesumu no mājām, tikai diemžēl viņš neatjauta vairs, ko ēda, gluži vienalga, ko virskopējs viņam ielika rokā.

Trešais, runīgais vīrs bija sīksts slimnieks ar asiem vaibstiem un šauru ērgļa degunu, viņš bija izskatā līdzīgs gaišādainam arābam. Viņa neprāts izpaudās iedomā, ka esot kādas kaimiņu tautas ļoti augststāvoša politiska personība, kas savas neapdomības, jā, savas asinskāres dēļ ieguvis nelāgu slavu. Šis slimnieks pastāvīgi vienatnē staigāja pa apli vai arī stāvot balstījās pret žogu, kas norobežoja mūsu mazo četrstūri no cietuma pagalma. Kad viņu tur redzēja tā stāvam, tad šķita, ka viņš tā stāvējis no laika gala; viņa izbalējušās, bezkrāsainās drēbes saules gaismā pagaisa un redzama palika tikai šī kādreiz vīrišķīgi arābiskā galva, kas viena laidā smējās un runāja, smējās un runāja. Tas, ko viņš, sardoniski ķiķinādams, viltīgi vervelēja, nav atstāstāms; viņš plaši atainoja, kā saviem ienaidniekiem, tiklab vīriešiem, kā sievietēm, nogriezis dzimumorgānus un visdažādākā veidā (kas tika sīki aprakstīts) sagatavojis un apēdis. Reizēm atkal viņš izplūda apmēram šādos izklāstos: «Loģiski, ka vispirms jāiztur pārbaudījums Landsbergā pie Vartas, ja grib Anglijā

būt feldmaršals. Protams, cita ceļa nav. Labajā kājā vaikā sarkanu, kreisajā zilu lakādas zābaku.. .»

Viņš pagriezās pret mani un ķiķināja, pats uzjautrinādamies. Un tūlīt pat bez elpas turpināja savu — ar ložmetēju šāva nost frančus un tai pašā elpas vilcienā norādīja uz tungusu jauno sieviešu neaprakstāmām cūcībām. Viņa smadzenes bija nemitīgi nodarbinātas apvienot visneapvienojamāko, tā sakot, viņš saistīja vienā virtenē līdzās vecai zābakziedes kārbai strausa spalvu vēdekli. Ar viņu nebija iespējams pārmīt nevienu prātīgu vārdu, viņš nemaz neklausījās, kad viņu uzrunāja, tikai mierīgi purpināja tālāk vai arī klusēja. Kāds cits ieslodzītais man stāstīja, ka «arābs», vārdā Šnīmanis, agrāk bijis daudz saprātīgāks un spējīgs veikt īstu darbu. Viņš kopā ar citiem bija devies uz āra darbiem pilsētā — kādā fabrikā. Tur mēģinājis bēgt, bet notverts. Viņš bija zvērīgā izmisumā pretojies gūstītājiem, tāpēc kautiņā kāds uzkāpis viņam uz rokas, un tā lūzusi. Kad viņš atgriezās no slimnīcas, viņš jau bija tikpat sajucis kā patlaban; roku, kas nebija lāgā sadziedēta, viņš nekustināja un pastāvīgi turēja kabatā. Arī tas piešķīra viņa skumjajam tēlam neaizmirstamu raksturīgu nokrāsu.

42

Šie trīs slimnieki, kas drīz vien nogurdināja, jo nekad nemainījās, nekad viņu runā nekas nenāca no jauna klāt, bija tomēr vienīgie, kuri brīvajā stundā vispār kaut ko teica, visi pārējie, cilvēku divdesmit, bija mēmi, tie vai nu snauduļoja, vai, drūmi klusēdami, slāja apkārt. Man viņi atgādināja pelēku, bezkrāsainu masu, kurā nekas neizceļas. Kaut arī viņi pēc izcelšanās, vecuma un izskata bija pietiekami dažādi un es pazinu visas viņu tik atšķirīgās sejas, bet, tā kā viņi nekad nepauda savas domas, tā kā nekad nebiju dzirdējis no viņiem kaut ko personīgu, man neradās nojausma, kas viņus priecēja, kas — skumdināja; un, tā kā pastāvīgi redzēju viņus vadām dienas īgnā un vienaldzīgā klusēšanā, nemanīdams viņos īpašas iezīmes, tad iedalīju viņus vienaldzīgo un apāiisko vidū, par kuriem ari neko nevaru pateikt.

Izņēmums bija vienīgi kāds epileptiķis, vecāks vīrs, ar kuru man iznāca sadursme jau vienā no pirmajām dienām un kurš palicis uz mūžu mans ienaidnieks, jo viņš bija viegli aizkaitināms un izdaudzināts par nevaldāmu kausli, kam arī noslepka

vot nieks vien būtu. Es nebiju iedalīts darbos ārpusē, tāpēc man nevajadzēja no rīta desmit minūtes pirms septiņiem atrasties pagalmā, un es izmantoju laiku līdz sava darba sākumam, lai mazgāšanās telpā otrreiz un mazliet pamatīgāk nomazgātos. No rīta agri, kad pie piecām izlietnēm nepilnās divdesmit minūtēs jānomazgājas piecdesmit sešiem ieslodzītajiem, nevar būt runas par kādu pamatīgāku notīrīšanos. Paturēja galvu zem tekoša ūdens strūklas, noskaloja rokas — tīrība nodrošināta visai dienai. Ieslodzīto lielākajai daļai ar šo paviršo mazgāšanos arī pilnīgi pietika, ziepēm šai procedūrā nebija lielas nozīmes, zobu sukas bija tikai diviem vai trim. Pa diviem mēnešiem reiz visa nodaļa tika vesta uz primitīvu siltu dušu, bet daudzi prata ar viltu izvairīties ari no šīm retajām pamatīgākas nomazgāšanās iespējām.

Par sevi varu teikt, ka es vēl nespēju uzreiz atteikties no četrdesmit gados iegūta paraduma (vēlāk arī es kļuvu vienaldzīgāks). Kā jau teicu, pēc brokastīm, kad, ārpusē strādājošiem aizejot, nodaļā troksnis aprima, es uzsāku otrreizēju — pamatīgāku mazgāšanos. Ap šo laiku vecīgais epileptiskais vīrs mēdza slaucīt mūsu kameru, un, kad es atgriezos no mazgāšanās, viņš slaucīja joprojām, jo darīja to lēnām, kaut arī pavirši. Viņš gan greizi noskatījās, kad es, nostājies pie loga, savedu kārtībā nagus, taču toreiz es vēl nepievērsu nekādu uzmanību mēmajam slotas darbonim. Kad biju gatavs iešanai pie darba, lielākoties arī viņš bija no kameras pazudis. Vajadzēja gadīties tā, ka, mazliet steidzīgāk ejot ārā no kameras, durvis, kas veras uz āru, atgrūdu spēcīgāk un tās atsitās pret galvu vecajam cilvēkam, kurš tur vēl slaucīja grīdu. No sirds nožēlodams notikušo, es steidzos atvainoties; viņš sadrūvējies kaut ko purpināja. Divas vtfi trīs dienas vēlāk es, tagad jau uzmanīdamies, vēru durvis piesardzīgi, un tomēr tās atkal trāpīja tieši pa galvu viņam, kurš turpat aiz durvīm bija slaucījis! Pār mani sāka gāzties lamuvārdu straume, kuru vidū «idiots» bija vēl pats pieticīgākais. Es veltīgi centos atvainoties un apgalvot, ka vēru durvis piesardzīgi. . . daudz netrūka, lai tiktu piekauts. Tā ari pašam, miermīlīgākajam var rasties ienaidnieki, un šis epileptiķis palika uz visiem laikiem mans ienaidnieks, kaut arī, lai izvairītos no jebkuras saskarsmes, es mazgāšanos atliku uz citu laiku. Viņš nemitīgi drūmām, naidīgām acīm sekoja katram manam solim, un tikai tāpēc, ka es uzmanījos, cik spēju, nekāda sadursme līdz šim nav notikusi. Ar nokostu degunu man jau pietiek atliku likām!

43

Manas pastaigas divu stundu brīvajā laikā paietu vientulīgi, bez sarunām, ja tanīs neizlaistu arī nedaudzos darba kamerās iesēdinātos. Tie bija ieslodzītie, kurus vai nu nesaticīgā rakstura, vai bēgšanas mēģinājumu dēļ nevarēja ieskaitīt āra komandās, un tāpēc viņi diendienā vieninieku kamerās tika nodarbināti ar suku vai pīteņu izgatavošanu. No viņu vidus es izvēlējos savus pastaigas biedrus, galvenokārt tie bija četri, ar kuriem pārmaiņus staigāju.

Viens bija Kurmanis, augumā mazs, kroplīgs, klibs, ar inteliģentu seju un brillēm uz acīm. Viņš stāstīja, ka viņam piederot tipogrāfija Berlīnē, apgalvoja, ka esot apcietināts politisku iemeslu dēļ un kuru katru brīdi tikšot atbrīvots. Vienmēr tam vajadzēja notikt nākošajā vai pēcnākošajā dienā, vienmēr viņa sieva dzīrās atnākt, bet neatnāca nekad (kaut arī sūtīja pienesumus), un arī viņš pats vēl šobaltdien ik dienas divas stundas tuntulē apkārt zālienam, taču «rīt» noteikti tiks atbrīvots. Ar viņu bija iespējams pārmīt kādu prātīgu vārdu tad, kad saruna novirzījās uz viņa jaunības gadiem, uz grāmatu iespiedēja mācību laiku. Viņš bija arī izpalīdzīgs, gatavs dalīties — regulāri deva lasīt savu laikrakstu, iedāvināja arī vienu otru cigareti. Jo sevišķi pie Kurmaņa tiecās viņa palielināmā stikla dēļ, ko saules gaismā varēja lieliski izmantot cigarešu un pīpju aizkūpināšanai. Viens no neizprotamiem iestādes vadības rīkojumiem ir atļauja smēķēt, bet stingrs aizliegums turēt sērkociņus vai šķiltavas. Oficiāli sargiem bija pienākums pasniegt mums uguni, bet vadība viņiem sērkociņus nedeva, un viņi ļoti nelabprāt no savas mazās algas pirka vēl sērkociņus mums. Cik bieži man gadījās, redzēt, kā sešu vai astoņu cilvēku grupa ar cigaretēm un pīpēm rokā, pacietīgi gaidot, sastājusies ap mazo, kroplīgo Kurmanil

Ir agrs, saulei vēl nav īstā spēka, laiks rit, bet Kurmanis pacietīgi stāv un virza mazo staru kūlīti uz cigaretes galu, līdz beidzot sāk celties tievs, zilgani balts dūmu pavediens un Kurmanis sauc:

—  Atri, Zommer, velciet, kamēr nav nodzisis!— Vai arī, nolaidis roku ar palielināmo stiklu, teica:— Būs kāda ceturtdaļstunda jāpagaida, saule vēl nav pietiekami karsta!

Tad mēs visi, bieži stipri vīlušies, izklīdām, jo pēc ceturtdaļstundas gājāin pie darba un strādājot smēķēt arī bija stingri aizliegts.

Sākumā es savu pastaigu laikā vēl paļāvīgi ticēju gandrīz katram Kurmaņa vārdam, ko viņš man teica. Viņš zināja daudz stāstīt par mūsu iestādi, lai gan vēl tikai pusotru gadu atradās te. Bet drīz vien es atskārtu, ka viņa ziņas jāuzņem visai piesardzīgi un beigās neticēju viņam gandrīz vairs ne vārda, kad viņš ņēmās klāstīt dziedinātavas jaunumus. Kurmanis iedomājās, k,a pastāvīgi atrodas politisku ienaidnieku ielenkumā, un tie galvenokārt bija komunisti, kas viņam sagādāja galvassāpes. Viņa secinājumi šai ziņā bija ļoti primitīvi: tiklīdz, pēc viņa domām, kāds bija viņam ko nodarījis, piemēram, ja dienestnieks viņam izsniedza maizi, kam, liekas, nebija pietiekams svars, tad maizes izsniedzējs tika atzīts par komunistu. Bet mūsu virskopējs, ar kuru viņš pagalam nespēja satikt, bija «komunistu virsaitis», kurš «katru svētdienu visiem komunistiski noskaņotajiem ieslodzītajiem izsniedza katram īpaši sešas cigaretes».

—   Vai jums tas neliekas kaut kas nedzirdēts, Zommer?

Man te jāpiebilst, ka sarunā ar kaut cik saprātīgākajiem ieslodzītajiem es strikti turējos pie uzrunas ar «jūs», vismaz pirmajā laikā. Mani viss pretojās iegrimt atbaidošajā nivelēšanās purvā. Biju mazliet savādāks nekā pārējie siimnieki, biju pilnīgi vesels, un man bija visas izredzes drīz atkal izkļūt brīvībā — mazais vārdiņš «jūs» likās saistām pēdējās atmiņas par pilntiesīgo dzīvi, kurā atgriezties es tik ļoti ilgojos. Biju ievērojis, ka slimie, arī vistrulākie, labprāt reaģēja uz šo «jūs». Tas viņiem atsauca atmiņā to laiku, kad viņi vēl bija cilvēki, kad neviens pie katra soļa neskandēja pavēles, neiedalīja katru kumosu un nesūtīja vakarā agri kā mazus bērnus gulēt.

Otrs mans pastaigu biedrs bija vācietis no Halligas, bet visu vācisko dedzīgi ienīda un Šlēsvigu Holšteinu vismīļāk būtu pievienojis Dānijai. Par šo tematu es sarunā labprāt neielaidos, man bija grūti klausīties, kad viņš vāciešus dēvēja par visnepilnvērtīgāko tautu zemes virsū un centās to pierādīt ar savā pagātnē pieredzēto. Pagātnē pieredzētais bija radies viņa nopietnajā bībeles pētnieka darbā, kur viņš nebija apmierinājies ar klusiem pētījumiem vien, bet ar dūri apstrādājis citām ticībām piederīgos. Kemps bija vecāks vīrs, viņam bija pāri par sešdesmit gadiem, pēdējos piecpadsmit gadus viņš vispār nebija ticis laukā no ieslodzījumiem un cietumiem. Joprojām liela auguma stalts cilvēks, ar stingru sējas izteiksmi, platu pieri, skaidrām, dziļdomīgām acīm zem kuplām, gandrīz baltām uzacīm. Pretstatā vairumam slimnieku, kas tikai piespiesti

strādāja, viņš bija nenogurdināmi čakls. Savus pīteņus iestādei viņš izgatavoja it kā rotaļādamies un pēc tam brīvajā laikā nenoguris sēja vissmalkākās tikla sedziņas, kuras sūtīja sievai pārdošanai. Pretī viņš šad tad saņēma kādu pārtikas paciņu un jaunu diegu saini, lielākoties vairāk diegu nekā pārtikas. Bet par to viņš nebēdāja. Laikam ari brīvībā viņam nav nekāda saldā dzīve bijusi. Dzimis Hailigā, jaunībā jau strādājis uz zvejnieku kutera, viņš pēc apprecēšanās devies uz Hamburgu un atvēris tur burinieku būvētavu, kas gan nekad nenesusi manāmus augļus, jo laikam jau viņa centība piegriezt cilvēkus īstajai ticībai savukārt iznīcinājusi centību darbā. Savās daudzajās dīkajās stundās viņš par nelielu samaksu burājis bagāto Hamburgas tirgotāju jahtas, kuras tie gan iegādājās, bet apieties ar tām neprata. Dažu labu ceturtdaļstundu, kad Kemps aizrautīgi ar humoru stāstīja par mežonīgiem braucieniem vētrā pa Eibu starp Sulavu un Blankenezi, es jutos kā izbēdzis no pretīgā, šaurā cietuma pagalma vai arī smējos no sirds, klausoties, kā viņš pārliecinājis kādu izlutinātu tirgotāja dēliņu, ka jūrnieks, kurš viņu burādams droši izvada vētrā (kamēr luteklītis ar jaunām dāmiņām pievemj kajīti), arī ir cilvēks, kas nav gandarīts ar samaksu vien. Šis Kemps bija vēl joprojām lielisks cilvēks (ja neņem vērā abas viņa aizrautības), visumā viņš turējās no visiem izolēti, un pārējie slimnieki arī nekad neuzdrīkstējās viņam uzbāzties vai iesaistīt viņu savos strīdiņos. Pret pārvaldi un it īpaši pret medicīnas padomnieku, kurš, pēc Kempa domām, viņu turēja šeit bez jebkādām tiesībām, viņš bija iededzies nedzēšamā naidā. Tas, ko viņš stāstīja par šo vadošo kungu blēdībām, likumu pārkāpšanām un nežēlībām, bieži izklausījās visai pārliecinoši un tomēr nekad neatbilda patiesībai. Mūsu virskopēju viņš nesauca i savādāk kā tikai «blandonis un masu slepkava».

Ir jau taisnība, mirstība slimo vidū bija ļoti liela; nemaz nerunājot par to, ka trulajiem radījumiem trūka dzīvotgribas, mirstībā nekādā ziņā nebija vainojams virskopējs, bet gan visa sistēma ar savu skaudību, badošanos, netīrību. Katrs no mums bija nosēts ar furunkuļiem; arī man jau pāris nedēļu pēc ierašanās tie bija piemetušies. Organismam trūka visniecīgāko pretestības spēju, tas pakļāvās katram slimību dīglim; plosījās tuberkuloze un pievāca arvien jaunus upurus. Starp citu, diloņslimniekus viņu svilpjošās elpas dēļ te mēdza saukt par čiepstētājiem. Slimnieka vai mirēja dēļ nekādas jūtas netika izšķērdētas, un tiktāl Kempam bija taisnība, ka mūsu virskopējam bija ciets raksturs un viņš nekādas sentimentalitātes

izpausmes neatzina, Slimnieku vairums viņam likās nevajadzīgi radījumi, kas vairs nebija nekam derīgi. Būtu labāk, ja viņi pazustu no zemes virsas.

Mans trešais pastaigu biedrs bija maza auguma drukns cilvēks, gadus sešdesmit vecs, vārdā Ceize. Viņam bija drūms izskats — kā pats stāstīja, sava mūža lielāko tiesu pavadījis cietumos, pārmācības namos un tāda veida iestādēs kā šī. Viņš bija nelabojams zaglis, taču sīks zaglis, kurš guvis tikai mazvērtīgu laupījumu. Tomēr dzīvoja ar apziņu, ka zagšana ir pilnām attaisnojama, ka liktenis bijis pret viņu netaisns un allaž viņam nodarīts pāri, tāpēc bija pārliecināts, ka ir tiesīgs pats paņemt savu daļu. Visi citi jau bija daudz nekaunīgāki zagļi, un šai iestādījumā galvenokārt sargiem un kopējiem pārāk daudz «pielipis pie pirkstiem». Viņš precīzi zināja, ko sargs pievācis no mūsu pārtikas, ko viens otrs no kopējiem licis strādājošiem slimniekiem fabrikā nozagt. Viņš ne vien visu to zināja, bet ari nemitīgi rakstīja ziņojumus prokuratūrai, ko noslēpumainā ceļā, apejot cenzūru, bija iemanījies nosūtīt. Agrāk viņš lielākoties saņēma par to vēl papildu ieslodzījumu — par apzinātu apmelojumu un ierēdņu apvainošanu. Bet vēlāk prokuratūrai tas laikam apnika un uz viņa ziņojumiem vispār netika reaģēts — it kā viņš tos nemaz nebūtu rakstījis. Tas viņa dusmas tikai pastiprināja, pierādot, ka «tie brāļi visi vienā maisā bāžami». Mums abiem blakus ejot, viņam pastāvīgi mutē turējās nokvēpis ļuļķis, viņš nemitīgi pīpēja neapstrādāto vācu tabaku, iemainītu pret labu tabaku, ko iestādes pārvalde pirka par viņa darba algu (četri feniņi dienā!),— tātad, kad Ceize, man līdzās ejot, pīpēja, neciešami smirdinoi, mēs patiesībā tikpat kā nesarunājāmies, ja nu vienīgi tad, kad naids iauztin izlauzās laukā vārdu plūdos. Ceizem nebija nekā, ko stāstīt: nedz no savas agrākās dzīves, nedz par cilvēkiem, kas viņam bijuši tuvi, nedz par ielaušanās zādzībām vai biežajiem, reizēm veiksmīgajiem bēgšanas mēģinājumiem, kas viņu tagad iedzinuši līdz mūža galam vieninieka kamerā. Nē, lielākoties mēs nerunādami gājām blakus, pārmainījām dažus vārdus par nepietiekamo cūkēdienu un klusējam atkal. Un tomēr es labprāt gāju līdzās šim nomāktajam, sarūgtinātajam cilvēkam. Laikam jau manīju, ka to mazumiņu jūtu, bez kā, jādomā, neviens nespēj dzīvot, viņš bija savā drūmajā veidā atdevis man. Viņš pat piedāvāja man no savas tabakas — un tās taču kaislīgajam smēķētājam vienmēr bija par maz! Svētdienās mēs abi reizēm spēlējām šahu. Arī te viņš bija ķildīgs un nepiekāpīgs, pastāvīgi dzīrās atsaukt aplamu gājienu, bet man

neļāva izvēlēties cilu figūru, ja biju tikai pieskāries kādai no tām. Bieži pēkšņās dusmās viņš, nikni nozibsnīdams ar acīm un nolamādams mani, sajauca vienkop figūras. Tad no jauna piebāza pīpi, salika figūras uz dēļa un, it kā nekas nebūtu noticis, uzsāka jaunu partiju.

Jau šie trīs mani pastaigu biedri bija guvuši pārvaldē pašu nelādzīgāko slavu, bet mans ceturtais sabiedrotais, kurpnieks Buks, mani nostādīja jo sevišķi nelāgā gaismā. Priekšniecība sprieda tā: mēs vērtēsim tevi pēc tiem, ar kuriem tu saejies,— un par ļauno spriedumu, kādu man piešķīra visi — no sarga līdz medicīnas padomniekam —, man jāpateicas paša neapdomībai, izvēloties pastaigas biedrus. Sev par attaisnojumu varu tikai teikt, ka šie četri patiešām bija vienīgie, ar kuriem manā nodaļā varēja parunāties. Ja es no viņiem būtu atteicies, tad man diendienā vajadzētu klimst, nepārmijot nevienu cilvēcisku vārdu, un tas būtu pāri maniem spēkiem. Es nekad savā mūžā neesmu labprāt palicis vienatnē, jau toreiz — labajos apstākļos — mani urdīja nemiers, ja Magda kaut vai uz pāris dienām bija aizbraukusi; kā es varētu pārciest šo svešādo, smago dzīvi — mūždien pavisam viens?

Tiesa gan, mani brīdināja, bet nekāds brīdinājums nespētu atturēt no tā, kas man bija dzīves nepieciešamība. Tagad es arī esmu ieskaitīts «pārvaldes ienaidniekos» un atbilstoši tam ar mani arī apietas, lai gan nekad neesmu neko pret šo pārvaldi uzsācis. Tiesa, es neesmu* pret to noskaņots labvēlīgi, tas noprotams jau no teiktā un no tā, ko teikšu turpmāk.

Kas mani vilka pie kurpnieka Buka — es pats nezinu. Neizglītots, pašpārliecināts, atbaidošs, gļēvs intrigants, visi viņu ienīda. Gluži visi, pat trīs mani pārējie pastaigu biedri, kas savā naidā pret pārvaldi bija ar viņu vienisprātis. Viņi nekad nepārmija nevienu vārdu ar viņu. Kurpnieks Buks — brīvībā bijis kurpnieks un tāds palika arī te — arvien apgalvoja, ka izturoties pilnīgi neitrāli, ne ar vienu nesaistoties, nekur nejaucoties. Taču, par spīti saviem apgalvojumiem, viņš bija nemitīgi iejaukts strīdos, niknās lamās, kas beigās izvērtās kautiņos, kuros pats vienmēr bija zaudētājs, jo, kaut arī augumā drukns, aiz gļēvuma baidījās sist pretī. Viena laidā viņš centās citus priekšniecības acīs nomelnot. Pietika viņam ieraudzīt kādu ārpus ēdienreizes ēdam maizi — tā jau bija zagta, brīdi vēlāk viņš arī zināja, kam zagta, un šo ziņu vēl gluži siltu steidzās pienest virskopējam. Katrā ārsta apmeklējuma reizē viņš stāvēja pie durvīm — nevis kādas kaites dēļ,

bet lai pienestu sūdzību. Viņš gan tikai reti iekļuva pie ārsta. Vienu otru stundu esmu ar šo caur un cauri nekam nederīgo cilvēku staigājis un klausījies viņa dzēlīgajos stāstījumos, kuros viņš nopulgoja ikvienu savu bēdubrāli. Ar izjustu ļaunu prieku viņš attēloja citu nelietības un lo iekrišanu, šķita, ka viņš zina visus to iepriekšējās dzīves sīkumus un ar īpašu baudu vēro, kā garā un miesā pārvēršas kāds morāles pārkāpējs, kurš bija labprātīgi ļāvis sevi kastrēt cerībā, ka tiks prom no šīs iestādes (cerība, kas viņu pievīla). Turpretī par sevi Bukam nebija nekā labvēlīga sakāma. Viņš bija mantojis no tēva ienesīgu apavu veikalu, kžis bija izputējis, jo cilvēki esot bijuši nekrietni. Rijis precējies un šķīries, jo sieva bijusi no «tādām».. Viņam esot bijuši draugi un radi, bet neviens vairs neatbildot uz viņa vēstulēm, jo neviens negribot nekā zināt par cilvēku, kurš iesēdināts. Un, protams, nevainīgs.. . ja arī viņš par saviem nodarījumiem kaut aptuveni ieminējās, tad murmināja kaut ko par «bezdarbu» un «bēda neprasa, kur likums un tikums». Uzjautrinoši bija dzirdēt šo pagalam zemisko cilvēku stāstām par saviem piedzīvojumiem dziedinātavās un to ārstiem. Viņš bija kādreiz divus gadus pavadījis arī kādā universitātes klīnikā un šajā laikā četras reizes, katrā semestri vienreiz, demonstrēts vadošā profesora studentiem. Vēl tagad man ausīs skan šī nejēgas iedomīgā, pašpārliecinātā balss, kad viņš atkārtoja it kā profesora teikto: «Kā jūs novērtēsiet, kungi, šo cilvēku? Tātad — pēc zināšanām — šis cilvēks ir zinīgs un prot uzvesiies. Viņam ir ietekme uz sievietēm, īsi sakot, viņš ir salonu cilvēks…»

Un to lai būtu profesors teicis par šo kurpnieķeli, kurš nekad nebija piecēlies no sava kurpnieka ķeblīša, kurš tikpat kā neprata runāt literārā valodā, bet tikai savā lejasvācu dialektā! Protams, ikviens vijirds bija meli, iespējams, ka profesors kaut ko lādu bija teicis, tikai ne par kurpnieku Buku, bet kādu citu tai pašā lekcijā demonstrētu slimnieku.

Vai arī Buks stāstīja, kā «mūsu» medicīnas padomnieks pilnīgi nelikumīgi sniedzis par viņu tiesā atsauksmi (Buks sacīja, kā tas šeit bija parasts, «bija par mani iztaisījis slēdzienu»), pašu nemaz neredzējis.

—  Tātad saskaņā ar iepriekš par jums sastādītiem aktiem,— es iemetu starpā.

—  Nemaz ar ne!— Buks sašutis attrauca.— Es taču jums saku, viņš neko par mani nezināja, visu novērtējumu no sākuma līdz galam izzīdis no pirksta!

Un tagad sekoja bezgala sīks divas stundas garš stāstījums, kā medicīnas padomnieks ar tiesas sekretāra un pērkama advokāta starpniecību iešmugulēts Buka izmeklēšanas cietuma kamerā, un galu galā no stāsta skaidri un gaiši atklājās, ka medicīnas padomnieks bijis kurpnieka Buka kamerā trīs vai četras reizes un vienā mierā izdarījis savu secinājumu. Es gan ļoti sargājos kurpniekam Bukam norādīt uz mazo atšķirību starp stāstījuma sākumu un beigām, jo jautājumā par turēšanos pie patiesības viņš — kā visi meļi — bija ļoti jūtīgs un man nebija ne mazākās vēlēšanās visai bīstamo cilvēku padarīt par savu ienaidnieku. Tad jau labāk es noklausījos, kāda saķeršanās viņam bijusi ar nodevīgo aizstāvi, kuram viņš uzticīgi atklājies un kurš par atbildi sācis vaimanāt: «Bet kurš samaksās manas septiņdesmit piecas markas? Šo svarīgo vēstuli esmu rakstījis jūsu dēļ…»

«Par šo vēstuli jūs gribat saņemt septiņdesmit piecas markas?!» es viņam atbildēju. «Vai gribat zināt, kā es šo vēstuli saucu? Idiotiska melšana — tā es to saucu. Nemūžam nemaksāšu par to septiņdesmit piecas markas!»

Un tā nu strids iededzies aizvien asāk, līdz advokāts pilnīgi satriekts ne vien atteicies no savām septiņdesmit piecām markām, bet — man par pārsteigumu — kurpnieku tiesā aizstāvējis, protams, atkal idiotiski.

—   Bet,— kā Buks aizrādīja,— advokāti visi pār vienu kārti metami, pazīstam šos brāļus,— kā tikai no mums naudu izvilkt!

