Makkalova Kolina

Dziedoņi ērkšķu krūmā

KOLĪNA MAKKALOVA

Dziedoņi ērkšķu krūmā

pirmā dala

1915-1917

Megija

1

Tūkstoš deviņsimt piecpadsmitā gada astotais decembris bija Megijas Kiīrijas ceturtā dzimšanas diena. Noridājusi brokastu traukus, māte, ncbilzdama ne vārda, iespieda viņai rokās brūnā papīrā tītu vīstokli un teica, lai mazā ejot āra. Tā nu Megija notupās aiz irbuleņu krūma, kas auga mājas priekša pie vārtiem, un nepacietīgi parāva aukliņu. Pirksti bija neveikli, mezgls ciešs; sainītis viegli smaržoja pēc Vehainas dažādpreču veikala, tāpēc viņa noprata: lai kāds būtu sainīša saturs, brīnumainā kārtā tas ir pirkts, nevis pagatavots pašu rokām vai kāda cita dāvināts.

Vienā stūrītī pavīdēja nez kas smalks un blāvi zeltains; Megija devās straujākā uzbrukumā papīram, plēsdama nost garas, robainas strēmeles.

— Agnese! Ai, Agnese!—viņa mīlas pilnā balsī sacīja, lūkodamās uz lelli, kas gulēja saplosītajās cisās.

īsts brīnums! Megija tikai reizi mūžā bija redzējusi Vehainu — kaut kad sen, sen maijā, kad bija izpelnījusies braucienu par priekšzīmīgu uzvedību. Iespiesta divričos blakus mātei, pūlēdamās būt gaužām labiņa, viņa jutās pārāk satraukta, lai kaut ko redzētu vai atcerētos. Prātā palika vienīgi Agnese, skaistā lelle, kas sēdēja uz veikala letes, ģērbta sārta satina krinolīnā ar krēmkrāsas mežģīņu kruzuļiem. Megija klusībā tūdaļ nokristīja lelli par Agnesi — tas bija vienīgais viņai zināmais pieliekami smalkais vārds tādai neparastai būtnei. Taču nākamajos mēnešos, kas pagaja ilgas pēc Agneses, neradās ne mazākās cerības to iegūt; Megijai nepiederēja neviena lelle, un viņai nebija ne jausmas, ka mazas meitenes un lelles sader kopa. Notraipītām rokām un dubļainiem zābaciņiem kājās viņa apmierināta rotaļājās ar svilpēm, kaķenēm un brāļu aizmestiem nobružātiem zaldātiņiem.

Viņai ne prātā nenāca, ka Agnese domāta rotaļām. Glāstīdama spilgti sārto, krokoto tērpu (krāšņāku viņa nebija redzējusi nevienai dzīvai dvēselei), Megija maigi pacēla

Agnesi augšup. Lellei bija kustināmas roku un kāju locītavas; noliekt varēja pat kaklu un glīto, tievo vidukli. Zeltainie mati bija jauki sakartoti augstā Pompadūras laika frizūrā, ko rotāja pērles; bālūksnējās krūtis pa pusei aizsedza gaisīgs krēmkrāsas mežģīņu lakatiņš, ko priekšā saturēja adata ar pērli galā. Meistarīgi apgleznotā porcelāna seja bija daiļa, tā bija atstāta bez glazūras, lai piešķirtu maigi ietonētajai ādai dabisku blāvumu. Apbrīnojami dzīvīgās zilās acis mirdzēja starp īstām skropstām, varavīksnenē vizmoja dzirkstelītes, un to aplieca tumšāka ziluma svītra; Megija savaldzināta atklāja, ka Agnese, apguldīta pietiekami slīpi, aizver acis. Liegi sārtā vaiga augšda[ā viņai bija tumša skaistuma zīmīte, starp viegli pavērtajām tumšsarkanajām lūpām zibēja sīki, balti zobiņi. Megija maigi ielika lelli klēpī, ērti sakrustoja kājas un sēdēja, tāpat vien nolūkodamās dāvanā.

Viņa joprojām atradās aiz irbuleņu krūma, kad zem Džeka un Hjūija soļiem iečaukstējās zāle — žoga tuvumā to nevarēja nopļaut. Megijas mati bija Klīrijiem raksturīgā signāl- uguns; visiem Klīriju bērniem viņu dažādu nokrāsu sarkanie mali sagādāja mūžīgas nepatikšanas; vienīgi Frenks nebija ruds. I)žeks iebikstīja brālim sānos un līksmi pamāja ar galvu, norādot uz Megiju. Plati uzsmaidīdami viens otram, puikas izšķīrās un zagās māsai klāt no divām pusēm, tēlodami policijas jātniekus, kas cenšas notvert nodevīgu maoru. Megija tā kā tā nebūtu brāļus dzirdējusi — tik ļoti viņas prātus nodarbināja Agnese, kurai viņa klusi dūdoja šūpuļ- dziesmu.

Kas tev tur ir?— mezdamies meitenei klat, uzsauca Džeks.— Parādi!

Ja, parādi, parādi!— ķiķināja Iljuijs, apiedams māsu no otras puses.

Megija piespieda lelli pie krūtīm un papurināja galvu.— Nē, viņa ir mjana! Man viņu uzdāvināja dzimšanas dienā!

Nu tak parādi! Mums tikai gribas paskatīties.

Lepnums un prieks guva virsroku. Mazā pastiepa lelli uz

priekšu, lai brāļi varētu redzēt.— Skat, vai viņa nav skaista? Viņu sauc par Agnesi.

Par Agnesi? Par Agnesi!— Džeks visai dabiski notēloja, ka aiz brīnumiem viņam aizraujas elpa.— Kāds saldens vārdiņš! Kāpēc tu nesauc viņu par Margaretu vai Betiju?

Tāpēc, ka viņa ir Agnese!

Ieraudzījis lelles rokas kustīgās locītavas, Hjuijs iesvilpās.— Ei, Džek, paskaties! Viņa prot kustināt roku!

Ei nu? Tūlīt pamēģināsim!

Nē!— Asarām riešoties acīs, Megija atkal apskāva lelli.

Nē, jūs viņu saplēsīsit! Ai, • Džek, neņem — jūs viņu saplēsīsit!

Fu!— Žeņķa netīrās, brūnās rokas cieši sažņaudza māsas locītavas.— Vai gribi, lai tev pašai izgriež rokas? Un nav ko biļļāt, citādi pateikšu Bobam.— Viņš žņaudzīja māsas locītavas, līdz āda kļuva baltiņ balta, bet Hjūijs pa to laiku, satvēris lelles kleitu, sāka to raustīt.— Atdod, vai būs vēl sliktāk!

Nē! Džek, lūdzu, nevajag! Tu viņu saplēsīsi, es lak zinu! Lūdzu, liec viņu mierā! Lūdzu, neņem!— Par spīti brāļa nežēlīgajam tvērienam viņa spārdīdamās un šņukstēdama lūkoja noturēt lelli rokās.

Dabūju!— ieaurojās Hjūijs, lellei izslīdot no Megijas sakrustotajiem deliniem.

Puikām lelle šķita tikpat valdzinoša kā pirmāk Mcgijai; aši lika novilkta kleita, apakšsvārki un garās,kruzuļotās biksītes. Agnese gulēja kaila, un zēni ņēmās viņu raustīt un staipīt — aizbāza vienu kāju aiz pakauša, apgrieza galvu ar seju uz mugurpusi, locīja kaklu un vidukli, kā tik ienāca prātā. Par raudošo Megiju neviens nelikās ne zinis; viņai savukārt ne prātā nenāca meklēt palīdzību, jo tiem, kas cīniņā neprata tikt galā paši, Klīriju ģimenē veltīja visai maz līdzjūtības un talkā nenāca — arī meitenēm uz saudzību nebija ko cerēt.

Lelles zeltainā sasuka noslīdēja, pērles mirgodamas ielidoja augstajā zālē un pazuda. Putekļains zābaks nevērīgi uzmina nomestajai kleitai, notraipīdams satīnu ar smērvielu no kalves. Megija nometās ceļos, drudžaini cenzdamās sagrābstīt mazos drēbju gabaliņus, pirms tiem nodarīts vēl lielāks jaunums, tad sāka šķirstīt zāles stiebrus, kur, pēc viņas domām, būtu varējušas nokrist pērlītes. Asaras aizmigloja acis, krūtīs milža nepazītas ciešanas: līdz šim viņai nebija piederējis nekas tāds, par ko būtu vērts sāpināt sirdi.

Frenks iesvieda aukstā ūdenī pakavu, tā ka tas nočČīkstēja, tad atlieca muguru; pēdējas dienās tā nesāpēja — varbūt viņš beidzot pierod pie kalēja darba? Tēvs būtu sacījis — laiks arī ir, pusgads taču aizvadīts kalvē. Frenks gan arī pats ļoti labi apzinājās, cik sen iepazinies ar ēzi un laktu: šī laika mērs bija naids un aizvainojums. Iemetis āmuru kastē, viņš drebošu roku atbīdīja no pieres taisno, melno matu šķipsnu un novilka pār galvu veco ādas priekšautu. Krekls gulēja kaktā uz salmu kaudzes; viņš gurdi aizvilkās turp un brīdi pastāvēja, melnas acis iepletis, nekustīgi lūkodamies šķūņa skabargainajā sienā, itin kā to nemaz neredzēdams.

Frenks bija ļoti maza auguma, ne garāks par piecām pēdām trim collām un joprojām kalsns kā pusaudzis, taču kailie pleci un rokas ļāva saskatīt muskuļus, ko jau bija attīstījis darbs ar veseri; bālganā, nevainojami gludā āda vizēja no sviedriem. Tumšie mati un acis, šķiet, nenorādīja uz īru izcelsmi, pilnīgās lupas un platā virsdegune arī nebija raksturīgas Klīriju ģimenei: mātes senčos ritēja arī maoru asinis, un tas laikam izpaudās Frenkā. Viņam bija gandrīz sešpadsmit gadu. turpretī Bobam tikai vienpadsmit. Džekam desmit. Hjūijam deviņi. Stjuartam pieci un mazajai Megijai trīs. Tad Frenks atcerējās, ka Megijai šodien ir ceturtā dzimšanas diena; bija astotais decembris. Viņš apvilka kreklu un izgāja no šķūņa.

Māja slējās maza paugura virsotnē apmēram pussiinl soļu augstāk par šķūni un kūtīm. Tāpat kā visas Jaunzēlandes mājas, tā bija vienstāva koka ēka ar daudzām piebūvēm — ja notiktu zemestrīce, kāda daļa paliktu neskarta. Visapkārt mājai auga irbulenes, patlaban krāšņu, dzeltenu ziedu piebārstītas; zāle bija zaļa un lekna kā visur Jaunzēlandē. Pat ziemas vidū, kad reizēm visu dienu ēnā nenokusa salnas auti. zāle nenobrūnēja, un garā, mīlīgi siltā vasara tikai vēl iekrāsoja to sulīgāki zaļu. Lietus lija rāmi, nenolauzdams nevienu sīku, maigu asniņu, sniega nekad nebija, un saulei piemita vienīgi tik daudz spēka, lai stādus lolotu, nevis lai vārdzinātu. Jaunzēlandes nelaimes drīzāk rūkdamas cēlās augšup 110 zemes dzīlēm nekā krita lejup no debesīm. Kaklu allaž aizžņaudza gaidas, zem kājām vienmēr jautās gandrīz netveramas trīsas un grūdieni. Zem zemes virskārtas slēpās baisms spēks, tik milzīgs spēks, ka pirms trīsdesmit gadiem tas bija iznīcinājis pat veselu lielu kalnu. Tvaiki svilpdami plūda ārā pa plaisām, kas pavērās ārēji mierīga izskata kalnu sānos, vulkāni izvirda dūmus pret debesīm, un ūdens kalnu strautos tecēja svelmaini karsts. Milzīgi dubļu ezeri vārījās kā eļļa. to viļņi nedroši šļakstinājās pret klintīm, kas nākamā uzplūdu laikā varēja tur arī vairs nebūt, un zemes garozas biezums vietām nepārsniedza deviņsimt pēdas.

Un tomēr tā bija maiga, laipna zeme. Aiz mājas pletās viļņains līdzenums, tik zaļš kā smaragds Fionas Klīrijas saderināšanās gredzenā; līdzenumu izraiboja tūkstošiem krē- jumkrāsas punktiņu — pieejot tuvāk, izrādījās, ka tās ir aitas. Tur, kur robotie pauguri iezīmējās pret bālzilajām debesīm.

slējās pāri par trīstūkstoš metru augstais Egmonta kalns, izgaisdams mākoņos; tā nogāzes joprojām klāja sniegs. Kalna apveidi bija tik nevainojami simetriski, ka pat tādi cilvēki kā Frenks. kas skatīja milzi ik mīļu dienu savā mūžā, nekad nebeidza to apbrīnot.

Ceļš no šķūņa līdz mājai sliecās kalnup, tomēr Frenks gāja ātri, jo apzinājās, ka nedrīkstētu vēl aiziet no kalves: tēva pavēle bija nepārprotama. Apgājis ap mājas stūri, viņš ieraudzīja mazo bērnu pulciņu pie irbuleņu krūma.

Frenks pats bija vedis māti uz Vehainu pirkt Megijai lelli un joprojām prātoja, kas Fionu rosinājis to darīt. Viņa parasti nedāvāja dzimšanas dienās neko nepraktisku — tam nepielika naudas, un līdz šim nevienam bērnam nebija pirktas rotaļlietas. Visi saņēma kādus apģērba gabalus, dzimšanas dienas un ziemsvētki papildināja trūcīgo garderobi. Taču Megija acīmredzot bija ievērojusi lelli savā vienīgajā braucienā uz pilsētu, un Fiona nebija to aizmirsusi. Kad Frenks mātei pajautāja iemeslu, viņa tikai nomurmināja, ka meitenēm lelles nepieciešamas, un aši sāka runāt par ko citu.

Džeks un Hjūijs, stāvēdami uz lakas, no abām pusēm nežēlīgi raustīja lelli. Megiju, kas. nekustīgi sastingusi, skatījās, kā brāļi apgāna Agnesi. Frenks varēja redzēt tikai no mugurpuses. Viņas kārtīgās baltās, pusgarās zeķītes bija noslīdējušas un sagruinbojušās virs mazajiem, melnajiem zābaciņiem, un zem brūnās samta svētdienas kleitas malas trīs četru collu platumā alklājās sārtās kājeles. Saulē dzirkstīdami. pār muguru kupli slīga lejup glītās cirtās sakārtotie mati — ne gluži rudi, ne gluži zeltaini — kaut kas vidējs starp abām krāsām. Baltā tafta lente, kas saturēja priekšējās cirtas, lai lās nekristu pierē, ļengani nokarājās uz sāniem; kleitiņa bija notraipīta ar dubļiem. Vienā rokā cieši sažņau- gusi lelles drēbītes, meitene ar otru vellīgi mēģināja atgrūst Hjūiju.

Ak jūs sasodītie mazie draņķēni!

Aizmirsdami lelli, Džeks ar Hjūiju pielrausās kājāS un laida vaļā ļekas; kad Frenks šķendējās, prātīgāk bija mukt.

Ja es jūs, mazos neģēļus, vēlreiz notveršu ķeramies pie lelles, tad tā dabūsit pa gurniem, ka svils!— Frenks nokliedza puikām nopakaļ.

Noliecies viņš saņēma rokās Megijas plecus un maigi papurināja.

Kuš. kuš, nav lak jābrēc! Tagad nomierinies, puikas ir prom un nekad vairs nepiedurs tavai lellītei ne pirksta, to es tev apsolu. Uzsmaidi man savā dzimšanas dienā, labi?

Megijas seja bija pietūkuši, pār vaigiem lija asaras; lielo, pelēko acu skatiens, ko viņa pievērsa Frenkam, pauda tādas bēdas, ka viņam kamols sakāpa kaklā. Izvilcis no bikšu kabatas netīru lupatu, viņš neveikli noslaucīja māšelei seju un tad saņēma degungalu.

Šņauc!

Megija darīja, kā vēlēts, un tad skaļi nožagojās; asaras nožuva.— Ai, Fr-Fr-Frenk, viņi a-a-atņēma man Agnesi!— mazā iešņukstējās.— Viņas m-m-mati visi s-sapluskājās, un mukās mazās p-p-pērlītes pa-pa-pazuda! Visas novēlās z-z-zālē, un es nevaru atrast!

Atkal sāka līt asaras, apslacīdamas Frenka rokas; brītiņu viņš stīvi vērās uz slapjo ādu, tad nolaizīja sāļās lāses.

Nu, mums tās būs jāsameklē, vai ne? Tikai, zini, ja tu biļļāsi, tad neko nevarēsi atrast, un ko nozīmē visi šitie zīdaiņa šļupsti? Jau labi sen nebiju dzirdējis, ka tu «smuka» vietā saki «muks»! Izšņauc vēlreiz degunu un tad pacel augšā nabaga .. . Agnesi. Ja tu savu mīluli neapģērbsi, saule apsvilinās viņai ādu.

Viņš apsēdināja māšeli celiņa malā, mīlīgi padeva viņai lelli un tad ņēmās rāpot pa zāli, meklēdams pērlītes. Pirmo atradis, viņš izgrūda uzvaras saucienu:

Re! Pirmā ir rokā! Pagaidi tik, gan ati adīsim visas!