Šāda nekonsekvence ir raksturīga ilgtermiņa cietumniekiem: nupat sakāvušies, viņi jau atkal ir sirsnīgākie draugi. Pirms brīža redzēju kurpnieku stāvam pie ienīstā virskopēja durvīm ciešā apņēmībā apsūdzēt dienestnieku, kurš kafijas sadales laikā viņam sabēris krūzē sāli, un nu jau Buks noslēdzis ar to pašu kopēju apmaiņas darījumu: mazu tabakas pīpi pret maizes riku vai pret suku. Jau brīvībā cilvēku dzīve nav nekā pastāvīga, bet šeit nevar ne piecas minūtes rēķināties ar kaut ko noturīgu. Attiecības nemitīgi mainās, paliekošs ir tikai viens: katra naids un neiecietība pret katru, dzīvnieciskais visu naids pret visiem. Būrī nav ne uzticības, ne draudzības, ne visprimitīvākās pieklājības.

«Rij, vai tu tiksi aprīts, Zommer!»

Man bija grūti šo teikumu iegaumēt. Vēl šobaltdien neesmu to īsti apguvis. Nekad arī neapgūšu — nevis aiz godīguma, bet tāpēc, ka esmu tikai vājš cilvēks.

44

Iekams atgriežos pie paša pārdzīvotā, man vēl domās jāpakavējas pie kādas spožas parādības, cilvēka, kurš manas uzturēšanās sākumā uz dažām dienām pie mums uzradās, lai tad pazustu uz neatgriešanos; tas bija kā sveiciens no lielās, man tik svešās pasaules. Jau pirmajā dienā, kad te ierados, dabūju dzirdēt par kādu ieslodzīto, kurš jau otro mēnesi par kaušanos atrodas stingrā arestā, kur saņem vienīgi ūdeni, nedaudz maizes un guļ uz cietas lažiņas. Ja es vispār par šo cilvēku iedomājos — šausmās par, manuprāt, nepārciešami garo izolētības arestu —, es viņu iztēlojos kā savus trīsdesmit gadus veco nerunīgo un drūmo Līsmani, puisi ar brutālu seju un asu acs skatienu, jo otra bija pārsieta ar melnu lupatu. Ikviens viņam grieza ceļu, arī paši ķildīgākie neuzdrīkstējās Līsmani aizskart, jo zināja, ka par katru kaut vai tikai nojaušamu aizvainojošu vārdu tūlīt tiks piekauts un tikmēr sists, līdz kājās necelsies.

Un tad mūsu nodaļā uzradās Hanss Hāgens, skaists, ziedošs, vēl jauns, gadus trīsdesmit vecs cilvēks ar trenētu sportista augumu, melniem, viļņainiem, atpakaļ atsukātiem matiem, klasiski skaidriem vaibstiem ziloņkaula krāsas sejā; tik žilbinošs skaistums — it īpaši šai mājoklī ar tās ķēmīgajiem tēliem likās pārsteidzošs. No virskopēja viņš bija saņēmis gluži jaunu apģērbu, nevis skrandas, kādas vajadzēja vilkt mugurā citiem, un valkāja šīs brūnās kokvilnas bikses un dzeltenzaļo jaku ar tādu eleganci, it kā pats labākais drēbnieks būtu viņam šuvis uzvalku. Katra viņa kustība bija strauja, mērķtiecīga, skaista. Aizraujoši šajā nožēlojamā vidē bija dzirdēt viņu runājam, kad viņa tumšās acis staroja un ari visnenozīmīgākajiem vārdiem viņš prata piešķirt šarmu un vēlīgumu.

Kā šis jaunais dievs iekļuvis šādā ellē?— es sev jautāju. Un skaļi:— Vai jaunatnācējs?

—  Nē,— es saņēmu atbildi.— Tas ir apcietinātais, kurš kautiņa dēļ divus mēnešus nosēdējis arestā!

Man tas likās neiespējami, neticami. Vēlāk man gadījās pa īsam brīdim ar Hansu Hāgenu pastaigāties nodaļas gaitenī vai ari nama dārzā, un es ikreiz ar sajūsmu klausījos viņa tērzēšanā, vienalga, vai nu viņš stāstīja par saviem jaunības nedarbiem Ročesterā — viņš gadiem ilgi ticis audzināts Anglijā —,vai arī par saviem braucieniem ar jahtu līdz pašam Nordkapam. Ja ticētu tam, ko viņš man stāstīja, tad šī

aizraušanās ar burāšanu viņu iegāzusi, viņš pircis arvien lielākas un skaistākas jahtas un, liekas, ar pēdējās jahtas apdrošināšanu kaut ko sablēdījis, kas izraisījis konfliktu ar likumu un novedis viņu sākumā cietumā un tad šinī drūmajā namā. Kā jau teikts, šī bija versija, ko viņš tāpat vien it kā starp citu man izklāstīja. Kā vēlāk dabūju zināt, prec citiem apcietinātajiem viņš bijis atklātāks un godīgāks. Viņš bija viens no kāda Rostokas tirgotāja trim dēliem, tēvam piederēja liels sporta preču veikals; viņš bijis bagāts cilvēks un varējis saviem dēliem sniegt labu audzināšanu. Taču ar jaunāko, proti, šo pašu Hansu, nepavisam neveicies. Jau mācību laikā ģimnāzijā dažādu atgadījumu clēļ pilsētā viņam vajadzējis steigšus pamest Vāciju un nekavējoties doties uz Angliju. Ari tur, liekas, viņš nav pratis dzīvot solīdi, godīgi strādāt; man viņš stāstīja par naksnīgiem izbraukumiem no Ročesferas uz Londonas priekšpilsētām, un, ja Hanss Hāgens bija labā omā, viņš man paklusi skaistā tenora balsi dziedāja mazas nēģeru dziesmiņas, kuras tur bāros un deju lokālos bija noklausījies. Protams, angļu valodā — bet man tomēr likās jauki, redzot, kā viņš.j pūlas mani izklaidēt un uzmundrināt. Beidzot atkal atgrieziesļ Rostokā, viņš oficiāli nodevies medicīnas studijām, bet īstenībā! bija sācis aizrauties ar burāšanu. Viņš nopircis savu pirmo! jahtu, un lāgā neticu, ka tas bija viņa tēvs, kurš šo pirkumu’ finansējis. Ari ienesīgs sporta piederumu veikals nevar atvēlēt vienam no trim dēliem desmitiem tūkstošu, jo jahta jau bija tikai līdzeklis mērķim: Hanss Hāgens gribēja uz tās jautri j padzīvot, doties ar savām draudzenēm tāios, dārgos ceļojumos ļ un dzimtenes ostā, naudu neskaitīdams, katru nakti uzdzīvot. ! Sai laikā viņš izdarīja atklājumu, cik viegli labas sabiedrības izskatīgs jauns cilvēks spēj ari bez feniņa naudas tikt pie : kapitāla. Viņš uzņēmās starpniecību namu pirkšanā un pārdo■ šanā, sameklēja pircējiem nekustamus īpašumus, iesaistījās, automašīnu pārdošanā, slēdza dzīvības apdrošināšanas līgumus, ļ saņēma bagātīgu komisijas naudu. Viņa izcilais domāšanas veids, atjauta, apsviedīgā attapība ļāva viņam veikii rīkoties,| katru iespēju izmantot izdevīgu veikalu slēgšanai. Daudz' negudrodams, viņš lika lietā savu varu pār sievietēm, nebija ari daudz vīriešu, kas spētu pretoties viņa šarmam. Taču līdz ar bagātīgi plūstošiem ienākumiem pieauga arī prasības. Tās allaž; par kādu soli apsteidza ienākumus, un viņa kase bija pastāvīgi; tukša. Viņš zināja tikai to, ka grib par katru cenu turpināt šo sev vien atbilstošo baudkāro dzīvi; lai tiktu pie naudas, viņš kļuva arvien neapdomīgāks līdzekļu izvēlē: zaga mašīnas uz

ielas, pat palaida nagus, pievākdams rokassomiņas dāmām, ar kurām dejoja,— isi sakot, kļuva par avantūristu un zagli. Ilgi tas turpināties nevarēja.

17.9.44.

Pirmais gadījums tika noklusēts, j'o, lai vai kā, viņš tomēr bija ievērojama tēva dēls, otrais — noveda cietumā un no cietuma šinī skumjajā mājoklī, kur viņš dzīvoja jau sešus gadus.

45

Seši gadi — nespēju ticēt savām ausīm!— jaunais cilvēks dzīvoja jau sešus gadus šai bezcerīgajā pasaulē un bija saglabājis visu jaunības sparu un šarmu! Ne miņas no bezcerīgām skumjām, nekas no atbaidošā naidīguma nebija viņā atstājis pēdas, likās, it kā nupat, garām ejot, te iegriezies, lai tūlīt, valdzinošās pasaules burvestības apdvesmots, dotos tālāk! Kādam dzīvīgumam vajadzēja Hansā Hāgenā rosīties, kādai nesatricināmai enerģijai, ja pēc sešiem gadiem, pēc diviem mēnešiem barga aresta vēl nekā nav zaudējis no sava dzīvīguma un viņu joprojām apņetn augstākās sabiedrības mirdzums! Tā bija man neatrisināmā mīkla, es jau pēc dažu dienu uzturēšanās šeit biju pagalam satriekts un nomākts. Esmu vēlāk daudz par Hāgenu domājis un, liekas, atradis iemeslu, kas ļāva viņam palikt tik nemainīgi izturīgam.

Pirmkārt jau nekas viņu dziļi neskāra. Tāpēc arī nekas nespēja dziļi sāpināt. Hāgens dzīvoja virspusīgi, izcilās spējas vilināja gan šurp, gan turp, viņš bija pastāvīgi nodarbināts, bet darīt nedarīja neko. Viņš prata visu, arī šajā namā: sargiem apgrieza matus, izveidoja paraug frizūras neparasti drosmīgā, elegantā sasukājumā, prata mūrēt labāk par īstu mūrnieku, mācīja stenogrāfiju, pasniedza angļu, franču, krievu valodas stundas, smagi strādāja fabrikā, veica galdnieka darbus un bija arī kopis cūkas — viņš prata visu, bet darīja to kā rotaļadamies, nevis kā pienākumu — nepastāvības iemiesojums, nekas viņu nesaistīja. Pats pārsteidzošākais viņa nemainībā, viņa neuzvaramā jaunības degsmē bija tas, ka viņš arī te, nāves mājoklī, jāteic, dzīvoja gandrīz vai tādu pašu dzīvi kā brīvībā. Protams, apkārtne bija pārvērtusies, bet ne Hanss Hāgens. Tur, laukā, viņš bija apbūris sievietes, turpretī šeit — slimos vīriešus. Arī pašus trulākos Hanss Hāgens nepameta bez ievērības

un nelikās mierā, kamēr tos nebija skārusi viņa valdzinājuma mirga. Bija gluži vai jāsmejas, kā tie visi atplauka, kad viņš ār tiem sarunājās. Kā šodien redzu viņus abus blakus: tuklo Meklenburgas zemnieku Redemīnu, neiedomājami sātīgu paku saņēmēju, kurš bija šai namā iekļuvis savas sūdzībnieka mānijas dēļ, un Hansu Hāgenu, kurš pats kādā neapdomības brīdī atklājis, ka strādājis par algotu deju partneri. Kaut ko nesaderīgāku grūti iedomāties. Liktos, ka nekā kopīga abiem nevarētu būt — vieglprātīgajam baudkāri rn un turpat septiņdesmit gadus vecajam ietiepīgajam zemniekam ar buļļa galvu, kuru neatlaidīgā, stūrgalvīgā savu apšaubāmo tiesību aizstāvēšana bija novedusi šajos mūros. Un tomēr, kad dzīves baudītājs ar viņu runāja, vecais, citkārt drūmais vīrs staroja, acis spulgoja, viņš dārdoši smējās, draudzīgi, aizrautīgi pliķēdams otram pa pleciem. Hanss Hāgens bija šī nama īstens karalis, un pārvaldei tas bija zināms. Slimnieki aklā paklausībā darīja visu, ko viņš ieteica. Viņš rakstīja viņiem ne vien iesniegumus un lūgumus, iedvesa cerību uz izkļūšanu brīvībā, mierināja, kā bijušais mediķis aplūkoja viņu punus un darbā gūtos ievainojumus, pamācīja, kādus medikamentus un pārsienamo materiālu lai pieprasa ārstam, deva juridiskus padomus ne vien kā atjautīgs advokāts, nē, viņš rosināja arī nelielas, piesardzīgas sazvērestības pret dienestnieku mantrausību, priekšnieku tirāniju, pārvaldes negodīgo izrīcību. Viņa rokas bija visur klāt, un šīs gudrās, spēcīgās rokas spēja gūt ļoti labus panākumus: Hanss Hāgens, šis nāves mājokļa karalis, sagādāja pārvaldei pietiekami raižu.

Un, kā jau karalis, viņš ievāca arī meslus—gluži tāpat kā brīvībā. Tāpat ka brīvībā, valdzinādams sievietes un daudz neprātodams, bija pieņēmis no viņām jebkuru dāvanu, tāpat viņš darīja ari te. Nekad netiku redzējis, ka Hanss Hāgens kaut ko pieprasītu vai lūgtu. Un tas viņam arī nemaz nebija vajadzīgs, viņa piekritēji tāpat gādāja par viņu. Kāds sargs man stāstīja, ka tai laikā, kad Hanss Hāgens bija ietupināts arestu bunkurā, tur vienā laidā nākuši un gājuši līdzjutēji, noskatījuši katru izdevīgu mirkli, kas nav bijis apsargāts, lai viņam paslepen kaut ko iegrūstu. Pastāvīgi notikusi sačukstēšanās pie lodziņa, kam rūts saplēsta, lai pa to iesniegtu šīs iestādes visvērtīgāko mantu — sērkociņus. Ja kādam citam biedram gadījās nokļūt arestā, viņš tika aizmirsts, neviens par viņu nelikās ne zinis. Tikpat vienaldzīgi kā viņa pazušana tika uzņemta arī viņa ierašanās. Gluži citādi tas bija ar Hansu Hāgenu. Man pašam bieži vien gadījās redzēt, kā viņi — šie

trūcīgie no trūcīgiem, kam bads žņaudza iekšas,— nāca pie viņa. Kāds āra strādnieks atnesa viņam gurķi, cits — pilnu kabatu ar mizu vārītiem kartupeļiem, vēl kāds — doniņu maizes, sīpolu, kādus pētersīļa stiebriņus, burkānus, kritušus ābolus, sāli, sauju salasītu cigarešu izdeguļu. Un tie visi ir šai namā ar grūtībām sadabūti dārgumi, neviens tos nespēj dot no pārpilnības, visi upurē no paša nepieciešamākā. Un Hanss Uāgens pieņēma visu, visu. Smaidīja, pateicās, jokoja. Viņš prata tik burvīgi pateikties! Tad viņš pagrieza muguru — un devējs bija aizmirsts.

Man Hanss Hāgēns reizēm piešķīra no savas pārpilnības un to darīja sev parastā ašā, spontānā veidā. Es noskumis sēdēju pie savas ūdenszupas, un Hanss Hāgens man uzsauca:

—  Še, Zommer, ķeriet!

Un no blakusgaida pie manis atlidoja gabals maizes, viņš sirsnīgi smējās, ja es to neveikli uztvēru, un smiedamies jau bija aizmirsis, ka nupat man iedāvinājis kaut ko ļoti vērtīgu, par ko man jābūt pateicīgam. Tāds viņš bija — bez atmiņas. Tāds stāv man acu priekšā: bez pagātnes un nākotnes, tikai šai dienai dzīvodams, šai dienai atdevies, kavēdamies šai mirkli. Mani turpretim nomāca apziņa, ka ļauju sevi apdāvināt, ka pieņemu viņa sabiedrību, viņa laipno tērzēšanu, nekā neparādīdams savu dziļo pateicību. Kas tad es biju? Mazs, nenozīmīgs, no ceļa noklīdis tirgotājs! Jā, nepagāja ne trīs dienas — un es jau biju viens no padevīgākajiem Hansa Hāgena apbrīnotājiem. Ne jau no pašiem aklākajiem — viņa būtību es atklāju diezgan drīz. Es lāgā negulēju, katru nakti man bija daudz laika pārdomām par Hansu Hāgenu — biju pārguris nemitīgi urķēties Magdas un savā skumjajā liktenī. Jā, es lauzīju galvu, kā varētu viņam pateikties, bet man jau nebija nekā, gluži nekā. Es biju pats nabadzīgākais šai iestādījumā. Tā es esmu uz visiem laikiem palicis Hansa Hāgena parādnieks.

46

No mūsu pārvaldes tā bija pagalam neizprotama rīcība, ka šinī piecdesmit sešu nīkulīgu, dzīvniecisku un noziedzīgu vīriešu barā ievietoja arī divus septiņpadsmit un astoņpadsmit gadus vecus puišus. Vajadzētu domāt, ka šis nams, kura sienās pastāvīgi atbalsojās jēlības, lādēšanās, ķildas, kur visa atmosfēra piesātināta ar naidu un nelietībām, bija lai nu kas, tikai ne audzināšanas iestāde jauniešiem, kuriem visa dzīve vēl

priekšā. Taču viņi bija mūsu vidū — ne vien pagaidām, bet uz ilgu laiku; viņi gulēja ar mums vienā guļamtelpā, sēdēja pie mūsu galda un darīja mūsu darbu. Es nešaubos, ka viņiem piemita ari mūsu domāšanas un jūtu veids, bet, ja viņi kaut cik atšķīrās no mums, vecākajiem, tad ar to, ka viņu ļaunumu apstaroja jaunības apskaidrības atblāzma, taču tas bija aprēķinātāks un slīpētāks nekā mūsējais. Abi bija skaisti zēni; viens, vārdā Kolcers, manā aprakstā par Hansa Hāgena neparastajiem dzīves apstākļiem neiederas, iespējams, ka vēlāk citā sakarā es viņu pieminēšu. Otrs, astoņpadsmit gadus vecais Šmeidlers, piederēja pie Hansa Hāgena tuvākajiem cilvēkiem. Pie šiem tuvākajiem vēl pieskaitāms iepriekš minētais Līsmanis, drūmais, nerunīgais kauslis ar melno ādas skrandu pār labo aci, un tādām pašām aprindām piederīgs gara auguma, dīvaina, tāda kā donkihotiska izskata divdesmit septiņus gadus vecais Brahovjaks. Visiem trijiem pretēji Hansam Hāgenam bija kopīgs tas, ka kopš sava sestā mūža gada viņi dzīvojuši tikai sabiedriskajās iestādēs. Viņi bija nodoti sociālā aizgādnībā bāreņu namā, nokļuvuši cietumā un beidzot šai namā. Lai arī viņi pastāvīgi sacēlās pret tā spaidiem, īgņojās, tomēr jutās savā ādā tikai šādos namos, to saindētā atmosfēra bija viņu dzīves elpa. Visi trīs jau vairākkārt izmēģinājuma pēc bija izlaisti brīvībā, un visi trīs nebija attaisnojuši cerības: jau pēc mēneša — pusotra viņi atgriezās slēgtajos namos, lielākoties vispirms kādā cietumā, jo brīvībā bija no darba vairījušies un gribējuši pārtiki no zādzībām.

Ar gluži neiedomājamu izbrīnu dabūju zināt, ka Līsmanis, kuru pastāvīgi redzēju starojošā Hāgena sabiedrībā un kurš bija viņa uzticamākais draugs, ar kuru dalījās visā,— ka Līsmanis bija tas, ar kuru karalis Hāgens tik mežonīgi kāvies, ka ticis pie divus mēnešus stingrā aresta. Taču jātic vien bija, jo dzirdēju no paša virskopēja, ka, nemaz nerunājot par niecīgiem kautiņiem, Hāgens jau reizes trīs Līsmani smagi apstrādājis: vienreiz izmežģījis viņam žokli, citreiz sadūris roku un pēdējo reizi tā savainojis Līsmanim aci, ka tas gandrīz zaudējis redzi. Jā, vajadzēja ticēt, jo Hāgens pats reiz pavilka melno klapi no Līsmaņa acs nost, parādīja man drūmo, stingo redzokli un teica:

—  To es Heinim iedauzīju.— Vai vari jau mazliet ko redzēt, Heini?

Tas skanēja aizkustinoši rūpīgi.

—  Tā, it kā es būtu pārāk ilgi saulē vēries. . .— miermīlīgi atbildēja Līsmanis.

Jā, viņi bija labākie draugi, gādāja viens par otru. Līsmanis rūpējās par tabaku, daudz negudrodams, atņēma vājākiem, iekaustīja viņus un tad dalījās laupījumā ar draugu. Viņi gādāja viens par otru un kāvās — kāvās ne pa jokam, bet uz dzīvību un nāvi: «Kaut tu nosprāgtu!»— aklas, niknas greizsirdības mudināti. Jo tur bija šis mazais, jaukais, astoņpadsmit gadus vecais draiskulis Šmeidlers, šis vīriešu kārtas padauza, kas visumā miermīlīgi tika abu starpā sadalīts. Un, ja šis Georgs, šis Oče Šmeidlers, bija vienam no abiem devis priekšroku, tad iedegās kautiņš. Viss bija tāpat kā tur, laukā, kā skaistajā brīvībā; tas jau nebūtu Hanss Hāgens, ja arī viņš šajā nāves mājoklī sev nesagādātu mīlestības priekus — derdzīgu, drūmu mīlestību, bel tomēr mīlestību ar visu tās lieglaimi un postu. Šim zēnam ar gaišajiem, sprogainajiem matiem, zilajām acīm, gandrīz vai grieķisko profilu — taisnu degunu un stingru smakru, zēnam, kurš skraidīja starp vīriešiem, sačukstējās rītos mazgājamā telpā, kura slaiko augumu vēl neizkropļoja augoņi,— vīrieši sekoja tam ar skatieniem, acis atdzīvojās, sirdis pukstēja straujāk — bezcerību namā šī diena nebija gluži bezcerīga! Mīlestība, puķe uz mēslu kaudzes, radīja sajukumu šai mājā; pārējie vīrieši alkatīgi grozījās drošā attālumā, neuzdrīkstēdamies tuvoties, jo viņus biedēja Līsmaņa brutālais spēks un Hāgena viltīgie džiudžitsa tvērieni. Taču Šmeidlers, jaukais bērns, padauza, nepameta bez ievērības arī šos klusos cienītājus iztālēm. Viņš aptīrīja tos, atņēma pēdējo tabaku, par smaidu dabūja maizi, par zaglīgu, maigu glāstu — labāko no tikko saņemta pārtikas pienesuma. O, viņš gādāja ari par kopīgo katlu, šis Oče Šmeidlers, viņš ne vien ļāva sevi uzturēt, bet arī deva savu tiesu. Un viņa abi draugi nebija maziski, viņi bija dzīves baudītāji, piemiedza vienu aci, īsi sakot, arī šarmantais Hanss Hāgens bija ne vairāk, ne mazāk kā suteners. Viņš ļāva savam padauzam staiguļot, ja vien tas kaut ko piegādāja. Vai es neteicu, ka mēs dzīvojam ellē? Šai ellē netrūka nekā, arī mīlestības ne, bet arī mīlestība bija satrūdējusi, tā smirdēja!

47

Es nekad nebūtu tik daudz par šīm neparastajām attiecībām dabūjis zināt, ja ikdien ēdienreizēs mans galda biedrs nebūtu bijis Emīls Brahovjaks. Esmu ievērojis, ka cilvēki labprāt izvēlas par uzticības personu klusus, nerunīgus cilvēkus, un es

savā pirmajā nedēļā dziedniecības iestādē tikpat kā nemaz nerunāju. Tā nu Brahovjaks diendienā pieraudāja man ausis ar savām mīlestības bēdām, jā, viņš pat grasījās padarīt mani par savu mīlestības sūtni. Dažu labu stundu esain abi blakus pēc vakariņām staigājuši šurp un turp pa garo gaiteni — un viņš nerimis kala man ausīs. Redzēju viņu gan raudam, gan aiz laimes smejamies. Laukā jau sāka krēslot, gar sienām bezcerīgi balstījās slimie; sūcot pīpes, tās sārti iekvēlojās; kādā bunkurā noslēpumaini sačukstējās Hāgens, Līsmanis un Šmeidlers, un atstumtais arvien drudžaināk spriedelēja, vai viņam nevajadzētu «visu šo cūcību» atklāt medicīnas padomniekam, tātad piekārt pie lielā zvana, vai varbūt labāk vēl vienu vēstuli uzrakstīt Očem.

—   Oče, es viņam rakstīšu, esmu tik daudz tev laba darījis. Divarpus paciņas tabakas esmu tev iedāvinājis un vienu mazu zelta gredzenu, ko atradu fabrikā. Gredzenu tu tūlīt pat atdevi Hāgenam, to es zinu, un tas tūlīt iegrūda dienestniekam par pusotrām mārciņām speķa, kas nozagts virtuvē. Es neteikšu neko, ja tu atkal būsi labs pret mani. Kopš vakardienas tu neesi man pat labdienu padevis, pat neskaties uz manu pusi. Vai nu esi labs pret mani, vai es iešu pie daktera un sataisīšu trobeli. Pateikšu ārstam par visām cūcībām, par kurām tu man stāstīji, ko Hāgens un Līsmanis ar tevi darījušies.— Tā es viņam rakstīšu.

—  Es gan tavā vietā netaisītu trobeli nekādā gadījumā,— es atbildēju.— Tu pats tikai iekritīsi.

—■ Nu labi, bet vai tu nodosi Očem vēstuli — vēl šovakar pat?

Nē, to es negribēju — negribēju aktīvi šai lietā piedalīties. Nebija arī nekādas vajadzības, jo Brahovjaks viegli sameklēja sev citu sūtni, bet nākošajā rītā ar sašutumā drebošu balsi man stāstīja, ka Oče Šmeidlers esot atsūtījis atbildi…

—   Nu, kādu tad atbildi?—es jautāju.— Vai grib atkal izlīgt?

—   Lai^ es viņam pakaļu laizot!—Brahovjaks nikni brēca.— Šitāds puņķutapa, padauza liek man to pateikt! Bet pagaidi tik, puisīt, nu tu man redzēsi! Neko vairs no manis nedabūsi, nevienu pīpi tabakas!

Ak, Brahovjaks varēja mierīgi tā runāt, es labi zināju, ka viņam vairs nebija ne šķipsniņas tabakas, Oče bija viņu apstrādājis pa tīro, Oče jau arī to zināja.

Ko par visu to teica Hāgens, mūsu karalis, pieklājīgais, šarmantais jaunais cilvēks, kurš allaž uzturēja vismaz skaidrī

bas šķietamību? Emīls Brahovjaks bija tik neprātīgs savos sirdēstos, ka, zinādams Hāgena attieksmi pret Smeidleru un redzēdams jaunieti pastāvīgi karaļa sabiedrībā, tomēr skrēja pie Hāgena, lai, tāpat kā man, izsūdzētu savas bēdas. Un Hāgens vēlīgi viņu uzklausīja, bija laipns un mierināja un solīja aprunāties ar Smeidleru. Taču, Brahovjakam neredzot, viņi smējās par aptīrīto nekur nederīgo muļķi — o, kāda patiesi ellišķīga liekulības un nekrietnības atmosfēra!

Brahovjaks bija veikls un čakls strādnieks, viņš bija sava veida uzticības persona fabrikā, viņam bieži iznāca sadarboties ar pastāvīgajiem strādniekiem, un viņš prata gan ar glaimiem, gan ubagošanu drīz vien atkal tikt pie tabakas.

—  Šoreiz es nepiekāpšos, šoreiz viņam nekas netiks, pat vienas pīpes tiesa ne!

Un Brahovjaks staigāja pa garo gaiteni šurp un turp, kūpinādams savu garkātaino pīpi, pūta dūmus Smeidleram sejā, nemaz viņā neskatīdamies. Brahovjaks teicās slims esam, strādāt negāja, bet brīvajā stundā bija kopā ar mani, un paskat — šoreiz dārzā uzradās arī Šmeidlers — Šmeidlers viens pats, bez Hāgena un Līsmaņa. Neparasts gadījums.

—   Pat neskatos uz viņa pusi!— apgalvoja Brahovjaks, kad gājām garām Šmeidleram, kurš sēdēja saulē uz kāpnēm. Vasaras liegais vējš rotājās viņa gaišajos matos, puisis izskatījās jauns, glīts, nesamaitāts.

Kad mēs otrreiz gājām garām, Brahovjaks teica:

—  Nupat viņš, tas Oče, man uzsmaidīja!

—  Palieciet nelokāms!— es viņu brīdināju.— Zellim taču rūp tikai jūsu tabaka. Starp citu, jūs varētu ari man kādreiz piešķirt tabaku cigaretei.

—  Man te, lejā, nemaz tabakas nav,— Brahovjaks aši attrauca.— Nē, tas puisis nedabūs ne druskas. Viņš jau tikai atkal grib mani aptīrīt.

Trešajā reizē Šmeidlers mūs laipni uzrunāja:

—  Vai neuzspēlēsim skatu?

Un jau vilka no kabatas apsmulētas kārtis, uz kurām tikpat kā nekas vairs nebija saskatāms. Brahovjakam nekādu iebildumu nebija, un tad arī es neatteicos, tikai piegrūdu viņam, un viņš mierinoši, ciešā apņēmībā pamāja ar galvu. Un tā nu mēs spēlējām skatu: Šmeidlers pārsteidzoši veiksmīgi, Brahovjaks tikpat pārsteidzoši neveiksmīgi, Šmeidlers guva uzvaru, es biju otrais.

Un jau puisis iesaucās:

—   Bet tas tev, Emīl, maksās mazliet tabakas!— Viņš smaidīja, un Brahovjaks vilka no kabatas laukā tabaku (kuras taču. viņam nemaz nebija klāt), bagātīgi piepildīja puiša kārbu, un, kad arī es pastiepu roku, saņēmu tikko vienas cigaretes tiesu. Pēc tam abi pastaigājās pa dārzu roku rokā, līdzās, es biju aizmirsts. Vakarā Emīls Brahovjaks vaimanāja atkal: Šmeidlers viņu aplaupījis pa tīro un vairs negribot neko par viņu zināt. Nākošajā dienā Emīls Brahovjaks tiešām izpildīja savus draudus — gāja sūdzēties, gan ne pie medicīnas padomnieka, bet pie virskopēja. Taču nesekoja nekas, itin nekas. Kāpēc — nezinu. Pārvaldei bija iespējams izmantot visus varas līdzekļus: varēja vainīgos sodīt, izšķirt jaunos, pastāvīgos nemiera cēlājus nosūtīt uz citām iestādēm. Netika darīts nekas, tāpat kā netika nekas darīts, lai mēs neciestu badu. Jādomā, tāpēc, ka pārvaldei bija gluži vienalga, kā mēs dzīvojam un kādā zaņķī nobeidzamies. Piecdesmit sešu cilvēku vidū nebija ne sešu, kam būtu cerība kādreiz tikt brīvībā. Visi, gandrīz visi bija nosodīti palikt šai namā līdz mūža galam. Bija taču vienalga, kā tas notiek, tam vairs nebija nekādas nozīmes. Kamēr vēl viņu izdēdējušie augumi spēja kustēties, ieslodzītajiem bija jāstrādā, neko citu vērā neņēma. Lai dara, ko grib; tur, laukā, bija dzīvība, šeit — nāves mājoklis.

48

Kā jau teicu, ar Hansu Hāgenu biju kopā tikai īsu brīdi. Žēl, ka tā, es būtu labprāt pabijis ar viņu ilgāk. Viņš bija caur un cauri netikls—netikls, bet skaists, viņa seja staroja kā kritušajam eņģelim Luciferam. Mums viņš tiešām bija Lucifers, jaismas nesējs, kas mūsu vienmuļajā, pelēkajā dzīvē ienesis jaismu, dzīvību, pat smieklus. Es viņu no tiesas apbrīnoju — vēlāk nav bijis vairs neviena, kas spētu viņu aizstāt, kam piemistu kaut drusku no viņa šarma un dzīvīguma. Iespējams, ka esmu šai skumju mājoklī jau pārak dziļi iestidzis, bet uzdrīkstos apgalvot — lai ari cilvēks ir slikts, ja vien viņā mutuļo dzīvība un viņš ir spilgts, viss ir labāks par šo pelēko, sadriskāto, nožēlojamo dzīvības vilkšanu no dienas dienā, kas mums tagad atlikusi — bez izredzēm uz kaut ko gaišāku.

Jau bija dzirdēts čukstam: «Hāgenu sūtīs prom,»—bet neviens tam īsti neticēja. Uz kurieni tad viņu sūtītu? Laukā? To nepieļautu ne ārsts, ne pārvalde.

Šis nāves mājokļa karalis, kurš te tikai ļaunu vien bija sējis, šis brutālais kauslis, kurš savam labākajam draugam ielauzis žokli un izsitis aci,— kā viņš uzvestos laukā, brīvībā? Tēvs bija no viņa novērsies — no kā viņš dzīvotu? Nemūžam šis cilvēks, kurš nav neko mācījies, negribēs dzīvot vienkārša strādnieka dzīvi. Pārāk liela bija viņa baudkāre. Nē, Hanss Hāgens, trīsdesmit vienu gadu vecs, ar izcilām spējām, izglītots, valdzinošs sarunu biedrs, bija nosodīts visu sava mūža atlikušo daļu pavadīt šādos namos, nekad vairs viņš neies pa kādas pilsētas ielām kā brīvs cilvēks, neviena meitene viņam neuzsmaidīs, nekādu īstu darbu viņa rokas neveiks.

—  Tur iet Hanss!— norādīja man dienestnieks uz pagalmu, kur kāds ierēdnis veda viņu ar važiņu uz rokas; Hansam mugurā bija iestādes apģērbs: dzeltenzaļa linu jaka un brūnas kokvilnas bikses. Dienestnieks stāstīja, ka virskopējs bijis tik nejauks, ka nav ļāvis pat apģērbt privātās drēbes. Hansam Hāgenam bijis aizliegts arī savu atlikušo maizi un tabaku atdāvināt Očem Šmeidleram, tāpat savam bieži kaustītajam draugam Līsmanim atstāt bārdas skujamo aparātu un pašdarinātas sandales.

—  Tur iet Hanss!

Kurp? Uz citu iestādi, protams, te viņš bija sešus gadus jaucis gaisu, lai nu pamokās ar viņu citi! Viņa slava jau ceļo dokumentos viņam pa priekšu, bet tas netraucēs viņu atkal apburt visu namu, kļūt par karali, saņemt meslus un uzkūdīt uz nelielām sazvērestībām, kas pašam ne ar ko nedraud. Un es redzu viņu novecojam, šo Hansu Hāgenu, skaistie, cirtainie melnie mati metas plāni, pelēki; citi, gados jaunāki, tagad ir spēkā pārāki. Nu jāizlīdzas ar viltību tur, kur agrāk izmantoja savus veiklos džiudžitsa paņēmienus, un kādu dienu nelīdzēs vairs ari viltība. Jaunības oreols pagaisis, viņš ir vecs, izbijis karalis. Bet vēl joprojām viņa acu priekšā cietumu stiprie dzelzs režģi, tikai caur tiem viņš veselu cilvēka mūžu varējis raudzīties laukā, brīvībā. Veltīgi meitenes viņam smaidījušas, veltīgi mirdzošās jahtas pletušas viņam savus baltos spārnus — nāves mājoklī viņš dzīvojis, nāves mājoklī nomiris. Nabaga Hanss Hāgens — tik jauns, tik skaists, tik žilbinošs! Nabaga Hanss Hāgens? Ak, mēs visi esam tādi! Mums visiem sākās ar kādu mazumiņu; man tā bija sarkanvīna pudele, aizmirsta dāvana, kas tieši ļaunā stundā atradās bufetē; viņam droši vien būs bijis kaut kas līdzīgs. Vienmēr jau sākas ar kādu mazumiņu, un tas ievelk mūs, izaug milzum liels pāri mums — un tikai

caur režģiem vēl skatām brīvību. Torņa pulkstenis sit stundas: simto, tūkstošo, desmittūkstošo — veltīgi! Vējš pūš no ziemeļiem, austrumiem, no dienvidiem un rietumiem, uzpūš maigu vēsmiņu un stindzinoši saltu brāzmu — ne jau mums vairs — mums vairs nekad! Ak, bijis mums to zināt! Nabaga Hanss Hāgens! Man vēl jāpasaka daži vārdi par Hansa Hāgena pakaļpalicējiem — nevaru viņus citādi apzīmēt. Jo mums visiem viņš ar savu aiziešanu bija miris, mēs nekad viņu vairs neredzēsim, nekad nedabūsim ne rindiņas, viņa rakstītas, lasīt. Nedēļām ilgi redzējām Līsmani un Šmeidleru kairā no darba brīvajā brīdī klusi stāvam līdzās gaiteņa galā. Mundrais zēns izskatījās bāls, acis bieži likās saraudātas. Līsmanis bija drūmāks un agresīvāks nekā jebkad, pie visnenozīmīgākā vārda, ja tas nebija pa prātam, viņš belza bez brīdinājuma un cik vien iespējams brutāli. Bija aizkustinoši noraudzīties, kā abi viens par otru rūpējās, izpalīdzēja ar visu, ar smēķiem, ar ēdienu. Un parasti — gandrīz neko nerunādami, vienoti kopīgās domās par to, kurš aizgājis. Brīvajās svētdienu pēcpusdienās, kad es spēlēju skatu ar sūdzībnieku Redemīnu un drūmo Ceizi, Šmeidlers un Līsmanis, nosēdušies viens otram pretī, spēlēja ričuraču. Spēlēja stundām ilgi, nebilzdami ne vārda, tikai reizēm puisis skaļi iesmējās, ja viņam izdevās pretinieku atmest atpakaļ uz pašu sākumu. Ar tabaku laikam viņiem bija trūcīgi — pīpe pastāvīgi ceļoja no viena pie otra. Bet jau tai laikā, kad abu starpā valdīja vislabākā saprašanās, kad viņus abus vienoja kopīgas sēras par Hansu Hāgenu, mani, raugoties skarbajā, stūrainajā, asajā Līsmaņa sejā, kas izskatījās vēl atbaidošāka ar melno lupatu aizsieto aci, sagrāba baiļu nojausma. Tas nevarēja tā ilgi turpināties. Puisis ar Šmeidlera raksturu nespēja tik atbaidošam, skarbam biedram kā Līsmanis palikt uzticīgs, viņš nav spējīgs uz atsacīšanos, ko šāda uzticība prasa.

Un tad notika tas, kam bija jānotiek. Tas nebija sērīgais BraPiovjaks, kuru Oče izvēlējās, bet — man par neizsakāmu izbrīnu — intrigants kurpnieks Buks, kam es nu ieraudzīju gluži jaunu — ne visai pievilcīgu rakstura iezīmi. Sekas bija — pagalam sadauzīts kurpnieks, Oče ar salauztu kāju un Līsmanis, kurš nu savukārt tika uz diviem mēnešiem arestā. Kad viņš atkal atgriezās pie mums — nesis viņam neviens neko nebija — Šmeidlers bija prom — kādā jauniešu pāraudzināšanas iestādē, kur viņam jau sen derēja būt.

49

18.9.44.

Tagad atgriezīšos pie paša pārdzīvotā. Vēl joprojām ir diena, kad ierados dziedniecības iestādē; nupat pagājusi brīvā stunda, esmu guvis pirmo ieskatu, notikusi pirmā iepazīšanās, un nu stāvu atkal garajā, drūmajā gaitenī, kurš arī visjaukākā, gaišākā vasaras dienā ir nemīlīgs. Stundām ilgi klimstu turp un atpakaļ bezdarbīgs, nomocīts un truls. Priecājos, ja virskopējs vai kāds sargs paiet garām vai nu ar kādu slimnieku, vai nesdams veļu kamerā vai ari kaudzi vecu dokumentu. Tomēr kaut kas notiek! Man nav nekādas daļas gar to, un īstenībā nekas jau arī nenotiek, bet tas novērš manas domas no paša nezināmā likteņa: es gribētu, kaut man nebūtu vairs nekad ar sevi jānoņemas!

Dažreiz nostājos pie man pieejamā loga — otram priekšā «stikla būris»— un kā sastindzis raugos pāri dzeloņstieples iežogotajam mūrim, brīvībā, kas saules apmirdzēta plešas tur, laukā. Acu priekšā — atkal laukā — paceļas augsti koki. Laikam liepas; tās met ēnu uz šosejas, pa kuru joņo garām mašīnas, redzu meitenes gaišās kleitās braucam garām ar velosipēdiem — bet es novēršos Un eju tālāk prom pa drūmo gaiteni. Dzīve tur, laukā, mani moka, tai nav vairs nekā kopīga ar mani, esmu atšķirts no tās, negribu neko vairs par to zināt. Brauciet tik visi garām un prom, lai zeme tiek tukša no jums! Lai koki nokalst, lai smiltis plūst pār pļavām un tīrumiem, tuksnesim vajadzēfti būt ap šādu nāves mājokli, izkaltušam, nedzīvam tuksnesim!

Dažreiz es ieeju ari vienā no abām dienas telpām, lielajā vai mazajā, un pasēžu tur piecas, desmit minūtes pie saviem ciešanu biedriem. Ciešanu biedriem? Viņu ciešanas nevar būt tādas kā man, viņu liktenis ir jau izšķīries, tā ir neziņa, kas mani nomoka!

Daži guļ, atbalstījuši galvu pret galdu (jo gulēt gultās ir aizliegts!), citi snauž sēdot; kāds mazs, pagalam greizs vēl jauns cilvēktīstoklis, kam šķielē abas acis (katra savādāk), ar bumbierveidīgu galvu darbojas ar neticami netīrām spēļu kārtīm, liek tās lēnām citu pie citas uz galda, ilgi aplūko un truli smīkņā. Kādam citam rokā laikraksts, kuram tas skatās pāri tukšumā. Un vēl cits ir pat novilcis bikses un ar sāpēs

savaikstītu seju pārbauda uz kājas strutainos un asiņainos furunkulus — pie mūsu ēdamgalda!

Pretīgumā izskrienu atpakaļ gaitenī. Lasu vārdus uz plāksnītēm pie kameru durvīm; lasu: Gotārs, Gramackis, Deičmanis, Brands, Vestfāls, Burmesters, Rērigs, Klingers. Un, tālāk ejot, atkārtoju kā skolā, mācoties svešvalodas vārdiņus: Gotārs, Gramackis, Deičmanis, Brands.. . atkārtoju tikmēr, kamēr esmu iegaumējis. Tad eju pie nākošās plāksnītes… Tā, iekaldams vārdus, tieku galā ar laiku, šo nebeidzamo laiku — divarpus bezgala garas stundas! Kas ir laukā divarpus stundas? Bet kas tās ir te! Beidzot mājās strādājošie sāk lasīties kopā no savām darba kamerām — pīteņu sējēji, suku gatavotāji; durvis tiek aizcirstas, atskan skaļi saucieni, mazgājamā telpā tek ūdens, tiek aizkūpinātas pīpes. Paldies dievam, dzīvība, mazliet dzīvības!

Un jau atskan sauciens:

—  Fabrika nāk!— Un tūlīt arī:— Ēdienu nesēji šurp!

Mazliet vēlāk sēžam atkal ļaužu pilnajā dienas telpā; no

fabrikā strādājošiem gaida, kas jauns atgadījies, un tie sīki izstāsta, ka šoreiz nesuši pusotru centneru smagas kastes, vakarējās kastes svērušas tikai vienu centneru divdesmit. To pašu brīdi niknā sarūgtinājumā iedegas strīds, kā izskaidrojama šī svaru starpība. Par ēdienu šai laikā mums nav jārūpējas, tas apēdas pats, tas ir ūdens ar dažiem kolrābju gabaliņiem. Esmu vēl tik smalks, ka šos pavisam kokainos gabaliņus nolieku līdzās bļodiņai. Kāda liela, sastrādāta plauksta pārbrauc pāri galdam, aizvelk gabalus sev līdzi un iestumj plaši atvērtajā mutē. Un to pašu brīdi no otras puses man uzsauc nikna balss:

—  Velns ar ārā, kāpēc tu atdod Jānkem savus kolrābjus?! Tas jau stums iekšā visu, kas vien gadīsies pa rokai, aprīs arī mēslus!

Un Jānke rēc nikni pretī:

—   Kas tev daļas, smurguli, ko es riju? Ja jaunais man dod kolrābjus, tā ir viņa darīšana! Vai tu esi viņa aizbildnis? Katrs zaļš dulburis cenšas te aizbildni tēlot…

Par laimi, neesmu ierauts šajā strīdā, kurš iedegas no jauna un kurā, protams, iesaistās tūlīt pat arī citi («Vai beigsiet reiz, sasodītie, žvakstēt! Nevarat palikt mierā?!»—«Kas tev par daļu?!»—«Kā tad! Vai nebūsiet beidzot klusu!»—«Es varu kliegt, cik vien gribu!»). Par laimi, visā šajā tracī esmu aizmirsts. Uzraugs «stikla būrī», kam ir rūts arī uz mūsu dienas telpu, pa visu lēkšanas laiku neceļ ne ausu un mierīgi lasa avīzi.

Ēdiens notiesāts, esmu paveicis vēl vakar šķietami nespējamo: sevī iesmalslījis turpat litru silta ūdens. Uz brīdi jūtos kā paēdis. Taču naktī vēders rūkdams atgādinās, ka nemaz ar neesmu paēdis. Toties tagad arī es piederēšu pie pastāvīgajiem tovera lietotājiem. Virskopējs vāc kopā tos, kam jāiet vai kas grib iet pie ārsta, no gribētājiem tikai tos, kuru nodomam viņš piekrīt. No mūsu nodaļas vien ir savi divdesmit cilvēki, es neesmu to vidū. Galvenokārt tie ir ar ievainotām rokām un kājām, darbā gūtām traumām. Pārsteidzoši daudz šādu gadījumu — vai nu darba aizsardzība fabrikā nekur neder, vai arī šie garīgi nepilnvērtīgie strādnieki ir īpaši neveikli. (Bet tādā gadījumā viņiem vajadzētu taču dot mazāk bīstamu darbu.)

Režģu priekšā, kas atdala gaiteni no kāpņu telpām, sapulcējušies slimnieki no abiem namiem pāri pretī, saskaitu vairāk nekā trīsdesmit cilvēku. Un tagad uzraudzes pavadībā pienāk sievietes, lielākoties meitenes, ari ap divdesmit; viņas tiek nostādītas cieši pie sienas, uzraudze cītīgi uzmana, lai neviens no mums nepārmītu ar viņām kādu vārdu. Bet tad slimnieku ir vairāk nekā septiņdesmit — uri tagad pulkstenis jau ir pāri sepliņiein vakarā! Vai ārsts domā strādāt ilgi pēc pusnakts?! Tad jau manas izredzes ir gaužām vājas!

—  Vai viņu vienmēr ir tik daudz?— es jautāju kādam slimniekam.

—  Tik daudz?!— viņš sašutis atjautā.— Šodien jau ir maz! Šajā sasodītajā miteklī ikviens taču ir slims. Bet es sen vairs nepiesakos, nav nekādas jēgas.

Ārsts ieradies, kamēr es biju gaiteņa otrā galā. Nesastapu viņu. Bet tam nav nozīmes, šodien tikpat klāt netikšu. Tā arī labāk, kad ir vairāk nekā septiņdesmit slimnieku, viņam nebūtu pietiekami laika man. Labāk nogaidīt kādu citu dienu, kad būs mierīgāk. Mans gadījums jāizklāsta, kā nākas.

Virskopējs sauc:

—   Ar slimajām kājām pa priekšu, kājas atsegt!

Un nu iet vaļā elpu aizraujošā tempā. Ik pa sešiem cilvēkiem tiek ielaisti ārsta istabā, un, vēlākais, pēc minūtes jau pirmais ir laukā: apārstēts un izārstēts!

Virskopējs sauc:

—   Pārējie atbrīvojiet auguma augšdaļu! Nostājieties cits aiz cita!

Meičas noraugās, kā vīrieši novelk kreklus. Tas aizkaitina uzraudzi, rupju vecāku sievišķi ar sarkanu seju. Viņa metas pie

vienas meitenes, kurai no lakatiņa apakšas izspraukušās uz pieres dažas cirtas.

—   Kas tās par pinkām?!— viņa pikti brēca.— Tikai vīrieši galvā, ko? Pagaidi tik, es tev rādīšu, kā pucēties!— un norāva meitenei no galvas lakatiņu.— Ko?— viņa sašutusi iesaucās.

—   Pat sprogas esi uzspraudusi?! Vai neesmu tev simtiem reižu teikusi, ka mati jāpāršķir gludi? Gan es tevi pārmācīšu!

Un viņa parāva meiteni aiz matiem, atplēsa dažas trūcīgas sprodziņas vaļā. Meitene pacietīgi, nesavilkdama seju ne protestā, ne sāpēs, lieca galvu šurp un turp, uz kuru pusi viņas mocītāja raustīja matus. Bet es vairs nepaguvu šim satraucošajam notikumam sekot (kuru es, liekas, vienīgais uzskatīju par satraucošu).

Pie manis bija pienācis virskopējs:

—   Pasteidzieties, Zommer, paņemiet savas gultasdrānas un mantas, jūs pārvieto citur!

Gultasdrānas un visas' mantas bija ātri sasietas sainī, un es sekoju virskopējam, kurš netālu no «stikla būra» atvēra kādas kameras durvis. Kamera bija mazāka par iepriekšējo, bet tanī arī bija tikai četras gultas. Par laimi, te negulēja divos stāvos. Kamera bija arī gaišāka, ar svaigāku gaisu, un tanī nejuta nelāgu smaku. Nepārprotami biju ticis labākos apstākļos; pamatoti uzskatīju to par ārsta nopelnu. Paldies dievam, viņš ir man labvēlīgi noskaņots, es domāju. Viss būs labi. Tikmēr virskopējs bija izdzinis no gultas kādu vecu vīru.

—   Veikli, veikli, Meijer!— viņš mudināja.— Veicīgāk, pasteidzieties mazliet! Jūs būsiet otrajā nodaļā.

—   Ak dievs!— vaimanāja vecais vīrs.— Vai tad tiešām man atkal jāpārvācas, virskopēja kungs? Mūždien mani stumda šurp un turp! Šitā gulta man taču ir tikai pāris nedēļu! Un te bija tik mierīgi, labs gaiss…

Taču virskopējs nebija noskaņots klausīties vecā vīra gaudu dziesmu.

—   Laukā, Meijer!— viņš uzsauca vecajam vīram un krietni iedunkāja.— Beidziet savu činkstēšanu!

Večuks, turēdams rokās gultas drēbju saini, streipuļoja uz savām kā spieķi tievajām kājām laukā no kameras; īsais krekls tikko nosedza dibenpusi. (Jāteic, ka mums visiem krekli bija pārāk īsi, daži pat nenosedza pašu nepieciešamāko; bieži mazgājamā telpā, noraugoties uz vīriem, atklājās skumji smieklīgs skats. Laikam jau pārvalde bija noskopojusi pat drānu mūsu krekliem.)

50

Tiešām — ārsts jau, gaidīja mani; bija tikko pagājusi stunda — un jau vairāk nekā septiņdesmit pacientu izmeklēti. Medicīnas padomnieks dakteris Štlbings baltā uzsvārcī saņēma mani, laipni smaidīdams, aicināja apsēsties un sniedza pat roku. Nogaidoši, modrām acīm aizmugurē stāvēja virskopējs, viņš nepalaida garām nevienu kustību, nevienu vārdu. Domāju, labi vien ir, ka viņš redz, cik atšķirīgi medicīnas padomnieks ar mani apietas, tagad laipnā saņemšana, iepriekš — pārvietošana labā kamerā, gan viņš piesargāsies ar mani bargi apieties.

—  Tātad,— medicīnas padomnieks smaidīja,— nu jūs tomēr esat pie manis nonācis, Zommera kungs. Pirms divām nedēļām mēs — kolēģis Mansfelds un es — būtu jūs novietojuši mazliet komfortablākos apstākļos. Gan jau, gan, jūs izdzīvosiet ari šeit. Šī ir kārtīga māja, pāri jums netiks darīts. Mazliet disciplīnas nevienam nenāk par ļaunu, vai ne?

Patiesi, viņš bija pati laipnība. Aizkustinājumā pateicos viņam par man ierādīto labāko guļvietu.

—   Nekas, nekas,— medicīnas padomnieks atvairījās.— Ko nu mēs varam, lai jums atvieglotu uzturēšanos šeit, to jau darīsim. Protams, ir sava neapstrīdama dzelzs iekšējā kārtība. ..

Viņš noraudzījās manī ar laipnu nožēlu. Tad:

—  Un arī jūs darīsiet visu, lai mums atvieglotu mūsu uzdevumu, vai ne, Zonunera kungs?

Es to apsolīju, jautāju, vai medicīnas padomniekam jāsniedz par mani atsauksme.

—  Nē, vēl ne,— viņš steidzās atbildēt.— Domāju, ka man tādu pieprasīs, bet pagaidām jūs esat man te tikai novietošanai nosūtīts, Zommera kungs.

—   Bet tas jau vilksies gaužām ilgi!— es iesaucos.— Kāpēc tad nevarētu šo atsauksmi tūlīt izsniegt? Gadījums taču ir pavisam skaidrs. Runa ir tikai par nelieliem draudiem, un es esmu pārliecināts, ka Magda, mana sieva, apliecinās, ka nemaz nav jutusies apdraudēta. Šādas nieka lietas dēļ nevar taču mani te nedēļām ilgi aizturēt!

Es runāju arvien nopietnāk, pārliecinošāk, jau pašā sākumā gribēju paskaidrot, cik liela distance ir starp manu nodarījumu un novietošanu te.

—   Labi, labi!— iesaucās ārsts un mierinādams uzlika man roku uz pleca.— Kāpēc tik steidzīgi? Vispirms jums kārtīgi jāatpūšas un jātiek atkal pilnīgi veselam. ..

—   Bet es jau esmu pilnīgi vesels!— es apgalvoju.

—   Nekādu_ galvas reiboņu?— jautāja ārsts.— Ne pēkšņas nosvīšanas? Ēstgribas trūkums un tad pārsteidzošs neremdināms izsalkums? Nekādas tieksmes pēc alkohola?

—   Es vispār nedomāju par alkoholu!— jutos sašutis par tik bīstamām aizdomām.— Jūtos pilnīgi vesels!

—   Tātad tiešām nekādu abstinences parādību?—ārsts šaubīdamies jautāja.— Nu, kā tas ir, virskopēj, vai esat ko novērojis?

Cerību pilns raudzījos virskopēja dzedrajā, tumšajā sejā. Viņš nebija varējis nenieka novērot, par to es biju drošs.

—   Vakarvakarā,— viņš ziņoja,— Zommers teicās gaužām izsalcis esam, pieprasīja vakariņas, bet tad apēda tikai četras piecas karotes zupas. Leksers šodien svēti apgalvo, ka Zommeram kabatā bijusi žilete, mēs to neatradām, bet tomēr. . . visumā šādi Leksera norādījumi līdz šim bijuši pamatoti. Zommers ir arī nemiera pilns, ne piecas minūtes nevar uz vietas nosēdēt, neko nedara, nav ne laikrakstam pieskāries…

—   Bet,— sašutis un šausminādamies par tādu sakropļotu ziņojumu, es iesaucos,— tam taču ir pavisam cils iemesls! Gluži nekāda sakara ar alkoholu un abstinenci. Tiešām, medicīnas padomnieka kungs, es vispār nedomāju par degvīnu…

Medicīnas padomnieks un virskopējs sāji pasmaidīja.

—   Nē, nudien!— es iesaucos vēl pārliecinošāk.— Mani ķēris tāds šoks pēc apcietināšanas un tagad pēc visām tām sekām — nemūžam vairs ne pilītes alkohola!

—   Tas izklausās jau labāk,— dakteris Štībings laipni noteica un pamāja.

—   Un, ja es vakar kāposlu zupu tikai pagaršoju, tad vienīgi tāpēc, ka šāds ēdiens man nav parasts. Droši vien,— es steidzos piebilst,— kāpostu zupa bija ļoti laba, bet mājās es ēdu ko citu. ..

Abi vērīgi manī noraudzījās.

—   Un, ja esmu pavairāk šurp un turp skraidījis un mani dīdījis nemiers, vai tad manā stāvoklī tas nav saprotams? Ja esi neziņā par savu likteni, tad satraukums neliek mierā. Vispār cilvēki, kam ilgi jāgaida, mēdz skraidīt šurp un turp, to taču redz visās uzgaidāmajās telpās — pie zobārsta, tiesas gaiteņos. . .

—   Ir jau labi, ir labi,— pārtrauca mani ārsts, taču man bija sajūta, ka neesmu viņu pārliecinājis un viņam ne tuvu nelikās viss «labi».

—   Nu, kā tad bija ar to žileti? To jūs izvairījāties pieminēt!

Es centos nesarkt — un tomēr.. . Nē, var jau būt, ka nemaz nebiju nosarcis, tikai iedomājos. Lai vai kā, atbildēju apņēmīgi:

—   Neesmu no žiletes pieminēšanas izvairījies, gluži vienkārši par to vairs nedomāju. Man šeit nekad nekāda žilete nav bijusi, un kur tad es to liktu, ja man nav aparāta. ..

Iespējams, ka biju izlicies pārāk vientiesīgs, iespējams, ka ārsts arī domāja, ka apsūdzētais lielākoties visdedzīgāk protestē pret nepatiesu apgalvojumu. Man katrā ziņā šķita, ka jau šinī apspriedes ievaddaļā slēpās lamatas un viltības, kur taču nebija runas par manu lietu.

Taču pēc ārsta sejas nebija nomanāms, ko viņš par manis teikto domā.

Gluži laipni viņš ieminējās:

—   Lai vai kā, jūs esot, kā es dzirdēju, tikai nesen sācis dzert, tad jau abstinences parādības nemaz nevarēja tik krasas būt. Jūs jau iepriekš vēl bijāt izmeklēšanas laika apcietinājumā. ..

—   Jā,— es teicu,— un katru dienu strādāju malkas laukumā — pieteicos šai darbā brīvprātīgi —,un pajautājiet jebkuram sargam, vai nestrādāju tāpat kā visi citi, un patiesībā neesmu nemaz radis šādu darbu darīt.

—   Bet tad, kad dzērāt,— tad dzērāt diezgan pamatīgi?— ārsts jautāja un nelikās noskaņots interesēties par veiksmi manā zāģera darbā.— Varētu gan teikt: diezgan pamatīgi?

—   Patiesībā nekad vairāk, cik spēju panest!— es apgalvoju.— Neesmu nekad grīļojies, medicīnas padomnieka kungs, un neesmu ar nekad dzērumā kritis gar zemi.