Megija pielūgsmē vēroja, ka vecākais bi tlis šķirsta zāles

stiebrus, parādīdams katru pērli, ko atradis; tad viņa atcerējās, cik maiga droši vien ir Agneses āda, cik ātri tā apdeg, un ķērās pie lelles ģērbšanas. Mati lellei bija sapinkājušies, rokas un kājas netīras no puišeļu pirkstiem, kas nabadzīti bija staipījuši un raustījuši, taču locītavas joprojām veselas. Megijai virs abām ausīm bija iespraustas bruņurupuču čaulas ķemmītes; viņa tikmēr ņēmās vienu raustīt, līdz izdabūja no matiem, un sāka ar to sukāt Agneses cekulu. Tas bija izgatavots no īstiem cilvēka matiem, kas bija prasmīgi pielīmēti pie marles pamata un izbalināti līdz salmu zeltainu- mam.

Mazā patlaban nemākulīgi mēģināja izsukāt lielu pinku, kad notika kaut kas briesmīgs. Visa parūka atlupa no lelles galvas un līdzīgi saveltam kamolam nokarājas no sukas zariem. Agneses gludajā, platajā paurī rēgojas caurums — galvas tur nebija, nebija pat kaila galvaskausa. Bailēs trīcēdama, Megija paliecās uz priekšu, lai ielūkotos lelles pakausī. Neskaidri iezīmējās vaigu un zoda iekšpuses aprises, pa pavērtajām lūpām iespīdēja gaisma, bet zobi šķila melni un atgadināja dzīvnieka asos ilknīšus, un virs tā visa atradās

Agneses acis — divas baismīgas, klikstošas bumbiņas, kurām cauri bija izvērta stieplīte, kas nežēlīgi urbās lelles galvā,

Megija iekliedzās vārgā, augstā balsi, kas nemaz nelikās bērnišķīga, aizmeta Agnesi un iekliedzās vēl un vēlreiz, aizsegdama ar rokām seju, trīcēdama un drebēdama šausmās. Tad mazā samanīja, ka Frenks atliec atpakaļ viņas pirkstus un paņem pašu rokās, piekļaudams bēdules galviņu sev pie kakla. Apvīdama ap to roķeles, Megija smēlās no brāļa mierinājumu, līdz viņa tuvums tiktāl apremdināja sāpes, ka meitene aptvēra, cik jauki viņš smaržo — pēc zirgiem, sviedriem un dzelzs.

Kad mazā nelaimes čupiņa apklusa, Frenks piedabūja viņu pastāstīt, kas noticis; viņš pacēla lelli un neizpratnē vērās tukšajā galvā, pūlēdamies atcerēties, vai viņa paša bērnu dienu pasauli arī piemeklējušas tādas dīvainas šausmas. Taču viņa baismo rēgu izcelsme bija cilvēki, to čuksti un ledainie skatieni. Viņš atcerējās mātes samocīto, sakritušo seju, salīkušos plecus un trīsošo roku, kas turēja viņa plaukstu.

Ko Megija saskatījusi, ka ņem tik stipri pie sirds? Frenkam likās — māšele nebūtu tik briesmīgi satraukta pat tad, ja Agnesei pēc matu zaudējuma tecētu asinis. Tas nebūtu nekāds jaunums, Klīriju ģimenē ikvienam vismaz reizi nedēļā bagātīgi plūda asinis.

Acis, acis!— Megija čukstēja, neparko neskatīdamās uz lelli.

Tīrais brīnums, ne lelle. Megij,— brālis čukstēja, piekļā- vis seju mazās matiem. Cik tie bija jauki, cik kupli un krāšņi!

Pagāja pusstunda, līdz viņš spēja piedabūt meiteni paskatīties uz Agnesi, un otra pusstunda, kamēr izdevās pierunāt māšeli ielūkoties tukšajā galvvidū. Frenks parādīja mazajai, kā darbojas acis, cik rūpīgi tās savienotas, lai cieši iegultos dobumos, taču viegli atvērtos un aizvērtos.

Nāc, tev laiks iet iekšā,— viņš sacīja, strauji paceldams Megiju rokās un iekārtodams lelli starp savām un māšeles krūtīm.— Palūgsim māmiņu savest Agnesi kārtībā, vai ne? Izmazgāsim un izgludināsim drēbītes, un pielīmēsim atkal matus. Es iztaisīšu no šim pērlēm pāri piemērotu sprādzīšu, lai mati nekristu nost un tu tos varētu sukāt gan tā, gan šitā.

Fiona Klirija virtuvē mizoja kartupeļus. Viņa bija ļoti glīta, pavisam gaišiem matiem, mazliet mazāka par vidējo augumu, taču ar visai stingru un bargu sejas izteiksmi; lieliskais augums ar tievo vidukli, par spīti sešiem iznēsātiem bērniem, nebija kļuvis resnāks. Ģērbusies viņa bija pelēkā katūna kleitā, kuras apakša skāra spodro grīdu; priekšu aizsargāja milzīgs iecietināts, balts priekšauts ar lenci ap kaklu, mugurpusē sasiets skaistā, stīvā pušķi. No agra rīta līdz vēlam vakaram viņa strādāja virtuvē un sakņu dārzā, un viņas izturīgie melnie zābaciņi bija iestaigājuši celiņu, kas meta loku 110 plīts uz veļas mazgājamo telpu, pēc tam tālāk uz dārzeņu dobēm, pie veļas auklām un no turienes atpakaļ pie plīts.

Viņa nolika nazi uz galda un platām acīm vērās uz Frenku un Megiju: skaistās mutes kaktiņi sakniebās.

Megij, es ļāvu tev šorīt vilkt labāko apģērbu ar vienu noteikumu — ka tu to nenosmērēsi. Un skat vien! Tagad tu esi īsta maza nevīža!

Mātniņ. tā nav viņas vaina,— iebilda Frenks.— Džeks ar Hjūiju atņēmuši viņai -lelli, lai izmēģinātu, kā tai kustas rokas un kājas. Es apsolīju, ka mēs to salabosim un tā būs gluži kā jauna. Mēs to spēsim, vai ne?

Palūkosimies!— Fiona pastiepa roku pēc lelles.

Viņa bija klusa sieviete, kas nelabprāt ielaidās sarunās. Ko viņa domā, nezināja neviens, pat ne viņas vīrs; bērnu pārmācīšanu viņa atstāja Padija ziņā un darīja visu, ko tas lika. nežēlodamās un nerunādama pretī.— vienīgi tad, ja atgadījās kaut kas galīgi neparasts. Megija bija dzirdējusi brāļus sačukstamies, ka māte bijājot tēti tāpat kā viņi, taču, ja tā bija taisnība, tad viņa šo bijību slēpa aiz padrūma, neizdibināma miera maskas. Viņa nekad nesmējās un nekad nezaudēja savaldību.

Pabeigusi apskati. Fiona nolika Agnesi uz skapīša blakus plītij un palūkojās Megijā.

Rīt 110 rita izmazgāšu viņas drēbes un no jauna sakārtošu matus. Frenks pēc vakariņām var pielīmēt paniku un viņu pašu nomazgāt.

Vārdi skanēja drīzāk lietišķi nekā mierinoši. Nedroši pasmaidīdama, Megija palocīja galvu: reizēm viņai briesmīgi gribējās dzirdēt, kā māte smejas, tomēr las nekad nenotika. Mazā nojauta, ka viņām abām ir kaut kas kopīgs, tāds, kā nav tētim un puikām, bet matēs taisni izslielā mugura un mūžīgā steiga neļāva viņai tuvoties. Māmiņa tikai izklaidīgi pamāja ar galvu un izveicīgi apsvieda platos svārkus, steigdamās no pavarda pie galda mūžīgā darbā, darbā, darbā.

Neviens cits bērns neko nenojauta, vienīgi Frenks aptvēra, ka l'ionu nepārtraukti moka nogurums. Rija lik daudz kas darāms, naudas pārāk maz, laika — tāpal un rokas — tikai vienas. Viņa ar ilgām gaidīja dienu, kad Megija būs pietiekami paaugusies, lai palīdzētu. Mazā jau tagad dara vienkāršus darbiņus, taču, tikko četrus gadus veca, protams, nespēj mātes nastu atvieglot. Seši bērni un tikai viens no tiem, turklāt jaunākais,— meitene. Visas Fionas paziņas jūt reizē līdzcietību un skaudību, bet vai tas ko līdz? Rokdarbu grozā patlaban atrodas vesels kalns cauru zeķu, adīklī — cita puspabeigta zeķe, un Hjūijs jau izaudzis no saviem džemperiem, bet Džeks vēl nav izstiepies tik garš, lai atdotu brālim savējos.

Nedēļu, kurā iekrita Megijas dzimšanas diena, Padriks Klīrijs pavadīja mājās gluži nejauši. Aitu cirpšanas sezona vēl nebija sākusies, un Padijam darbs atradās tepat uz vietas — vajadzēja art un sēt. Pēc amata viņš bija aitu cirpējs — tas bija sezonas darbs no vasaras vidus līdz ziemas beigām, pēc tam aitām sāka skriet jēri. Parasti viņam izdevās dabūt pieliekami daudz darba, lai nopelnītā nauda ļautu pārlaist pavasari un pirmo vasaras mēnesi; viņš saņēma jērus, ara vai palīdzēja kādam vietējam piena fermas īpašniekam divreiz dienā slaukt govis, ja saimnieks viens ar to netika galā. Viņš gāja vistu-, kur vien atradās darbs, atstādams ģimenes locekļus, lai tie lielajā, vecajā mājā dara visu paši; tas nebija tik nežēlīgi, kā varētu likties. Ja cilvēkam nav paveicies un viņam nav pašam sava zemes stūrīša, tad nekas cits neatliek.

Kad neilgi pēc saulrieta Padijs atgriezās mājup, lampas bija iedegtas un pie augstajiem griestiem šaudījās ēnas. Puikas, izņemot Frenku, sanākuši pagalma puses verandā, rotaļājās ar noķertu vardi; Padijs zināja, kur ir Frenks, jo no malkas kaudzes puses atskanēja vienmērīgi cirvja klaudzieni. Verandā viņš palika vienīgi tik ilgi, lai iedotu Džekam pa dibenu un iekniebtu Bobam ausī.

— Ejiet palīgā Frenkam pie malkas, mazie slaislekļi! Un lai darbs būtu padarīts, pirms māmiņa liek galdā tēju, citādi dabūsit pa biksēm!

Viņš pamāja ar galvu Fionai, kas rosījās ap pavardu, bet neapskāva un nenoskūpstīja, uzskatīdams, ka jūtu izpausmes starp laulātiem draūgiem piedien vienīgi guļamistabai. Kad tēvs paņēma zābaku kalpiņu, lai novilktu dubļainos apavus, Megija palēkdamās pieskrēja ar rītakurpēm, un Padriks smaidīdams nolūkojās uz mazo, juzdams dīvainu izbrīnu kā vienmēr, kad skatījās uz meitu. Viņa bija tik glītiņa, ar tik skaistiem matiem: viņš saņēma vienu cirtu, izstiepa to taisnu un tad palaida va|ā. lai redzētu, kā tā līgani ieritinās iepriekšējā vielā. Pacēlis bērnu rokās, viņš apsēdās vienīgajā ērtajā virtuves sēdeklī — Vindzorās stila krēslā [1] ar spilventiņu uz sēdek|a; krēsls atradās netālu no plīlsdurvīm. Klusi nopūzdamies, viņš atslīga tajā un izvilka pīpi, nevērīgi izkratīdams tabakas smelkni no galviņas uz grīdas. Megija ieritinājās tēvam klēpī, apvija rokas ap kaklu un, pavērsusi mierīgo sejiņu pret viņu. sāka savu ikvakara rotaļu, skatīdamās, kā gaisma spīd caur tēva īsajiem, zeltainajiem bārdas rugājiem.

Kā tu jūties. Fiona?— Padriks Klīrijs vaicāja sievai.

Labi, Padij. Vai šodien liki galā ar lejas tīrumu?

Jā. pabeidzu. No rīta tūdaļ varu ķerties klāt augšējam. Bet noguris gan esmu pēc velna!

Kā nu ne! Vai Makfērsons lev atkal iedeva to niķīgo veco ķēvi?

Nu kā lad! Tu lak nedomāsi, ka viņš ņems pats to raganu un man dos saini, vai ne? Tā vien šķiet, ka rokas būtu izrautas no eņģēm. Varu apzvērēt, ka šitā ķēve ir visgražīgākā dāma visā Jaunzēlandē.

Nekas. Vecā Robertsona zirgi visi ir labi, un tu tur būsi drīz vien.

Kaut jel drīzāk!— Viņš piebāza pīpi pilnu ar rupji grieztu tabaku un izvilka no lielās krūzes blakus plītij tievu sveci, žigli iebāza pa durtiņām kurtuvē, tā ka deglis uzliesmoja. tad atzvēlās krēslā un iesūca dūmus tik dziļi, ka pīpe sāka pakšķēt.— Kāda ir jušana četru gadu vecumā, Megij?— viņš pavaicāja meitai.

Diezgan laba. tētīt.

Vai māmiņa iedeva tev dāvanu?

Ai. tētīt, kā jūs ar māmiņu uzminējāt, ka man gribas Agnesi?

Agnesi?— Viņš pameta ašu skatienu uz Fionu, smaidīdams un jautājot uzraukdams uzacis.— Vai viņu sauc par Agnesi ?

Jā. Viņa ir tik skaista, lētīl! Man gribas skatīties uz viņu augu dienu.

Labi. ka viņai vēl palicis vispār kaut kas. uz ko skatīties.— māte nīgri sacīja.— Džeks un Hjūijs nočiepa lelli, pirms nabaga Megija dabūja to kārtīgi apskatīt.

Nu, puikas paliek puikas. Vai stipri sabojāta?

Visu var salabot. Frenks pieķēra viņus, pirms nogāja par tālu.

Frenks? Ko viņš te darīja? Viņam visu dienu bija jābīil kalvē. Hanters gaida savus vārtus.

Viņš arī bija visu dienu kalvē. Tobrīd viņš tikai nāca pēc kāda rīka,— Fiona aši atbildēja. Padriks bija pārāk bargs pret Frenku.

Ai. tētīt, Frenks man ir pats labākais brālis! Viņš paglāba Agnesi no nāves, un pēc tējas viņš atkal lai pielīmēs matus.

Labi,— tēvs miegaini atteica, atbalstīdams galvu prel krēsla atzveltni un aizvērdams acis.

Pavarda priekšā bija karsti, bel šķita, ka viņš to nejūt; piere noklājās vizošām sviedru lāsītēm. Viņš aizlika rokas aiz pakauša un iesnaudās.

Bērni bija mantojuši dažādās biezo, vi|ņaino. rudo matu nokrāsas no Padrika, lai arī nevienam cekuls neliesmoja lik sarkans kā tēvam. Padijs bija maza auguma, stiegrains un atsperīgs, līkām kājām — mūžs taču pavadīts zirga mugurā —, rokas no aitu cirpšanas izstiepušās garumā, krūtis un delmus klāja blāvi zeltaini, cirtoti matiņi; ja tie būtu tumši, izskatītos neglīti. Acis viņam bija spoži zilas, pastāvīgi piemiegtas kā jūrniekam no lūkošanās tālē, seja — patīkama, tajā rotājās īpatnējs smaids, kas Jāva viņam vienā mirklī iemantot citu simpātijas. Viņam bija lieliski veidots, īsts romiešu deguns — viņa tautieši par lo droši vien brīnījās, taču pie Īrijas krastiem arvien grimuši svešzemju kuģi. Viņš joprojām runāja kā Golvejas īri — ātri, mīksti un neskaidri, vārdu pēdējam slēdzenim iegūstot šņācošu pieskaņu, tomēr gandrīz divdesmit pasaules otrā malā pavadītie gadi bija piešķīruši šai izrunai vēl kādu neparastu īpatnību —«ei» izklausījās līdzīgs «ai», bel runas ātrums bija nedaudz mazinājies gluži kā vecam pulkstenim, ko vajadzētu uzvilkt. Padrikam bija smaidījusi laime — viņš bija pārvarējis savas darba dzīves grūtības sekmīgāk nekā lielais vairums citu, turklāt, lai gan pret bērniem viņš izturējās stingri un lika tiem manīt arī savu smago roku, visi, izņemot vienu, viņu dievinaja. Ja pietrūka maizes, viņš izlika bez tās; ja vajadzēja izvēlēties, kam pirkt jaunas drēbes — viņam vai kādai no atvasēm —. priekšroka tika dota mazajam. Savā ziņā tas bija zīmīgāks mīlestības apliecinājums nekā tūkstošiem nevērīgu skūpstu. Pēc dabas Padijs bija ātrs un reiz pat bija nogalinājis cilvēku. Laime tomēr viņu toreiz neatstāja: nogalinātais bija anglis, un Denlēras ostā aizbraukšanas gatavībā stāvēja kāds kuģis, kas devās uz Jaunzēlandi.

Fiona piegāja pie pagalma durvīm un uzsauca:— Vakariņās!

Zeni ieradās gausi, cils pēc cita, beidzamais ienāca Frenks ar malkas klēpi un nosvieda to lielajā kastē pie plīts. Padijs nocēla zemē Megiju un piegāja pie rupji sanaglotā ēdamgalda virtuves viņā galā, zēni savukārt nosēdās sānos, un Megija uzrāpās uz koka kastes,.kuru tēvs uzlika uz krēsla sev bl akus.

Fiona, stāvēdama pie galdiņa, krāva ēdienu tieši šķīvjos ašāk un veiklāk par jebkuru viesmīli: viņa nesa pa diviem šķīvjiem reizē, vispirms pasniegdama Padrikām, tad Frenkam un vecuma kārtībā citiem — līdz Megijai. pati sev paturēdama pēdējo šķīvi.

Vai! īru sautējums!— iesaucās .Stjuarts, saviebies paņemdams rokā nazi un dakšiņu.— Kāpēc jūs man ielikāt skolu vārdu, ja man jāēd īru sautējums?

Rd un nerunā,— atrūca tēvs.

Šķīvji bija lieli un vārda pilnā nozīmē piekrauti ar kaudzi: māte tajos bija salikusi vārītus kartupeļus, sautētu jērgaļu un pupas, todien lasītas dārzā. Par spīti klusajām nopūtām un nepatikas izpausmēm, visi — arī Stjuarts — notiesāja visu un ar maizes kumosu nospodrināja šķīvi tīru. bet pēc tam dabūja vēl dažas rikas, biezi apziestas ar sviestu un pašmāju ērkšķogu biezeni. Fiona apsēdās un ātri notiesāja maltīti, tūlīt pēc tam pieceldamās, lai steigtos atpakaļ pie virtuves galda, kur salika zupas šķīvjos lielus gabalus saldin salda pudiņa ar biezeņa pildījumu. Pudiņu bagātīgi pārlēja ar piena un olu mērci. Tad māte atkal nesa pa diviem šķīvjiem reizē uz ēdamgaldu. Beidzot viņa nopūzdamās apsēdās: saldo ēdienu varēja baudīt nesteidzoties.

Ai. saldēdieniņS! Pudiņš ar biezeni!—sauca Megija. šļakstinādama ar karoli mērci, līdz dzeltenajā šķidrumā ievijās sārtas biezeņa svītriņas.

Megij, meitiņ, šodien taču tava dzimšanas diena, tāpēc māmiņa pagatavojusi tavu iemīļoto pudiņu.— smaidīdams paskaidroja tēvs.

Šoreiz sūdzību nebija: lai no kā būtu gatavots pudiņš, lo noleksēja ar baudu. Visi Klīriji bija kāri uz saldumiem.

Par spīli lielajiem daudzumiem miltu ēdienu, nevienam nebija ne mārciņas lieka svara. Katrs apēstais grams tika patērēts darbā vai rotaļās. Klīriji ēda dārzeņus un augļus, tāpēc ka las bija veselīgi, taču spēkus atjaunoja tieši maize.

kartupeļi, gaļa un karsti, miltaini pudiņi. Kad Fiona bija ielējusi no milzīgas kannas visiem pa tasei tējas, stundu vai mazliet ilgāk Klīriji zvilnēja sarunādamies, malkodami tēju vai lasīdami; Padijs galda galā, iebāzis degunu bibliotēkas grāmatā, pakšķināja pīpi. Bobs bija iegrimis citas grāmatas lasīšanā, Fiona nemitīgi pildīja tases, bet jaunākie bērni kala plānus nākamajai dienai. Skola bija beigusies, sākušās garās vasaras brīvdienas; puikas skraidīja savā vaļā un nespēja vien sagaidīt, kad varēs ķerties pie uzticētajiem pienākumiem dārza un mājā. Bobam vajadzēja pielabot ārsienu krāsojumu, kur tas bija nepieciešams, Džeks un Hjūijs pārzināja malkas grēdas, saimniecības ēkas un slaukšanu. Stjuarts ravēja sakņu dārzu; tas viss bija tīrā rotaļa salīdzinājumā ar bubuli — skolu. Laiku pa laikam Padijs pacēla galvu no grāmatas, lai pievienotu zēnu darbu sarakstam vēl kādu, turpretī Fiona klusēja un Frenks noguris sēdēja, tukšodams neskaitamas tējas tases.

Beidzot Fiona pamāja, lai Megija uzsēžas uz augstā krēsla, un uztina meitenītes matus naktij, pēc tam aizsūtīja viņu reizē ar Stjuartu un Hjūiju gulēt; Džeks un Bobs izdiņģēja, lai viņiem ļauj iziet ārā pabarot suņus; Frenks uzlika uz virtuves galda Megijas lelli un ņēmās līmēt tai klāt matus. Padijs izstaipījās, aizvēra grāmatu un ielika pīpi varavīksnes krāsās zaigojošā pauas gliemežvākā, kas noderēja par pelnu- Irauku.

Nu, māt, es dodos pie miera.

Ar labunakti, Padij!

Fiona novāca 110 ēdamgalda šķīvjus un noņēma no sienā iesista āķa lielu cinkotu skārda bļodu. Novietojusi to otrā virtuves galda galā pretī Frenkam, viņa pacēla no plīts smagu čuguna katlu un pielēja bļodu pilnu ar karstu ūdeni. Auksts ūdens no vecas petrolejas kannas noplacināja kūpošos tvaikus; ar vēzienu iemērkusi šķidrumā stiepļu kārbiņu ar ziepēm, viņa tās saputoja un sāka mazgāt un skalot traukus, kraudama kaudzē apaļā iedobumā.

Frenks, galvu nepaceldams, laboja lelli, taču, šķīvju kaudzei augot augumā, viņš piecēlās kājās, neteikdams ne vārda, paņēma dvieli un sāka slaucīt traukus. Bez piepūles viņš kustējās starp virtuves galdu un skapīti, kā jau cilvēks, kas pie šāda darba pieradis. Viņi ar māli spēlēja bīstamu slepenu rotaļu, jo Padija valstības stingrakais likums ietvēra pareizu pienākumu sadali. Māja jāapkopj sievietei, un viss. Neviens ģimenes vīrietis nedrīkstēja pieliki ne pirkstu sieviešu darbiem. Taču ik vakaru, kad Padijs nolikās gulēt,

Frenks palīdzēja mātei; Fiona bija šā pārkāpuma līdzdalībniece, jo atlika trauku mazgāšanu līdz brīdim, kad abi dzirdēja Padija ritakurpes noplakšķam pret grīdu. Basām kājām viņš nekad neatgriezās virtuvē.

Fiona maigi pavērās dēlā.— Nezinu, ko es bez tevis iesāktu, Frenk. Bel tev nevajadzētu lā darīt. Miega stundas iznāk pārāk īsas.

Nekas, māmiņ. No lā. ka noslaucīšu pāri šķīvju, nost nemiršu. Tīrais sīkums — no lā tava dzīve daudz vieglāka nekļūst.

Tas ir mans pienākums, Frenk. Es par to nekurnu.

Kaut jel mēs reiz kļūtu bagāti, lai tev varētu palīdzēt kalpone!

Par to nu velti sapņot!— Viņa noslaucīja sarkanās, ziepjainās rokas trauku dvielī un, paberzēdama sānus, nopūtās. Skatiens, kas kavējās pie dēla, pauda neskaidri apjaustas raizes. Katrs strādnieks guģojas par savu likteni, taču Frenka rūgtums un neapmierinātība pārsniedza jebkuras robežas. — Frenk. neļaujies pārāk godkārīgām domām! No tā iznāk vienīgi nepatikšanas. Mēs esam strādnieki, un tas nozīmē, ka nekad nekļūsim bagāti un nealgosim kalpones. Apmierinies ar to. kas tu esi un kas tev ir. Runādams tā kā nupat, tu apvaino tēvu. un viņš to nav pelnījis. Tu to zini. Viņš nedzer, nespēlē kārtis un bezgala daudz strādā mūsu labad. Ne grasis no viņa peļņas neieslīd paša kabatā. Viss liek mums.

Muskuļainie pleci sarozījās un sakumpa. melnīgsnējā seja kļuva skarba un grīna.— Bel kāpēc prasīt no dzīves ko vairāk par smagu darbu ir lik slikti? Manuprāt, nav nekas slikts, ja es vēlos, lai tev būtu kalpone.

Nelaime tā, ka šim sapnim nav lemts piepildīties. Tu zini, ka nav naudas, ar ko tevi skolot tālāk. un. ja tas nav iespējams, kas cits tev atliek kā melnais darbs? Tava runa, lavas drēbes, tavas rpkas liecina, ka tu pelni iztiku ar fizisku darbu. Taču tulznainas rokas nav negods. Kā tētis mēdz teikt — tulznainas rokas liecina, ka cilvēks ir godīgs.

Frenks paraustīja plecus un nebilda vairs ne vārda. Visi trauki bija noridāli. Fiona padabūja šujamo grozu un apsēdās Padija krēslā pie pavarda; Frenks atgriezās pie lelles.

Nabaga mazā Megija!— viņš pēkšņi ieleicās.

Kāpēc?

Šodien, kad tie draņķa zeņķi raustīja viņas lollili, viņa tikai stāvēja un raudāja tā, it kā visa pasaule būtu sabrukusi.— Viņš nolūkojās uz lelli, kas atkal varēja lepoties ar krāšņo frizūru.—«Agnese!» Kur viņa ķērusi lādu vārdu?

Droši vien dzirdējusi mani pieminam Agnesi Fortiskjū- Smaitu — tā man šķiet.

Kad es atdevu lelli atpakaļ, viņa ieskatījās tai galvā un aiz bailēm gandrīz vai dabūja galu. Nez kāpēc viņu nobiedēja acis — kas tur īsti bija, nezinu.

Megija allaž redz ko tādu, kā nemaz nav.

Žēl, ka nepietiek naudas, lai mazie varētu vairāk skoloties. Viņi ir tik apdāvināti.

Ai, Frenk! Ja ilgas būtu zirgi, ubagi varētu braukt karietēs,— māte gurdi novilka. Viņa pārlaida viegli drebošo plaukstu pār acīm un iesprauda lāpāmo adatu krietni dziļi pelēkas vilnas dzijas kamolā.

Vairs nav spēka. Acis miglojas, esmu galīgi piekususi.

Ej pie miera, mārniņ! Es nopūtīšu lampas.

Papriekš piemelīšu vēl kādu pagali.

Es to izdarīšu.— Viņš piecēlās no galda un saudzīgi nolika vāro porcelāna lelli aiz cepamās pannas uz virtuves skapīša, kur tai nedraudēja briesmas. Par to, ka zēni varētu mēģināt dārgumu vēlreiz nolaupīt, viņš neraizējās; puikas vairāk baidījās no viņa nekā no tēva soda, jo Frenks reizēm varēja kļūt neganti nikns. Mātes vai māsas klātbūtnē viņš dusmas vienmēr apvaldīja, turpretī zēni no tām cieta visi.

Fiona ar sirdssāpēm vēroja dēlu; Frenkā slēpās kaut kas mežonīgs un neapvaldīts, viņu apņēma it kā draudošu briesmu jausmas. Kaut jel viņš labāk saprastos ar Padiju! Taču abi mūžīgi kašķējas un strīdas. Varbūt dēls pārāk raizējas par māti, varbūt viņam piemīt kaut kas no tā sauktā memmesdēliņa. Ja tā ir, tad vainojama viņa pati. Tomēr tas apliecina viņa mīlestību un labsirdību. Frenks tikai grib darīt viņas dzīvi mazliet vieglāku. Un atkal Fiona pieķēra sevi ilgojamies pēc dienas, kad Megija būs tik liela, ka varēs atvieglot nastu, kas patlaban uzvelta Frenka pleciem.

Viņa paņēma no galda mazu lampiņu, tad nolika to atkal atpakaļ un piegāja pie Frenka — tas bija notupies pie plīts, bāza lielajā kurtuvē malku un grozīja aizbīdni. Dēla baltajā augšdelmā bija izspiedušās dzīslas, melnumi tā iezīdušies smalki veidotajās delnās, ka tās vairs nevarēja nomazgāt. Fiona kautri pastiepa roku un pavisam viegli atbīdīja no dēla pieres taisnos, melnos matus — tas bija vienīgais glāsts, ko no viņas atturīgās dabas varēja gaidīt.

Ar labunakti, Frenk, un paldies.

Kad Fiona klusi devās uz durvīm, pa kurām varēja nokļūt nama priekšējas puses istabās, lampas gaisma meta uz sienām šaudīgas ēnas.

Frenks ar Bobu mita pirmajā guļamistabā; Fiona nedzirdami atgrūda vaļā durvis un pacēla lampu augstāk, tā ka tās gaisma krita uz divguļamo gultu telpas kaktā. Bobs gulēja uz muguras, ar vaļēju muti, lāgiem notrīsēdams un noraustīdamies kā šunelis; māte piegāja pie gullas un pagrieza dēlu uz labajiem sāniem, lai viņu nesāktu mocīt īsts murgs, un tad brītiņu nolūkojās zēnā. Cik viņš līdzīgs tēvam! ,

Nākamajā istabā Džeks ar Hjūiju gandrīz vai bija saviju-' šies kamolā. Kādi tie ir briesmīgi draiskuļi! Vienmēr izgudro kādus nedarbus, bet bez ļaunuma. Māte velti mēģināja puikas izšķirt un kaut cik sakārtot gultas drēbes — abas rudās galvas neparko negribēja atrauties viena no otras. Klusi nopūzdamās, māte atsacījās no sava nodoma. Kā viņi var justies spirgli pēc tik neērti pārlaistas nakts, to māte nespēja aptvert, turpretī zēniem tāda gulēšana laikam nāca tikai par labu.

Megijas un Stjuarta istaba bija tumša un drūma, pilnīgi nepiemērota maziem bērniem; sienas nomācoši brūnā krāsā, pie tām nekarājās neviena bildīte, grīda izklāta ar brūnu linoleju. Gluži tāpat kā citās guļamistabās.

Stjuarts bija apgriezies ar galvu uz kājgali, no viņa varēja saskatīt vienīgi mazo, naktskreklā ievīstīto dibenteli starp palagiem tai vielā, kur būtu jāatrodas galvai; galva izrādījās piespiesta pie ceļgaliem, un Fiona, kā parasti, nobrīnījās: kā viņš nav nosmacis? Viņa uzmanīgi pabāza roku zem segas un sastinga. Atkal slapjš! Tomēr jāgaida līdz rītam, kad spilvens, bez šaubām, arī būs mitrs. Stjuarts tā dara arvien, tad apgriežas otrādi un noslapinās vēlreiz. Nu, ja viens no pieciem puikām čurā gultā, tad vēl nav tik ļauni.

Megija bija saritinājusies mazā kamoliņā un iebāzusi īkšķi mutē, uz lupatiņām uztītic mati iziruši klaidā pa visu spilvenu, Vienīgā meitene. Fiona uzmeta viņai tikai paviršu skatienu un tad izgāja ārā; Megiju mātes acīs neapvija ne mazākā noslēpumainība, viņa bija tāda pati sieviešu dzimtes būlnc. Fiona zināja, kāds būs meitas liktenis, un mazo nedz apskauda, nedz žēloja. Puikas ir kas cits — brīnumi, vīriešu dzimuma radījumi, kuri nez kādā alķīmiskā ceļā nākuši no viņas, sievietes, auguma. Ir grūti bez palīga paspēt mājas soli, taču grūtības ir to vērtas. Citi aitkopji Padiju visvairāk ciena tieši tāpēc, ka viņam tik daudz dēlu. Ja vīrietis dod dzīvību dēliem, viņš ir īsts virs.

Fiona piesardzīgi aizvēra savas guļamistabas durvis un nolika lampu uz kumodes. Viņas veiklie pirksti ātri tika galā ar vairākiem desmitiem mazu podziņu starp augsto apkakli un tērpa lejasdaļu, tad viņa vienu pēc otras izvilka no piedurknēm rokas. Ņieburu viņa novilkusi lurēja cieši piespiestu pie krūtīm un iespraucās garā flaneļa naktskreklā. Tikai tad, šķīsti apsegta, viņa atbrīvojās no ņiebura, biksēm un vaļīgi savilktās korsetes. Alrisa ciešā mezglā saspraustie zeltainie mati; visas matadatas sarindojās pauas gliemežvākā uz kumodes. Tomēr pat matiem, lai cik skaisti tie būtu — biezi, spīdīgi un pavisam taisni —, Fiona neļāva brīvību. Pacēlusi elkoņus virs galvas un atliekusi plaukstas, viņa aši ņēmās pīt bizi. Tad, pagriezusies pret gultu, neapzināti aizturēja elpu, taču Padijs bija aizmidzis, un viņa dziļi, atviegloti nopūtās. Ir jau jauki, kad Padiju pārņem attiecīgs noskaņojums, jo viņš ir bikls, maigs, saudzīgs mīlnieks. Bel lai nu Megija vēl divus trīs gadus paaugas, pirms tam būtu ļoti grūti iznēsāt vēl kādu bērnu.

2

Kad Klīriji svētdienās devās uz baznīcu, Megijai ar vienu no vecākajiem brāļiem vajadzēja paljkl mājās, un viņa ilgojās pēc dienas, kad ari būs diezgan liela, lai brauktu līdzi. Padriks Klīrijs uzskatīja, ka maziem bērniem svešās mājas nav ko meklēt, un šis noteikums attiecās pat uz dievnamu. Kad Megija sāks iet skolā un iemācīsies mierīgi sēdēt, tad baznīcas durvis būs viņai vaļā. Līdz tam ne. Tā nu katru svētdienas ritu viņa nelaimīgi stāvēja pie dārza vārtiņu tuvumā augošā irbuleņu krūma, kamēr ģimene sakāpa senlaicīgajos ratos ar jumtu un brālis, kam bija uzdots māsu pieskatīt, tēloja, ka ir ļoti patīkami izvairīties no mises. Vienīgais Klīrijs, kas patiešām priecājās, ka var nošķirties no pārējiem, bija Frenks.