Uz mirkli man pazibēja atmiņā, kā es zem Elinoras loga vienā laidā veltīgi centos pieķerties pie jumta malas, uzvilkties augšā un vienā laidā atmuguriski gāzos krūmos iekšā. Un tūlīt acu priekšā pavērās vēl kāds skats, ko ari medicīnas padomnieks pats bija novērojis: kā es tiešām krietnā dūšā kopā ar dažiem tikpat piedzērušiem ciema ļaudīm sēdēju ālēdamies pie kroga galda, kā, ārā iedams, gandrīz nogāzos, kā dakterim Mansfeldain vajadzēja mani līdz mašīnai vest. ..

To man nevajadzēja apgalvot, es izmisis domāju. Tas bija aplam. Tas padara apšaubāmus manus pārējos — pilnīgi pareizos izteikumus!

Bet es aizliedzu sev par to domāt, dzīros arī medicīnas padomnieku aizkavēt ilgāk nodoties šādiem apsvērumiem, tāpēc steigšus turpināju:

—   Protams, gadījumā ar manu sievu, ko man sākumā mēģināja skaidrot kā slepkavības mēģinājumu, es biju pie

pilnas apziņas. Es labi apzinājos, ko daru, un nedarīju ne druskas vairāk, kā gribēju. Un iepriekš tiešām biju samērā maz dzēris,

—   Jā, draudziņ,— ārsts pēkšņi gandrīz vai zobgalīgi pasmaidīja,— mūsu abu uzskati par dzeršanas daudzumu liekas mazliet atšķirīgi. Uzskaitiet, ciktāl atceraties, cik jūs caurmērā dienā izdzērāt.

Man prātā bija Mordhorsts, kā viņš nosodīja manu neldzīgo patiesības mīlestību, kad es biju tiesnesim sniedzis sīku pārskatu par savu degvīna patēriņu. Es apsvēru, vai ārsts jau dabūjis ieskatam šos aktus, un secināju, ka diezin vai, ja jau viņam nav vēl pieprasīta atsauksme. Nolēmu, ka jābūt ļoti piesardzīgam, pārāk daudz vis nedrīkst melst, tomēr pēc iespējas jācenšas atstāt labu iespaidu. Līdz šim nekādus jēdzīgus panākumus ar saviem izteikumiem vis nebiju guvis, tas bija skaidrs. Taču pats galvenais bija no sākta gala atstāt uz ārstu labu iespaidu. Ja pirmais iespaids bijis labvēlīgs, tad sekojošas — pat nelāga ziņas vairs nespēj cilvēkā satricināt labvēlīgo noskaņu. Tā es sevī spriedu un šādi arī pavērsu savus izteikumus. Gandrīz nekad nebiju vairāk par vienu pudeli dienā izdzēris, bet lielākoties mazāk… Ko biju krogā patērējis, vairs lāgā neatcerējos, jo tur, dzēru ar mazām glāzītēm un daudz ko juku jukām, atzinos, biju maksājis arī par citiem. Ārsts, atbalstījis seju plaukstā, tikpat kā klusēdams, tikai paretam šo to iejautādamies, noklausījās manu daiļrunīgo atzīšanos. Beidzot, kad vairs nezināju, ko sacīt, viņš teica:

—   Kā jau minēju, vēl nekāda atsauksme man nav pieprasīta, mēs pagaidām esam patērzējuši, lai viens otru iepazītu. Taču metiet tādas domas pie malas, Zommer («Zommer», ne vairs «Zomtnera kungs»), ka jūsu ziņas par bijušo varētu izšķirīgi ietekmēt jūsu likteni šai namā. Par jūsu nākotni lemj vienīgi jūsu griba būt stipram un nepakļauties agrākajiem kārdinājumiem. . .

Viņš mani nopietni noskatīja. Es neesmu diezin cik atjautīgs, jā, esmu pat mazliet tūļīgs, tāpēc piekrītot cītīgi māju, tā apliecinādams savu vēlēšanos laboties. (Tikai desmit minūtes vēlāk, jau gultā, man kļuva skaidrs, ka ar šo teikumu ārsts manu paskaidrojumu, tā sakot, atzinis par meliem, nē, ne tikai «tā sakot», protams, akti jau bijuši viņam rokā, tajos izlasījis, ka es gandrīz par katru dienu esmu sniedzis precīzus sava degvīna patēriņa datus, jūtami lielākus nekā šodien. Bet tad jau «pirmajam labajam iespaidam» bija daudz par vēlu.)

Tagad medicīnas padomnieks katrā ziņā laipni sniedza man roku un teica:

—  Tad jau mēs vēl parunāsim. Es likšu jūs atvest. Arlabunakt, Zommera kungs!

Es jau grasījos iet, te virskopējs iejautājās:

—   Zommeram taču vajadzētu strādāt, medicīnas padomnieka kungs?

—   Nu, protams, viņš strādās!— iesaucās medicīnas padomnieks.— Tad negarlaikosies un neprātos. Jums taču pašam gribas strādāt, jums, cītīgajam malkas zāģerim!

Es apgalvoju, ka man nav dedzīgākas vēlēšanās par šo. Teicu, ka mūra priekšā redzēju skaistu, lielu dārzu, varbūt varētu kaut ko darīt dārzniecībā. Man vienmēr patikusi dārzkopība!

Medicīnas padomnieks un viņa labā roka saskatījās un tad uzlūkoja mani. Abi greizi pasmīnēja.

—   Nē, pašā sākumā labāk tomēr nelaidīsim jūs strādāt laukā,— laipni noteica medicīnas padomnieks.— Tad mums abiem vajadzētu mazliet labāk iepazīties.. .

—   Ak, jūs domājat, ka es aizbēgšu!—es sašutumā iesaucos.— Bet, medicīnas padomnieka kungs, kurp tad lai es bēgu šādā apģērbā, bez naudas, netiktu ne desmit kilometru tālu…

—   Arī desmit kilometri būtu jau par daudz,— ārsts mani pārtrauca.— Kā ir, virskopēj?

—   Domāju, ka ielikšu viņu pie suku taisītājiem, tur mums tieši viena cilvēka trūkst. Leksers var viņu apmācīt…

—   Leksers?— es šausmās pārtraucu virskopēju.— Es jūs lūdzu — tikai ne Lekseru! Ja es kādu cilvēku ienīstu, tad tas ir šis mazais, pretīgais, spiedzošais bestija! Manī viss sagriežas derdzīgumā, tiklīdz izdzirdu šo balsi vien. .. Visu, ko gribat, tikai ne šo Lekseru!

—   Vai laukā jūs ari cietāt no tik spējām antipātijām, Zommer?— mīlīgi apjautājās medicīnas padomnieks.— Jūs esat tikko divdesmit četras stundas šai mājā — un jau iededzies tādā naidā pret gluži miermīlīgu plānprātīgu puisi.

Jutos samulsis, apjucis — jau atkal esmu aplam izrunājies.

—   Gadās taču tādas pēkšņas antipātijas, medicīnas padomnieka kungs,— es teicu.— Paskatās uz cilvēku, izdzird tikai viņa balsi — un jau…

—   Jā, jā,— viņš mani pārtrauca un pēkšņi izskatījās noguris un noskumis.— Mēs parunāsim par visu to vēl citreiz. Tagad — arlabunakti, Zommer!

51

Tā bija sakāve, apkaunojoša sakāve, nebija nekā, ar ko varētu šīs sakāves apmērus mazināt. Es tiku atmaskots kā melis, man bijušas abstinences halucinācijas, un es cietu no pēkšņām slimīgām antipātijām. Varbūt arī domāju par bēgšanu. Nevarīga izmisuma pārņemts, gulēju gultā un būtu varējis raudāt aiz nožēlas un kauna. Tik daudz domāts, gudrots — un gāztin iegāzies visās lamatās kā bezjēga, muļķa puika! Un nekas taču nav tā, kā viņi par mani domā, es izmisīgi vaimanāju. Es tiešām nedomāju par bēgšanu, un man tiešām nav bijušas abstinences halucinācijas — vai varbūt pirmajās divās trijās dienās un arī tad tikai nedaudz. Un, ja es esmu mazliet blēdījies par patērētā alkohola daudzumu, tad nekādā gadījumā neesmu to darījis ar nolūku ārstu maldināt. Viņš ieradās te ar gatavām sliktām domām par mani, ar spriedumu, kas īstenībai neatbilst; tas bija mans pašaizsardzības pienākums — ar jebkādiem līdzekļiem izkliedēt šo aizspriedumu.

Taču, lai es sev sacītu ko sacīdams, neapstrīdams palika fakts, ka esmu cietis smagu sakāvi, ka ārsta un virskopēja acīs esmu uzvedies kā mazs, bezatbildīgs delveris, kurš ar visiem iespējamiem stiķiem un niķiem cenšas izlocīties, noliegt savu vainu.

Vainu?!— es domāju. Ko tad es esmu lielu nogrēkojies? Mazliet padraudējis — Mordhorsts teica, ka par draudiem var piespriest, augstākais, ceturtdaļgadu! Tas jau nav nekas, ar to var vispār nerēķināties! Bet šie sataisa milzu traci, iegrūž mani cietumā un dziedinātavā, atņem manam uzvārdam uzrunu «kungs». Dod, lai riju kāpostūdeni, un sarīko man pratināšanas, it kā es būtu slepkava, pēdīgais noziedznieks. Vairāk nekā skaidrs, ja viņi dotu man tikai piecas minūtes, lai parunātu ar Magdu, es viņu pārliecinātu; mēs kopīgi aizietu pie tā smieklīgā prokurora ar izspīlēto apakšlūpu un stingajām acīm — un nelietim vajadzētu tūlīt izbeigt pret mani ierosināto lielu! Bet, man iešāvās prātā, un es mokoši domāju tālāk,— bet te ir arī Magdai kas sakāms! Ja viņai būtu kaut drusku no tās mīlestības un uzticības, kādai jābūt laulāto starpā, viņa būtu jau sen pieteikusies mani apmeklēt, būtu pasauli sagriezusi otrādi, lai dabūtu mani laukā no šī nāves mājokļa! Nekā tamlīdzīga! Nav pat ne rindiņas man atrakstījusi. Bet es zinu, kā tas ir: viņa ir ar ārstiem uz vienu roku. Šie iestāsta, ka man te ir labi, nekas nekait, un ar to viņai pietiek, es neesmu viņai vairs ne prātā. Savu panākusi, var valdīt un skaldīt manā īpašumā pēc sirds patikas — tas viņai ir pals svarīgākais! Bet

pagaidi tik, kādu dienu, par spīti visiem stiķiem un niķiem, es tikšu atkal laukā no šejienes, un tad redzēsi, ko es darīšu… Un mežonīgā niknumā ņēmos kalt atriebības plānus. Viņai nezinot, pārdošu veikalu; un es baudkāri iztēlojos, kā viņa kādu rītu ierodas kantorī un viņas — manā vietā pie rakstāmgalda sēž jaunais īpašnieks no konkurējošās firmas un zobgalīgi smīn: «Nu, Zommera kundze, arī vēlaties kaut ko nopirkt manā firmā? Varbūt desmit kilogramus dzelteno Viktorijas zirņu? Vienu kilogramu zilo magoņsēkiu svētdienas tortei?»

Bet viņa aiz kauna, dusmām un izmisuma tumši nosarkst, un es to visu ar priekā pukstošu sirdi noskatos, paslēpies lielajā reģistratūras skapī. Vai arī iztēlojos, kā pēc izlaišanas no šī nāves mājokļa aizklīstu tālu pasaulē, gadiem ilgi kā ubags un klaidonis klimstu pa svešām zemēm un tikai vēlāk, neviena nepazīts, atgrieztos savā dzimtajā pilsētā. Es ubagotu pie savas paša mājas durvīm gabaliņu maizes, taču viņa mani nežēlīgi noraidītu. Tad naktī es viņas loga priekšā pie plūmju koka pakārtos, bet kabatā zīmīte — kas esmu un ka piedodu visu man pāri nodarīto. .. Aizkustinājumā par nelaimīgo likteni man sakāpa tagad acīs asaras, un, lai arī cik bērnišķīga šāda fantazēšana bija, manu sirdi tomēr mazliet atveldzēja.

Mani istabas biedri, kas vēl līdz tumsai bija tērgājuši, jau sen gulēja, sarunājās gan tikai divi, trešais, vecāks vīrs ar skaistu, skumju apdvestu seju un brīnumaini augstu izliektu pieri, bija tūlīt pat uzrāvis pāri galvai segu. Es nopriecājos par mierīgajiem, pieklājīgajiem istabas biedriem; šajā naktī ari ievēroju, ka viņi paraduši toveri izmantot tikai mazām vajadzībām, pārējo atstāt dienai. Manī atkal ierunājās maza pateicības izjūta pret ļaunviltīgo medicīnas padomnieku, ka viņš man sagādājis šo nesalīdzināmi labāku gulēšanas iespēju. Biju pārliecināts, ka esmu ticis pie visnevainīgākajiem, veselākajiem visā namā. Bet pagāja tikai dažas dienas, kad dabūju zināt, ka vecākais vīrs ar skaisto pieri un skumjo seju; kam bija neparasts vārds — Kvāls1 bija slepkava, kurš naudas dēļ zvēriski nogalinājis savu brālēnu. Tagad viņa prāts pēc visām ilgos gados cietumā un tad šai namā pārciestajām mokām bija pilnīgi sajucis. Jāteic, viņa uzvārds bija viņa liktenis, to liecināja jau šā cilvēka seja.

Dienām ilgi viņš nerunāja ne vārda, tad atkal laikposmiem pacilātā, smalkā balsī (un tomēr gandrīz vienmēr neskanīgi,

1 Quai— mokas (vācu vai.).

bez rezonanses) stāstīja daudz: par kalstošu saules dievu, par stikla māju uz Monblāna, kur jāpavadot nākošais leduslaikmets, par kastaņām un ozoliem, kas ar viņa izgudroto «sulu apmaiņu» kļūs ēdami. Līdz ar to mūsu iestādes pārvaldei būšot iespējams mūs apgādāt gluži par velti ar labāku pārtiku. (Kā jau mums visiem, arī Kvāla domas gan juceklīgi, taču neatlaidīgi grozījās ap mūsu ēdiena mazumiņu.) Citkārt Kvāls bija atkal kluss vai arī ķildīgs, viegli aizkaitināms, tad visi grieza viņam ceļu. Viņš bija ieguvis «aukstasinīgā slepkavas» slavu, iespējams, pilnīgi nepamatoti — viena paša vārda dēļ viņš varētu jebkuru cilvēku nogalināt. Domāju, ka šādai iesaukai nebija iemesla; katrā ziņā nebiju ne reizes piedzīvojis, ka viņš pret kādu paceltu roku.

Kvālu nomāca tiešām lieli rūpesti: viņš neprotot vācu valodā pareizi runāt un rakstīt. Viņš man bieži apgalvoja, ka atdotu visu savu veselas nedēļas ēdiena devu par grāmatu «Lasi un raksti pareizi vācu valodā». Un tai pašā laikā viņš runāja nesalīdzināmi labākā, izmeklētākā valodā nekā visi citi nama iedzīvotāji, viņa čukstošais un tomēr spridzīgais runas veids pat piešķīra teiktajam savdabīgu šarmu. Kad es, pret kuru viņš juta īpašas simpātijas, to viņam par mierinājumu apgalvoju, viņš smaidīdams teica:

—   Nē, nē, ko es zinu, to zinu. Un turklāt būtu labi varējis iemācīties vācu valodu, «mūsmāmīte» runāja tik tīru un skaistu valodu, bet nekad ne ar mani. Ar mani viņa allaž aušojās, tītināja, katru vārdu bērnišķīgi sagrozīja. Tas bija gaužām netaisni no «mūsmāmītes» puses; man dzīvē tas daudz kaitēja, ka es nepratu labu vācu valodu. Viņi nebūtu varējuši arī mani apcietināt, ja es pareizi runātu vāciski,— kā viņi vispār drīkstēja mani apcietināt? Kas viņiem deva šādas tiesības?

Pēdējos vārdus viņš izrunāja gandrīz nedzirdami, pats sev tikai, un nu jau atkal viņa slimais gars iejuka samudžināto domu mezglotajā tīklā, mani viņa acis vairs neredzēja.

Bet ar «mūsmāmīti» Kvālam bieži iznāca tikties un pastāvīgi tad bija ko pārmest: ka viņa visu atdāvina, ka nekad sev neatvēl atpūtas brīdi, ka vispār viņa ir pārāk laba. Taču visus šos aizrādījumus viņš izteica tik jautrā, vieglā tonī, ka tajā varēja just strāvojam vecīgā vīra mīlestību pret sen mirušo māmīti; viņš runāja par viņu ar līksmu pārākuma apziņu un tomēr palika allaž paklausīgs savas labās mātes dēls.

Kvāls bija Holšteinas novada mazpilsētas atslēdznieku meistara dēls. īsi pirms tēva nāves viņš, tur strādādams par zelli, bija pārņēmis darbnīcu un jau kā meistars turpinājis darbu. Kas viņu mudinājis uz zvērisko noziegumu, es nezinu. Tas viss jau bija noticis pirms diviem gadu desmitiem, kopš tā laika arī Kvāls dzīvoja ieslodzījumos. Arī šeit viņš strādāja atslēdznieku darbnīcā un pat baudīja zināmu brīvību. Nekad neviens no ierēdņiem viņam īleko neaizrādīja, jāteic, ka viņš ari neko sev neprasīja, bija ar visu apmierināts. Patlaban, šo rakstot, redzu, ka viņš atkal atgūlies gultā — to viņš dara katrā brīvajā brīdī, lai gan tas ir aizliegts. Neviens viņam tomēr neko nepārmeta, iespējams, tāpēc, ka viņa vārgums, nespēks bija acīm redzami. Līdzās gultai noliktas viņa čības, ceļus viņš mazliet pievilcis, galvu ar skaisti izliekto pieri balsta plaukstā. Reizēm, iegrimis dziļās pārdomās, viņš lēnām nosaka:

—   Es taču nesaņēmu vairs nevienu pašu pasūtījumu, un trūkums nepazīst likumu…

Varbūt tiešām trūkums bija viņa nozieguma atminējums. Lai nu kā, bet es slepkavu Kvālu biju iemīļojis. Man sāpēja sirds, kad viņu kādudien aiznesa uz piebūvi, uz mirstamo kambari, kurā vairums no mums beigs savu dzīvi. Viņš nomira ar tuberkulozi, šī nāves mājokļa nāves sodību.

Otrs mans istabas biedrs bija dienestnieks Herbsts, esmu viņu jau iepriekš īsi pieminējis. Ar viņu biju sākumā tādās kā draudzīgās attiecībās, kas drīz vien pajuka tāpēc, ka no manis nebija nekas iegūstams. Herbsts, tikai divdesmit piecus gadus vecs puisis, bet jau vairāk nekā piecus gadus uzturējies šai iestādē un iepriekš divus gadus nosēdējis kādā nepilngadīgo cietumā, pēc amata bija miesnieks ar visu šī amata vīriem lāgiem piedēvēto brutalitāti. Viņš bija liela auguma drukns puisis ar garu, tuklu seju, tikpat kā nedzīvām, stingām acīm un rudiem matiem, kurus viņš katru ritu vismaz ceturtdaļstundu ņēmās sukāt un ķemmēt mums pārējiem, kuriem viņš tad šaurajā kamerā pastāvīgi bija ceļā, par negantām, bet aiz gudras piesardzības klusībā paciešamām dusmām. Bet Herbsta bārda, pirms to sestdienās skāra aizliegtās žiletes vietā ieviestais skūšanas aparāts, bija kvēli sarkana. Tas deva ieganstu zemiskām piezīmēm par mūsu dienestnieka raksturu — piezīmēm, kas diemžēl bija stipri pamatotas. Ar nekaunīgu pašpārliecinātību Herbsts lika sevi pa visiem kanāliem apgādāt ar tabaku un pārtiku, ziepēm, augļiem — ir nedomājot kaut ko sniegt pretī. Tam, kurš dienu iepriekš bija viņam iedevis veselu sauju tabakas, viņš rupji liedza dažas drupatas, ko pēc smēķa

izsalkušais kāroja pakošļāl. Herbsta dien'estnieka stāvoklis sniedza viņam šo priekšrocību. Es drīz vien iemanījos precīzi ievērot, kam dienestnieks piesmeļ pilnāku ēdiena kausu. Mājoklī, kur izsalkums ir nežēlīgs visa noteicējs, ēdiena izdalītājam ir viegli valdīt. Pastāvēja jau aizliegums dienestniekam pašam ēdienu izsniegt, tas bija ierēdņu pienākums. Bet ierēdņiem bieži bija pārāk daudz cita darba, vai arī viņiem bija vienalga, kas notiek. Šai mājoklī varētu no debesīm nolaisties eņģelis un izdalīt ēdienu, tikpat visi kurnētu. Tā viss gāja savu ierasto gaitu, un dienestnieks Herbsts manāmi uzbarojās. Visvairāk viņam veicās, griežot un apziežot maizi. Es jau teicu, ka arī te vajadzētu būt klāt kādam ierēdnim, bet Herbsts nekaunīgi izmantoja katru brīdi, kad virsuzrauga nebija klāt, un zaga maizi, margarīnu, marmelādi. Tā kā šī pārtika bija precīzi izsvērta katram cilvēkam, viņam vajadzēja mūsu devas attiecīgi samazināt. Bet, ja viņš katram no piecdesmit sešiem atņēma kaut tikai desmit gramus, tad bija ieguvis vairāk nekā mārciņu maizes, un ar mārciņu maizes jau var būt krietni paēdis! Šādi iegūtu maizi tuklais aprija pats, ja bija vajadzība, iemainīja ari pret tabaku, galvenokārt tā pārgāja pie «drauga» Kolcera, kuru arī esmu jau reiz te garāmejot pieminējis kā vienu no abiem jaunajiem puišiem, kas mūsu — vecāko vīru vidū ienesa izvirtušas mīlestības smārdu. Kolcers nebija «padauza» kā jaunais Šmeidlers, kurš pārdevās katram, šis bija uzticīgs savam draugam Herbstam. Herbsts gan arī viņu stingri uzraudzīja, reizēm pat iekaustīja, ja, pēc Herbsta domām, šis bija to pelnījis, bet ari baroja kā uz kaušanu un paturēja allaž acīs.

Kolcers bija liela auguma spēcīgs puisis ar gaišiem matiem; nevarētu teikt, ka seja viņam būtu neglīta, bet tā likās trula, nedzīva. Viņš bija izteikti plānprātīgs, neprata ne lasīt, ne rakstīt, bet ar drauga neatlaidīgām pūlēm vismaz iemācījās spēlēt ričuraču. Bet, lai arī cik atpalicis savā garīgajā attīstībā, puisis prata ļoti labi iekārtoties un galvenokārt ilgstoši izvairīties no darba. Vienmēr viņam gadījās niecīgi, ne sāpīgi ievainojumi vai ari nedaudz paaugstināta temperatūra, kas strādāšanu padarīja neiespējamu. Slimnieku vidū tāpēc pastāvīgi valdīja īgna neapmierinātība, gluži tāpat jau bija ar Šmeidleru.

—   Jauni, spēcīgi puiši te laiskojas, bet veciem, nonīkušiem vīriem jāstrādā.

Tā jau tas bija, bet Kolceram bija varens aizbildnis, viņa draugs Herbsts, kurš vienā laidā gāja iekšā un ārā «stikla būrī»

un bija atzītākais virskopēja ziņu pienesējs. Kolcers tātad tika barots ar margarīna un marmelādes šķēlēm, un, tā kā te nebija kur paglābties, tad citiem slimniekiem nepalika apslēpts, ka viņš notiesā zagtos labumus.

—   Šodien Kolcers atkal klozetā rija maizi ar tik biezu sviesta kārtu! (Margarīns te tika dēvēts par sviestu.)

Tad Herbsts izgāja dusmas pār trokšņa cēlājiem. Virskopēja izjautāts, viņš paskaidrojis, ka devis Kolceram tikai drupatas, kas palikušas pēc maizes griešanas, varot jau būt, 'ka klāt gadījies kāds maize? galiņš un margarīnu Kolcers esot nokasījis no ietinamā papīra. . . Starp citu, ja tenkošana nerimšoties, viņš te vairs neko nedarīšot un iešot atpakaļ uz fabriku. Lai tad citi redzot, vai varēšot viņa vietā labāk strādāt. Viņš esot — te viņa balss ieskanējās žēlabaini, raudulīgi — vienmēr bijis godīgs, kārtīgs. Bet tādam jau te, bandītu pilnajā mājā, nav vietas! Nē, nu gan viņam pietiekot, tagad viņš iešot uz fabriku. ..

Tad sargi centās viņu nomierināt, un viņš žēlīgi ļāva sevi pierunāt. Piemita jau viņam arī zināmas labās īpašības — bija vienmēr apkopies un tīrīgs un nešaubīgi pienesa ierēdņiem visas ziņas…

Ar saviem biedriem runādams, Herbsts gan pēc šādas sūdzības nekļuva raudulīgs. Dusmās par denunciāciju viņš zaudēja savaldību, nobālis kliedza uz pārējiem un tādu aizvainojumu savam «godīgumam» nekad neaizmirsa. No kaušanās viņš sargājās kā no uguns. Senāk viņš kā bīstams kauslis tika bieži sēdināts arestā, bet medicīnas padomnieks bija viņam paskaidrojis, ka viņam neesot nekādas cerības uz atbrīvošanu, ja viņš nepratīšot savaldīties. Un laukā tikt Herbsts centās visādā ziņā. Brīvība bija šī divdesmit piecus gadus vecā puiša, kurš sava mūža izšķirīgos septiņus gadus pavadījis aiz restēm, lielā cerība. Šim mērķim viņš bija nesis smagu upuri — brīvprātīgi ļāvis sevi kastrēt. Cietuma sodu viņš bija saņēmis par noziegšanos pret morāli, un viņam tika paskaidrots, ka neesot ko cerēt uz atbrīvošanu, ja nepiekritīs kastrācijai. Jaunais cilvēks cīnījās ar sevi pusotra gada, tad piekrita. Tai laikā, kad es tiku šeit ievietots, bija pagājis tikai pusgads vai pat ceturtdaļgada kopš kastrācijas. Viņš jau bija aptaucis, seja izskatījās uzblīdusi un neveselīgi bāla. Acis raudzījās bezcerīgi. Bet viņš no dienas dienā cerēja uz atbrīvošanu, medicīnas padomnieks esot viņa lūgumu atbalstījis, tā viņam visi teikuši. Tad viņš arī bija par šo šausmīgo operāciju izšķīries, bet vēl joprojām nebija brīvs. Viņš gaidīja

no dienas uz dienu, no nedēļas uz nedēļu, taču izšķirošās atbildes no valsts galvenā prokurora nebija. Reizēm Herbsts trakoja: viņš esot pamatīgi iegāzts, medicīnas padomnieks, virskopējs — visi esot viņu apveduši ap stūri! Tā nu viņš esot no savas mantības ticis vaļā — un par ko? Ne par ko, tikai lai augstie kungi dabū kārtīgi izsmieties!

Tai pašā laikā bija savādi, ka šī kastrācija neko nemainīja viņa izjūtās pret Kolceru. Tāpat kā iepriekš, tas bija viņa draugs, uzticības persona, luteklītis. Tam Herbsts dzīvoja, par viņu vien domāja. Ja puisim vakaros gadījās neliela temperatūra, Herbsts, ne ar vārdu nepiedalījās mūsu pirmsmiega sarunās, gulēja, pārvilcis segu pāri galvai, bet aizmidzis nebija. Var jau būt, ka Kolcers manīja kaut ko no Herbsta jūtu pārvērtībām, mēs neredzējām neko.

Vairāk par visiem Herbsts ienīda kurpnieku Buku, uzpūtīgo, neldzīgo un viltīgo cilvēku, kuram, kā es biju pieredzējis Smeidlera gadījumā, piemita tās pašas tieksmes kā Herbstam. Un, kad reiz vakarā kurpnieks bija «stikla būrī» nosūdzējis Kolceru par slepenu maizes ēšanu, Herbsts — gluži kā bez galvas par ilgo, veltīgo gaidīšanu uz brīvību — uzbruka Bukam un pataisīja viņu pavisam mīkstu.

Nākošajā ārsta vizītē medicīnas padomnieks viņu paaicināja un paskaidroja, ka no valsts galvenā prokurora saņemto atļauju nevarot tagad tomēr izmantot, jo ar šo kautiņu viņš esot pierādījis savu nespēju savaldīties. Es neņemos atbildēt — šoreiz būdams vienisprātis ar iestādes vadību —, vai Herbsts tiešām būtu atbrīvots vai arī tas bija tikai ārsta aizbildinājums, lai atbrīvotos no solījuma, kurš pēc sarunas ar valsts galveno prokuroru atklājies kā ļoti grūti izpildāms. Un Herbsts tika nevis ilgotajā brīvībā, bet pagaidām uz divām nedēļām arestā un pēc tam atsāka savus iepriekšējos dienestnieka pienākumus. Herbstam bija nelāgs raksturs, un tomēr man vajadzēja apbrīnot savaldību, ar kādu viņš uzņēma šo baismīgo vilšanos. Nekad vairs ne ar vārdu viņš nepieminēja savu atbrīvošanu, darīja savu darbu centīgi, kārtīgi un negodīgi kā līdz šim, viņš dzīvoja vairs tikai nāves mājoklim.