Dievbijība ieņēma Padija dzīvē būtisku vietu. Katoļu baznīca bija nelabprāt piekritusi viņa laulībām, jo Fiona bija anglikāne; lai gan Padija dēļ viņa vairs neapmeklēja savu baznīcu, tomēr pieņemt vīra ticību atteicās. Grūti pateikt, kāpēc — varbūt tāpēc, ka Armstrongi bija sena pirmo ieceļotāju dzimta, kas stingri turējās pie anglikāņu baznīcas, turpretī Padijs — imigrants, kurš ieradies 110 Īrijas «nepareizajām» kopienām [2] bez graša kabatā. Ārmstrongi bija dzīvojuši Jaunzēlandē jau ilgi pirms tam, kad atveda pirmos «oficiālos» kolonistus, un tas viņus ierindoja kolonijas aristokrātos. No Armslrongu viedokļa varēja vienīgi sacīt, ka Fiona noslēgusi kaunpilnu mesalliance [3] .

Roderiks Ārmslrongs bija nodibinājis savu Jaunzēlandes klanu ļoti dīvainā ceļā.

Viss bija sācies ar notikumu, kas astoņpadsmitā gadsimta Anglijā izraisīja daudz neparedzētu atskaņu, proti, ar amerikāņu Neatkarības karu. Līdz tūkstoš septiņsimt septiņdesmit sestajam gadam kuģis ik gadu nogādāja uz Virdžīniju, Ziemeļkarolīnu un Dienvidkarolīnu pāri par tūkstoš Anglijas sīko noziedznieku likumā paredzētā kalpībā, kas nebija labāka par verdzību. Angļu justīcija tolaik bija barga un nepielūdzama; slepkavība, ļaunprātīga dedzināšana, neizprotamais noziegums —«uzdošanās par čigānu»— un zādzība, ja zagtās mantas vērtība pārsniedza vienu šiliņu, tika sodīta ar karātavām. Par sīkākiem pārkāpumiem cilvēkus nosūtīja uz Ameriku, kur vainīgajam bija lemta palikšana līdz savas dabiskās nāves stundai. Toties, kad tūkstoš septiņsimt septiņdesmit sestajā gadā Amerikas vārti aizsitās ciet, Anglija konstatēja, ka tās notiesāto skaits strauji aug un viņus nav kur likt. Cietumi bija pilni ka piebāzti, tāpēc pari palikušos iegrūda pussatrūdējušos vecos kuģos, kas bija noenkuroti upju grīvās. Kaut ko vajadzēja darīt, tāpēc kaut ko ari darīja. Ārkārtīgi nelabprāt—jo tas nozīmēja, ka jāiztērē vairāki tūkstoši sterliņu mārciņu,— varasvīri pavēlēja kapteinim Arturam Filipam uzvilkt buras un doties uz Lielo Dienvidu zemi. Tas notika tūkstoš septiņsimt astoņdesmit septītajā gadā. Viņa vienpadsmit kuģu lielā flotile veda pāri par tīikstoš katordznieku, turklāt vēl matrožus, jūras virsniekus un jūras kājnieku vienību. Slavas apvīta odiseja pretī brīvībai šī nu vis nebija. Tūkstoš septiņsimt astoņdesmit aslota gada beigās, astoņus mēnešus pēc izbraukšanas no Anglijas, flotile ieradās liotānijas līcī [4] . Viņa Trakā Majestāte karalis Džordžs Trešais bija atradis jaunu izgāztuvi katordznie- kiem — koloniju, ko nosauca par Jaundienvidvelsu.

Tūkstoš astoņsimt pirmajā gadā, tikko divdesmit gadus vecs, Hoderiks Armstrongs tika notiesāts uz mūža izsūtījumu. Vēlākās Armstrongu paaudzes apgalvoja, ka viņš cēlies no

Somerselas dižciltīgajiem, kas pēc Amerikas revolūcijas zaudējuši savus īpašumus, un nekādu noziegumu neesot izdarījis, taču neviens no šiem pēctečiem ne reizi nepapūlējās noskaidrot izcilā senča palieso izcelsmi. Viņi gluži vienkārši sildījās tā slavas saulē un šo to piedomāja klāt paši.

Lai nu ko stāstīja par Roderika Ārmslronga izcelsmi un kādreizējo stāvokli Anglijā, pēc dabas viņš bija gatavais sātans. Visa astoņus mēnešus ilgā, vārdos neaprakstāmā ceļojuma laikā uz Jaundienvidvelsu viņš pierādīja, ka ir ietiepīgs smaga rakstura cietumnieks, kas kuģa virsniekiem kļuva sevišķi «mīļš» tāpēc, ka neparko nesprāga nost. Pēc ierašanās Sidnejā tūkstoš astoņsimt trešajā gadā viņš sāka uzvesties vēl neciešamāk, tāpēc viņu pārveda uz Norfolkas salu, kur atradās cietums nepakļāvīgajiem. Viņa uzvedība neuzlabojās. Viņu mērdēja badā, ieslodzīja pavisam šaurā kamerā, kur nebija iespējams ne sēdēt, ne stāvēt, ne gulēt, pēra, līdz mugura kļuva par asiņainu recekli, pieķēdēja pie klints jūrā un ļāva gandrīz noslīkt. Taču šis netīrās, rupja auduma skrandās ģērbtais ģindenis, kam mutē nebija neviena zoba un āda viscaur noklāta ar rētām, smējās cietumsargiem acīs: viņa krūtīs liesmoja naids un izaicinājums, ko, šķiet, nekas nespēja apdzēst. Ik rītu viņš piespieda sevi apņemties, ka nemirs, un ik vakaru smējās uzvaras priekā, ka joprojām palicis dzīvs.

Tūkstoš astoņsimt desmitajā gadā viņu iedalīja kopējās važās saslēgtu katordznieku grupā un nosūtīja uz van Dlmena Zemi. lai cirstu ceļu aiz Houbārlas — smilšakmenī, kas bija ciets kā dzelzs. Pirmajā izdevīgajā brīdī Ārmstrongs laida darbā cirtni, ielauzdams krūtis konvoja priekšniekam; kopā ar desmit citiem notiesātajiem viņi nogalināja vēl piecus uzraugus, nogriezdami tiem pakāpeniski — collu pa collai no kauliem miesu, līdz upuri nomira, kaukdami aiz sāpēm. Jo kā viņi, lā viņu apsargājamie bija zvēri, mežoņi, kuru jūtas atrofējušās līdz dzīvnieku līmenim. Roderiks Ārmstrongs nespēja tāpat vienkārši aizbēgt, atstādams savus spīdzinātājus neskartus vai likdams tiem mirt ātrā nāvē, kā nebija spējis samierināties ar savu katordznieka likteni.

Paņēmuši uzraugiem domāto rumu, maizi un kaltēto valzivs gaļu, vienpadsmit viri izkūlās caur jūdzēm plato meža joslu un iznāca pie Houbārlas — valzivju ķērāju ostas, kur nozaga barkasu un bez pārtikas, ūdens un burām devās pāri Tasmānijas jūrai. Kad barkass piestāja Jaunzēlandes dienvidu salas mežonīgajā rietumu krastā, dzīvs vēl bija Roderiks Ārmstrongs un divi citi vīri. Viņš nekad nestāstīja par šo neticamo ceļojumu, taču ļaudis sačukstējās, ka šie trīs palikuši dzīvi tāpēc, ka nogalinājuši un apēduši savus vārgākos biedrus.

Tas notika deviņus gadus pēc Roderika atvešanas no Anglijas. Viņš vēl bija jauns cilvēks, taču izskatījās pēc sešdesmit gadu veca veča. Līdz tam laikam, kad tūkstoš astoņsimt četrdesmitajā gadā ar valdības atļauju Jaunzēlandē ieradās pirmie brīvie kolonisti, viņš bija sagrābis zemi dienvidu salas bagātajā Kenterberijas novadā, capprecējis*> maorieti un laidis pasaulē trīspadsmit glītu, mazu puspolinē- ziešu pulciņu. Tūkstoš astoņsimt sešdesmitajā gadā Armstron- gus jau uzskatīja par šīs kolonijas aristokrātiem, viņi sūtīja savas vīriešu dzimuma atvases lieliskās skolās Anglija un ar savu viltību un uzņēmību skaidri pierādīja, ka patiešām ir izcila, varena vira neapstrīdami pēcteči. Roderika mazdēls Džeimss bija devis dzīvību Fionai — tā bija piedzimusi tūkstoš astoņsimt astoņdesmitajā gadā kā vienīgā meitene piecpadsmit bērnu pulkā.

Ja ari Fiona varbūt ilgojās pēc protestantu askētiskajiem rituāliem, pie kuriem bija pieradusi bērnībā, viņa nekad to neizradija. Viņa izturējās iecietīgi pret Padija reliģisko pārliecību un svētdienās apmeklēja kopā ar viņu misi, raudzī- damas, lai bērni pielugtu tikai katoļu dievu. Viņa pati joprojām palika anglikāniete, tāpēc sadzīvē tomēr trūka šādu tādu sīkumu, piemēram, galda lūgšanas, vakarlūgšanas un ikdienas svētīšanas vardu.

Ja neņem vērā braucienu uz Vehainu pirms pusotra gada, Megija nebija spērusi ne soli tālāk prom no mājas kā vienīgi līdz šķūnim un kalvei, kas atradās graviņā. Pirmās skolas dienas rītā viņa tā uztraucās, ka pēc brokastīm visu apēsto izvēma; mazo vajadzēja aizvest atpakaļ uz guļamistabu, lai nomazgātu un pārģērbtu. Māte novilka viņai brīnišķīgo jauno tumšzilo tērpu ar lielu, baltu matrožu blūzes apkakli un uzrāva nejauko brūno pusvilnas kleitu, kas bija pogajama līdz pašam kaklam, tā ka Megijai vienmēr likās — nupat, nupat viņa nosinaks.

— Un, dieva dēļ, Megij, nakamreiz, kad tev kļūs nelabi, pasaki jel! Nesēdi, līdz ir par vēlu un man jāsatīra gan putra, gan viss cits! Nu jums vajadzēs pasteigties, citādi, ja nokavēsities un netiksil uz zvanu, māsa Agate jūs katrā ziņā nopērs. Uzvedies labi un klausi brāļus!

Bobs, Džeks, Hjūijs un Stjuarts jau nepacietīgi lēkāja gar dārza vārtiem, kad Fiona beidzot izbīdīja Megiju pa durvīm, iebāzusi brokastu rikas ar ievārījumu vecā skolas somā.

Pasteidzies, Megij, mēs nokavēsim!— uzsauca Bobs. dodamies projām pa ceļu.

Megija rikšiem vien sekoja brāļiem, kas tik un tā pamazām attālinājās.

Pulkstenis rādīja mazliet pāri septiņiem, un mīlīgā saule jau labu laiku spīdēja pie debesjuma; rasa zālē turējās vēl vienīgi dziļā ēnā. Vehainas ceļš nebija nekas cits kā tumšsarkanā mālā iebrauktas ratu riteņu sliedes ar platu koši zaļas zāles joslu starpā. Baltas lilijas, kallas un oranžas kreses krāšņi ziedēja augstajā zālē abās ceļa pusēs; aiz puķēm, brīdinot īpašumu robežu pārkāpējus, slējās kārtīgas latiņu sētas, atdalīdamas citu no cita kaimiņu zemes gabalus.

Bobs allaž soļoja uz skolu pa labās puses žoga augšējiem šķērskokiem, nesdams somu nevis uz muguras, bet balansēdams to uz galvas. Kreisās puses žogs piederēja Džekam, un tas deva iespēju trīs jaunākajiem Klīrijiem būt ceļa valdniekiem. No graviņas, kur slējās kalve, viņi uzkāpa garā, kraujā pakalnā — tur Robcrtsonu šaurais celiņš ievijās Vehainas platākajā ceļā — un elsdami pūzdami apstājās atvilkt elpu, piecām rudmatainām galvām spilgti iezīmējoties pret gubu mākoņu nosētajām debesīm. Ceļa tīkamākais posms bija kalna nogāze — nu viņi sadevās rokās un joņoja pa zāli apaugušo slīpumu, līdz ziedošā puķu biežņa palika aiz muguras; žēl, ka nebija laika izlīst pa mistera Cepmena žoga apakšu un velties kā akmeņiem līdz pašai kalna pakājei.

Klīriju mājas no Vehainas šķīra piecas jūdzes, un, kad Megija beidzot tālumā ieraudzīja telegrāfa stabus, kājas viņai jau trīcēja un zeķītes bija nobrukušas. Modri ieklausīdamies. vai neatskan pirmais zvans. Bobs nepacietīgi vēroja, kā māsa ik pa brīdim sarausta ap vidu biksītes un izmisīgi nopūšas. Par spīti piesārtumam, sejiņa zem malu cekula likās dīvaini bezkrāsaina. Bobs nopūties pastiepa savu somu Džekam un noslaucīja delnas gar biksēm.

Nāc, Megij, panesīšu levi atlikušo ceļa gabalu pič- paunā,— viņš skarbi noteica, pazibsnīdams acis pret brāļiem, lai tiem neienāktu prātā doma, ka viņam iežēlojusies sirds.

Megija uzrāpās brālim mugurā, pavilkdamās augšup tā. lai varētu apķerties ar kājām ap brāļa vidukli, un svētlaimīgi atbalstīja zodu pret Boba kaulaino plecu. Nu viņa varēja ērti lūkoties uz Vehainu.. . :<• . ,

Daudz, ko redzēt, tur nebija: Vehaina savos apmēros tikai mazliet pārsniedza lielu ciematu. Tās nami bija izmētāti gar abām asfaltētās galvenās ielas pusēm. Lielākā ēka bija divstāvu viesnīca ar audekla nojumi, kas pasargāja no saules celiņu lidz lievenim un, balstīdamās uz stabiem, stiepās tālāk gar rensteli. Nākamā lielākā celtne bija dažādpreču tirgotava, kas tāpat lepojās ar aizsargnojumi. kā ari ar diviem koka soliem, kuri bija novietoti zem preču paraugu piekrautajām vitrīnām, lai garāmgājēji te varētu atpūsties. Virs pilsētas valdes nama slējās karoga masts, kurā plīvoja brāzmaino vēju sapluinīts. izbalējis Lielbritānijas karogs. Pagaidām pilsētai vēl trūka garāžas, jo automašīnu bija visai maz, taču blakus pilsētas valdes namam pacēlās kalve, aiz kuras bija zirgu stallis, bet līdzās zirgu silēm stīvi stiepās augšup benzīna tanks. Vienīgā ēka visā pilsētiņā, kas patiešām saistīja skatienu, bija īpatnējs koši zils veikals, kurš nepavisam nelikās anglisks: pārējās mājas bija krāsotas atturīgi brūnas. Pilsētas skola un anglikāņu baznīca bija būvētas cieši līdzās — tieši pretī Svētās Sirds klostera baznīcai un kato|u draudzes skolai.

Klirijiem steidzoties garām dažādpreču tirgotavai, noskanēja katoļu skolas zvans un tam, dobji dunot, atsaucās lielais pilsētas skolas zvans stabā ceļa otrā pusē. Bobs laidās skriešus, un bērni iesteidzās grantētajā pagalmā; ap piecdesmit audzēkņu jau kārtojās rindās maza auguma mūķenes priekšā. Mūķene turēja rokā tievu, lokanu nūju, garāku par viņu pašu. Negaidīdams pavēli. Bobs aizstūrēja savējos prom no bērnu rindām pagalma otrā pusē un nostājās, nenovērsdams skatienu no nūjas.

Svētās Sirds klosterim bija divi stāvi, lāču, tā kā tas slējās krietni patālu no ceļa aiz žoga, to nevarēja īsti saskatīt. Trīs Žēlsirdīgo māsu ordeņa mūķenes, skolotājas, dzīvoja augšstāvā kopā ar ceturto mūķeni, kas izpildīja saimniecības vadītājas pienākumus un nekad nerādījās; apakšstāvā atradās trīs lielas telpas, kurās nolika mācības. Ap visu taisnstūra celtni stiepās plaša, ēnaina veranda, kur lietainās dienās bērniem atļāva rātni pasēdēt rotaļām un lenčam paredzētajos starpbrīžos; saulainās dienās neviens skolēns nedrīkstēja tur kāju spert. Vairāki kupli vīģu koki apēnoja prāvo pagalmu, bet skolas aizmugurē mazliet nolaidena piegāze izbeidzās pie apaļa zāliena, kas nesa lepno «kriketa laukuma» nosaukumu,— kriketu te tiešām arī visbiežāk spēlēja.

Izlikdamies nedzirdot apslāpētos smiekliņus, kas atlidoja no bērnu rindām. Bobs ar brāļiem stāvēja pilnīgi nekustīgi.

kamēr skolēni ieso|oja telpās, māsai Ketrinai plinkšķinot uz nospēlētajām klavierēm «Mūsu tēvu ticību». Tikai kad pēdējais bērns pazuda aiz durvīm, māsa Agate, kas līdz šim bija stāvējusi kā stabs, sakustējās; smagajiem sarža svārkiem majestātiski čaukstot pa granti, viņa lieliem soļiem piegaja pie gaidās sastingušajiem Klīrijiem.