52

Par savu trešo istabas biedru, vārdā Holcs, neko lielu nevaru pastāstīt. Tas bija spēcīgs gadus trīsdesmit vecs cilvēks, izskatījās jaunāks par saviem gadiem, un mazās, gaišās ūsas varētu

apzīmēt par koķetām, ja viņa bezgala skumjā seja neizkliedētu jebkuras aizdomas par koķetēriju. Viņš bija tikai labi ja pusgadu šai iestādē, bet ieradās tieši no cietuma, kur bija pavadījis sešus gadus.

Tā kā Kvāls vai nu klusēja, vai runāja nesakarīgi un Herbsts spēja stāstīt tikai par sevi, savu draugu un ienīstajiem pārējiem cietumniekiem, Holcs kļuva par manu sarunu biedru uz tām divām stundām no pusastoņiem līdz pusdesmitiem, kad mēs lielākoties uzturējāmies nomodā, lai no rīta nepainostos pārāk agri. Parasti es stāstīju par savu agrāko dzīvi, jo jutu nepieciešamību vismaz kādu pārliecināt, ka savās aprindās esmu reiz bijis vajadzīgs un cienīts cilvēks. Vai arī dalījos bažās un rūpes, kas mani tagad nomāca, un būtu bijis labi, ja es būtu vairāk uzklausījis Holca vienkāršos padomus.

—   Meties ceļos sievas priekšā, Zommer!— Holcs mani bieži mudināja.— Nepaļaujies uz savu saprātu un juridiskajiem trikiem, tur tie citi ir tomēr gudrāki par tevi. Es zinu, cik ļauni viņi prot vienkāršu cilvēku izjokot, tu arī, Zommer, esi vienkāršs cilvēks. Medicīnas padomnieks tevi izāzēs viens divi — un kur nu vēl prokurors! Pieņem jebkurus noteikumus, kādus tev ieteic sieva, atsakies pat no sava īpašuma, viss viens pīpis, ka tikai tiec laukā no šī bunkura! Vēl tu nenojaut, ko tas nozīmē — ilgi būt ietupinātam. Raksti viņai, Zommer, raksti tūlīt pat, rīt pēcpusdienā!

Tā runāja Holcs savā vienmuļajā, rāmajā balsī. Viņš vienīgais mani neatlaidīgi uzrunāja ar «tu» un vārdā «Ervīns», mans «jūs», ar ko es bieži vien pārteicos, viņu neietekmēja.

Dažreiz stāstīja arī viņš. Bet nekad par savu pagātni brīvībā, par to dabūju zināt tikai tik daudz, ka viņš dzimis un uzaudzis Hamburgā. Vairāk neko. Es nezinu, kas bijuši viņa vecāki, ko viņš mācījies, kāds ir viņa noziegums (un tam jābūt smagam noziegumam!), kas viņu novedis uz tik ilgiem gadiem cietumā. Šķiet, man kāds ierēdnis stāstīja, ka Holcs reiz bijis slavens kramplauzis. Nevaru tam lāgā ticēt. Viņš bija kluss, vienkāršs, bez jebkādas iniciatīvas un protesta gara, es neticu, ka viņam pietiktu enerģijas tik bīstamai noziedznieka darbībai, kam nepieciešama atjautība un prasme nekavējoties reaģēt. Bet nav jau izslēgts, ka garais cietuma laiks viņu pilnīgi pārvērtis.

—   Esmu sešus gadus cietumā bez soda, bez vienas dienas aresta norāvis!— viņš man reiz teica.

Lai arī cik vienkārši tas bija teikts, tomēr balsī jautās lepnums. Vislabprātāk viņš stāstīja par šo cietuma laiku. Viņš

man stāstīja par saviem darbiem, sīki izklāstīja, kā sācis ar matraču drēbju aušanu, tad pārgājis uz kreklu drānu aušanua Pēc tam ticis nodarbināls zeķu adīšanā ar «plakanmašīnu»— šāds nosaukums man gan neko neizteica arī tad, kad dabūju zināt, ka pastāv vēl «apaļadāmmašīna», ar kuru ada zeķes. ']

Tad sekojis pats labākais laiks Holca cietuma dzīvē: viņš ticis virtuvē par trauku mazgātāju. Tur dabūjis ēst, cik tik lien, bijis kopā ar biedriem un pat katru dienu redzēji; sievišķus. Sievietes nākušas no tuvējā sieviešu cietuma pēc' ēdiena. Par spīti uzraudzībai, notikusi saskatīšanās un vēstuļu apmaiņa, jā, pat izdevies tām slepus iedot maizi, margarīnu un desu. Holcs apgalvoja, ka viņš darījis tikai to pašu, ko visi virtuves biedri darījuši, bet, kad šī mahinācija atklājusies,; pārējie visu vainu nogrūduši uz viņu un viņš ticis no virtuves atlaists. Tikai labā uzvedība paglābusi viņu no aresta. Tad sekojis briesmīgs gads: Holcam vajadzējis vieninieka kamerā no vecām tauvām plucināt pakulas — cik ļoti man stāsts par šo darbu atsauca atmiņā Magdas glābējlīgumu ar cietuma pārvaldi un manu braucienu uz Hamburgu! Beigās Holcs, ko nav turējuši aizdomās, ka viņš varētu mēģināt bēgt, ticis ārdarbos, cietuma kamerā viņš ieradies tikai gulēt, augu dienu strādājis ārā, tīrumos, vai arī ziemā kokzāģētavā. Par visiem šiem necilajiem notikumiem Holcs stāstīja labprāt. Viņš joprojām atcerējās katru pildāmo uzdevumu: par dziju, kas strādājot bija radījusi grūtības, viņš stāstīja ar tik dedzīgu īgnumu, kādu laikam pirms gadiem bija jutis savā vieninieka kamerā.

Taču Holca specialitāte bija ēdienu apraksti. Tā kā šeit visi pastāvīgi bija izsalkuši, tad ari nemitīgi par to vien runāja un par to vien domāja. (Ari šajās lappusēs tas iekrāsojies!) Sarunas par ēdieniem bija savā ziņā mānija, tās mūsu izsalkuma mokas tikai palielināja, taču mēs nespējām no tām ‘ atteikties. Holcs šai ziņā bija īsts meistars. Ne jau tāpēc, ka viņš izdomātu kādus izsmalcinātus ēdienus, par kuriem klausoties mutē saskrietu siekalas, nē, viņa tēlojumi izcēlās ar bībelisku pieticību. Maltītes, par kurām viņš runāja, bija pat vienkāršākas nekā tās, ko ēd vienkāršs strādnieks, tās bija maltītes, kuras viņš bija dabūjis cietumā. Viņa galva, kuru nekad nebija apgrūtinājusi pārāk intensīva smadzeņu darbība, bija pietiekami atpūtusies, lai dalītos ar mani jebkurās pārmaiņās visumā vienmuļi nemainīgos ēdienu sarakstos; viņš atcerējās maizes devu palielināšanu un samazināšanu, ar mizu vārīto kartupeļu skaitu, ko maizes vietā saņēma pusdienās arestā ietupinātais

cietumnieks (astoņus — četrpadsmit), ari maizes, desas un siera papilddevas par virsstundām un lauku darbiem. Viņš ji»cerējās vēl visas ziemsvētku dāvanas. Un atdzīvojās, stāstot, ka reiz kāds zemnieks, apmierināts ar labo pļauju, bija upveltJjis cietumnieku kolonnu ar maizītēm, biezi noziestām ar «labo sviestu» vai taukiem, turklāt vēl katram iedevis piecas cigaretes. Katrs šāds piedzīvojums bija dziļi iesēdies atmiņā, un vēl tagad viņam drebēja balss, atceroties, kā viņa kuņģis reiz nav ņēmis pretī neparasti trekno ēdienu un viss atnācis atpakaļ. Lai ari cik vientiesīgi bija Holca ēdienu apraksti, es tos klausījos labprāt atkal un atkal, tie bija aizkustinoši! Un, tajos klausoties, bija vieglāk ciest izsalkumu, jo tie bija tik vienkārši. Mēs toties varējām lieku reizi secināt, ka cietumnieki saņem apmēram divtik vairāk ēdiena nekā dziedniecības un audzināšanas iestāžu iemītnieki.

—   Te nu tu redzi,— Holcs tad sacīja,— kā viņi mūs aptīra! Bet ko lai dara? Ēzelis jau ir tāpēc, lai nestu nastas un saņemtu sitienus, bet mums jau ir vēl ļaunāk nekā ēzelim, tas tomēr ir vēl dažu mārku vērts. Te jau viņi allaž ir priecīgi, ja mēs esam beigti.

To Holcs teica nesūdzoties, jā, pat bez rūgtuma. Tas viņam bija pats par sevi saprotams konstatējums par pasaules gaitas nenovēršamību.

Mūsu mājoklī klusajam Holcam1 bija laba slava tiklab pie ierēdņiem, kā pie cietumniekiem. Viņš tika arī te «bez pārbaudes termiņa» sūtīts āra darbos un strādāja kādam būvuzņēmējam grantsbedrē. Te viņš bieži tikās ar «civilistiem» un dabūja šo to dāvinātu. Viņam pastāvīgi atlika pāris sērkociņu vai kāds sīpols, ko iedot biedriem, un viņš bija daudzkārt apskaustais sāls burciņas īpašnieks, viņam bija arī muskats un pipari. Ar to viņš uzlaboja savas ūdens zupas. No atrastas vecas sardīņu bundžas Holcs bija izgatavojis rīvi, izsizdams ar naglu bundžas dibenā caurumus, un uz šīs rīves viņš rīvēja pētersīļu, seleriju saknes, burkānus, jā, tad, kad izsalkums kļuva neciešams, pat nevārītus kartupeļus. Ar visiem šiem sīkumiem, kas cilvēkam brīvībā ir paši par sevi saprotami, viņš centās paskaistināt savu kluso, vienkāršo dzīvi, ienesa tanī mazliet gaišuma, allaž viņam bija kaut kas, par ko priecāties. Viņš nekad nepiedalījās nevienā spēlē: vai nu tāpēc, ka neprata, vai arī negribēja, nelasīja nekad laikrakstus, pa radio klausījās tikai vieglu deju mūziku.

—   Tas man uzlabo garastāvokli!— viņš tad sacīja, viņa acis kļuva gaišākas, viņš smaidīja neparasti aizkustinoši. Visā

visumā pieticīgs, dūšīgs cilvēks — esmu priecīgs, ka nekadJ neesmu nopietni interesējies par viņa nodarījumu, negribētu! sev šo tēlu aptumšot.

53

Tie bija mani trīs biedri, ar kuriem es gulēju vienā kamerā, i kuru miega elpā klausījos, kamēr manu sirdi plosīja kauns, nožēla un dusmas. Aiz loga pletās nakts, reizēm pacēlis galvu, redzēju spīguļojam dažas zvaigznes; biju kādreiz lasījis dzejoli, ka tās kopš gadu tūkstošiem noraugās ar to pašu vēso ļ zalgojumu uz cilvēku ciešanām un cilvēku priekiem. Agrāk tas i mani neaizkustināja, tagad aizkustināja, un es jautāju sev, vai šīs zvaigznes tiešām jebkad redzējušas tik izmisīgas, tik bezjēdzīgas ciešanas kā tās, kas uzbrukušas man. Man tas likās ; gandrīz neiespējami. Un līdz ar naksnīgajām stundām, kas pamazām, ar pulksteņa sitienu pēc pulksteņa sitiena steidzās] cita pie citas tuvāk jaunajam rītam, es arvien pieļāvīgāk domāju par Magdu un viltīgo medicīnas padomnieku un nozvērējos nākošo reizi būt gudrāks un patiesāks. Centos sevi pārliecināt, ka vēl nekas nav zaudēts, un sacerēju garas sarunas ar ārstu, šajās sarunās būdams apbrīnojami attapīgs un apburoši vaļsirdīgs. Beidzot pusotras stundas pirms celšanās es vēl tiešām aizmigu. Sapnī biju savā dzimtajā pilsētā, staigāju pa tās ielām, redzēju daudzus draugus un paziņas, bet mani viņi neredzēja un gāja bez sveiciena garām. Beidzot ieraudzīju Magdu sēžam uz mūsu skolas sola, kur pirmoreiz tikāmies, piegāju un piesardzīgi apsēdos līdzās. Bet viņa mani nepamanīja. Dzīros pieskarties viņas kleitai, pacēlu roku, bet tā nespēju drānu satvert. Gribēju Magdu uzrunāt, runāju, bet mana balss bija bez skaņas, es to nedzirdēju un nedzirdēja arī Magda. Tad es neprātīgās izbailēs atjautu, ka esmu tikai kā ēna klīdis starp dzīvajiem, ka esmu miris un beigts. Es izbijos tik ļoti, ka pamodos; te ari nožvadzēja virskopēja atslēga slēdzenē un atskanēja viņa balss:

—   Celties!

Jā, bija atausis jauns rīts, un es vairs nebiju viesis nāves mājoklī, bet tiku ierindots pārējo barā, tāpat kā citiem, nu vilkās manas tukšās stundas. Viņi izturējās pret mani kā pret sev līdzīgu, runāja ar mani, mēģināja uzsākt strīdu ar mani, grūda mani nost no izlietnes mazgājamā telpā un zobojās par mani, kad es ņēmos ar nosmailētu kociņu uzturēt tīrus savus nagus:

—   Paskati Ka viņš māžojās! Tāds pats mesluvabole ka mēs!

Un, tāpat kā viņi, slēdzu sīkus darījumus, atrāvu savam

izsalkumā kaucošajam vēderam maizes riku un iemainīju pret šķipsniņu tabakas; pirmajā reizē tiku piekrāpts: tabakas bija maz, turpretī iejaukts daudz rožu lapiņu. Reiz — negribu to slēpt — nozagu mūsu dienestniekam Herbstam divas biezi ar margarīnu noziestas maizes rikas, ko viņš bija paslēpis zem pagalvja. Bet biju tik ļoti uztraukts, ka nekāda labuma no tām neguvu, pat nejutu to garšu. Tā arī bija vienīgā reize, kad es tieši kaut ko nozagu. Esmu bezrakstura cilvēks, to es tagad zinu, bet zaglis neesmu. Manas bailes ir vienmēr lielākas nekā mana kāre, tātad arī šai ziņā esmu vājš.

Un šai pirmajā dienā, kad atskanēja sauciens «stāties», nostājos arī es; kā jau teikts, arī es biju ieskaitīts, man nebija nekādu priekšrocību. Kāds sargs aizveda mani uz vieninieka kameru, kur nebija gultas, bet galds, ķeblītis un dažādi darbarīki, kuros raudzījos bailīgi plaši ieplestām acīm, protams, es, neveiklis, šādu nekad nedarītu darbu nemūžam neiemācīšos. Es redzēju gatavas suku un slotu koka daļas, sarus matu smalkumā, rīsu salmu šķiedru un pat jūraszāļu šķiedru sarus visdažādākā veida sukām un slotām — tas man vēl viss būs jāapgūst. Redzēju resnāku un tievāku stiepļu rituļus un grieznes; nē, to es nespēšu nekad iemācīties! Neviens nenāca, biju ieslēgts — vai tad tāpēc, ka biju ārstu tik neatlaidīgi lūdzis mani atbrīvot no Leksera, man vajadzēs sukas gatavot bez meistara, kas pamācītu? Es pamēģināju, satvēru dažus sarus un centos iebāzt izurbtajos caurumos. Saru nebija pietiekamā daudzumā, un tie tūlīt pat izkrita cauri. Nākošajā reizē paņēmu vairāk, bet tagad to bija pārāk daudz, un, kad stūmu tos caurumā, daži salūza, citi sabira zemē. Es noliecos, lai aši novērstu nekārtību, bet noskrapstēja atsiēga — un kamerā iespruka mazais Leksers ar saviem melnīgsnēji brūnajiem ilkņu zobiem, pielēca man klāt, satvēra pie krūtīm un ķērcoši iebrēcās:

—   Kur tu nogrūdi žileti? Mani tu, mēsluvabole, neapvedīsi ap stūri!

Es noskaities izrāvos un uzkliedzu:

—   Pamēģini mani vēlreiz aiztikt, es tev to neieteicu! Kas man gar tavām melu pļāpām!

Mazais zellis brīdi sašutis klusēdams mani uzlūkoja, tad atkal ņirdzīgi nosmējās:

—   Na, lai jau, kā gribi! Bet kādu dienu es tevi tomēr pa

vazāšu aiz deguna!—(Taču, kā jau teicu, viņš mani turpmāk tikpat kā lika mierā.) Un tad negaidīti ierunājās par ko citu:

—   Vai tev nav kāda šķipsniņa zelējamās, pavisam mazdrusciņ, Zommer?

Man tās nebija, un, kad to pateicu, viņš īgni norūca:

—   Ar tevi ar nav nekādas jēgas! Ko šie vispār tādu kā tevi sūtījuši šurp? Uzkabini tur to drāti uz statņa. Nē, ne jau to resno, āmurgalva, vispirms taisīsi rokas sukas no labiem sariem, tas ir pats vieglākais, tāpēc ņem smalko. Pirmajā nedēļā divsimt caurumu dienā ir tavs uzdevums, tā lika pateikt darba inspektors, un, ja to nepagūsi, ietenterēsi krātiņā — bez migas, bez kā, varēsi kārt zobus vadzī! Es taisu tūkstoš caurumu dienā un, ja gribētu, varētu arī divus tūkstošus, bet negribu. Kāda vella pēc? Lai tie taukvēderi vēl vairāk nopelna uz mūsu ādas? Badā jādzīvo mums tikpat! Skat, tā tu velc caurumā drāti, lai iznāk cilpa, un tad iebāz tanī sarus tieši tik, cik vari ar diviem pirkstiem satvert, tad būs, cik vajag. Un nu savelc cilpu kopā — un sari jau ir savā vietā! Tā ir visa māksla, katrs bērns to var iemācīties piecu minūšu laikā; tagad taisi tu, parādi, vai vari to, ko var mazs bērns!

Un, kamēr Leksers to visu aizelsies ķērcošā balsī, ar siekalām uz lūpām izsprauslāja, es ar apbrīnu noskatījos uz netīrajiem pirkstiem ar apgrauztajiem nagiem, kas neiedomājami veikli vilka smalkās stiepļu cilpas pa caurumiem, satvēra tieši tik daudz saru, cik nepieciešams, lai izvilktu un caurumu piepildītu, ne par daudz, ne par maz, un beigās viegli un ātri savilka cilpu. Tā noskatoties, arī man tas likās bērnišķīgi viegli. Bet kā nu gāja man, kad šo vieglumu izmēģinājos pats? Stieple neslīdēja caurumā, ieliecās, nevis veidoja cilpu, es satvēru vai nu par maz, vai par daudz saru, kas krita zemē. Un Leksers mani vienā laidā lamāja, izzoboja, grūstīja un knaibīja, apšķaidīja mani ar savām siekalām, līdz es suku nometu un vēlreiz pikti uzkliedzu:

—   Liec mani mierā, es tev saku!

Tā mēs strādājām visu priekšpusdienu: es — pagalam izmisis par savu neveiklību un pārliecināts, ka nekad šo darbu neiemācīšos, un viņš — arvien griezīgāk, gavilējošāk pārākuma apziņā cēla man pāri savu nožēlojamo, smirdošo būtību. Priekšpusdienas beigās mums bija gatava viena vienīga rokas suka ar astoņdesmit caurumiem; ka tā nebija laba un neizskatījās, kā nākas, to redzēju ari es pats.

—         Nobāz pats pie brāķa, Zommer! — spiedza Leksers.

—    Ielaid atejā, lai inspektors nedabū redzēt, citādi tevi

ietupinās arestā par materiāla izšķērdēšanu! Pēcpusdienā es vairs nenākšu tavā smirdīgajā skabūzī. Tev ir zināms, kā tas jādara, un, ja tu tomēr nedari, tā ir tava darīšana, pats atbildi! Man gar to nav daļas!

Tā jau pēc piecām stundām es tiku vaļā no pretīgā skolmeistara Leksera un būtu varējis sev aiztaupīt ārsta tik ļauni uztverto antipārijas izvirdumu. Bet par savu suku taisīšanas prasmi 'es šajā pēcpusdienā biju pagalam izmisis, vakarā nebiju paguvis vairāk par trīsdesmit septiņiem caurumiem — un arī tos nekādā jēgā. Šī bija pirmā nakts, kad nelauzīju galvu par sevi, par nežēlīgo likteni, Magdu un medicīnas padomnieku, bet vienīgi un tikai par suku izgatavošanu. Šāda gudrošana laikam manai galvai būs bijusi noderīgāka, jo ar šīm domām aizmigu un pirmo reizi kaut cik mierīgi pavadīju nakti.

54

Dienas gāja cita pēc citas, un kādā no tām, iekams paguvu to aptvert, biju jau gluži pieņemams suku izgatavotājs. Biju šo darbu iemācījies: taisīju nagu sukas un roku sukas, matu sukas un sukas pienotavām, alusdaritavām, un palodžu sukas. Pratu arī pagatavot slotas no rīsu salmu šķiedrām un smalku spalvu slotas. Beigās iemācījos izgatavot otas skūšanai, putekļu slaucīšanai un dažāda veida krāsotāju otas. Mani pirksti tagad bija tikpat veikli kā Lekseram, tie satvēra tieši tik daudz saru, cik nepieciešams, ne vairāk, ne mazāk, un stieple man vairs nesagādāja nekādas grūtības. Ja tagad gadījās brīvajā stundā sastapt Lekseru, viņš savā griezīgajā balsī man uzsauca:

—   Nu, Zommer, cik tad paguvi?

—   Astoņsimt caurumu,— es atbildēju. Vai arī:— Tūkstoš.— Vai pat:— Tūkstoš viens simts.

Tad Leksers dusmās ņirdzīgi spiedza:

—   Gribi pielaizīties tiem augšā? Velti, nedabūsi neko labāku rīt, pakaļlaiža!

Es neizstrādāju tik daudz, lai izdabātu priekšniecībai, darīju to sevis labā. Darbs īsināja man laiku; iekams paguvu attapties, jau šķindēja bļoda un atskanēja sarga balss:

—   Pusdiena!

Dienas, lai ari cik gara katra atsevišķi vilkās, pagāja diezgan ātri; pagāja nedēļa, pagāja mēnesis, es teicu sev: nu jau esmu te vienu mēnesi, divus, nu jau drīz būs trīs. ..

Tagad, kad rokas darīja darbu pašas, tagad, kad man

nevajadzēja vienā laidā pie tām piedomāt un steigties, galva J bija atkal brīva domām par paša likteni. Taču darbs arī šai f prātošanai piešķīra citu nokrāsu. Reizēm es nostājos pie loga | un raudzījos laukā, kur jau pļāva labību, tad to aizveda, pēc ļ tam uzara rugaini, tad sāka pļaut atālu. Man bija laba, gaiša | darba kamera, tā esot, kā man teica, patīkami silta arī ziemā. « Es raudzījos laukā, un, kad manu sirdi atkal sāka plosīt nikns nemiers, kas mudināt mudināja lauzties brivībā, tad tas laikam < bija darba nopelns, ka spēju sevi mierināt: jāpaciešas, gan viss"] būs labi. Pagaidām būtu tiešām labi, ja es tiktu galā ar šo ļ mazgājamo suku daudzumu! Jā, darbs man sagādāja prieku, i tas bija mazvērtīgs darbs, ko tiešām varēja veikt bērns un ļ gandrīz ikviens no maniem plānprātīgajiem biedriem, taču ; ikviens labi padarīts darbs sniedz savu daļu mierinājuma, lai ; arī cik tas būtu vienkāršs.

Tagad man arī nebija bailes no aresta un darba inspektora; ļ viņš reizēm ienāca kamerā, paņēma gatavo produkciju un 1 nekad man neteica nevienu ļaunu vārdu, bet gan bieži: «Labi, Zommer, labi.»

Vai arī: «Jums nevajag darīt vairāk par noteikto, Zommer, tas nav vajadzīgs.»

Reiz viņš man iedāvināja ar marmelādi apziestu maizes doniņu. Bet, kad bija pagājis mana darba pirmais mēnesis, es kopā ar pārējiem strādniekiem nostājos pie «stikla būra» un saņēmu tās tabakas preces, kas par manu «darbalgu» bija nopirktas (četri feniņi dienā, viena marka mēnesī), proti, paciņu smalkās tabakas un paciņu pussmalkās tabakas. Par pusi no pussmalkās es ietirgoju mazu pīpi, jo man negribējās — kā dažs labs to dara — satīt cigaretes no avīžu papīra, kas vai nu dega liesmās, vai pārogļojās, un garša tām bija pretīga. Pīpes galviņa bija pavisam maza, tajā neietilpa vairāk tabakas, kā desmit, divpadsmit reizes ko ievilkt dūmu; tas bija labi, es varēju dienā piecas reizes pīpēt, un tomēr pietika visam mēnesim. Pirmajā mēnesī, protams, ne, jo biju tik stulbs, ka ļāvu gan aizņemties, gan nokrāpt, ko nekad vairi atpakaļ neatdeva. Dabūju arī iepazīt visu īpašnieku bailes no zagļiem; nekas no tā, kas atradās kamerās, nebija no viņiem pasargāts, lai arī cik veikli paslēpts. Atkal un atkal namā atskanēja niknas vaimanas: «Man nosperta tabaka!»

Tā nu gribot negribot vajadzēja visu savu īpašumu, sākot ar karoti, kas bija mūsu vienīgais galda piederums, glabāt kabatās; tas savukārt nepatika virskopējam, kurš sodījās par izspīlētajām kabatām. Tāpēc es sadabūju mazu kartona kārbiņu, kurā

saliku visu savu manlību: mazliet sāls, kādu kumosu ietaupītas maizes, pīpi un tabaku. Kārbiņa bija vienmēr pie manis — gan ēdot, gan tualetē, gultā un pat ārsta apmeklējuma reizē. Vēlāk labvēlīgi noskaņotais Kvāls, kurš strādāja galdniecībā, izgatavoja mazu koka kastīti ar izbīdāmu vāciņu un auklas tverekli un pat neko neņēma par to. Jā, es nu tiešām biju ieskaitīts un šeit piederīgs un, patiesību sakot, pēc pirmo nedēļu iedzīvošanās nejutos nemaz tik slikti. Biju pieradis pie izsalkuma, pastāvīgiem ķīviņiem, pie slikta gaisa un augoņiem, daudzus biedrus, kas nebija nekur lietojami un truli, es vairs nemaz neredzēju. Biju te piederīgs un tomēr nebiju pilnīgi piederīgs, biju te tikai «pagaidām ievietots» un vēlāk pat tikai «novērošanai» ievietots. Kādu dienu notiks tiesas sēde, saņemšu sodu par draudiem, un tad es tikšu — cerams, cerams!— atkal atpakaļ brīvībā. Ko es tur darīšu, to vēl nezināju. Bet diezgan droši man likās, ka savā mājā un pie Magdas es neatgrieztos, ari savā agrākajā uzņēmumā es negribēju vairs strādāt.

Uzturēšanās kamerā pastāvīgā atšķirtībā bija mani padarījusi biklu, es labprāt uzturējos šaurajā telpā pie savām sukām, un nekas mani nevilka pie trokšņainām, cilvēku pārpilnām manas dzimtās pilsētas ielām. Iztēlojos kaut ko līdzīgu dzīvei klusā ciematā, kur pavadītu savu mūža vakaru kā nepazīstams vecīgs vīrs — kādā klusā istabā, kur joprojām izgatavotu sukas.. .

Tāda bija mana iztēle. Jā, manī bija uzradies savs prieka mazumiņš, pārņēmusi gandrīz vai omulīga pašapmierinātība — vislabāk šis laiks ir salīdzināms ar to, ko pavadīju izmeklēšanas cietuma malkas pagalmā. Tiesa, te man trūka Mordhorsta, taču īstenībā netrūka vis. Mordhorsts bija allaž mudinājis, paļājis un kūdījis — bet man tagad patika rāms miers. Mājoklis ar savu netīrību, skaudību, naidu bija atbaidošs, bet tā nu tas bija — kāda jēga būtu pret to sacelties? Mēs, cietumnieki, mēs, slimnieki, taču nebijām nekā vērti.

Otra mēneša beigās es samainīju visu paciņu smalkās tabakas pret palielināmo stiklu un tagad varēju arī savā darba kamerā aizkūpināt pīpi, kad vien spīdēja saule. Nu, kad stāvēju, atbalstījies pie loga, un dziļā apmierinātībā ievilku savus desmit, divpadsmit dūmus, es jutos tik bagāts un laimīgs kā vēl nekad savā mūžā. Man šķita, ka neesmu vēl nekad savā mūžā izjutis tādu baudu un apmierinājumu kā šeit, siltajā kamerā. Iespējams, ka mana guļvietas biedra Holca spēja priecāties par vismazāko nieku bija ietekmējusi arī mani.

Nemieru šo dienu klusajā rāmumā ienesa vienīgi manas sarunas ar ārstu, parasti pagāja vairākas dienas, līdz es pēc tam atkal pilnīgi nomierinājos un ieslīgu savā klusajā omulībā. Visumā tās nenorisa man labvēlīgi, lai arī neviena neizvērtās tik jauni kā pirmā. Diemžēl man bija pilnīgi neiespējami sarunā ar viņu izturēties tā kā parasti, nekad saskarsmē ar viņu neatguvu to brīvo runas veidu un pašpārliecību, kas man brīvībā bija pati par sevi saprotama. Mani nemitīgi nomāca neskaidra vainas apziņa, it kā man par vari vajadzētu no viņa kaut ko slēpt, baidīties, ka viņš neatklāj. Nekad mani neatstāja bailes no viņa viltus gājieniem un stiķiem; izdzirdot visnevainīgāko jautājumu, mani tirdīja aizdomas: kā viņš tagad mēģina tevi iegāzt?