Nekad iepriekš neredzējusi nevienu mūķeni, Megija platām acīm vērās nācējā. Skats tiešām bija neparasts: dzīvi šķita vienīgi trīs sārti plankumi — māsas Agates seja un rokas, pārējais sastāvēja no žilbinoši baltas, icstīvinātas galvassegas un krūtežas un no vismelnākā melnuma drānu krokām, ko ap skolotājas resno vidukli apjoza plata ādas josta ar dzelzs gredzenu, no kura nokarājās lielas koka lūgšanu zīles. Māsas Agates seja vienmēr bija sarkana no pārāk lielas tīrības un lakata asajām malām — tās tik cieši aptvēra galvu, ka seju vairs īsti nevarēja saukt par seju, tā it kā pastāvēja pati par sevi, nošķirta no ķermeņa; uz dubultzoda, ko galvassega neželīgi pārgrieza divās daļās, šur un tur spurojās īsu maliņu kušķīši. Lūpas pavisam neredzēja, tās bija sakniebtas svītriņā, jo īpašniecei taču vajadzēja pilnīgi upurēties smagajam darbam — strādāt par garīgo gani nomaļā kolonijā ar ačgārniem gadalaikiem, kaut gan viņa bija iesvētīta par mūķeni pirms piecdesmit gadiem kādā jaukā, mīlīgā Kilārnijas1 abatijā. Apaļo briļļu metāla ietvars bija nežēlīgi iekniebis deguna sānos divas mazas, spilgti sārtas zīmītes, un caur stikliem aizdomīgi lūkojās dusmīgas, bālzilas acis.

Nu, Roberl Klīrij, kāpēc jūs nokavējāties?— māsa Agate norēja savā aukstajā balsī, kam reiz bija piemitis īru izrunas maigums.

Piedodiet, māsa,— Bobs neizteiksmīgi noskaitīja. Viņa zilganzaļās acis joprojām bija kā piekaltas nūjas galam, kas šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

Kāpēc jūs nokavējāties?— viņa atkārtoja.

Piedodiet, māsa!

Šis ir pirmais rīts jaunajā mācību gadā, Roberl Klīrij, un, pec manām domām, ja ne citreiz, tad šorīt gan jūs vārējāt papūlēties un ierasties laikā.

Megija nodrebēja, taču sakopoja visu savu drosmi.— Ai, lūdzu, māsa, tā bija mana vaina!—viņa nopīkstēja.

Bālzilās acis novērsās no Boba un šķita izurbjamies cauri Megijas sirdij. Meitene stāvēja, lūkodamās augšup neliekuļotā nevainībā, neapzinādamās, ka pārkāpj pirmo uzvedības likumu nāvīgajā divkaujā, kas risinājās starp skolotājām un skolēniem ad infinitum : proti, ja tev neprasa, stāvi klusu. Bobs aši iespēra māšelei ar kāju, un Megija apmulsusi pavērās brālī.

Kāpēc tā bija lava vaina?— mūķene noprasīja tik ledainā tonī, kādu Megija savu mūžu nebija dzirdējusi.

Nu. es apvēmu visu galdu, un vēmas izgāja cauri līdz biksēm, un māmiņai vajadzēja mani nomazgāt un apvilkt citu kleitu, un tā mēs visi nokavējām,— Megija vaļsirdīgi paskaidroja.

Māsas Agates sejas izteiksme nemainījās, taču mute saviebās līdzīgi pārāk stipri uzvilktai atsperei un nūjas gals noliecās pāris collu uz leju.— Kas tā tāda?— viņa uzbrēca Bobam, it kā radījums, uz kuru jautājums attiecās, būtu kāds jauns un īpaši pretīgs kukaiņu paveids.

Lūdzu, skolotāj, tā ir mana māsa Megana.

Tad uz priekšu tu viņai ieskaidro, ka ir zināmas lielas, ko mēs. ja esam īstas dāmas un īsti džentlmeņi, skaļi nekad neminam. Mēs nekādā ziņā nekad, nekad nesaucam vārdā neko no apakšveļas — pieklājīgu ģimeņu bērni lo zinātu bez teikšanas. Pastiepiet uz priekšu rokas — visi!

Bet. māsa. tā bija mana vaina!— Megija žēlabaini brēca, izstiepdama rokas ar augšup pavērstām delnām, jo bija tūkstošiem reižu redzējusi brāļus mājās tēlojam šādu ainu.

Klusu!— nošņāca māsa Agate, pagriezdamās pret mazo.— Man ir pilnīgi vienalga, kurš no jums bijis vainīgs. Jūs visi nokavējāties, tāpēc visi arī tiksit sodīti. Ar sešiem sitieniem.— Viņa izrunāja šo teikumu it kā vienaldzīgi, tomēr ar baudu.

Megija izbīlī skatījās, kā Bobs pavisam mierīgi pastiepj rokas, kā garā nūja svelpjot nolaižas gandrīz vai ātrāk, nekā viņa ar skatienu spēj tai sekot, un asi nošvīkst pret brāļa sauju, kur miesa ir mīksta un maiga. Nākamajā mirkli tur parādijas purpursarkana svītra: otrais cirtiens ķēra spilventiņus zem pirkstiem — tie bija vēl jutīgāki —, un beidzamais trāpīja pirkstgalus, kur cilvēka āda ir tik vārīga kā nekur citur, izņemot lūpas. Māsas Agates trāpījumi bija nekļūdīgi. Sekoja vēl trīs cirtieni Bobam pa otru roku, pirms viņas uzmanība pievērsās Džekam. kas stāvēja Bobam līdzās. Boba seja bija bāla. taču viņš nedz iekliedzās, nedz arī pakustējās, un tāpat to nedarīja ari pārējie brāļi, kad pienāca viņu kārtu,— pat klusais un trauslais Stjuarts.

Skatoties, kā nūja paceļas augšup virs viņas pašas rokām, Megija neviļus aizvēra acis, tā ka neredzēja tās nolaišanos. Taču sāpes šķita kā apdullinošs sprādziens, dedzinošs, svilinošs dūriens, kas iespiedās līdz kaulam; sūrstoņai kāpjot augšup pa apakšdelmu, jau nāca nākamais cirtiens, bet, kad ta atbalss bija sasniegusi plecu,.pēdējais sitiens pa pirkstgaliem uzbrāzās vispirms augšup un tad lejup uz sirdi. Viņa iekoda zobus apakšlūpā, juzdama pārāk lielu kaunu un lepnumu, lai kliegtu, būdama pārāk dusmīga un sašutusi par tādu netaisnību, lai iedrīkstētos pacelt acis un paskatītos uz māsu Agati; šo mācību Megija iegaumēja, kaut arī tās būtība stipri atšķīrās no tās, ko māsa Agate bija gribējusi iepotēt.

Rokas parstāja sāpēt tikai pirms lenča. Rīts Megijai pagāja baiļu un mulsuma miglā, meitene nesaprata neko, kas tika teikts vai darīts. Apsēdināta jaunākās klases pēdējā rindā, solā, kas bija domāts diviem bērniem, viņa pat nepamanīja, kas sēž blakus,— līdz pat brokastu starpbrīdim, kuru viņa aizvadīja, bēdīgi ierāvusies rotaļlaukuma nomaļā stūri aiz Roba un Džeka mugurām. Vienīgi Boba bargā pavēle piespieda viņu apēst mātes līdziedotās sviestmaizes ar ērkšķogu ievārījumu.

Kad zvans aicināja uz pēcpusdienas stundām un Megija atrada savu vietu bērnu rindā, viņas skatiens beidzot noskaidrojās tiktāl, ka bija iespējams saredzēt, kas notiek visapkārt. Pēriena nodarītais apkaunojums sāpēja tikpat skaudri kā iepriekš, tomēr galvu viņa turēja augstu un izlikās neredzam, kā blakus stāvošās mazās meitenes biksta vienotrai sānos un sačukstas.

Māsa Agate ar nūju stāvēja skolēnu priekšā; māsa Dīklena ložņāja šurp un turp rindu aizmugurē; māsa Ketrina apsēdās pie klavierēm, kas bija novietotas ēkas iekšienē tieši pie jaunākās klases durvīm, un sāka spēlēt «Uz priekšu, Kristus kareivji», īpaši uzsvērdama takts otro un ceturto akordu. Patiesībā tas bija protestantu korālis, tomēr kara laikā kļuvis kopīgs visiem reliģiskajiem novirzieniem. Māsa Ketrina ar lepnumu nodomāja, ka jaukie bērniņi soļo korāļa pavadījumā kā īsti mazi zaldātiņi.

Otra no trim mūķenēm — māsa Dīklena — šķita uz mata līdzīga māsai Agatei, tikai piecpadsmit gadus jaunāka, turpretī māsa Ketrina joprojām bija saglabājusi diezgan lielu cilvēcību. Šī tikko trīsdesmit gadus vecā sieviete, pēc tautības, protams, īriete, vel loloja zināmus ideālus; viņa joprojām ar prieku mācīja bērnus, joprojām saskatīja mazajās, jūsmīgi augšup pavērstajās sejiņās Kristus nemirstīgo veidolu. Taču viņa mācīja vecākos bērnus, kas, pēc māsas Agates domām, bija jau pietiekami pērti, lai uzvestos kārtīgi, kaut arī audzinātāja būtu jauna un labsirdīga. Pati māsa Agate nodarbojās ar mazākajiem, lai tiem kā no māla izveidotu paklausīgus prātus un sirdis pēc savas gaumes. Vidējā vecuma audzēkņi bija uzticēti māsai Dīklenai.

Drošajā slēptuvē — pēdējā solā Megija iedrīkstējās pašķielēt sānis uz meitenīti, kas sēdēja viņai blakus. Izbai|u pilnais skatiens ieraudzīja smaidu, kurā bija izliekusies mutīte ar dažiem trūkstošiem zobiem, un lielas, apaļas, spulgas melnas acis tumsnējā sejiņā ar mazliet spīdīgu ādu. Meitenīte valdzināja Megiju, kas bija pieradusi pie gaišas ādas un vasaras raibumiem,— pat Frenkam ar viņa tumšajām acīm un matiem bija gaiša, balta āda,— tāpēc Megija nosprieda, ka viņas sola biedrene ir visskaistākā būtne, ko viņa jebkad redzējusi.

Kā tevi sauc?— melnīgsnējā skaistule nočukstēja ar mutes kaktiņu, grauzdama zīmu|a galu un spļaudama koka skaidiņas tukšā tintnīcas caurumā.

Megija Klīrija,— Megija tikpat klusi atbildēja.

Tu tur!— atskanēja vēsa, skarba balss no klases priekšgala.

Megija saravas un apjukumā palūkojas apkārt. Dobji noklakstēja zīmuļi — visi divdesmit bērni kā viens reizē nolika tos uz soliem —, klusināti nočaukstēja dārgās papīra lapas, kas tika nobīdītas sānis, lai paslepus varētu novietot uz soliem elkoņus. Dūšai saskrienot papēžos, Megija aptvēra, ka visi blenž tieši viņā. Māsa Agate steidzīgi nāca šurp pa eju starp soliem; Megijas bailes bija tik neizsakāmas, ka, būtu viņai bijis kur bēgt, viņa muktu, cik jaudas. Taču aizmugurē slējās šķērssiena", aiz kuras atradās vidējā vecuma bērnu klase, bet abās pusēs — solu rindas un priekšā — māsa Agate. Acīm ieplešoties gandrīz tikpat platām kā šaurā sejiņa, elpai aizraujoties pārbīlī. Megija blenza skolotājā, žņaudzīdama uz sola uzliktās rokas.

Tu sarunājies, Megana Klīrija!

Jā, māsa.

Un ko tu sacīji?

Kā mani sauc, māsa.

Kā tevi sauc?— Māsa Agate pavīpsnāja, pārlaizdama skatienu pārējiem bērniem, it kā tiem katrā ziņā vajadzētu just lādu pašu nicināšanu kā viņai.— Nu, bērni, vai mums neparāda godu? Vēl viena no Klīriju dzimtas mūsu skolā un nevar vien sagaidīt, kad jūs uzzināsit viņas vārdu!— Mūķene pievērsās atkal Megijai.— Piecelies, kad es tevi nzrunāju, stulbā, mazā mežone! Un izstiep, lūdzu, rokas!

Megija izrāpās no sola, garās cirtas noplivoja pār seju un atsitās atpakaļ. Rokas sakrampējusi, viņa tās izmisumā žņaudzīja, taču māsa Agate palika nekustīgi stāvam un gaidām, gaidām, gaidām .. . Tad Megija nez kā piespiedās izstiept plaukstas, bet, mijai nolaižoties, atrāva tas atpakaļ un noelsās šausmās. Māsa Agate ieķērās ar pirkstiem Megijas galvvidū kopā saņemtajā matu pušķi un pievilka meiteni tuvāk, tā ka tās seja atradās pavisam netālu 110 briesmīgajām acenēm.

Izstiep rokas. Megana Klīrija!— Tas tika teikts pieklājīgi. vēsi, nepielūdzami.

Megija pavēra muti un apvēma māsas Agates ģērba priekšu. Visi bērni, kas atradās klasē, bailēs skaļi noelsās, bet māsa Agate stāvēja, piesarkusi aiz niknuma un pārsteiguma, kamēr pretīgie vēmekļi ritēja lejup pa melnajām ielocēm un pilēja zemē. Tad nūja sāka lēkāl pa Megijas augumu, kur vien varēja likt klāt; mazā pacēla rokas, lai aizsargātu seju, un, joprojām Tīstīdamās, iespiedās kaklā. Kad māsai Agatei roka tā nogura, ka vairs negribēja klausīt, viņa norādīja uz durvīm.

Ej mājās, mazā, nekaunīgā stulbene!— viņa sacīja, apsviezdamās uz papēža un ieiedama māsas Dīklenas klasē.

Megijas izmisuma pilnais skatiens pievērsās Stjuartam; viņš palocīja galvu, il kā teikdams, ka māsai jādara, kā pavēlēts, un viņa maigās, zilganzaļās acis pauda sapratni un līdzjūtību. Slaucīdama muti kabatas lakatiņā, Megija iztenle- rēja pa durvīm ārā rotaļlaukuinā. Līdz mācību beigām atlika vēl divas stundas; viņa nomākta klamzāja projām pa ielu — nebija cerību, ka brāļi viņu panāks, turklāt mazo mocīja lādas bailes, ka šķita neiespējami uzmeklēt kādu stūrīti, kur zēnus pagaidīt. Jāiet mājās pašai un pašai jāizstāsta mātei.

Grīļodamās iznākusi pa sēlas durvīm ar pilnu grozu slapjas veļas. Fiona gandrīz paklupa pret meitu. Megija sēdēja uz lieveņa augšējā pakāpiena, galvu nokārusi, gaišo cirtu gali bija salipuši un kleitas priekša visa vienos traipos. Nolikusi zemē smago grozu, Fiona nopūtās un atbīdīja no pieres atrisušu matu šķipsnu.

Nu. kas noticis?— viņa gurdi noprasīja.

Es apvēmu māsu Agati.

Ak dievs! Fiona iesaucās, piespiedusi pirkstus krustiem.

F.s dabūju arī pērienu,— Megija nočukstēja asaru pilnām acīm.

Nu ir gan negals!— Fiona grīļodamās pacēla smago grozu, ar pūlēm noturēdama to līdzsvarā.— Nezinu, ko ar tevi darīt, Megij. Būs jāpagaida un jāpaskatās, ko teiks tētis.— Un viņa aižsoļoja pār pagalmu pie auklām, kur jau vējā plivinājās puse no izmazgātās veļas.

Gurdi berzēdama ar rokām seju, Megija kādu brīdi stingi noskatījās pakaļ mātei, lad piecēlās un devās pa taku lejup uz kalvi.

Frenks nupat bija beidzis apkalt mistera Robertsona bēro ķēvi un stūma to atmuguriski iekšā steliņģī, kad durvīs parādījās Megija. Viņš pagriezās, ieraudzīja māsu — un tūlīt viņam uzbrāzās atmiņas par paša drausmīgi nelaimīgo skolas laiku. Megija izskatījās tik sīciņa, vēl apaļa kā mazs bērniņš un tik nevainīga un jauka, taču acu spožums bija cietsirdīgi apdzēsts un sejas izteiksmē slēpās kaut kas tāds, kas radīja Frenkā vēlēšanos māsu Agati nogalināt. Nogalināt, patiešām nogalināt, saņemt rokās viņas dubultzodu un žņaugi . . . Darbarīki aizlidoja malā, priekšauts tika norauts, Frenks aši piegāja pie māsas.

Kas lēcies, mīlulīt?—viņš vaicāja, noliekdamies tik zemu, ka varēja ielūkoties Megijai sejā. No meitenes plūda vēmekļu smaka, taču Frenks nomāca acumirklīgo tieksmi aizgriezties.

Ai. F-F-Frenk!— Megija ievaimanājās. Sejiņa saviebās, un beidzot atvērās asaru slūžas. Māšele apvija rokas brālim ap kaklu un izmisīgi kļāvās viņam klāt, raudādama sāpīgi un dīvainā kārlā bez skaņas kā visi Klīriju bērni, kad tie bija jau paaugušies. Tas l>ija briesmīgs skats, un te nu neko nevarēja sadziedēt ne ar maigiem vārdiem, ne skūpstiem.

Kad mazā atkal nomierinājās, Frenks paņēma viņu rokās un aiznesa uz smaržīgu siena pantu, kuram bija piegājusi klāt mistera Robertsona ķēve; Frenks ar Mcgiju apsēdās, aizmirsuši visu pasauli, un ļāva, lai zirga lūpas snaikstās pēc zāles stiebriem ap mīksto sēdekli. Megijas galva atdusējās uz Frenka gludajām, kailajām krūtīm; zirgs, skaļi sprauslādams līksmē, ar savu elpu plivināja meitenes matu cirtas.

Kāpēc viņa pēra mūs visus, Frenk?—Megija vaicāja. — Es viņai sacīju, ka vainīga esmu tikai es.

Apradis ar smaku. Frenks nepievērsa lai vairs uzmanību; viņš pastiepa roku un izklaidīgi paglāstīja ķēves purnu, atstumdams to tālāk, jo tas kļuva pārāk uzbāzīgs.

Galvenais iemesls ir tas, ka mēs esam nabagi. Megij. Mūķenes allaž nīst nabadzīgus skolēnus. Kad laiciņu būsi gājusi māsas Agas vecajā, sapelējušajā skolā, redzēsi, ka viņa izgāž dusmas ne vien uz Klīrijiem. bet arī uz Māršeliem un Makdonaldiem. Mēs visi esam nabadzīgi. Būtu mēs bagāti un brauktu uz skolu lielos alsperratos kā O'Braieni, viņas visas tūdaļ appaijātu mūs no visām pusēm. Bet mums nav naudas, par ko dāvāt baznīcai ērģeles vai zelta diegiem cauraustas altārscgas, vai jaunus zirgus un ratus mūķenēm. Tāpēc mēs nekrītam svarā. Viņas var darīt ar mums, ko grib. Atceros, kādu dienu māsa Aga lā saniknojās uz mani. ka bļāva vienā laidā: «Brēc taču, pie visa kas svēts! Dves kādu skaņu. Frānsis Klīrij! Ja tu darītu inan prieku un sāktu kaukt, es tevi nesistu ne tik stipri, ne arī tik bieži.» Tas ir otrs iemesls, kāpēc viņa mūs nīst; šai ziņā mēs esam pārāki par Maršaliem un Makdonaldiem. Viņa nespēj piespiest Klīrijus raudāt. Viņai šķiet, ka mums jābučo viņai svārku stērbeles. Nu, es pateicu puikām, ko darīšu ar kairu Klīriju, kurš pēriena laikā kaut vai iesmilkstēsies, un tas pats atliecas ari uz tevi. Megij Lai cik slipri viņa tevi velētu, nepinkšķi. Vai tu šodien raudāji ?

Nē, Frenk,— mazā žāvādamās atteica. Viņas plakstiņi aizvērās un īkšķis taustījās pa seju, meklēdams muti. Frenks noguldīja māsu siena un, klusi dungodams, smaidot atgriezās pie darba.

Megija joprojām gulēja miegā, kad ienāca Padijs, uzmaucis platmali zemu pierē. Rokas viņam bija netīras, jo viņš bija mēzis mēslus no mistera Džārmena kūts. Viņš palūkojās, kā Frenks kaldina uz laklas ratu asi, dzirkstelēm šķīstot ap galvu, tad pievērsa skalienu meitai, kas, saritinājusies kamoliņā, gulēja sienā; mistera Robertsona bērā ķēve bija nokārusi galvu pār miega pilno sejiņu.

Tā jau domāju, ka viņa būs le,— teica Padijs, nomezdams jājampātagu un aizvezdams savu veco saini uz šķūnī ierīkoto steliņģi.

Frenks īsi pamāja ar galvu, uzlūkodams tēvu ar šaubās un aizdomās satumsušu skatienu — Padiju tas allaž kaitināja —, un tad pagriezās alkal pret balti nokaitēto ratu asi. Kailā mugura spīdēja no sviedriem.

Noseglojis saini, Padijs ieveda to steliņģī, pielēja pilnu siles ūdens nodalījumu, tad uzšļāca drusku ūdens klijām un auzām. Kad viņš bija piepildījis no spaiņa siles ēdiena nodalījumu, dzīvnieks mīlīgi pabubināja pretī un noskatījās paka), ka saimnieks iziet ārā no kalves un pie lielā tovera novelk kreklu. Padijs noskaloja rokas, seju un ķermeņa augšdaļu, nošļakstīdams matus un jātnieka bikses. Slaucīdamies vecā maisā, viņš kā jautājot palūkojās dēlā.

Māmiņa man stāstīja, ka Megija kritusi nežēlastībā un pārdzīta mājās. Vai tu zini, kas īsti noticis?

Frenks mitējās kali padzisušo asi.— Nabaga mazā dumi- ķīte pamatīgi apvēmusi māsu Agati.

Aši aizdzīdams lūpās iegulušo smaidu, Padijs brītiņu stīvi vērās tālākajā sienā, lai savaldītos, un tad pagriezās pret Megiju.— Satraukušies, ka jāsāk iet skolā, vai?

Nezinu. Viņai šorīl sametās nelabi, kad vajadzēja doties ceļā. tas viņus aizkavēja, un viņi nelika laikā uz zvanu. Visi dabūjuši sešus cirtienus, bel Megija bijusi briesmīgi satraukta, jo uzskatījusi, ka jāsoda vienīgi viņa. Pēc lenča māsa Aga atkal klupuši virsū, un mūsu mazā apvēmusi ar maizi un ievārījumu visas viņas tīrās, melnās stērbeles.

Un pec tam?

Māsa Aga viņu pamatīgi iekaustījusi un ar kaunu aizdzinusi mājās.

Nu, es teiktu, ka sodīta viņa ir diezgan. Mūķenes es ļoti cienu, un mums nepiedien viņu rīcību apšaubīt, bet man gribētos, lai viņas tik bieži nelaistu darbā nūju. Es zinu, ka mūsu stūrajās īru galvās jāiedzen lasīšanas, rakstīšanas un rēķināšanas gudrības, bet galu galā tā bija mūsu mazās Megijas pirmā diena skolā.

Frenks izbrīnījies lūkojās tēvā, acu nenovērsdams. Līdz šim Padijs nekad nebija runājis ar vecāko dēlu kā vīrs ar viru. Mūžīgā aizvainojuma sajūta izgaisa, un Frenks noprata, ka, par spīli dižīgajam lepnumam uz dēliem, Padijs mīl Megiju vairāk par visiem.kSirdī sarosījās gandrīz vai siltas jūtas pret tēvu, parasta neuzticība pazuda, un jauneklis pasmaidīja.

Viņa ir traki jauka mazulīte, vai ne?— viņš noteica.

Nogrimis meitas aplūkošanā, Padijs izklaidīgi pamāja ar

galvu. Zirgs elpodams nosprauslājās, Megija sakustējās, apvēlās uz otriem sāniem un pavēra acis. Redzēdama blakus Frenkam tēvu, viņa kā dzelta uzslējās sēdus, aiz bailēm nobālēdama.

Nu, Megij. meit, tev nu gan bijusi traka diena, vai ne? - Padijs piegāja pie mazās, paņēma viņu rokās un pacēla augšā; no nepatīkamās smakas aizcirtās elpa, bel tad, paraustījis plecus, viņš cieši piekļāva meiteni klāt.

Es dabūju pērienu. Ietīt,— Megija atzinās.

Nu. pazīstot māsu Agali, es teikšu: tā nebūs pēdējā reize,— Padijs sacīja, uztupinādams meiteni sev uz pleca.— Labāk palūkosimies, vai māmiņai katlā nav karsts ūdens, lai tu varētu nomazgāties. Tu od briesmīgāk par Džārmcna lopu kūti.

Frenks piegāja pie durvīm un vēroja, kā abas ugunīgās galvas, šūpodamās augšup un lejup, pazūd aiz takas likuma, tad pagriezies ieraudzīja pretī lūkojamies bērās ķēves lēnīgās acis.

Nāc šurp, vecenīl, aizjāšu tevi uz mājām,— viņš noteica, saņemdams pavadu.

Megijas vemšana galu galā nāca viņai tikai par svētību. Māsa Agate gan laiku pa laikam viņu pera, bet vienmēr no tāda attāluma, kas ļāva izvairīties 110 iespējamām sekām, un tas savukārt mazināja cirtiena spēku, nedodot tam lāgā iespēju sasniegt mērķi.

Melnīgsnējā meitenīte, kas sēdēja Megijai blakus, bija Vehainas spilgti zilās kafejnīcas īpašnieka, pēc tautības itālieša, jaunakā meila. Viņas vārds bija Terēze Anuncio, un viņa bija pieliekami neapdāvināta, lai nepiesaistītu māsas Agates uzmanību, taču ne tik liela muļķe, lai kļūtu par mūķenes uzbrukumu mērķi. Kad Terēzei izauga jauni zobi, viņa kļuva ārkārtīgi skaista, un Megija biedreni gluži vai dievināja. Starpbrīžos rotaļu laukumā viņas pastaigājās, apņēmušas viena otru ap vidu,— lā bija zīme, ka viņas ir sirdsdraudzenes un cilās lai nenāk par tuvu. U11 staigādamas abas pļāpāja vienā laidā.

Reiz Terēze garajā starpbrīdī paaicināja Megiju sev līdzi uz kafejnīcu, lai draudzene iepazītos ar viņas tēvu, māti un pieaugušajiem brāļiem un māsām. Tos tāpat apbūra meitenes zeltainās malu liesmas kā Megiju — itāliešu tumšās cirlas. Kad mazā pievērsa viņiem savas platās, jaukiem punktiņiem izraibinātās pelēkās acis. jaunie paziņas pavēstīja, ka viņa izskatoties pēc īsta eņģelīša. No mātes Megija bija mantojusi labas manieres, ko vārdos gan nevarēja aprakstīt, bet ko ikviens tūdaļ sajuta; Anuncio ģimene šai ziņā nebija izņēmums. Tāpat kā Terēze, visi dedzīgi apliecināja uzmanību Megijai: viņu pacienāja ar lielām, kraukšķīgām kartupeļu šķēlēm, kas bija ceptas kailos, kur čurkstēja jērgaļas tauki, un bezgala garšīgu zivs gabalu. 110 kura izņemtas asakas un kurš, miltos apvārtīts, bija tvaicēts šķidrajos laukos kopā ar kartupeļiem, tikai atsevišķā režģī. Megija nekad nebija baudījusi tik garšīgu ēdienu un vēlējās, kaul varētu biežāk nākt uz lenču kafejnīcā. Taču tā bija itin kā viesību mailīte, kurai vajadzēja izlūgties atļauju no mātes un mūķenēm.

Mājās viņa to vien daudzināja kā «Terēze saka > un «Vai zināt, ko Terēze darīja?», līdz Padijs uzkliedza, ka viņam šīs valodas par Terēzi esot līdz kaklam.

Pēc manas saprašanas, nav diez cik prātīgi pīties ar makaronu rijējiem,— viņš norūca ar britu izcelsmes kolonistiem raksturīgo neuzticību pret melnīgsnējiem Vidusjūras krastu iedzīvotājiem.

Megij, meit, viņi ir netīri, viņi reti mazgājas,— viņš paskaidroja, juzdamies neveikli, jo Megija uzmeta viņam aizvainojuma un pārmetuma pilnu skatienu.

Svelošas greizsirdības mocītais Frenks viņam piekrita. Tā nu mājās Megija runāja par draudzeni retāk. Tomēr mājinieku neapmierinātība nespēja izjaukt draudzību, kaut arī meitenes, dzīvodamas tālu viena no otras, tikties varēja vienīgi skolā; Bobam un citiem brāļiem nebija lielāka prieka par māsas pieķeršanos Terēzei — tas nozīmēja, ka starpbrīžos var vēja ātrumā brīvi joņot pa rotaļu laukumu, il kā tādas māsas nemaz nebulu pasaulē.

Nesaprotamās zīmes, ko māsa Agate allaž rakstīja uz tāfeles, pamazām ieguva jēgu, un Megija uzzināja, ka « + » nozīmē visu skaitļu salikšanu kopā. turpretī «—» liek apakšējos skaitļus atņemt no augšējiem, turklāt jāraugās, lai iznākums būtu mazāks par pirmo skaitli. Megija bija apķērīgs bērns un būtu kļuvusi vai nu par ļoti labu, vai pat par teicamu skolnieci, ja vien būtu spējusi uzveikt bailes no māsas Agates. Taču, tiklīdz tās durstīgais skatiens pievērsās viņai un vecīgā, čerkstošā balss noskaldīja strupu jautājumu, meilene sāka stostīties, raustīt valodu un nespēja vairs domāt. Aritmētika viņai padevās viegli, tomēr, kad bargā skolotāja lika paskaidrot izrēķināto mutvārdos, viņa neatcerējās, cik ir divreiz divi. Lasīšana nozīmēja ieiešanu tik valdzinošā pasaulē, ka Megija tvēra to aizgūtnēm, bet, kad māsa Agate viņu izsauca un lika izlasīt kādu rindkopu skaļi, viņa tik tikko spēja saburtot vārdu, kur nu vēl teikumu. Likās, ka viņa mūžīgi trīc, baidīdamās no māsas Agates ņirdzīgajām piezīmēm, vai sarkst kā magone, jo citi skolēni par viņu smējās. Jo tieši viņas tāfelīte bija tā, ko māsa Agate pacēla augšup, lai izsmietu, un tieši viņas cītīgi aprakstītās papīra lapas mūķene izmantoja, lai parādītu, cik neglīts ir nekārtīgs darbs. Daži bagātākie bērni varēja lepoties ar dzēšamgumijām, turpretī

Megi jas vienīgais dzēšamais bija pirkstgals — viņa to aplaizīji! un tikmēr berzēja ar to satraukumā pieļautās kļūdas, kamēr rakstītais sasmērējās, papīrs savēlas sīciņos rullīšos un paradijās caurumi. Tas bija stingri aizliegts, taču savā izmisumā viņa bija gatava darīt, vienalga, ko, lai tikai izbēgtu no māsas Agates paļām.'-'

Līdz Megijas atnākšanai māsas Agates nūja un ļaunā mēle bija spīdzinājušas Stjuartu. Megija izrādījās daudz labāks mērķis, jo Stjuarta domīgais rāmums un gandrīz vai svētajam raksturīgā savrupība bija ciets rieksts, kas šķila grūti parko- žams pat māsai Agatei. Turpretī Megija drebēja un tumši pietvīka, lai cik vīrišķīgi arī pūlējās turēties pie Frenka noteiktās uzvedības taktikas. Stjuarts no sirds žēloja māsu un pūlējās atvieglot viņas likteni, mēģinādams novirzīt mūķenes niknumu uz sevi, taču viņa tūdaļ atminēja zēna viltību un iedegās vēl trakākās dusmās, redzēdama, ka Klīrija ģimenes locekļi aizstāv māsu tikpat vienprātīgi, kā iepriekš bija aizstāvējuši ikvienu no brāļiem. Ja kāds bulu Agatei vaicajis, kāpēc viņai tik briesmīgi nepatīk Klīriji, viņa nebūtu varējusi atbildēt. Tādai vecai, dzīves nodarīto pārestību saruglinatai mūķenei ka māsa Agate ar lik lepnu un ātri aizvainojamu ģimeni ka Klīriji bija grūti samierināties.

Megija bija kreile, un las izrādījās viņas lielākais grēks. Kad pirmajā rakstīšanas stundā viņa bikli paņēma grifeli, māsa Agate uzbruka viņai ka Cēzars gaiļiem.

— Megana Klīrija, noliec grifeli!— viņa nodārdināja.

Tā sākās izšķirošā cīņa. Megija kā bija, tā palika kreile. Kad māsa Agate ar varu aplieca meitenes labās rokas pirkstus pareizi ap grifeli un novietoja uz tāfelītes, Megijai noreiba galva un viņa sēdēja, nekādi nesaprazdama, ka piespiest samocīto roku darīt to, ko masa Agate liek. Meitene kļuva garīgi kurla, mēma un akla; nederīgie labās rokas piedēkļi bija tikpat maz saistīti ar domāšanu ka kāju pirksti. Viņa vilka nelīdzenas līnijas tāfelītes stūrī, jo neparko nejaudāja tikt galā ar burta izliekumu, tad kā paralizēta palaida vaļā grifeli; nekādi māsas Agates pasākumi nespēja piespiest Megijas labo roku izveidot burtu «A». Pēc tam mazā parasti paslepus pārlika grifeli kreisajā rokā un, neveikli apņēmusi tāfelīli ap trim malām, skaisti, kaligrafiski izzīmēja virkni «A» burtu.

Kaujā uzvarēja māsa Agale. Rīta jundā viņa piesēja Megijas kreiso roku ar virvi pie sāniem un atraisīja tikai tad, kad pulksten trijos pēcpusdienā atskanēja mācību beigu zvans. Pat lenča laika Megijai bija jāēd, jāstaigā un jārotaļājas ar pilnīgi nekustīgu kreiso roku. Bija vajadzīgi trīs mēneši, taču galu galā viņa iemācījās rakslīl pareizi — saskaņā ar māsas Agates principiem, lai gan burtu veidojums nekad nekļuva isli glils. Lai nezustu pārliecība, ka viņa nekad vairs nesāks 110 jauna lietot kreiso roku, to turēja piesietu pie sāniem vēl divus mēnešus; tad māsa Agate sasauca kopā visus skolēnus, lai tie noskaita pateicības lūgsnu visuvarenajam dievam, jo viņa gudrība ļāvusi Megijai apjaust savus maldus. Visi dieva bērni rakstol ar labo roku, bet kreiļi esot sātana pēcnācēji, il īpaši sarkanmatainie.

Saja pirmajā mācību gadā Megija zaudēja savu mazbērna apaļīgumu un stipri novājēja, lai gan pastiepās tikai nedaudz. Viņa ieņēmās grauzt nagus līdz dzīvai miesai un dabūja ciest: māsa Agate pavēlēja viņai ar izstieptām rokām apstaigāt visus solus, lai bērni redzētu, cik nejauki izskatās apgrauzti nagi. Un tas notika tai pašā laikā, kad gandrīz puse bērnu starp piecu un piecpadsmit gadu vecumu kodīja nagus tikpat dedzīgi kā Megija.