Nekad es viņā neredzēju ārstu, kas vēlas palīdzēt, bet tikai prokurora palīgu, kurš mani smagā apstulbuma nestundā apvainoja par mēģinājumu noslepkavot sievu un kurš darīs visu, lai mani nelaistu ārā no šiem mūriem.

Gadījās, ka es sevi pārvarēju un ārstam pastāstīju, kas manu sirdi satrauc, bet katrreiz kā likts iekritu. Tā, piemēram, kādu dienu vaļsirdīgi pastāstīju par saviem stipri mainītiem nākotnes plāniem — pāriet uz dzīvi kādā klusā ciematā un nodoties suku izgatavošanai. Biju domājis, ka ārsts šo nodomu atbalstīs, pat uzteiks, un jutos pārsteigts un bezgala vīlies, kad viņš enerģiski papurināja galvu un teica:

—  Tukša fantazēšana, Zommer, jūs pats sev pūšat miglu acīs. Ne jūs varat tā dzīvot, ne arī gribat tā dzīvot. Jums nepieciešami cilvēki līdzās, un galvenokārt, Zommer, jums nepieciešama vadoša, palīdzīga roka. Nē, to jūs esat atkal izgudrojis savā pilnīgi nepamatotajā antipātijā pret savu sievu. Metiet taču reiz tās domas no galvas laukā, ka jūsu sieva grib jums kaitēt! Jūs, tikai jūs esat viņai nodarījis pāri, un, ja jūsu sieva nebūtu tik solīds cilvēks, viņai rastos pietiekams iegansts turēt uz jums mazliet ļaunu prātu. Taču viņa nav nevienu nelabvēlīgu vārdu devusi protokolā par jums, vienmēr meklē jums attaisnojumu! Un tad jūs stāstāt man, ka negribat vairs kopā ar viņu dzīvot un strādāt! Kas jūs esat par cilvēku, Zommer! Vai tad nevarat nekad saskatīt lietas to īstajā gaismā? Nevarat iztikt bez lūkšām iedomām?

Protams, biju apmulsis un sašutis par šo galīgi nemotivēto uzbrukumu; tā kā Magda nebija ne rindiņas atrakstījusi, ne arī mēģinājusi mani satikt, man bija pamats domāt, ka esmu viņai

55

tikai par apgrūtinājumu, ka esmu viņai miris un apglabāts. Un, kā jau tas ir parasts, par mirušo neko sliktu nemēdz teikt. Domāju, ka darītu godīgi, ja klusējot grieztu viņai ceļu, nesagādātu viņai nekādas grūtības pārņemt savā zināšanā manu īpašumu. Ka ārsts šo manu cildenumu negribēja redzēt, bet gan skarbi, ļauni mani nosodīja, pierādīja, cik aizspriedumains viņš pret mani bija, un šāda attieksme turpmāk sarunā ar viņu padarīja mani vēl noslēgtāku, vēl nedrošāku, vairāk samulsušu. īstenībā viņš nebija nekas cits kā ienaidnieks, nežēlīgs ienaidnieks, kurš to vien tīkoja kā, nesaudzīgi izmantojot savu iestādes vadītāja pārākumu, visādiem līdzekļiem mani pieveikt ar viltu. Ieslodzītajiem, kas mani nemitīgi brīdināja ar viņu uzmanīties, bija taisnība.

«Neuzticies tam tipam! Acīs viņš tev būs laipns, bet aiz muguras uztaisīs tādu atsauksmi, ka tu nemūžam netiksi no šīs bedres laukā.»

Viņiem bija taisnība.

Šai laikā ārsts vis nelika pārāk bieži saukt mani pie sevis un neaicināja biežāk arī pēc tam, kad bija man atklājis, ka esot tagad uzaicināts dot par mani atsauksmi. Drīzāk otrādi, tātad pierādījums, ka viņam jau ir gatavs spriedums par mani un neko vairāk viņš negrib izzināt. Parasti, ja negadījās kas sevišķi steidzams, ārsts ieradās divas reizes nedēļā — katru otrdienu un ceturtdienu. Mani iturpretī virskopējam daudz retāk vajadzēja pie viņa saukt, pat ne katru nedēļu reiz. Tas jau bija gluži patīkami, jo katrs apciemojums pie viņa, kā es jau teicu, izvērtās man par mocībām, pēc tam es vēl dienām ilgi nespēju nomierināties. Un šie retie aicinājumi pierādīja arī, cik pavirši viņš domā par atsauksmi, kam jāizšķir mans liktenis. Mans gadījums taču varēja būt psihiatram sevišķi interesants: izglītības ziņā es biju daudz pārāks par citiem iestādes iemītniekiem, biju savā mūžā kaut ko sasniedzis, biju cienījams cilvēks — un tagad nokļuvis šinī nāves mājoklī. Ārstam vajadzēja redzēt, ka mans gadījums ir nesalīdzināmi smagāks, ka man ir vairāk ko zaudēt, esmu arī jūtīgāks, uzņēmīgāks pret ciešanām nekā šie visai trulie cilvēki! Taču nē, viņš apgājās ar mani gluži tāpat kā ar jebkuru katru, bieži bija taisni rupjš sarunā ar mani, saukāja par meli un niekkalbi! Man bija pamats viņam neuzticēties un būt piesardzīgam. Un, ja viņš tad pārmeta, ka neesmu vaļsirdīgs, tad tas bija viens no viņa nekonsekventajiem pārmetumiem, uz kuriem es apņēmos atbildēt ar pilnīgu klusēšanu.

56

Mana izturēšanās pret ārstu mainījās tikai tad, kad viņš kādu dienu gluži neparastā laikā, proti, agrā pēcpusdienā, ieradās manā kamerā. Biju patlaban smēķējis, un tas darba kamerās stingri aizliegts, bet, lai gan gaisā vēl jautās tabakas dūmi, viņš neko neaizrādīja, kaut arī citkārt stingri sekoja, lai tiklu ievērota noteiktā kārtība. Šai reizē viņam nebija mugurā ārsta uzsvārča un viņu nepavadīja pastāvīgā ēna — virskopējs. Kādu brīdi dakteris Štībings noskatījās uz manu darbu un tad izklaidīgi apvaicājās:

—  Nu, kā jūs tiekat ar suku izgatavošanu galā, Zommer?

—  Gluži labi, medicīnas padomnieka kungs, domāju, ka darba inspektors ar mani ir apmierināts.

Viņš pamāja, arī diezgan izklaidīgi, manas darba sekmes, liekas, viņu neko daudz neinteresēja. Viņš iebāza roku kabatā, izņēma sudraba cigarešu etviju un tagad izdarīja kaut ko tādu, kas mani pārsteidza, jā, apstulbināja,— viņš sniedza man atvērto etviju:

—  Lūdzu, Zommera kungs!

Es neticīgi palūkojos viņā; ar tikko manāmu, smalku smaidu sejā viņš teica:

—  Ņemiet, Zommer, mierīgi vienu, ja jūsu ārsts piedāvā.

Viņš pat pasniedza man pirmajam uguni un tad klusēdams

kādu mirkli palika omulīgi smēķējam pie kameras augstā loga.

Un tad viņš teica:

—  Man vakar bija gara saruna ar jūsu sievu par jums, Zommera kungs. Es biju lūdzis viņu kādreiz pie manis iegriezties, un vakar viņa bija atnākusi.

Es neatbildēju, tikai raudzījos viņā, sirds nevaldāmi dauzījās; ka šis cilvēks vēl tikai vakar saticies ar Magdu, mani aizkustināja, satrieca. Es nespēju neko pateikt, liekas, es trīcēju pie visām miesām.

—  Jā,— ārsts domīgi novilka.— Jūsu sieva man vēlreiz visu izstāstīja kopsakarā — no jūsu laulības sākumā līdz tam nelaimīgajam vakaram. Psihiatrs no piederīgo teiktā izloba vairāk, nekā viņi to nojauš.

Manī jau uzvirmoja nikns īgnuma vilnis. Tātad arī Magdu tu grasījies apvest ap stūri, laikam tas tev ari izdevies, es domāju. Magda ir tik vientiesīga, viņai nav ne jausmas, kas tu īstenībā esi!

Taču vilnis noplaka. Viņš teica:

—  Pēc jūsu sievas liecības es visumā neesmu guvis nelabvē-

ligu iespaidu. Es tiešām uzskatu par iespējamu, ka mums vēl kaut kas sanāks, Zommer. Jums ir ļoti dūšīga un krietna sieva.. .

Jau atkal manī uzbangoja pretestība: būtu labāk, ja ārsts sakarā ar Magdu nebūtu minējis vārdu «krietna».

—  Jā, Zommer, es šodien, protams, nevaru neko noteiktu pasacīt, gribētu jūs te vēl pāris nedēļu pavērot. Bet ja jūs arī turpmāk būsiet mierīgs un čakls un nekas sevišķs negadīsies.. .

—   Nekas sevišķs neatgadīsies, medicīnas padomnieka kungs!— es satraukti iesaucos.— Gribu šeit ari turpmāk dzīvot klusi un čakli…

Ārsts pasmaidīja atkal; pat šobrīd, kad viņš bija pret mani tik labvēlīgs, mani aizvainoja viņa pārākuma smaidiņš.

—   Nu, te jau mēs ari pasargājam jūs no visiem kārdinājumiem, Zommer! Te pierādīt savu raksturu nav liela māka. Jums jābūt pārliecinātam, ka arī tur, laukā, varat stāties pretī visiem kārdinājumiem, it īpaši alkoholam. ..

—   Nekad vairs nedzeršu,— es apgalvoju.— To esmu jau sen apņēmies. Pat ne glāzi alus. Būšu pilnīgs atturībnieks — to es jums varu cieši apsolīt, medicīnas padomnieka kungs.

—   Ak, Zommer,— viņš drūmi noteica,— labāk nesoliet neko! Kādus tik solījumus nedabūju dzirdēt, kad ļaudis grib tikt no šejienes laukā! Un vajag tikai ceturtdaļgadu pavadīt laukā, mēnesi brīvībā — un visi solījumi vējā, viens jau atkal zog, cits dzer. Nē, uz solījumiem es nepaļaujos — tur esmu pārāk bieži iekritis.

—   Bet es tiešām esmu pavisam cits cilvēks,— es teicu un pirmo reizi biju spējīgs brīvi runāt ar ārslu.— Es taču agrāk nebūtu varējis ne iedomāties, ka kaut kas tāds man varētu atgadīties. Biju iedomājies, ka varētu sev visu ko atļauties, un Magda bija mani arī izlutinājusi. Bet nu es redzu, kas no manas šņabošanas iznācis, un man būs mācība uz mūžīgiem laikiem. Vajadzētu man tikai, ja gadītos kārdinājums, atcerēties šai namā pavadītās dienas un mēnešus.. .

Es nodrebēju. Medicīnas padomnieks vērīgi manī noskatījās.

—       Tas nu reiz bija godīgi teikts, Zommer,— viņš sacīja.

—   Ja šis piedzīvojums izraisījis jūsos tādu šoku, ka pilnīgi atradinājis no alkohola, tad jau varētu tiešām uzdrīkstēties.. . Bet jums vajadzētu arī sevī noskaidrot attieksmi pret sievu; jūs esat, Zommera kungs, viegli aizvainojams, bet man jums jāpasaka pavisam atklāti, ka jūsu sieva visādā ziņā ir jūsu dzīvē

pārākā un vadošā. Viņa bijusi jūsu labais gars; tiklīdz atkritāt no savas sievas, tā kritāt pats. Pieradinieties taču pie domas, ka jūsu sieva vēl jums tikai labu, pakļaujieties viņai mazliet. .. Tas nav nekas pazemojošs, tāpēc jūs vēl ne tuvu neesat nekāds tupeļu varonis. Labi vien ir, ja vājākais atrodas stiprākā aizsegā un ļauj sevi vadīt…

Tā viņš vēl ilgi, mani pamācīdams, runāja. Nebija gluži viegli klausīties bez iebildēm. Jo īsti tā, kā viņš to attēloja, jau nu tomēr nebija. Protams, Magda bija krietna, bet, kopš mums piederēja māja, es biju veikalu gluži labi bez viņas vadījis. Tiesa, pēdējā laikā tas nebija tik ienesīgs kā agrāk, bet tam bija cits iemesls, daži neveiksmīgi atgadījumi, nevis mana neprasme veikallietās. Bet, lai vai kā, ja es tādējādi tieku laukā no šīs sasodītās mājas, tad esmu vienisprātis arī ar to. Lai jau Magda ir tā vadošā, es viņai nestāšos ceļā. Un tā es klusēju, tas samierināja mani ar manu jauno attieksmi pret Magdu, jā, arī atziņa, ka viņa ārstam daudz laba par mani teikusi. Viņa mani tomēr mīl!

—   Tātad,— beigās noteica ārsts,— neesmu jums vēl neko noteiktu apsolījis, to arī nemaz nevaru. Es. . . teiksim. . . trīs četru nedēļu laikā došu savu atsauksmi, tad tiesa noliks tiesas sēdi. Jums piespriedīs nelielu sodu, varbūt mēnesi, varbūt nedēļas divas. . .

—   Tik vien?— es pārsteigumā iesaucos.

—   Nu, to labāk pajautājiet juristam, es negribētu jums dot veltīgas cerības, esmu tikai ārsts. Un kad jūs būsiet brīvībā…

—   Vienmēr atcerēšos šo māju, medicīnas padomnieka kungs, to es jums apsolu!

57

Šis apmeklējums ar rāvienu pārvērta visas manas. izjūtas, domāšanu, visu manu dzīvi. Pēkšņi es raudzījos nupat nodzīvotajā laikposmā ar gluži citādām acīm: biju* vadījis dienas nevis gandrīz vai omulīgā bezgribas pašapmierinātībā, bet savas gribas sastingumā, gandrīz pilnīgā bezcei-ibā, apātijā. Tagad tikai attapos, cik pieticīga bijusi mana ceriba tikt prom no šī drausmīgā mājokļa, ka biju gandrīz jau noslēdzis rēķinus ar dzīvi. Holca šīszemes mazie prieki man tagad likās neldzīgi un aplami, un es vakaros tirdīju pacietīgo vīru ar garām tirādēm par visu to, ko uzsākšu, kad tikšu atbrīvots. Jo man bija nodoms rosīgi darboties. Lai gan ārsts bija atvainojies par savu

atklātību, taču piezīmi par Magdas pārākumu es viņam nespēju piedot. Jo ilgāk par to domāju, jo nepatiesāka tā man likās. Tiklīdz būšu laukā, es pierādīšu viņam, Magdai, visai pasaulei, cik krietns es varu būt. Un es nomocīju lāga Holcu ar garu gariem prātojumiem par iespējām lauksaimniecības produktu tirdzniecībā, šīs iespējas es, protams, zibenīgi uztveršu un izmantošu. Velti ilgas pacietības laikā pārbaudītais mani brīdināja.

—   Zommer, tu vel neesi lauka! Netaisi gaisa pilis! Dievs zina, kas vēl viss var atgadīties!

—   Kas tad vēl var atgadīties? No manis vien tagad viss ir atkarīgs, un par sevi esmu drošs.

Ari savā suku siešanas darbā es biju ļoti pārvērties. Ne jau tā, ka strādātu sliktāk, to manas rokas vairs nevarēja, tās bija spējīgas iztikt bez saprāta vadības, arī nododamā darba daudzums nebija samazinājies. Bet es strādāju rāvieniem. Pusi dienas nostāvēju pie kameras loga, stundām ilgi noraudzījos uz ātri slīdošajiem mākoņiem debesīs, priecājos par pļavām, ganāmpulku un mežu un smaidīdams pavadīju ar acīm uz velosipēdiem garām zibošās meitenes. Drīz es atkal būšu daļa no visa tā, būšu daļa no pasaules, nebūšu vairs izstumts no tās, nebūšu ar dzīvu miesu jau miris! Tad atkal domāju par medicīnas padomnieka vārdiem un kā apsvilis metos pie sukām. Darbs pats man lidot lidoja noi rokas. Katrs ķēriens trāpīja kā uz acs, divās stundās pati smalkākā nagu suka bija gatava. Reizēm, to darot, iedomājos Magdu, un man radās dedzīga vēlēšanās, kaut viņa redzētu mani tā strādājam. Arī es varu būt uzcītīgs, neparasti uzcītīgs! Pat mana izturēšanās pret ciešanu biedriem kopš šīs sarunas bija būtiski mainījusies. Līdz šim klusi griezu viņiem ceļu, nekad nejaucos viņu strīdos un ļāvu, lai katrs dara, kā paradis, lai arī cik pretīgi tas būtu, bet tagad mana labā oma mudināja mani dzīvi iejaukties sarunā un pat kādam netīkamam cilvēkam uzsaukt:

—   Tīde, nelaizi taču galdu ar mēli! Ja esi izšļakstījis mērci, tad savāc ar karoti!

Nevaru apgalvot, ka mani ciešanu biedri šo manu būtisko pārvēršanos būtu uzņēmuši labvēlīgi. Mani jokojot izteiktie aizrādījumi lielākoties tika uzņemti ar noraidošu klusuciešanu, un par atbildi uz maniem pamudinājumiem ievērot labus tikumus pār manu galvu nobrāza drūmas lamas. Taču tas nemaz ar neskāra manu labo noskaņu.

Es tikai sevī nodomāju: nabaga garā vājie! Pēc pāris nedēļām es būšu laukā, kamēr jūs visu savu mūžu pavadīsiet

šajos mūros. Ko tad man var nodarīt jūsu lamas?! Jus gluži vienkārši man vairs neeksistējat!

Taču pārmaiņas manā domu gaitā izpaudās ne vien manā uzvedībā dziedinātavā, bet ari attiecībā pret ārpasauli. Pēc tam kad biju dažas naktis cīnījies pats ar sevi un savu nodomu pamatīgi apspriedis ar Holcu, kurš strikti centās mani no tā atrunāt, es ataicināju veco justīcijas padomnieku Holstenu, jau mazliet vecmodīgu kungu, kas pilsētas iedzīvotāju vidū guvis vislielāko cieņu un bija izlīdzējis arī manai firmai ar padomu, kad radās kādas juridiskas problēmas. Es uzrakstīju ar viņa palīdzību ģenerālpilnvaru Magdai un sastādīju testamentu, kurā iecēlu Magdu par vienīgo mantinieci. Vecajam kungam jau nākošajā dienā vajadzēja nodot pilnvaru manai sievai, bet testamentu pievienot tiesas dokumentiem. Tas bija mans paldies Magdai par jauko veidu, kā viņa runājusi par mani ar ārstu, biju priecīgs, ka man ir iespēja tik ietekmīgi izteikt pateicību. Tiesa, Holcs, kurš šai laikā nemaz negribēja ar mani runāt, vaidēja:

—   Kaut tikai tev nevajadzētu to kādu dienu nožēlot, Zoinmer! Nekad nevajagot pilnīgi atdoties rokās kādam cilvēkam, to taču saka pati vienkāršākā piesardzība. Un kāpēc arī? Neviens nav tev to prasījis, tātad kāpēc tu to dari?

—   Esmu vienmēr bijis ar plašu vērienu, Holc,— es viņam paskaidroju.— Un vienmēr esmu aizrāvies ar dāvināšanu.

Man jāpiebilst, ka justīcijas padomnieks nemaz nebija noskaņots man šos abus dokumentus sastādīt un ar savu notāra zīmogu apstiprināt. Nebija jau tā, ka viņš nebūtu mierā ar to saturu, gluži otrādi.

—   Nekad nav par ļaunu, Zommera kungs, atcerēties, ka visi esam mirstīgi,— viņš teica.— Un jūsu sieva, protams, ir pats tuvākais cilvēks. Jūsu nākotne ir miglā tīta. Vai esat jau izvēlējies sev aizstāvi tiesā vai varbūt vēlaties, lai es uzņemos aizstāvību?

—   Paldies, paaldies!— es atvairīju.— Esmu nodomājis pats sevi aizstāvēt. Vispār jau notikušais ir tikai nieks un nav tās brēkas vērts, mani mīļie līdzpilsoņi ir to pārāk uzpūtuši.

Justīcijas padomnieks bija sašutis par manu «vieglprātību», kā viņš to apzīmēja.

—  Tas nav nekāds nieks,— vecais vīrs jutās satriekts, — ja cienījamam pilsonim jādodas cietumā, ne vien paša dēļ, bet ari nelāga piemēra pēc! Ļaujiet man uzņemties jūsu aizstāvību, Zommera kungs, iespējams, gandrīz vai droši, es panākšu

nosacītu pārbaudes laiku. Tad vismaz jūs tiksiel pasargāts no goda aizskarošās apcietināšanas.

—   Mans gods ir mana daļa,— es lepni noteicu.— To man neviens nevar atņemt.

Vecais vīrs, skumji smaidīdams, šūpoja galvu.

—   Vispār jau runa ir par nodarījumu afekta stāvoklī, un šādi nodarījumi nekad nevar būt godu aizskaroši.

Un atkal vecais vīrs skumji pašūpoja galvu.

—   Tādu skaidrojumu esmu šajos mūros pietiekami bieži dzirdējis, no jūsu mutes labāk to nebūtu dzirdējis. Kā ir ar apgabala psihiatra atsauksmi? Vai jums ir kas zināms?

Es apgalvoju, ka viss ir iespējami labvēlīgi nokārtots un ka medicīnas padomnieks neuzskata par nepieciešamu mani ievietot kādā dziedniecības iestādē.

—   Es ceru, no visas sirds gribētu cerēt, kaut jel tā būtu!— iesaucās justīcijas padomnieks Holstens.— Un tagad, Zommera kungs, man jāatvadās. Un, ja gadīsies pretēji jūsu tagadējām domām, ka es tomēr būtu jums vajadzīgs, varat mani katrā laikā pasaukt. Mani nebaida, par spīti maniem gadiem, tālais ceļš no pilsētas uz šo iestādi, ja vien varu jums līdzēt.

Es viņam aizkustināts pateicos, bet biju pārliecināts, ka man nekad neievajadzēsies viņa padoma un īstā vajadzības gadījuma katrā ziņā grieztos pie k^ida jaunāka un izveicīgāka advokāta.

58

Tā nākošās nedēļas man pagāja samērā mierīgi un patīkami, gan savādākā mierā nekā pirms sarunas ar ārstu, aktīvākā, ar nodomiem un cerībām piepildītā mierā. Un gulē ju atkal sliktāk, bet tas nespēja vairs manu labo noskaņu ietekmēt — es biju vairs tikai ciemiņš šai nāves mājoklī. No dienas dienā gaidīju apsūdzības rakstu un paziņojumu par tiesu un,kad vienu dienu to nebija, tad cerēju uz nākošo dienu. Cerība cilvēkā laikam nav iznīdējama, es domāju, ka cerība ir pats pēdējais, kas mirstoša cilvēka smadzenēs izzūd. Ārsts mani neaicināja pie sevis, pēc mūsu sarunas netiku viņu vairs redzējis; tā bi ja zīme, ka viņš savu atsauksmi uzrakstījis un iesniedzis prokuratūrai. Veltīgi mani biedri centās mani iebiedēt:

—   Neuzticies šim viltīgajam lapsam! Acīs sis pateiks tā, uz papīra uzrakstīs pavisam citādi.

Es tikai pārākuma apziņā pasmaidīju. Tā varbūt ārsts izrīkojas ar tādiem kā jūs, man viņš izteicās tik pozitīvi, ka par labvēlīgu iznākumu vispār šaubu nevar būt. Nudien, par šo cilvēku tika aplam spriests — arī es pirmajā laikā biju netaisns pret viņu. Vainojams bija viņa dažkārt augstprātīgais, ironiskais runas veids, kas traucēja. Bet tas bija cilvēks ar izpratni un iejūtību, kur varēja, katram deva cerību. Ja nu kur tas bija pilnīgi neiespējami. . .

Tikai viens apstāklis šai laikā bija traucējošs: nepietiekamas barības sekas parādījās arī pie manis — ari mani apsēda gaužām traucējoši furunkuli. Tikmēr, kamēr šie lielākoties zemādas augoņi uzradās tikai uz rokām un kājām, vēl varēja iztikt, bet, kad tie parādījās arī uz skausta un muguras, dabūju diezgan stipri ciest. Jau tas, ka naktī vajadzēja gulēt uz vēdera, kā es to nekad neesmu varējis, bija ļoti nepatīkami. Tagad arī es katru rītu biju viens no rindā stāvētājiem pie ārsta istabas, kur virskopējs cietējiem vainas apzieda, uzgrieza un beidzot uzlika plāksteri. Esmu pārliecināts, ka mazliet saprātīgāka barība ar svaigiem dārzeņiem un augļiem būtu šo it kā neizbēgamas sērgas cēloni veiksmīgāk novērsusi nekā nebeidzamā seku dakterēšana. Taču par to neviens nedomāja. Mums pienācās mūsu tiesības; uz plāksteri — un ar to diezgan! Visumā arī šīs mocības manai tagadējai pacilātajai noskaņai nespēja neko kaitēt.

«Kad es būšu laukā. . .»— tās bija simtiem reižu dienā domātas domas. Pats par sevi saprotams, ka es tagad sāku atkal vairāk pievērst uzmanību savai ārienei, jo iespējams, ka itin drīz tikšu izlaists. Atsāku atkal kopt rokas, it īpaši nagus, kas darbā bija dabūjuši ciest. Liku nogriezt matus un divas trīs reizes nedēļā mazgāju kājas. Bet galvenokārt noņēmos ar savu seju. Tagad apsējs bija nokritis un deguns sen sadzijis. Biju vienmēr kautrējies aplūkot seju, un tas bija jo viegli tāpēc, ka oficiāli nekāda spoguļa namā nebija un Leksers mūs skuva ar aparātu. Tagad tas bija citādi. Es zināju, ka dienestniekam Herbstam ir mazs spogulis, kurā viņš pastāvīgi pārbaudīja savu matu celiņu. To es nu reizēm aizņēmos.

Protams, viņš zobojās:

—   Kam tev spogulis? Gribi apskatīt savu gurķi? Liecies nu mierā, tas arī bez skatīšanās ir pietiekami skaists!

Viņš bija trāpījis naglai uz galvas, bet tas viņam nebija jāzina. Es kaut ko nomurmināju par augoņiem.

Pirmo reizi ieraudzīdams degunu spogulī, es izbijos ļoti. Tas bija ar kodienu pilnīgi deformēts, turpat pie deguna gala

izveidojies dziļš ierobs, no kura — greizs un sarkanām rētām pārklāts — slējās gals. Deguns bija tiešām atbaidošs, es biju pilnīgi izkropļots.

(Sasodītais Lobedancis! Visā manā nelaimē īstenībā vainīgs šis Lobedancis!)

Arī tālākā sejas pārbaude mani neapmierināja, tanī nepārprotami bija samanāmas bada sekas. Tā bija pelnu pelēka, acis dziļi iegrimušas dobumos. Piecas dienas veci asi bārdas rugāji sedza sejas apakšdaļu. Spogulis atklāja vienīgi, ka arī šai ziņā biju pilntiesīgs nāves mājokļa iedzīvotājs — nudien neizskatījos labāk par tā visnožēlojamākiem rēgiem! Neizskatījos labāk? Varbūt ļaunāk! Un es biju kādreiz samērā izskatīgs cilvēks, paradis šiki valkāt mūsu izcilā drēbnieka piegrieztos uzvalkus. Ko viņi ar tevi izdarījuši?!— es skumji teicu savam attēlam.

Dziļi nopūties, atdevu spoguli Herbstam atpakaļ.

—   Nu, nav pietiekami skaists?— viņš tēloja izbrīnu.

—  Sasodītie augoņi!— es lādējos.— Dabūtu mēs, mazākais, ko pieņemamu gremot! Bet burkāni šodien atkal bija tīrais ūdens! Kur te cilvēks var saglabāt veselību!

Ar to pašu es biju viņu iesaistījis mūžam neizsmeļamā sarunas tematā par ēšanu, un mans izskats vairs netika pieminēts. Tagad aizņēmos no viņa spoguli biežāk, taču tikai tad, kad viņa nebija, viņam neprasot. Jau trešajā vai ceturtajā reizē secināju, ka esmu savu izsļcatu pārāk nelabvēlīgi novērtējis. Vairākkārt pavērojis sevi spogulī, nolēmu, ka izskatos gluži ciešami. Lai vai kā, pie neliela izkropļojumā pierod diezgan ātri, es biju pieradis, Magda pieradīs pie tā tāpat kā pilsētas iedzīvotāji, kā ikviens. Bija taču pasaules kara dalībnieki, daudz ļaunāk sakropļoti, tomēr varējuši apprecēt skaistas jaunas sievas un dzīvoja ar tām laimīgi. Biju pilnām pārliecināts, ka mans rētainais deguns neko nekaitēs manai un Magdas laimei.

59

Drīz vien man radās iespēja gūt šai ziņā zināmu pieredzi. Kādā pēcpusdienā manā kamerā ienāca virsuzraugs Fričs un strupi pavēlēja:

—   Līdznākt!

Fričs, tukls vīrietis ar ziedošu seju, bija viens no tiem uzraugiem, kuriem reizēm varēja arī ko pajautāt. Viņš neredzēja mūsos tikai noziedzniekus.

—   Kas tad noticis? Pie medicīnas padomnieka?

—   Kur nu! Apciemojums. Jūsu sieva — medicīnas padomnieks atļāva apģērbt privātās drēbes. Mudīgāk, Zommer, jūsu sieva gaida, un man maz laika.

Viņš ieveda mani apģērbu kambari, kur uz plaukta samērā vientuļš stāvēja mans koferis — lielākā tiesa slimnieku bija ievietoti uz mūžu, un nekāda cita apģērba viņiem vairs nevajadzēja. Sēdēdams uz galda, virsuzraugs noskatījās, kā es vispirms izģērbos, tad atkal apģērbos. Viņš vienā laidā mudināja pasteigties. Bet tik ātri vis negāja. Rokas neapturami trīsēja, sirds vētraini dauzījās. Magda ciemos šajā nāves mājoklī, dzīvība ieradusies mani apciemot, drīz atkal būšu pie viņas.. . Un manas krūtis pildīja dziļš aizkustinājums, bezgalīga mīlestība pret Magdu. Viņa bija atnākusi pie manis, beidzot garais pārbaudes laiks beidzies! Manī atkal atgriezās mīlestība. Un es biju cieši apņēmies pirmajā tikšanās reizē parādīt, cik ļoti es viņu mīlu, ka atsvešinātības laiks nu ir pagātnē un ka es neatskatīdamies, pārpilns uzticības pakļāvīgi atdodos viņas rokās. Pēkšņi man iešāvās prātā kaut kas drausmīgs! Bija piektdiena, un tikai sestdienās mums skuj bārdu: mani bārdas rugāji bija visnejēdzīgākā stāvoklī!

—   Virsuzrauga kungs,— es lūdzos,— vai es drīkstu labi ātri noskūt bārdu? Te, koferi, ir mans skujamaparāts. Es to paveikšu zibenīgi. Lūdzu, atļaujiet.

—   Pilnīgi izslēgts, Zommer,— vēsi atvairīja virsuzraugs Fričs.— Ko jūs iedomājieties — cik tad man ir laika? Un turklāt — jūs taču nevarat likt savai sievai tik ilgi gaidīt!

—   Bet tas ir tik svarīgi, lai es šai pirmajā tikšanās reizē vismaz kaut cik pieņemami izskatos! Ko tad sieva lai par mani domā?

—   Ja nu par to, Zommer,— Fričs vēsi aizrādīja,— neticu, ka arī skūšana jūs padarīs skaistāku. Ja viņa ir samierinājusies ar jūsu degunu, tad tos dažus matus arī neņems ļaunā!

—   Bet degunu viņa vēl nekad nav redzējusi!— es iesaucos arvien izmisīgāk.— Tas jau notika tikai izmeklēšanas cietumā!

Nekas nelīdzēja, Fričs palika nelokāms, un man vajadzēja viņam sekot, nožēlojams skats; ārsta žēlīgi atļautais paša apģērbs arī neko nespēja grozīt, turklāt pēc tik ilgas atrašanās koferī tas bija pagalam saburzīts.

21.9.44.

Mēs abi ar sargu ieejam pārvaldes ēkā. Gaitenis ir garš, drūms un tumšs, man trīc ceļgali, gribētu atslieties pret sienu un izlūgties brīdi, lai saņemtos, nomierinātos. Bet aiz muguras nepiekāpīgi un pavēlnieciski atskan sarga balss:

—   Veicīgi, veicīgi, Zommer! Trešās durvis pa labi!

Kaut nu viņš tik militāri skaļi nebrēktu, tagad taču Magda jau var viņu dzirdēt!

Roka uz tverēkļa — un durvis atveras! Vilcināšanās nelīdz, nežēlīgi tu tiec šai dzīvē stūmis uz priekšu, nožēlojamais, miera nav, nedrīkst kavēties!

Es ieraugu Magdu, viņa ir sēdējusi pie loga, tagad piecēlusies un veras man pretī. Uz brīdi es pamanu jautājošu izbrīnu viņas sejā. Bet tad jau steidzos, rokas izpletis, pie viņas, saukdams:

—   Magda, Magda, tu esi atnākusi! Esmu tev tik ļoti pateicīgs. ..

Es viņu apskauju, grasos noskūpstīt uz lūpām kā tanīs senajās dienās, kam nu atkal jātop no jauna. . . Un es pamanu viņas sejā satriecošu atgaiņāšanās izteiksmi.

—   Lūdzu, ne!— viņa čukst, vēl manis apskauta, pēkšņi tikpat kā bez elpas.— Lūdzu, ne šeit!

Esmu viņu palaidis vaļā, no prieka nav vairs ne vēsts, salta, draudīga klusēšana ir manī. Viņa uzlūko mani, vēl arvien viņas seja pauž mulsu izbrīnu.

—   Es tevi gandrīz nebūtu pazinusi,— viņa čukst, joprojām smagi vilkdama elpu,— kas ar tevi noticis? Kas tevi tur,— viņa pat neuzdrīkstas šo vārdu izrunāt,— kas tevi tur tā pārvērtis?

Virsuzraugs Fričs apsēdies uz krēsla mums aiz muguras un tagad paskaļi nokremšļojas. Zinu, ka nav pieļaujami mums tā stāvēt pie loga un sačukstēties. Tēlotā bezrūpībā saku:

—   Vai neapsēdīsimies abi te pie galda, Magda?

Mēs apsēžamies. Tad:

—  Tev šķiet, ka esmu pārvērties? Tev nepatīk mans izskats? Nu, taisnību sakot, tas nepatika man pašam, kad nesen pirmo reizi ieraudzīju to atkal spogulī.— (To man nevajadzēja teikt, virsuzraugs Fričs varētu man vēlāk jautāt, no kurienes man spogulis, un ar reizi esmu iegāzis Herbstu. Spoguļi šeit taču ir aizliegti! Nevaru pietiekami vien piesardzīgs būt!) Es steigšus

iesmējos:— Bet pie tā pierod, Magda, es neizskatos tik ļauni, kā tu domā; esmu drīzāk labāks nekā ļaunāks kļuvis. ..

Pie pēdējiem — ar dziļu nozīmību teiktajiem vārdiem balsi nozīmīgi pieklusinu. Taču Magda tam nepievērš uzmanību.

—   Kas tad ar tavu. .. degunu noticis?— Beidzot — kaut ari pēc nelielas vilcināšanās — viņa ir spējīga šo vārdu izrunāt.— Tas nudien izskatās drausmīgi, Ervīni

—   Kāds no apcietinātajiem dzīrās man to nokost, tas bija vēl izmeklēšanas cietumā,— es stāstu.— Tas bija tas pats Lobedancis, kurš nozaga tavu sudrabu, Magda, tu jau zini.— Viņa tikai raugās manī, un vaibsti ap muti viegli ietrīsas. Varbūt man nevajadzēja to teikt, varbūt Magda tagad domā, ka es biju tas, kurš vispirms nozaga viņas sudrabu. Nē jau, tik aplam un netaisni Magda nevar domāt, sudrabs bija par manu naudu pirkts, tātad tas bija mans sudrabs, par zādzību nevar būt ne runas.— Es jau centos to atkal tev atgūt, bet diemžēl velti. Tu neko vairāk par to nezini, Magda?

Viņa pakustina noliedzoši galvu, it kā tam visam nebūtu nekādas nozīmes.

—       Arī citādi tu esi pārvērties, Ervīn,— viņa neatlaižas,

—   tava balss skan pavisam citādi, daudz skaļāk.. .

—   Mēs esam nodaļā piecdesmit seši cilvēki, Magda,— es skaidroju,— vairāk nekā trīsdesmit ēdam vienā telpā, tad jau jāpiepūla balss, ja grib, lai tevi saprot.

—   Es saprotu.

Viņa pasmaida — mazliet, noraidoši.

—   Tu dzīvo gluži citu dzīvi, tu, kurš cienīji atturību un vientulību.— Un atkal ar uzmācīgu ietiepību viņa atsāk sarunu par manu izskatu, viņa nespēj neparko pie tā pierast. — Arī citādi tev ir ļoti nelāgs izskats, Ervīn. Vai tev kaut kas kait?

—   Nekas,— es pārliecinoši atbildu.— Tikpat kā nekas. Daži furunkuli, redzi, te, daži ari uz skausta un muguras. . . bet pie tā pierod, šeit tie ir visiem… —(Virsuzraugs Fričs brīdinādams nokremšļojas. Tā jau, liekas, ir nepieļaujama iestādes kritika. Bet man ne prātā nenāk uzmanīties.)

Es turpinu:

—   Un, ja esmu novājējis un izskatos mazliet pelēcīgs, ko lai saka, Magda, mūs nebaro te katru dienu ar zoss cepeti un salātiem, galvenokārt mūs baro ar labu, karstu ūdeni. . .

Tā, tagad mans niknums tomēr izlauzies uz āru. Niknums par manas mīlestības noraidījumu, par Magdas šausmināšanos — biju runājis ar izsmieklā trīsošu balsi, gribu sāpināt

viņas sirdi, ja nespēju to aizkustināt. Virsuzraugs Fričs piedraud:

—   Vēl viena tāda piezīme, Zommer,— un es pārtraukšu apciemojumu un ziņošu par jums!

Magda pievēršas viņam:

—   Ak, lūdzu, neļaunojieties! Jūs nevarat iedomāties, kā viņš ir pārvērties, jādomā, ka pārdzīvojis kaut ko briesmīgu!

Viņas balss trīs, es klausos ar alkatīgu sajūsmu šai sievišķīgajā, dziestošajā balsī:

—   Vēl nesen viņš taču bija ziedošs, izskatīgs vīrietis — un tagad — es nebūtu viņu uz ielas pazinusi!

No acu dziļumiem iznira dažas asaras un gausi ritēja lejup pa vaigiem. Arī šīs asaras es vēroju ar alkatīgu sajūsmu. Nē, tās mani neaizkustina. Nekas vairs nespēj manu sirdi saviļņot, pārāk smagi viņa mani aizvainojusi! Bet es izbaudu atskārsmi, ka arī viņa tagad cieš; lai arī viņa jūt, beidzot viņa jūt, ko man nodarījusi, cik smagi ar savu izsekošanu, neapdomīgo spriedelēšanu pret mani noziegusies, kādu liktenīgu sodību man uzkrāvusi! Gandrīz drudžaini satraukta, Magda, daļēji vērsdamās pie sarga, daļēji pie manis, turpina:

—   Bet es taču varu tev, Ervīn, sūtīt, kas tev vajadzīgs! Būtu es to zinājusi! Vai drīkstu viņam atsūtīt paku ar pārtiku?

—       To jūs drīkstat, Zomm<fra kundze,— Fričs žēlīgi atbild.

—   Arī tabakas preces ir atļautas. Te vispār ir daudz kas atļauts. Bet,— viņš uzlūko Magdu, piemiegdams acis savā taukainajā ģīmī,— jums jāzina, ka daudzi no šiem slimajiem neapjēdz, kad ir paēduši. Tik rij un rij — visu sūtījumu, divus maizes kukuļus vienā dienā! Un pēc tam ņemas slimot un mums ir ko rauties ar viņiem. Nedrīkst visam ticēt, ko šie stāsla.

Un man klusējot jāstāv un jāklausās šajās nekrietnībās, tuklais F'ričs ir mana priekšniecība, neko nedrīkstu pretī iebilst. Es domās redzu mūsu izbadējušos rēgus, kas aprij kartupeļu mizas, nolaiza no galda katru mērces lāsīti, un manī atkal pamostas niknums. Bet es savaldos, smaidīdams pasteidzos atbildēt:

—   Pateicos daudzkārt tev, Magda, par labiem nodomiem, bet man nudien nekas nav vajadzīgs. Virsuzraugam Friča kungam ir taisnība — slimiem nav mēra sajūtas. Paldies dievam, man nav nekā kopīga ar viņiem, par laimi, drīz vien, liekas, likšu no šejienes prom…

Magda izskatās apjukusi.

—   Bet tu jau pats nupat runāji par ūdeni, Ervīn. ..— viņa saka.

—   Es runāju par zoss cepeti,— es smejos,— un par ūdeni piebildu tikai kontrasta pēc. Nē, nē, Magda, nemaz nelauzi galvu, kā jau tev nupat Friča kungs sacīja, mēs tiekam pilnīgi pietiekami apgādāti. Galu galā es jau nestrādāju nekādu smagu darbu, taisu sukas, Magda, esmu īsts suku meistars kļuvis. Vai tu būtu varējusi to no manis iedomāties? Tu sēdi manā krēslā kantorī, un tikmēr tavs vīrs darina sukas. Vai nebija tāds dzejolītis par jautro suku taisītāju, ak nē, tas ir jautrais ziepju vārītājs. Ari es esmu možs un jautrs savā kamerā, sukas taisot, svilpoju un dziedu augu dienu, ak nē, to es, protams, nedaru, jo tas šinī daudzo atļauju mājā ir aizliegts. Bet klusībā es svilpoju un dziedu.. .

Runāju arvien steidzīgāk un zobgalīgāk, mani smacēja niknums, Un tomēr es savaldījos, ārēji viss izskatījās, kā nākas, mierīgi un rāmi. Ievēroju Magdas sejā pieaugošo apjukumu, viņa bija, man runājot, pāris reižu izvilkusi kabatdrāniņu un apslaucījusi acis. Fričs sēdēja, atzvēlies krēslā, un garlaikoti vēroja mušas pie griestiem. Viņš nav tik smalki noskaņots, lai uztvertu manis teiktajā ironiju. Starp citu, Magdai mugurā kostīms, ko es vēl neesmu redzējis: tumši pelēks ar gaišu svītriņu, ļoti elegants kostīms. Ar rūgtumu nodomāju, ka manis paša sievai tad, kad mani nomāca smagas ciešanas, bija laiks un patika domāt par jaunu kostīmu, iet pie šuvējas, uzlaikot.. . Tik netaisns ir liktenis, tik nevērīgas ir pat vislabākās sievas!… Jāteic, ka Magda izskatās labi, mūsu atšķirtībā viņa ir manāmi atspirgusi, viņa ir izteikti skaista. Kamēr es šai laikā. ..

60

Pēc maniem strauji izmestiem zobgalīgiem vārdiem iestājies dziļš klusums, man nav jāsteidzas to pārtraukt. Magda tā kā nemierīgi pagrozās savā krēslā, esmu ziņkārīgs, ko viņa man tagad teiks. Bet, kad viņa sāk runāt, tā ir tikai pateicība par nosūtīto ģenerālpilnvaru.

—  Tā man patiesībā nemaz nebija vajadzīga. Ne pastā, ne bankā mana paraksta dēļ nebija nekādu sarežģījumu. Bet es jau saprotu, Ervīn, kā tu biji domājis, un pateicos tev par labo nodomu.

Viņa sniedz man pāri galdam roku, es saņemu to piesardzīgi un vēsi, sargos paspiest,siltāk. Roka, mazliet vīlusies, atgriežas pie savas īpašnieces.

—   Un kā ar veikallietām?— es jautāju, lai vispār ko jautātu.

Bet Magda atdzīvojas:

—   Priecājos, ka varu tev pateikt, Ervīn, ka veikalā sokas labi, sevišķi labi. Raža šogad bija apmierinoša, un mēs panācām veiksmīgu apgrozījumu. It īpaši ar pākšaugiem man neticami paveicās. Es iepirku, iekams cenas sāka pēkšņi kāpt.. .

Brīdi mēs rāmi tērzējām par veikallietām. Tiešām krietna sieviete, nav vārdam vietas. Kā staro viņas acis, atdzīvojas balss, kad par tām runā! Viņas acis tā vis nestaroja, kad runa bija par viņas vīru. Bet tā jau bija vienmēr — veikals, dārzs, māja: viss viņai bija svarīgāks par vīru. Es būtu varējis tapt uz šīm nedzīvajām lietām greizsirdīgs, ja tas nebūtu mazliet smieklīgi — tāpat kā ārsta cildinātais krietnums. Ja viņa kaut cik prātīgi apsvērtu, varētu atbrīvoties no visām šīm mocībām, iznomātu veikalu par nelielu renti un dzīvotu vienā mierā savā īpašumā. Taču šādai sievietei tas nenāk ne prālā.

Tā manas domas klīst arvien tālāk, kamēr izklaidīgi klausos Magdas aizrautīgā stāstījumā, kas atsauc atmiņā vecos klientus, braucienus uz attālajiem ciemiem, veiksmīgus darījumus. .. Taču pēkšņi es ieklausos, jo Magda negaidot pieminējusi mūsu konkurentu, jauno iesācēju, kurš, man par spīti, bija apmeties mūsu pilsētā, un jau vairākas reizes man viņa dēļ bija ko galvu palauzīt. Vai es maldos, ka tagad Magdas balsī sadzirdama kāda īpaša pieskaņa, siltāka nekā iepriekš? Klausos ļoti uzmanīgi, ko Magda tur stāsta:

—   Jā, iedomājies, Ervīn, esmu tagad iepazinusies ar Heinces kungu personīgi. Reiz mani pārāk nokaitināja pastāvīgā sacenšanās cenu nosišanā, vienīgi lai notvertu pircējus, ar ko galu galā mēs abi tikai zaudējām. Tad es ņēmu un aizgāju pie viņa uz kantori un teicu: esmu Zommera kundze, Heinces kungs, vai nevajadzētu padomāt, kā mēs abi varētu tikt pie saprātīgas vienošanā?! Abām firmām pilsētā pietiek iztikas, bet, ja mēs ari turpmāk tā centīsimies nosist cenas, tad bankrotēsim abi! Tā es viņam pateicu!

Magda triumfēdama noraugās manī.

—   Un ko viņš atbildēja?— es saspringti gaidu atbildi.

—        Nu,— es atkal jaušu viņas balsī siltu strāvojumu,

—   Heinces kungs nav tikai izglītots, bet ari gudrs cilvēks. Piecu minūšu laikā mēs bijām vienojušies. Katru rītu, pusdienas laikā un vakarā mēs apspriežamies par cenām, kādas

maksājam, neviens no mums nemaksā nevienu grasi vairāk vai mazāk, un klientu vervēšana vispār vairs nepastāv!

—   Naivā!— es iesaucos.— Šis faču tevi pamatīgi iegāzīs, Heince ir rūdīts blēdis, slīpēts nelietis! Acīs viņš tev, protams, apsolīs visu, bet slepenībā citu pēc cita nomakšķerēs tavus noņēmējus. Beigās viss uzņēmums būs viņā nagos un tu stāvēsi tukšām rokām!

—   Nabaga Ervīn, arvien vēl tik neuzticības pilns! Nē, esmu Heinces kungu gluži labi iepazinusi… esmu arī reizēm kopā ar viņu…

Es jutos pārsteigts, kas aiz šī «reizēm» slēpjas, bet Magda nenosarka. Viņa turpināja:

—   Tik daudz jau nu es cilvēkus tomēr pazīstu, ka varu teikt: Heinces kungs ir iekšķīgi skaidrs, krietns cilvēks, uz kuru varu akLi paļauties. Un, ja tu mani uzskati par lētticīgu, Ervīn, tad tev pietiks ar pierādījumu no mūsu grāmatvedības: mēs esam savu apgrozījumu šai rudenī pusotras reizes kāpinājuši. Diezin vai tā tas būtu, ja Heinces kungs vilinātu prom mūsu noņēmējus!

Viņa raudzījās manī triumfējošām, priekā starojošām acīm. Es salti aizrādīju:

—   Skaitļi vien vēl neko nepierāda. Tu teici, ka raža bijusi laba; laiks agrai labības kulšanai noteikti bija labvēlīgs, tad jau apgrozījums uz īsu laiku noteikti var kāpt un tomēr noņēmēji var iet mazumā… Starp citu, man nav prātā, vai šis Heince nebija precējies. ..

—   Bija!— Magda pamāja.— Bet kopš gada šķīries.

—   Tā gan,— iespējami vienaldzīgi novilku.— Tātad šķīries. Protams, paša vainas dēļ šķīries?

—       Tu gan vari jautāt!— Magda gandrīz pikti iesaucās.

—   Es jau tev teicu, ka viņš ir skaidras sirds cilvēks. Protams, vainojama bija otra puse!

—   Protams.. .— es atkārtoju mazliet ironiski.— Atvaino tikai, tu jau esi stāvā sajūsmā par šo cilvēku, Magda!

Brīdi vilcinājusies, viņa atbild stingrā balsī:

—   Esmu ari, Ervīn!

Mēs ilgi klusēdami raudzījāmies viens otram acīs. Gaisā jautās daudz neizteikta. Pat virsuzraugs Fričs bija kaut ko manījis, paliecies krēslā uz priekšu, atbalstījies ar elkoņiem pret ceļgaliem, viņš saspringti mūs abus vēroja. Jāteic, ka parastais tikšanās laiks jau sen bija garām.

61

—  Vai šķiršanos jau esi ievadījusi?— es beidzot klusinātā balsī jautāju.

—  Jā,— viņa tikpat klusi atbildēja,— vakar. ..

Un atkal iestājās klusums. Pēkšņi mēs atskatījāmies uz virsuzraugu Friču, kurš ar rāvienu bija piecēlies no krēsla un žvadzināja atslēgas.

—   Nu jā,— viņš bija tāds kā samulsis,— patiesībā apciemojuma laiks ir beidzies, bet manis pēc — vēl desmit minūtes.— Un, piegājis pie loga, viņš mums demonstratīvi pagrieza muguru.

—   Ervīn,— Magda steigšus čukstēja,— es ilgi ar sevi cīnījos, man likās briesmīgi tevi šādā stāvokli pamest likteņa varā. Bet tad, kad dabūju no medicīnas padomnieka zināt, ka tev viss būs labi, ka varbūt drīz tiksi izlaists. . .

Viņa lūdzoši raudzījās manī, bet es klusēju. Es nepalīdzēju ne ar vienu vārdu, mani plosīja izmisīgas, mežonīgas dusmas pret šo nodevēju.

—   Izkārtosim visu tā, kā tu vēlies, Ervīn,— Magda vēl steidzīgāk turpināja.— Ja gribi atkal pārņemt uzņēmumu, labi. Mēs esam gatavi ari pavisam no šejienes aiziet; Heinrihs, tas ir, Heince, tad nodos tev arī savu uzņēmumu. Neskaties tā uz mani, Ervīn, tas neko nelīdz! Mēs taču iekšēji jau sen bijām atsvešinājušies, atceries to briesmīgo laiku, kad mēs pastāvīgi strīdējāmies! Būs taču labāk, ja mēs šķirsimies?. ..

Es joprojām klusēju; tātad tāpēc jaunais kostīms, svaigā sejas krāsa, siltā, trīsošā balss noskaņa! Cits vīrs. .. un jau dūdo iemīlējies balodītis! Vīrs iegrūsts ķurķī — un jau klāt cits ar savu «iekšējo skaidrību», sirdsšķīstais, kam viņa akli uzticas. Es pētoši noraudzījos uz viņas balto, jau tukloties sākušo kaklu. Rīklē kustējās gāmurs, lāga dvēsele, pašas sacītā aizkustināta, kā mēdz teikt, norija asaras. Cik labprāt būtu ar savām rokām satvēris šo kaklu un nebūtu to, varu zvērēt, par spīti visiem fričiem, vairs laidis vaļā! Taču sargājos no tā — tikai dažas dienas šķīra mani no brīvības. Negribēju viņu vienu pašu trāpīt, ?ur palika tas otrais, tas sirdsšķīstais, kam netrūka nekaunības nozagt slimam cilvēkam sievu! Viņa joprojām lūkojās manī, un, kad no jauna sāka runāt, balss noskaņa bija kļuvusi saltāka, viņa vairs nelūdza. Ap muti iegūlies apņēmības vaibsts, pat skarbums.

—   Tu tikai skaties uz mani un nesaki ne vārda,— viņa atsāka.— Es redzu gan tavās acīs kaut ko draudošu. Bet tas mani nespēj maldināt, nekas nespēj mani vairs maldināt. Reiz savā mūžā gribu iepazīt laimes izjūtu. Esmu tev tik daudzus gadus upurējusi, tavam vājumam, tavai ietiepībai, tavai neprātīgajai iedomībai un cilvēknīšanai, un tad — galvenokārt tas, ko tu par savu mīlestību dēvē! Dīvains mīlestības veids, ko dabūju just tad, kad tu uzstādīji prasības, bet man tādas nekad nedrīkstēja būt! Nē, man pietiek visa tā.. .

Viņa būtu laikam vēl vairāk šādi runājusi, bet arī man pietika, proti, šīs tirādes. Pēc tam kad uz saldenas ēsmas nebiju uzķēries, nu mani mēģināja satriekt ar naidu. Es pārliecos tālu pāri galdam un iespļāvu viņai tieši sejā.

—   Laulības pārkāpējai— es kliedzu.

Izdzirdis šo skaļo izsaucienu, virsuzraugs Fričs spēji pagriezās un pagalam apstulbis vēroja ainu, kas viņam pavērās: es, pārliecies pāri galdam, raugos nicīgi un draudoši Magdā, un mana kādreizējā sieva, kas pat nemēģina noslaucīt siekalas no nobālušā vaiga, tikai nenovērsdamās raugās manī no savu brūno acu dziļajām dzīlēm. Un, kamēr mēs tā skatāmies, man rodas nojausma, ka dziļi ar acīm ielaužos šai sievietē, netveramā mirklī iegrimstu viņā, samanu cilvēku, kuru nekad neesmu pazinis. ..

Un tad viss bija garām, jo virsuzraugs Fričs, satvēris aiz pleciem, mani nikni purināja.

—   Nekaunīgais lempi!— viņš kliedza.— Ko jūs atļaujaties? Nodošu jūs medicīnas padomniekam! Tā ir cienījama sieviete, vai saprotat?

Un viņš no jauna purināja mani, cik spēka, tā ka man galva lidoja no vienas puses uz otru pusi.

—   Laidiet to cilvēku vaļā, uzrauga kungs!— Magda sacīja zemā, pārgurušā balsī.— Viņam ir pilnīga taisnība: es esmu laulības pārkāpēja.

Uz brīdi viņa apklusa, kā apsvērdama kaut ko. Tad pavērsās pret mani, viņas acis no jauna dzalkstīja, balss bija atguvusi skanīgumu.

—   Un priecājos, ka esmu to da'rījusi!— viņa man iemeta sejā…

Tad lēnām devās laukā, beidzot noslaucīdama seju, gan tikai gluži neapzināti.

62

Kā pagāja nakts pēc šīs drausmīgās tikšanās, es vairs nezinu. Zinu, ka neesmu ne mirkli bijis aizmidzis. Es būtu šai naktī sabrucis un darījis galu postam, ja mani neuzturētu doma par atriebību. Un izbaudīšu atriebību līdz pēdējam, bet ne tikai pēc manis atbrīvošanas, tūlīt pat, rīt sākšu realizēt savus plānus. Ataicināšu jaunu, izdarīgu advokātu, iesniegšu pretsūdzību šķiršanas lietā «Zommers pret Zommeri» un uzdošu Magdu sodīt kā vainīgo pusi. Man taču ir liecinieks virsuzraugs Fričs, kam dzirdot viņa pati bija atzinusies laulības pārkāpšanā. Ak, Magdai būs vēl pietiekami iegansta nožēlot šo neapdomību un man pietiekami pamata cerēt, ka arī šis sirdsšķīstais, panākumiem bagātais veikalnieks Heinrihs Heinces kungs tāpēc nekavēsies apbērt viņu ar smagiem pārmetumiem!… Turklāt es vēl iesniegšu pieprasījumu, lai tiesnesis, kas šķirs laulību, abiem laulības pārkāpējiem uz mūžīgiem laikiem aizliedz slēgt laulību. O, gan viņa, tā labā Magda, iepazīs ilgoto laimes mirkli manis stingrā uzraudzībā! Es pārdošu savu uzņēmumu un nemitīgi sekošu viņiem pa pēdām kā mūžīgais atriebības gars, grēkā krišanas atgādinātājs! Man tas būs nieks, kaut esmu bijis nekur nederīgs partneris mīlestībā, kā Magda to pēkšņi atklājusi, tad būšu jo labāks naidā! Un es iztēlojos, kā, ceļojumos apmeties hoteļos istabā līdzās, ar noslēpumainu klaudzināšanu neļaušu viņiem gulēt. Redzēju sevi pārģērbušos, lai mani nepazīst, iekāpjam tai pašā vilciena kupejā, kur viņi, un caur tumšām brillēm vērojam abus; braucu ar automašīnu aiz viņiem un bremzēju pašā pēdējā mirklī, izbaudīdams viņu nāves bailes, un es redzēju Magdu — manas atriebības varenākais skats — mirstam, manis noslepkavotu (pats palieku neatklāts), un viņu dziļā izmisumā nokritušu uz ceļiem pie tās; bet es stāvu līdzās un čukstu ausī par savu nodarījumu, kas, protams, nav atklāts. Domas joņoja, ainas smadzenēs zibenīgi nomainīja cita citu, man bija drudzis. Kameras biedri jau sen gulēja, bet es joprojām stāvēju pie loga un, raudzīdamies zvaigžņu saltajā mir'gā, audu savas atriebības tīklu arvien ciešāku, arvien vairāk samudžinātu.