Fiona sadabūja pudeli rūgtas alojas tinktūras un nozieda ar šo šausmīgo šķidrumu Megijas pirkstgalus. Visiem ģimenes locekļiem tika uzdots laiku pa laikam pārliecināties, vai viņai nav radusies iespēja rūgtās zāles nomazgāt. Kad citas meitenes skolā pamanīja nodevīgos brūnos plankumus, vajadzēja paciest ari šo pazemojumu. Zāles bija tumšas, smirdēja pēc aitu mazgājamā līdzekļa, un. ja pirkstus iebāza mutē, mēle sajuta bezgala pretīgu garšu. Megija izmisumā iespļāva kabalas lakatiņa un berzēja pirkstus gandrīz līdz asinīm, kamēr lielumu izdevās dabūt nost. Padijs paņēma rīksti — tā bija daudz maigāka par māsas Agates nūju — un ņēmās dzenāt meiteni pa visu virtuvi. Viņš nemēdza bērniem sist pa rokām, seju vai dibenu un pēra vienīgi pa kājām. Kājas sāpot tikpat stipri kā jebkura cilā viela, viņš sacīja, turpretī savainot tās nevarot. Tomēr, par spīti rūgtajai alojai, izsmieklam. māsai Agatei un Padija rīkstei, Megija tik un tā grauza nagus.

Lielāko prieku viņas dzīvē sniedza draudzība ar Terēzi Anuncio — vienīgi lā darīja skolu ciešamu. Megija kvernēja stundās, sāpīgi ilgodamās pēc rotaļu laika, kad varēs apsēsties zem lielā vīģes koka: tad viņas abas apliks rokas viena otrai ap vidu un pļāpās pēc sirds patikas. Terēze mēdza '.i.islil par savu bezgala svešzemniecisko ģimeni, savām in".Iwti1:111ij:111i lellēm un tām domāto īsto tējas servīzi ar I)miesu izrotājumiem.

Ieraudzījusi šo tējas servīzi, Megija satraucās līdz sirds dziļumiem. Servīzē ietilpa simt astoņi trauciņi, maziņas lāsītes, apakštasītes un šķīvīši, tējkanna, cukurtrauks, piena un krējuma krūzītes, nazīši, karotes un dakšiņas, pēc lieluma tieši piemēroti lellēm. Terēzei piederēja neskaitāmas rotaļlietas; viņa ne vien bija daudz jaunāka par māsu, kas pēc vecuma bērnu virknē ierindojās nākamajā vietā, bet arī auga itāliešu ģimenē, un tas nozīmēja, ka viņu dedzīgi un neslēpti mīl, ka tēvs netaupa naudu, lai meitai sagādātu prieku. Abas mazās juta viena pret otru cieņu un skaudību, lai gan Terēze nebūt neiekāroja Megijas bargo kalvinistisko audzināšanu. Tieši otrādi, viņa draudzeni žēloja. Kā tas var būt, ka nedrīkst pieskriet pie mātes, apkampt viņu un apbērt ar skūpstiem? Nabaga Megija!

Megijai turpretī ne prātā nenāca salīdzināt Terēzes smaidā starojošo, tuklo maza augumā māmiņu ar savu slaido, nopietno mati, tāpēc viņai nekad neradās vēlēšanās, kaut Fiona viņu apskautu un noskūpstītu. Viņa domāja ko citu: ka vēlētos, lai Terēzes māmiņa apskautu un skūpstītu arī viņu. Šis jautājums gan nodarbināja viņas prātus mazāk nekā lējās servīze ar ķiniešu zīmējumiem. Tik trausla, tik caurspīdīga uti smalka, tik skaista! Ai, kaut viņai bulu tāda servīze un viņa varētu liet Agnesei pēcpusdienas tēju baltā tasītē un apakštasītē ar tumšziliem zīmējumiem!

Piektdienas dievkalpojuma laikā vecajā baznīcā ar tās brīnišķīgajiem, naivajiem maoru kokgriezumiem un apgleznotajiem griestiem Megija, nometusies ceļos, lūdzās, lai dieviņš uzdāvina viņai pašai savu tējas servīzi. Tēvs Heizs pacēla augšup saulei līdzīgo trauku ar hostiju — tā neskaidri blā- voja caur dzirkstošu dārgakmeņu inkrustācijas ieskauto stiklu, izstarodama svētību pār draudzes locekļu noliektajām galvām. Svētība lējās pār visiem, vienīgi pār Megiju ne, jo viņa nemaz neredzēja hostiju; viņa bija pārāk aizņemta, pūlēdamās atcerēties, cik šķīvju ir Terēzes servīzē ar ķīniešu zīmējumiem. Un, kad maori ērģeļu galerijā uzsāka dziesmu dievam par godu, Megijai sagriezās galva no zilgās miglas, kas viņu apņēma, aiznesdama lālu projām 110 katoļticības un Polinēzijas.

Mācību gads gāja uz beigām, decembris un līdz ar to dzimšanas diena jau vēstīja vasaras sākumu, kad Megija uzzināja, cik dārgi var maksāt viskarstākās vēlēšanās piepildījums. Viņa patlaban sēdēja uz augsta soliņa pie krāsns, un māte, kā parasti pirms došanās uz skolu, sukāja viņai matus; tas bija visai sarežģīts uzdevums. Megijas mati dabiski cirtojās, un Fiona uzskatīja to par lielu laimi. Meitenēm ar taisniem matiem klājoties grūti, kad viņas pieaugot un pūloties panākt, lai mīkstās, plānās šķipsnas izskatītos kuplas, biezas un vijīgas. Vakarā māte uztina Megijas sprogas, kas sniedzas gandrīz līdz ceļgaliem, uz veca, saplēsta palaga strēmelēm — tas bija sāpīgi, un ik rītu mazajai vajadzēja uzrāpties uz soliņa, lai Fiona atraisītu lupatiņas un sasukātu mātas pienācīgās cirtās.

Fiona rīkojās ar vecu sudraba suku, saņemdama katru garo, skrullaino cirku kreisaja roka un pēc izsukāšanas veikli aptīdaina lo ap rādītāja pirkstu, līdz mali visa garuma satinas resnos, spīdošos rullīšos, tad piesardzīgi izvilka pirkstu no rullīša un izpurināja to, tā ka tas pārvērtās garā, apskaužami krāšņā sproga. Šo ceremoniju viņa atkārtoja reižu divpadsmit un tad saņēma priekšējas cirtas Megijas galvvidu kopā, apsicdama ar tikko izgludinātu baltu tafta lenti,— nu maza bija gatava ceļam. Visas citas meitenītes skola staigāja ar sapītam bizēm un matus cirtoja tikai īpašiem gadījumiem, taču šai ziņa Fiona nebija pielūdzama: Megijai vajadzēja staigat sacirtotai, lai arī cik gruli bija ik rītu izbrīvēt laiku sukāšanai. Māte nenojauta, ka labie nodomi nenes augļus, jo meitas mati tik un tā bija daudz skaistāki par citu skolnieču matiem, bet skaistā sasuka — neatlaidīgs atgādinājums par to — nodarīja Megijai vienīgi ļaunu, jo modināja pārējās meitenēs skaudību un naidu.

Sukašana sāpēja, tomēr Megija bija pie tās pārāk pieradusi — viņa neatcerejās laiku, kad šādas mokas nebulu bijis jācieš. Fionas spēcīgā roka nežēlīgi vilka suku caur pinkām un lēšķēm, tā ka Megijai sakāpa acīs asaras un vajadzēja ar abām rokam turēties pie soliņa, lai nenokristu zemē. Bija pēdējās mācību nedēļas pirmdiena, līdz astotajam decembrim atlikušas tikai četrdesmit astoņas stundas; ieķērusies soliņa malās, viņa sapņoja par zilbalto tējas servīzi ar ķīniešu zīmējumiem, apzinādamās, ka sapnim nav lemts piepildīties. Vehainas dažādpreču tirgotavā gan bija viens komplekts, taču mazā tik daudz tomēr saprata, ka cena ir krietni augsta un tēvam tā nav pa kabatai.

Pēkšņi Fiona izgrūda tik dīvainu skaņu, ka iztraucēja Megiju no pārdomām; Padijs un zēni, kas vēl sēdēja pie brokastu galda, ziņkārīgi pagrieza galvu.

— Svētais debesu tevs!— Fiona novaidējās.

Padijs pārsteigtu seju pielēca kājās; viņš nekad līdz šim nebija dzirdējis Fionu veltīgi valkājam tā Kunga vārdu. Pacēlusi suku, viņa slāvēja, saņēmusi rokā vienu no Megijas sprogām; seja pauda šausmas un pretīgumu. Padijs ar zēniem sadrūzmējās viņām apkārt: Megija pulējās saskatīt, kas notiek, bet nopelnīja sitienu ar sukas adataino pusi; acīs saskrēja asaras.

Paskaties!— nočukstēja Fiona, turēdama cirtu pret sauli, lai Padijs varētu redzēt.

Saules starā biezā sproga dzirkstīja un vizēja, un Padijs sākumā neko nesaskatīja. Tad viņš ieraudzīja kādu radījumu, kas rāpoja pa Fionas roku. Viņš saņēma sprogu pals un lās mainīgajā mirdzā ievēroja citus radījumus, kas rosīgi tekalēja savās gaitās. Sīki, balli punktiņi bija puduriem aplipuši ap atsevišķām šķipsnām, un radījumi cenlīgi pievienoja ķekariem arvien jaunas bumbiņas. Megijas mati atgādināja čaklu bišu stropu.

Viņai ir ulis!— Padijs iesaucās.

Bobs, Džeks, Hjūijs un Stjuarts brītiņu palūkojās un tad, tāpat kā lēvs, atkāpās tālāk drošībā, vienīgi Frenks ar Fionu palika, slīvi vērdamies uz Megijas matiem, kamēr mazā sēdēja, izmisuma saliekusies uz priekšu, prātodama, ko ir nodarījusi. Padijs smagi atslīga savā Vindzoras krēslā, blenzdams liesmās un drudžaini mirkšķinādams acis.

Tas ir tas sasodītais makaronu rijēju skuķis!— viņš beidzot iesaucās un pievērsa nikno skatienu Fionai.— Nolādētie izdzimteņi, draņķa netīrās cūkas!

Padij!— Fiona sašutusi noelsās.

Māt, piedod, ka es lamājos, bet, kad iedomājos, ka tā draņķe makaronu rijēja aplaidusi Megiju ar utīm, esmu gatavs tūlīt iet uz Vehainu un sadauzīt visu to sasekšķējušo, taukaino kafejnīcu lupatlēveros!— Vairs nevaldīdams pār sevi, Padijs nikni dauzīja ar dūri pa ceļgalu.

Mārniņ, kas ir?— Megija beidzot izdvesa.

Paskaties, mazā nevīža!— sacīja māte, piegrūzdama roku Megijai pie acīm.— Visi tavi mati ir pilni ar šiem radījumiem, un tos tu esi dabūjusi no tā itāliešu skuķa, ar kuru jūs esat tīri vai nešķiramas! Ko lai es tagad ar levi daru?

Megija brīdi platām acīm blenza uz mazo kukaini, kas klīda gan uz vienu, gan otru pusi pa Fionas kailo ādu, meklēdams matiem apaugušu vietu,— un tad sāka raudāt.

Frenks, negaidīdams rīkojumu, uzlika uz uguns ūdens katlu; Padijs aurodams staigāja šurp un turp pa virtuvi, atkal un atkal pamezdams skatienu uz Megiju, un kļuva arvien niknāks. Beidzot viņš piegāja pie sētas durvīm, kur bija piesists pakaramais, uzmauca galvā cepuri un noņēma no āķa garu pātagu.

Māt, es jāšu uz Vehainu un pateikšu tam nolādētajam makaronu rijējam, lai brauc ellē ar savām nešķīstajām zivīm un ceptajiem kartupeļiem! Tad iešu pie ināsas Agates un pasacīšu, ko domāju par sievieti, kas ļauj savā skolā mācīties utainiem bērniem!

Padij, lūdzu, savaldies!— sacīja Fiona.— Ja nu tā itāliešu meitene nav vainīga? Pat ja viņai būtu ulis, ir taču iespējams, ka gan viņa, gan Megija dabūjusi tās no kādas citas.

Blēņas!— Padijs nicīgi nošņācās. Viņš nostampāja lejup pa sētas lieveņa kāpnēm, un drīz pēc tam varēja dzirdēt, kā saļņa pakavi aizklaudzina projām pa ceļu. Fiona nopūtās, bezcerīgi pavērdamās Frenkā.

Kaut jel viņu par visu to traci neiebāztu cietuma! Frenk, ieved labak zēnus iekšā. Šodien uz skolu neviens neies.

Fiona uzmanīgi pāršķirstīja mazākajiem zēniem citam pēc cita matus, tad pārbaudīja Frenka cekulu un lika, lai vecākais dēls tapai apskata viņas galvu. Nebija redzams, ka vel kādam būtu pielipusi nabaga Megijas indeve, taču Fiona negribēja riskēt. Kad ūdens lielajā veļas kalla sāka vārīties. Frenks nokabināja 110 āķa traukii mazgājamo bļodu un piepildīja to uz pusēm ar karstu un aukstu ūdeni. Tad viņš aizgāja uz šķūni un paņēma nesāktu piecu galonu petrolejas kannu, atnesa no mazgātavas vienkāršu ziepju gabalu un ķērās pie Boba. Katru galvu uz īsu brītiņu iemērca bļodā, pārlēja lai vairākas krūzītes neatšķaidītas petrolejas un tad visu eļļaino matu kušķi kārtīgi saziepēja. Petroleja un sārms dedzināja, puikas brēca, draudēdami ar nežēlīgu atriebību visiem makaronu rijējiem, saberzēja acis sarkanas un saskrāpēja galvas ādu ta, ka tā kļuva sārla un sūrstēja.

Fiona piegāja pie rokdarbu groziņa un izņēma lielās šķēres. Viņa atgriezās pie Megijas, kas vairāk nekā stundu bija pacietīgi sēdējusi, neuzdrīkstēdamās nokāpt 110 soliņa. Māte brīdi pastāvēja ar šķērēm rokā, nekustīgi vērdamās uz skaistajiem malu viļņiem. Tad viņa sāka griezt — šņikt! šņakl!— līdz garas cirtas nekārtīgi sakrita vizmojošās kaudzītēs uz grīdas un uz galvas starp īsajām malu šķipsnām šur tur iespīdējās balta āda. Tad viņa ar šaubu pilnu skatienu pagriezās pret Frenku.

Vai man vajadzētu mālus noskūl?— viņa caur sakostiem zobiem izgrūda.

Frenks sašutis atvairīdams pastiepa roku.— Ai, māmiņ, ne! Nekādā ziņa! Jāizmazgā krietni ar petroleju, un eauri. Lūdzu, neskuj!

Tā nu Megiju aizveda pie virtuves galda un nolieca pār bļodu, lejot uz galvas krūzīti pēc krūzītes petroleju un tad mazgājot atlikušos matus ar kodīgajām ziepēm. Kad māte ar brāli beidzot jutās apmierināti, mazā bija gandrīz akla: visu laiku viņa bija turējusi acis ciet, lai lajas neiekļūtu sīvais šķidrums: seju un galvas ādu no vienas vietas klāja sīkas tulzniņas. Frenks saslaucīja nokritušās cirtas uz papīra lapas un iesvieda pavardā, tad paņēma grīdas birsti un iemērca lēzenā traukā ar petroleju. Viņi abi ar Fionu izmazgāja arī sev matus, elpai aizraujoties no svilinošā sārma, tad Frenks paķēra spaini un noberza virtuves grīdu ar aitu dezinfekcijas šķīdumu.

Kad virtuve bija tīra kā slimnīca, viņi ķērās pie guļainisla- bām — noņēma no visām gultām palagus un segas un pārējo dienas daļu veltīja veļas vārīšanai, izgriešanai un žāvēšanai. Matračus un spilvenus izlika uz pagalma žoga un apslacīja ar petroleju, viesistabas grīdsegas dauzīja, līdz tās sāka gandrīz vai irt. Visus zēnus ņēma palīgā, vienīgi Megiju atbrīvoja, jo viņa bija kritusi galīga nežēlastībā. Meitene klusiņām aizgāja aiz šķūņa un raudāja. Galva sāpīgi sūrstēja gan no skrāpēšanas, gan no kodīgajām ziepēm un tulznām, taču vēl briesmīgāk dedzināja kauns; kad Frenks mazo sameklēja, viņa negribēja skatīties brālim ne virsū un neparko nebija pierunājama iet uz istabu.

Beidzot viņš bija spiests ar varu ievilkt meitenīti iekšā — viņa spārdījās un turējās pretī rokām un kājām, un, kad vēlā pēcpusdienā no Vehainas atgriezās Padijs, viņš atrada Megiju tupam ierāvušos kaktā. Tēvs palūkojās uz meitas apcirptajiem māliem, apsēdās Vindzoras krēslā, aizsedza seju ar rokām un apraudājās. Ģimenes locekļi stāvēja, mīņādamies no vienas kājas uz otru un vēlēdamies, kaut varētu iegrimt zemē. Fiona uzvārīja tēju un. kad Padijs mazliet atguvās, ielēja viņam lasi kūpošā šķidruma.

Kas nolika Vehainā?— viņa jautāja.— Tu briesmīgi ilgi biji projām.