Atausa rīts, es biju iztukšots un apātisks. Droši vien biju kopā ar pārējiem ēdis brokastis, atcerēties nespēju. Vēl pirms nostāšanās ierindā darba sākumam izmantoju kādu brīdi bez uzraudzības un iezagos savā darba kamerā — man derdzās manu ciešanu biedru izskats. Paņēmu dažus sarus starp pirkstiem un mēģināju iedabūt sukas caurumā, biju satvēris par

daudz — kā savas darbošanās sākumā. Ļāvu tiem nevērīgi nokrist zemē un piegāju pie skapja. Tagad tanī bija vēstuļu papīrs un aploksnes, man vajadzēja rakstīt advokātam. Bet, lai ari cik steidzīgi darāms man tas naktī likās, tagad nespēju saņemties. Kādu brīdi blenzu uz papīru, tad piegāju pie loga. Laukā jau metās rudenīgi — pelēki miglas vāli vēlās pār zemi, redzēju pirmos agros kartupeļu racējus. Rudens, es teicu sev. Tas ir ļauni. Nezinu pats, ko es ar to domāju. Zināju tikai, ka ar mani ir ļauni, ļoti ļauni. Kāda kādreiz lasīta dzejoļa divas rindiņas man šaudījās pa galvu: «Šis ir tas rudens un tas vējš, kas tavu sirdi plosīt plosīs spējš.»

Šīs rindiņas no manis neatkāpās, tās uzmācās ar izmisīgu neatlaidību. «Šis ir tas rudens un tas vējš, kas tavu sirdi plosīt plosīs spējš.» Tam piebiedrojās vēl divi vārdi: «Bēdz prom, bēdz prom!»

Jā, ja varētu tikt prom no šīs noķērnātās zemes, no apkaunotā «es»! Un atkal, atkal: «Šis ir tas rudens un tas vējš, kas tavu sirdi plosīt plosīs spējš.» Un kā brīdinoša atbalss: «Bēdz prom, bēdz prom!»

Es paskatījos uz aso griezējnazi, ar kuru strādājot līdzināju sarus. Būtu viegli ar to iegriezt rokā tā, ka varētu noasiņot. Taču es zināju, ka man nekad nepietiks tam drosmes. Jo esmu gļēvs, šai brīdī atzinos sev bez aplinkiem, ka esmu gļēvulis; Magda, uzskaitot manas sliktās īpašības, šo vēl bija piemirsusi.

«Bēdz prom!.. . » Un tomēr gļēvs. ..

Tā mani atrada virskopējs, kurš nebija mani manījis starp tiem, kas nākuši uz pārsiešanu. Viņš man bargi pārmeta: mani furunkuli nekad neizzudīšot, ja es pats nerūpēšoties par regulāru apkopšanu… Es viņam dziļi ,vienaldzīgs sekoju ārsla istabā. Cietēju straume jau bija izsīkusi, es biju pēdējais. Virskopējs norāva man apsējus, apzieda, aplaistīja ar jodu vai arī padurstīja kādā furunkulā, kas viņam šķita nogatavojies. Un, lai cik jutīgs es citkārt esmu pret sāpēm, šai rītā es nelikos gar to zinis. Biju trulāks par trulu. Tad «stikla būrī» sāka zvanīt telefons. Virskopējs, pametis durvis plati atvērtas, devās turp. Kādu brīdi es vēl paliku nekustīgi stāvam, tad acis sameklēja medikamentu skapīti; skapīša durvis bija vaļā. Es steigšus paspēru soli uz tā pusi. Tur alradās aizmiršanās ilgam laikam, neciešamo moku remdinātājs. Labs, mieru sološs miega līdzeklis daudzām dienām. Roka tvēra stikla stobriņu, tad skatiens atdūrās pret pudelēm, kas rindojās apakšējā plauktā.

Pašā priekšā līdz pusei pilna pudele ar uzrakstu etiķetē: alkohols, 95%. Man nebija nekāda nodoma, rīkojos gluži mehāniski. Es nelikos arī zinis par atvērtajām durvīm vai par virskopēju, kam vajadzēja kuru katru brīd*; atgriezties. Satvēru pudeli un piegāju pie mazgājamā galda. Paņēmu glāzi un piepildīju līdz divām trešdaļām ar alkoholu, tad ļoti uzmanīgi pielēju ūdeni. Maņa roka nedrebēja. Pieliku stipro maisījumu pie lūpām un ar trim četriem malkiem izdzēru tukšu. Brīdi stāvēju kā apdullis, manī pletās neaptverams gaišums. Es smaidīju, ak, šī laīme vēlreiz izbaudīt neierobežotu svētlaimi! Mana Elinora, tu, alkohola karalien! Kā es tevi mīlu! Kā. .. es. . . tevi… mīlu. .. Es zaudēju samaņu un pakritu — ar savu sakropļoto seju pret zemi.. .

63

Nekāda liesa manis dēļ nenolika. Lieta ar piecdesmit pirmo pantu tika pret mani izbeigta un noteikta ilgstoša uzturēšanās dziedniecības iestādē. Notika gan tiesa šķiršanās lietā, bet tanī man nevajadzēja ierasties, tobrīd es jau biju nodots aizbildniecībā. Kāds virssekretārs tur, iestādes pārvaldē, kļuvis par manu aizbildni. Šķiršanās notikusi abu vainas dēļ, bet Magda drīkstēja apprecēt savu Heinrihu Heinci, mans iesniegums pat netika apspriests. Esmu jau tikai garīgi slims cilvēks. Redzēju laikrakstā laulību sludinājumu. Tagad viņiem ir divi bērni, zēns un meitene; uzņēmumu apvienojuši — kāda man vēl daļa gar pasauli tur, laukā? Viss kļuvis vienaldzīgs, esmu vecīgs, atbaidošs suku izgatavotājs ar vidējām darbaspējām, garīgi slims. Sen pagājis pirmā trakojošā izmisuma laiks, sen vairs nemēģinu pabāzt roku zem griezējnaža un pārbaudīt sevi, vai tomēr nebūšu vienu mirkli savā mūžā drosmīgs. Zinu, ka ikvienu sava mūža brīdi esmu bijis gļēvulis, esmu gļēvulis, būšu gļēvulis. Velti cerēt uz kaut ko citu.. .

Es baudu šai iestādē zināmu uzticību, neesmu nevienam par apgrūtinājumu, nesagādāju lieku darbu, turos no pārējiem savrup. Namā drīkstu staigāt samērā brīvi. Tikai nedrīkstu nekad bez virskopēja iet ārsta istabā, tas man, piedraudot ar diviem mēnešiem stingra aresta, aizliegts. Bieži vien gribēju to darīt, reizēm varētu, bet neuzdrīkstos nekad. Esmu gļēvs.

Esmu apmierinoši iekārtots, man allaž ir pietiekami, ko smēķēt, un badu neciešu. Divas reizes nedēļā mans aizbildnis iepērk man, ko vien mana sirds kāro un kas ir atļauts, par

naudu, ko mana agrākā sieva regulāri iemaksā. Nekad nevarēšu izlietot naudu, kas man tiek iemaksāta, es miršu kā pārticis cilvēks. Man nav jausmas, kas būs mani mantinieki, tas mani arī neinteresē. Mans agrāk sastādītais testaments pēc šķiršanās kļuvis nederīgs, un jaunu rakstīt nedrīkstu, jo esmu garīgi slims. Taču neesmu tik garīgi slims un apātisks, ka man nebūtu vēl kāds nodoms un maza cerība. Protams, domas par griezējnazi man vajadzēja atmest, bet esmu spējīgs ciest, protu panest likteņa sitienus. Esmu, kā laikam drīkstu bez iedomības teikt, liels bēdu cietējs.

Neesmu vēl minējis, ka piebūves apakšējā stāvā pastāvīgi guļ kādi pieci vai septiņi tuberkulozes slimnieki, agrākie ciešanu biedri, kas ir no mums izolēti. Viņi vienmēr dabū labāku un arī bagātīgāku ēdienu, un viņiem nevajag strādāt, kamēr mirst. Šiem slimniekiem ir mazas pudelītes, kurās viņi iespļauj krēpas; izolācija no šiem slimniekiem nav tik stingra, ka es, kurš samērā brīvi staigāju pa namu, nevarētu tādu pudelīti pakampt. Tad es to vienkārši izdzeru. Esmu jau trīs tādas izdzēris un dzeršu vēl. Nē, es negribu šai nāves mājoklī sasniegt sirmu vecumu un tad lēnām izlaist garu, gribu mirt tādā nāvē, kāda visiem tur, laukā, pieejama,— pēc paša izvēles. Esmu pārliecināts, ka jau tagad man ir tuberkuloze. Man pastāvīgi dur krūtīs, es bieži klepoju, bet pie ārsta nepiesakos, slēpju savu slimību; gribu to tik tālu ielaist, ka mani glābt vairs nekādi nebūs iespējams. Un tad, kad es gulēšu piebūvē un būs klāt mana pēdējā stundiņa, es ataicināšu pie sevis medicīnas padomnieku un teikšu viņam: «Medicīnas padomnieka kungs, esmu jums daudz nepatikšanu un raižu sagādājis, un jūs nekad neesat varējis man piedot, ka jūsu sagatavoto atsauksmi vajadzēja atkal anulēt, un šī iemesla dēļ juristu aprindās cietusi jūsu psihiatra reputācija, bet tagad, kad pienākusi mana nāves stunda, piedodiet man un izpildiet manu pēdējo vēlēšanos.» Un viņš slēgs mieru ar mani, jo esmu mirējs un mirējam neko neatsaka, un viņš jautās, kāda ir mana vēlēšanās.

Un es atkal viņam sacīšu: «Medicīnas padomnieka kungs, aizejiet uz ārsta istabu un sajauciet no spirta un ūdens šņabi, tikai vienu glāzi. Ne lādu, ka tūlīt nogāžos un man nekas no tā netiek, bet tādu, kas mani tiešām vēlreiz dara laimīgu.»

Un viņš izpildīs manu vēlēšanos un pienāks ar pilno glāzi pie gultas, un es dzeršu, pēc daudziem atteikšanās gadiem beidzot atkal dzeršu — malku pēc malka, gausināti, pilnām izbaudīdams svētlaimi. Un es būšu atkal jauns, redzēšu pasauli ziedam ar visiem pavasariem, ar visām rozēm un visu laiku visskaistā-

kājām meitenēm. Bet viena pienāks pie manis un nolieksies ar bālo seju pār mani — es būšu noslīdzis uz ceļiem —, un mani apņems viņas tumšie mati. Mani apvedīs viņas smarža, viņas lūpas kļausies pie manām, un es nebūšu vairs vecs un izkropļots, bet jauns un skaists, un mana alkohola karaliene cels mani augšup pie sevis, un mēs pagaisīsim jūsmā un aizmirstībā, no kuras nav atmodas jiekad!

Un, ja tā notiks manā nāves stundā, es svētīšu savu mūžu un nebūšu cietis velti!

PĒCVĀRDS

Ievērojamais vācu dzejnieks un kultūras darbinieks Johanness R. Behers, kurš augstu vērtēja Hansa Faliadas (īstajā vārdā Rūdolfs Dīcens) daiļradi, savā dienasgrāmatā 1950. gadā nosaucis romānu «Dzērājs» par «nevajadzīgu, kaitīgu un pretīgu grāmatu». Savukārt Volfgangs Joho konstatē: «Viņam cilvēks šajā grāmata ir nevis mīlestības, bet naida priekšmets.»

Aizšķīruši romāna pēdējo lappusi, nevaram nepiekrist — grāmata tiešām ir nežēlīga. Tā parāda, cik zemu cilvēks var pagrimt — gan kā individualitāte, gan kā sabiedrības loceklis. Romāns vēstī par personības bojāeju, un tajā nekas nav ne nogludināts, ne mīkstināts—ne cilvēka vājums, ne alkohola gandējošais spēks, ne sabiedrības padibeņu samaitātība, ne — visbeidzot — sīkburžuāzijas nožēlojamība.

«Dzērājs» ir Hansa Faliadas dziji izjusts darbs. Tajā atklājas pretrunas, kurās rakstnieks bija iestidzis, viņa gadiem ilgi krājies izmisums. Protams, rakstnieks nav identificējams ar romāna galveno varoni Ervīnu Zommeru, taču daudzos gadījumos Zoīnmers pauž paša autora pārdomas un atziņas.

Kā liecina romāna fragmentu datējumi (tie ir dokumentāli), tas uzrakstīts ļoti īsā laikā —1944. gada septembrī. Fallada to rakstīja, pats—līdzīgi sava romāna varonim — atrazdamies psihiatriskajā slimnīcā. Autobiogrāfiskajās piezīmēs, kas tapušas reizē ar romānu un kopā ar to pazīstamas kā «Dzērāja manuskripts», Fallada attēlo apstāk|us, kuros atradies: «Tuvojas nakts. Tūlīt dabūsim savu ūdenszupu ar pāris kāpostlapām, un tad mums pusastoņos jāliekas gulēt šaurajā kamerā, kurā es dalos ar kādu slepkavu šizofrēniķi, ar kādu vājprātīgu, pret tikumību noziegušos kastrātu un tādu pašu vājprātīgo, kurš mēģinājis izdarīt seksuālu slepkavību… Man priekšā ir gara nakts, ko domāt par savām problēmām. Vai rit turpināšu rakstu?' Es esmu ārprātīgs, ja to daru.»

Un tomēr — Fallada izjuta nepieciešamību to darīt. Viņš jau bija visā pasaulē pazīstams rakstnieks, viens no tiem nedaudzajiem, kuram ar nacismu nebija pa ceļam, bet kurš tomēr bija palicis fašistiskajā Vācijā, atteikdamies no iespējas emigrēt — tāda viņam bija, un vienu bridi viņš to ari taisījās izmantot. Ne pēc sociālās izcelsmes, ne uzskatiem, ne arī rakstura Hanss Fallada nebija cīnītājs, kaut gan viņa draugi bija antifašisti un komunisti. Viņš baidījās pazaudēt sevi ārpus Vācijas, labi apzinādamies emigranta rakstnieka likteni: kam gan kaut kur ārzemēs būtu vajadzīgs viņa vāciski un par vācu problēmām uzrakstītais! (Mēs labi pazīstam šādu emigrantu likteni pēc E.M.Remarka romāniem.)

Taču godīga mākslinieka dzīve fašistiskajā Vācijā nebija mazāk sūra. Hanss Fallada arvien palicis pie uzskata, ko kādā sarunā ar Vilhelmu Pīku — jau pēc Otrā pasaules kara — izteicis un ko atstāsta Konstantīns Fedins: «Politiķu darbs ir pakļaut īstenību. Mākslinieka darbs ir attēlot īstenību, kāda tā ir.» Un arī savos fašisma režīma laikā uzrakstītajos darbos viņš turpināja attēlot Vāciju, kāda tā bija pēc Pirmā pasaules kara līdz pat Hitlera nākšanai pie varas,— tādu, kādu viņš to pazina. Taču šāds attēlojums nacistiem nederēja. Ar rūgtu ironiju Hanss Fallada «Dzērāja manuskriptā» stāsta, kā Emīls Janings gatavojies uzņemt filmu pēc romāna «Dzelzs Gustavs»—kā filmas scenāriju lasījis «kleinkājis» Gebelss, kādus labojumus pieprasījis utt.: «Es stāstu visu to tik plaši, lai lasītājam liktu apjēgt, kā n. (nacisma — ML,.) režīmā katra mākslinieciskā darbība tika bremzēta un padarīta gandrīz neiespējama aiz rūpēm par vadošo personu gaumi un aizspriedumiem. Nekad neradās jautājums: kā es uztaisīšu labu filrnu? Kā es uztaisīšu labu filmu, kas patiktu publikai? Viss grozījās tikai un vienīgi ap jautājumu: kā es padarīšu šo iecerēto filmu ministram pieņemamu? Katrs māksliniecisks apsvērums, katrs gaumes jautājums atkāpās ā vienīgā ieinteresētā jautājuma priekšā.»

No iecerētās filmas, protams, nekas neiznāca Vispirms jau Falladarn bija pretīga scenārija pārtaisīšana nacisma propagandas garā («…un tikai autors raudāja»). Otrkārt, kāds cils Hitlera ministrs — Rozenbergs — neparko nevarēja piekrist, ka filmas titroš parādītos Faliadas — šī «kultūrboļševika»— vārds.

Acīmredzot ar fiziskiem spaidiem vērsties pret rakstnieku, kura grāmatas miljonu tirāžās iznāca ārzemēs, nacistiem nebija visai ērti — pasaules sabiedriskās domas dēļ. Toties tika izmantoti morālie spaidi. Fašistu preses izdevumos parādījās iznīcinošas recenzijas gan par romānu «Kas reiz ēdis cietuma maizi», gan par romānu «Starp vilkiem». Nacistu kaujas vienības aizvāca no grāmatnīcām Faliadas darbus, un grāmatu tirgotāji pēc tam uzdrošinājās tos pārdot tikai uzticamiem klientiem —«zem letes». Pēc denunciācijas rakstnieku

pat apcietināja, bet, tā kā viņa mājās nekā kompromitējoša neatrada, pēc pāris nedēļām no cietuma izlaida.

Saindētā atmosfēra nevarēja neatstāt nelabas pēdas Falladas trauslajā psihē. Par drošāko glābiņu no drūmās dzīves īstenības kļuva alkohols. Šķiet, aizraušanās ar jauno, jautro atraitni Urzulu Lošu arī sākumā bija tāds glābiņa meklējums. Diemžēl tā nebija mīlestība, kas spētu Hansu Falladu stiprināt un pacelt,— Urzula pati bija alkoholiķe un narkomāne, un tagad dzēra abi. Un beidzot eksplozija: ilgi krājies sarūgtinājums izlaužas nesavaldīgos, nejēdzīgos apvainojumos pret bijušo sievu Annu Dīcenu, kad Fallada ieradies vecajās mājās pēc savām mantām. Pa rokai pagadās veca medību bise, un viņš to pavērš pret sievu un pat divreiz izšauj. Annai Dīcenai izdodas bisi izraut un iemest ezerā, un viņa izsauc ārstu, jo tādā stāvoklī laist vīru prom nav iespējams.

Kad ziņa par šo notikumu vēl tajā pašā dienā nonāca līdz vietējam prokuroram (ārsts baidījās to noklusēt), viņš saausījās: Fallada — tas taču bija tas pats Gebelsa peltais rakstnieķelis, nācijas ienaidnieks, un tāds vēl klīst apkārt! Te nu bija izdevīgs gadījums ar viņu norēķināties.

Tajā pašā naktī prokurors policista pavadībā ieradās pie Dīceniem un, par spīti Annas Dīcenas iebildumiem, ka viņa pat nedomā par vīru sūdzēties, galīgi nomiegojušos un padevīgo Hansu Falladu apcietināja kā «sabiedrībai bīstamu».

Tālākie notikumi risinājās apmēram tāpat kā ar Ervīnu Zommeru romānā «Dzērājs»— Falladu ievietoja Neistrēlicas cietumā, bet pēc tam Strēlicas psihiatriskajā «dziedinātavā», kas patiesībā bija tāds pats cietums.

Šādā izmisuma stāvoklī Hansam Falladam izdevās saņemties un atrast vienīgo izeju, lai nepagrimtu (un tā ir viņa būtiska atšķirība no romāna varoņa): sēsties pie baltas lapas un nodoties iemīļotajam darbam — rakstīt. Ar uzstājīgu apgalvojumu, ka propagandas ministrija uzdevusi viņam uzrakstīt romānu par kāda ebreju uzņēmuma bojāeju (tādu priekšlikumu Fallada reiz tiešām bija saņēmis, taču nekad nebija domājis to izmantot), viņam izdevās dabūt papīru un atļauju stingrā uzraudzībā rakstīt. Tā tapa pazīstamais «Dzērāja manuskripts»— romāns, autobiogrāfiskās piezīmes un romāna «Dzelzs Gustavs» īstais nobeigums. Šajā manuskriptā Hanss Fallada nesaudzīgi vērtējis savu dzīvi — savu spēku un savu vājumu, postu, ko viņam nodarījis alkohols, un nespēju izrauties no tā valgiem.

Romānā satriecoši attēlota Ervīna Zommera lejupslīde, grimšana alkoholisma purvā. Iesākumā ir šķietami nevainīga piedzeršanās, lai aizmirstu neizdošanos veikala lietās un attālinātu izskaidrošanos ar sievu. Atmošanās nākamā rītā ir vienas vienīgas nožēlas: «Kā esmu dubļos aptraipījies!… Kauns, mokošs, sāpīgs kauns, es paslēpju seju

plaukstās, samiedzu cieši acis…» Nākošais solis, padodoties dzeršanai, ir jau attaisnošanās: «Šad tad iemetu pa glāzītei, nemaz neliedzos, bet tas man nekaitē. Labāk darbojas domas. No alkohola jāatsakās tam, kas to nepanes, es tāds neesmu.» Un visbeidzot satriecoša atziņa: «.. .ar nežēlīgu skaidrību sapratu, ka esmu pazudis, ka man vairs nav glābiņa, ka esmu ar miesu un dvēseli alkohola varā.»

Ieslodzījumā Falladain bija laiks apcerēt, ar ko varētu beigties alkoholiķa dzīve. Par laimi, rakstnieka paša liktenis šajā ziņā atšķiras no viņa romāna varoņa likteņa. Otrais pasaules karš jau tuvojās beigām, Vācijā ikviens bija aizņemts ar sevi un ar savu turpmāko dzīvi, un kaut kāds nojucis, nelaimīgs rakstnieks lika aizmirsts — viņš nebija par sevi atgādinājis un galu galā nebija jau arī nekāds dezertieris vai pagrīdnieks… Vēl tā paša 1944. gada beigās viņam izdevās izkļūt no «dziedinātavas».

Mums ir pazīstams ari pēckara Hanss Fallada ar viņa romānu «Cilvēks mirst vientulībā»— viņš bija viens no pirmajiem vācu rakstniekiem, kas atzina jauno demokrātisko kārtību Austrumvācijā. Taču aizvadītie fašisma režīma gadi un alkohols bija paveikuši savu — nepilnu piecdesmit četru gadu vecumā viņš 1947. gada 9. februārī nomira sirds nepietiekamības dēļ.

Romāns «Dzērājs» šodien saista lasītājus ne tikai ar satriecošo alkoholiķa pagrimšanas attēlojumu. Acīmredzot tikai šo grāmatas saturu bija saskatījuši tie kritiķi, kas uzstājās pret romāna izdošanu piecdesmitajos gados. Šādu attieksmi var saprast — toreiz antifašistiskajiem, demokrātiskajiem vācu tautas spēkiem bija risināmas daudz svarīgākas problēmas nekā apcerēt, kurp cilvēku var novest alkohols. Šodien, kad esam širu sociālajam ļaunumam pieteikuši nesaudzīgu karu, Ervīna Zommera ceļš ir visai biedinošs piemērs. Taču romāns nav ne pamācošu atziņu, ne arī veselīgu ieteikumu krājums. Tas satrauc lasītāju gan ar attēloto cilvēku likteņiem, gan arī ar sociālo vidi, kurā tie dzīvo. Kad 1953. gadā romāns iznāca VDR, kritiķis Alfrēds Antoviaks norādīja uz tā sabiedrisko nozīmīgumu: «.. .šķietami tik pastāvīgās sīkbitržuāzijas noriets te attēlots galēji saasināti, ar visām (bieži vien atbaidošām) detaļām.» Gan raksturā gļēvais Ervīns Zommers, gan viņa alkatīgā sieva Magda, šie pārtikušie cilvēki, kuriem šķietami nekā netrūkst pilnīgai laimei, dzīvo aprobežotu, bezmērķīgu dzīvi. Vienīgais mērķis — lai veikals nestu peļņu, un, kad peļņa apdraudēta, gan saskaņa ģimenē irst, gan mājas miers pagalam, gan sirdsmiers zaudēts. Un cilvēki, ar kuriem Zommers sastopas «dziedinātavā»?— Slepkavas, amorālas būtnes, garīgi kropļi, un visnepievilcīgākie ir tie, kas nākuši no labi situētām ģimenēm. Toties kāds izmisums skan ieslodzītā Kvāla vārdos: «Trūkums nepazīst likumu.»

Zommers sauc «dziedinātavu» par nāves mājokli. Hanss Fallada, bīdamies cenzūras, nevarēja atklāti apsūdzēt fašistisko režīmu, kas radījis šādus nāves mājokļus, kur cilvēkam pastāv vienīgā iespēja — iet bojā, vispirms garīgi, bet pēc tam arī fiziski. «Vai es neteicu, ka mēs dzīvojam ellē? Šai ellē netrūka nekā, arī mīlestības ne, bet ari mīlestība bija satrūdējusi, tā smirdēja,» saka Ervīns Zommers. Taču apsūdzība pret iekārtu, kur šādi iestādījumi pastāv, izskan katras rindas zemtekstā.

Noliekot malā šo nežēlīgi atklāto un patieso Hansa Falladas grāmatu, nākas piekrist Maksam Šrēderain, kurš romāna pirmā izdevuma priekšvārdā rakstīja, ka tas pieskaitāms «pie satriecošākajiem dokumentiem par ciešanu ceļu, ko kapitālistiskā iekārta sagatavo māksliniekam, un reizē par morālisko spēku, kas piemīt īstam māksliniekam». Izbrienot šo elli, Hansam Falladam pieticis spēka novērtēt arī savas vainas, kļūmes un nelaimes. Viņš atstājis nākamām paaudzēm gan laikmeta dokumentu, gan savu personisko grēksūdzi.

M. Lejiete

Гаме Фаллада ПЬЯНИЦА Роман

Рига «Лиссма» 1987 На латышском языке Перевела с немецкого Э. Лусе В оформлении книги участие принимали:

10. Петрашкевичс (1-рафик) А. Розеита.1 (актер)

15. Крауне (фотограф)

Hanss Fallada DZĒRĀJS

Redaktore V. Ku'muSka Mākslinieciskais rcdaklors !. Zvaguzis Tehniskā redaktore S. 13a!ode Korektore I. Kalniņa Nodota salikšanai 08.04.86. Parakstīta iespiešanai 04.09.86., Formāts 84x 108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. «Taims» garnitūra. Augstspiedums. 11.76 uzsk. iespiedi.; 12,18 uzsk. kr. nov. 14,37 izdevn. i. Metiens 65 000 eks. Pasūt. № 461-4. Cena 1 rbl. 30 kap.

Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā,

Padomju bulv. 24. Izdevn. № 24/32477/0-1036. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā,

226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā OIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmisti S. Balode, G. Zaharičevs

Fallada H.

Fa 385 Dzērājs: Romāns/ no vācu vai. tulk. E. Lūse; Pēcv. sarakst. M. Lejiete.— R.: Liesma, 1987.—219 Ipp.

4703000000—24

F- 101—87- 84.4 Vāc-44

M801( 11)—87

1987. gadā iznāks mūsdienu ungāru rakstnieka

A . Kertēsa romāns

«ĢIMENES MĀJA AR MANSARDU».

Publicējam fragmentu no šī romāna:

—  Tā laulības forma, kurā mēs dzīvojam,— darbu vadītājs skaidroja Eržikei,— nav ne dieva, ne dabas radīta,— šķiru sabiedrības sākotnējā pcļsmā vīrietis gribējis iegūt sievieti kā īpašumu un gribējis, lai šo īpašumu nevarētu mantot neviens cits—tikai paša asinis — lai lo nevarētu mantot nelikumīgs bērns, dzeguzēns; sieviete savukārt vēlējusies dabūt vīrieti savā īpašumā tāpēc, lai pretī saņemtu ērtības, gādību un atbalstu, viņa ļāvusies vīram tam kungam un īpašniekam tādēļ, lai nevajadzētu to visu dalīt ar kādu citu — svešu sievieti. Par jūtām tātad vispār nav bijis ne runas. Vai arī—saskaņā ar vēstures mācību — monogāmo laulību esot radījis privātīpašums, bet tā kā mēs zinām, ka privātais īpašums nav pastāvējis un nepastāvēs mūžīgi, tad pasaulē izzudīšot arī monogāmā laulība. Šobrīd gan vēl tā neesot, bet šis brīdis neesot aiz kalniem. Tātad viņu gadījums neesot INDIVIDUĀLS, bet gan LIKUMSAKARĪGS. Esol vērts paskatīties apkārt, kā cilvēki krāpjot cits citu, ar ko pagadās, kā viņi vāļājoties krustu šķērsu, bet tajā pašā laikā kaunoties, noliedzot, melojot, krāpjot cits citu un paši sevi. Visi jūtot, ka vecie privātīpašnieciskie kantori šķīstot laukā pa visām šuvēm, vecā morāle esot par šauru kā kleita, no kuras cilvēks izaudzis, bet atklāti to noviikt neviens vēl neuzdrošinoties, katrs savā veidā un slepus gribot no tās izlīst,

jo nevienam neesot drosmes pateikt: likums ir vecs, atpalicis, nederīgs. Bet, ja reiz zinām, ka privātīpašuma stundas ir skaitītas, mums jādzīvo tā, it kā šitā īpašuma vairs nebūtu! Tātad viņš, darbu vadītājs sacīja, nemaz nevarot būt greizsirdīgs, jo Eržike neesot viņa īpašums, Eržike esot brīvs cilvēks, vīrs cienot viņas brīvību, jo mīlot sievu. Greizsirdība neesot mīlestība. Greizsirdība esot vēlēšanās iegūt savā īpašumā, skaudība, ļaunums, naids. — Kā gan var sadzīvot mīlestība un naids?! Klāt laiks, kad arī jūtu pasaulē, mīlestības un laulības jautājumos lietas jānostāda uz kājām,— saviļņoti paziņoja Kārojs Buriāns.

—  Vai tev ir kāda sieviete?— Eržike pārtrauca vīra domu drosmīgo lidojumu. Buriāns paskatījās uz viņu tā, it kā tikko būtu nokritis no dzidri zilajām debesīm uz dubļainās zemes.

Content

Fallada Hanss Dzērājs