Pirmkārt, paņēmu palagu, aizgāju pie lā nolādētā makaronu rijēja un iegāzu viņu zirgu dzirdināmajā silē. Tad ieraudzīju, ka Maklauds iznāk no savas bodes un stāv un skatās. Pastāstīju viņam, kas noticis. Maklauds pasauca dažus vīrus, kas dirnēja krodziņā, un mēs izpeldinājām visus makaronu rijējus — sievieles arī — zirgu dzirdināmajā silē, pirmāk iegāzuši tur paris galonu aitu dezinfekcijas līdzekļa. Tad es aizgaju uz skolu pie māsas Agates, un, varat man lieet, viņa aiz dusmām kļuva vai traka un dievojas, ka agrāk neesot neko ievērojusi. Viņa izvilka to itāliešu skuķi no sola, lai pašķirstītu matus, un skaidrs, ka lie čumēja un mudžēja no utīm. Tad viņa aizsūtīja to netirdi uz mājām un pavēlēja nerādīties skolā tikmēr, kamēr galva nebūšot lira. Kad gāju projām, viņa ar māsu Dīklenu un māsu Ketrinu pārbaudīja pārējo skolēnu galvas — un skaidrs, ka utis bija daudziem. Kad tām trim likās, ka neviens neredz, viņas kasījās ka negudras.— To atcerēdamies, Padijs nosmīkņāja, lad ieraudzīja atkal Megijas galvu, kļuva nopietns un bargi noskatīja meitu 110 galvas līdz kājām.— Un tu, jaunkundz, rotaļāsies tikai ar brāļiem un neiesi lai makaronu rijējai ne tuvumā. Ja neesi ar viņiem mierā, ļoti žēl. Bob, liec aiz auss — Megija skola drīkst turēties vienīgi pie tevis un citiem mušu puikam, vai dzirdi?

Bobs pamāja ar galvu.— Jā, lēt.

Nākamajā rītā Megija sev par lielām šausmām uzzināja, ka jāiet uz skolu kā parasti.

Nē, nē, es neiešu!— viņa vaimanāja, saķērusi galvu rokas.— Māmiņ, māmiņ, es tāda nevaru iet uz skolu, ko teiks māsa Agate!

Vari gan,— atteica māte, nelikdamās redzam Frenka lūdzošo skatienu.— Tā tev būs laba mācība.

Tā nu Megija, brūnu katūna lakatiņu ap galvu, kājas šļūkādama, aizvilkās uz skolu.

Māsa Agale nepievērsa viņai ne mazāko uzmanību, taču starpbrīdī pārējās meitenes viņu notvēra un norāva lakatiņu, lai redzētu, kāda viņa tagad izskatās. Seja daudz nebija cietusi, taču īsi apcirptā zēngalviņa ar iekaisušo ādu un pārplīsušajām tulznām šķita baismīga. Tiklīdz Bobs ieraudzīja, kas notiek, viņš pieskrēja klāt un aizveda māsu uz klusu stūrīti kriketa laukumā.

Spļauj viņām virsū, Megij, un neuztraucies!— viņš skarbi sacīja, neveikli apsiedams lakatiņu Megijai atkal ap galvu un papliķēdams sastingušos plecus.— Mazas čūskas! Kaut man būtu iešāvies prata noķert pāris kukaiņu no tavas galvas rezervei! Kolīdz tām raganām šitas notikums piemirstos, es dažām iekaisītu jaunu sēklu.

Ap viņiem sapulcējās citi Klīriju zēni, un visi sēdējai sargādami Megiju, līdz atskanēja zvans.

Garajā starpbrīdī skolā uz brītiņu parādījās Terēze Anuncio ar noskūtu galvu. Viņa mēģināja klupt virsū Megijai, tomēr brāļi ātri aizdzina saniknoto meiteni projām. Atkāpdamās viņa izmeta gaisā labo roku ar sažņaugtu dūri un ar kreiso ņēmās sist pa tās augšdelmu — neviens nesaprata šo noslēpumaino žestu, taču tas šķita interesants, un zēni kāri to iegaumēja: gan nākotnē noderēs.

— Es tevi ienīstu!— Terēze kliedza.— Tavs tētis lā izdarījās ar manējo, ka tagad mums jābrauc no šejienes prom!— Viņa apsviedās apkārt un, skaļi raudādama, aizskrēja mājās.

Augstu atmetusi galvu, Megija apvaldīja asaras. Viņa pūlējās apgūl dabūto mācību. Viņai vienalga, ko domā citi, vienalga, vienalga! Pārējās meitenes no viņas vairījās — daļēji tāpēc, ka baidījās no Boba un Džeka, daļēji arī tāpēc, ka vecāku vidū bija paklīdušas runas par notikušo un meitenēm piesacīls, lai turas tālāk: draudzēšanās ar Klīrijiem nekad pie laba gala nenovedot. Tā nu Megija pēdējās skolas dienas pavadīja «trimdā», kā lo bija pieņemts dēvēt,— proli, viņa tika pilnīgi izstumta no citu sabiedrības. Pat māsa Agate ievēroja jauno kārtību un tagad izgāza savas dusmas pār Stjuartu.

Tāpat kā visu pārējo bērnu dzimšanas dienas, kas iekrita skolas laikā, ari Megijas svinības atlika uz sestdienu, un tad viņa saņēma sen kāroto tējas servīzi ar ķīniešu zīmējumiem. Tā bija novietota uz skaista, zila galdiņa ar tādas pašas krāsas krēsliem — Frenks tos bija sameistarojis savā neesošajā brīvajā laikā —, un uz viena no abiem mazajiem krēsliņiem sēdēja Agnese, tērpta jaunā, zilā kleitā, ko savā neesošajā brīvajā laikā bija pašuvusi Fiona. Megija nelaimīga vērās uz baltzilajiem rakstiem, kas greznoja visus mazos trauciņus, uz fantastiskajiem kokiem ar jocīgiem, kupliem ziediem, uz krāšņo, mazo pagodu, uz lidojumā sastingušo putnu pāri un sīkajām cilvēku figūriņām, kas visu laiku centās pāriet pāri neredzēti augstam tilta lokam. Servīze bija pilnīgi zaudējusi savu burvību. Tomēr neskaidri viņa saprata, kādēļ ģimene putinājusi naudu: lai mazā dabūtu tieši to rotaļu, ko, pēc viņu domām, tās sirds visvairāk kāro. Tā nu viņa aiz pienākuma apziņas sagatavoja Agnesei mazajā, četrstūrainajā kannā tēju un, izlikdamās ļoti sajūsmināta, izpildīja visu, kā nākas. Tādā pašā garā viņa rīkojās gadiem ilgi, neko nesaplēsdama un nevienam traukam nenodauzīdama pat mazāko šķembiņu. Nevienam ne sapņos nebūtu ienācis prātā, ka tējas servīze ar ķīniešu zīmējumiem, zilais galds, krēsli un Agneses zilā kleita viņai ir pretīgi.

Divas dienas pirms tūkstoš deviņsimt septiņpadsmitā gada ziemsvētkiem Padijs pārnesa mājās kārtējo nedēļas laikrakstu un jaunu grāmatu kaudzi no bibliotēkas. Tomēr šoreiz laikrakstu lasīja pirms grāmatām. Ņemdami par paraugu Amerikas modernos žurnālus (šie žurnāli Jaunzēlandē ieklīda ļoti reli), lā redaktori bija īstenojuši jaunu ieceri: visas vidējas lapas atainoja karu. Miglainās fotogrāfijās bija redzams, kā jaunzēlandieši uzbrūk Galipotcs pussalas' nepieejamām klintīm; gari raksti slavināja dienvidu puslodes karavīru drošsirdību; lika uzskaitīti visi austrālieši un jaunzēlandieši, kas apbalvoti ar Viktorijas krustu kopš šī ordeņa dibināšanas dienas, un lielisks asējums pa visu lappusi attēloja Austrālijas vieglās kavalērijas jātnieku zirga mugurā. Rokā jātnieks turēja atvēzētu zobenu, aiz platmales augšup uzliektās malas plīvoja garas, zīdmīkstas spalvas.

Pirmajā izdevīgajā mirklī Frenks paķēra avīzi un kāri izlasīja rakstu, drūmi zibošām acīm alpām tverdams urāpat- riotiskos vārdus.

Tel, es gribu iet karā!— viņš sacīja, godbijīgi nolicis laikrakstu uz galda.

Fiona spēji pagrieza galvu, sautējums ar mērci nolija uz plīts; Padijs. aizmirsis grāmatu, nekustīgi sastinga savā Vindzoras krēslā.

Tu esi par jaunu, Frenk,— viņš teica.

Nē, neesmu vis! Man ir septiņpadsmit gadu, tēt, es esmu pieaudzis vīrietis! Kāpēc lai Friči un turki slepkavo mūsu vīrus, bel es te sēžu, rokas klēpī salicis? Pēdējais laiks, lai kaut viens 110 Klīrijiem arī ķertos pie ieročiem.

Tu neesi iesaucamajā vecumā, Frenk, tevi neņems.

Ja tu nebūsi pretī, ņems gan,— Freriks aši atcirta, cieši vērdamies ar savām tumšajām acīm Padijā.

Bet es esmu pretī. Tu esi vienīgais, kas pašreiz strādā, un tu ļoti labi zini.Jsa mums vajadzīga lava nopelnītā nauda.

Bel armijā es saņemšu algu!

Padijs iesmējās.— Zaldātu grašus, vai? Kalēja darbs Ve- hainā ienes krietni vairāk nekā kautiņš Eiropā.

Bel lur. kur es būšu, man varbūt pagadīsies iespēja kļūt par kaul ko vairāk nekā par kalēju, Tā ir mana vienīgā izdevība, tēt!

Muļķības! Augstais dievs, zēn, tu nezini, ko runā. Karš ir drausmīgs. Es nāku 110 zemes, kura karojusi gadu tūkstošiem, tāpēc zinu. ko saku. Vai tu neesi dzirdējis, ko teic vīri, kuri kāvušies būru karā? Tu pietiekami bieži esi Vehainā. tāpēc nākamreiz paklausies. Un, lai kā arī būtu, man šķiet, ka tie sasodītie angļi izmanto jaunzēlandiešus un austrāliešus gluži vienkārši par lielgabalu gaļu: mūsējos dzen nāvē, bet paši savējos taupa. Skaties, kā Cērčils. zobenu vicinādams, aizsūtīja mūsu vīrus uz nez kādu Galipoli! Desmit tūkstoši no piecdesmit tūkstošiem krituši! Tas jau ir briesmīgāk par katra desmita sodīšanu ar nāvi. Kāpēc tev jāiet karot par vecās Anglijas interesēm? Vai viņa kaut reiz ko darījusi tavā labā? To vien zina kā izsūkt no kolonijām pēdējo asins lāsi. ,la tu aizbrauktu uz turieni, viņi noskatītos tevi no augšas, jo tu lak neesi cilvēks — tu esi kolonists. Jaunzēlandei nekādas briesmas nedraud un Austrālijai lāpāt. Ja to veceni sakautu, lā viņai būtu gauži laba mācība; pēdējais laiks, lai viņa dabūtu samaksāt par to, ko nodarījusi Īrijai. Es jau nu nenobirdinātu ne asaru, ja vācu ķeizars galu galā arī nosoļotu pa Slrendu.

Bet, tēl, es gribu iel brīvprātīgajos!

Tu vari gribēt visu, kas tev tik, Frenk, bet tu neiesi, lāpēc labāk izmet lādas domas no galvas. Tu vēl neesi pietiekami izstiepies garumā, lai ielu armijā.

Frenks nosarka, lupas sakniebās; mazais augums viņam bija bezgala vārīga viela. Skolā viņš savā klasē allaž bija stāvējis rindas lejasgalā un šī iemesla pēc kāvies divreiz vairāk par jebkuru citu. Pēdēja laikā viņa sirdi gremza briesmīgas aizdomas, jo, septiņpadsmit gadu slieksni pārkāpis, viņš joprojām bija lāpāt piecas pēdas trīs collas garš kā četrpadsmit gadu vecumā; varbūt ar to augšana beigusies? Neviens cits, tikai viņš pats zināja, kādām mokām pakļauj miesu un garu, kā stiepjas, kā vingro, taču cerības kā nepiepildījās, tā nepiepildījās.

Tomēr kalēja darbs bija piešķīris viņam spēku, kas nekādi neatbilda augumam: ja Padijs cilvēkam ar Frenka temperamentu būtu izvēlējies tādu amatu apzināti, arī lad tā būtu visgudrākā rīcība. Frenka mazais augums šķita tīrs spēka iemiesojums, septiņpadsmit gadu vecumā viņš neviena kauliņā nebija palicis zaudētājos un jau kļuvis slavens visā Taranaki pussalā. Kaujoties talkā nāca krūtīs verdošās dusmas, kā arī bezcerības un mazvērtības apziņa, un viņu nespēja uzveikt pat visstiprākais vietējais milzis, jo šīs izjūtas biedrojās ar lieliskiem muskuļiem, ātru apķērību, niknu iedabu un nelokāmu gribu.

Jo lielāki un spēeīgāki bija pretinieki, jo vairāk Frenkam gribējās viņus pazemot un nospiesl ceļos. Vienaudži mela ap

Frenku likumu, jo labi zināja, cik viņš viegli aizkaitināms. Pēdējā laikā viņš bija sācis izaicināt gados vecākus pretiniekus, un viss apgabals joprojām pārsprieda, kā Frenks sadauzījis zili melnu Džimu Kolinzu, lai gan Dzims Kolinzs bija divdesmit divus gadus vecs, augumā — bez kurpēm — sešas pēdas čclras collas garš un spēja pacelt zirgu. Ar salauztu kreiso roku un ieplīsušām ribām Frenks turpinājis cīņu, līdz Dzima Kolinza ļenganais, asinīm noplūdušais milzīgais stāvs saļimis pie viņa kājām, un viņu ar varu vajadzējis atturēt, lai viņš neiespertu bezsamaņā gulošajam pa seju. Tiklīdz roka sadzijusi un no ribām noraisītas elastīgās saites, Frenks aizgājis uz pilsētu un pacēlis gaisā zirgu, gluži vienkārši lai parādītu, ka Džims nav vienīgais, kas to spēj, un ka spēks nav atkarīgs no cilvēka auguma.

Padijs labi zināja, kāda slava ir viņa neparastajai atvasei, un saprata, ka ar kautiņiem Frenks pūlas apliecināt savu pašcieņu, tomēr tas neremdināja viņa dusmas, jo šie trači traucēja darbu kalvē. Padijam, arī maza auguma cilvēkam, lāpai bija nācies pierādīt drosmi kautiņos, taču dzimtajā Īrijas apvidū daudzi bija mazāki par viņu un tad, kad viņš ieradās Jaunzēlandē pie garāka auguma ļaudīm, viņu jau uzskatīja par pieaugušu vīrieti. Tāpēc gremzties par neizdevušos augumu kā Frenkam viņam nebija vajadzības.

Patlaban viņš uzmanīgi vēroja jaunekli, mēģinādams to saprast, taču viss izrādījās velti: lai kā arī tēvs centās izturēties prel visiem bērniem vienādi, Frenks allaž palika vistālāk no sirds. Viņš zināja, ka tas apbēdina Fionu, ka viņa raizējas par mēmajām, nesamierināmajām pretrunām starp abiem, lomēr pat mīlestība pret sievu nespēja nomākt nepārvaramo īgnumu pret Frenku.

Frenks ar paīsajiem, taču smalki veidotajiem pirkstiem itin kā aizsargādams apsedza atvērto avīzes lapu; skatiens kā piekalts kavējās pie Padija sejas, un acīs dīvaini jaucās lūgums ar stūrgalvīgu lepnumu, kas liedza izrunāt lūgumu skaļi. Cik svešāda ir šī seja! Tajā nav nekā no Klīrijiem vai Artnslrongiem, varbūt vienīgi acu izteiksme kā Fionai—ja Fionas acis būtu tumšas un spētu nikni zibsnīt kā Frenkam, tiklīdz kāds viņu kaut mazliet aizvaino. Viens, kā zēnam gan papilnam, ir drosme.

Pēc Padija piezīmes par Frenka augumu saruna pēkšņi pārtrūka, ģimene neparastā klusumā ķērās pie truša sautējuma, pat Hjūijs ar Džeku piesardzīgi pārmija vārdus pusbalsī, tikai ik pa brīdim spalgi ieķiķinādamies. Megija atteicās 110 ēdiena, tik caururbīgi vērdamās Frenkā, it kā viņš

jebkurā mirkli varētu pazust un izgaist. Frenks aiz pieklājī- Icis vel norija kādu kumosu, bet drīz vien atvainojās un pieceļas 110 galda. Pēc mirkļa visi dzirdēja, kā 110 malkas grēdas atskan dobji cirvja klaudzieni; Frenks nikni skaldīja cietas šķilas, ko Padijs bija sarūpējis,— tāda malka lēni deg un ziemā dod vairāk siltuma.

Kad Megijai, pēc visu domam, vajadzēja atrasties gultā, viņa izlīda pa guļamistabas logu un aizlavījās pie malkas grēdas. Mājas dzīvē šai vietai bija ārkārtīgi svarīga nozīme; ap tūkstoš kvadratpēdu lielo zemes stūrīti no vienas vietas klaja bieza skaidu un koka mizu kārta,' vienā pusē slējās lielas, augstas baļķu grēdas, gaidīdamas, lai tas sazāģē, otrā pusē — glīti saskaldītu šķilu mozaīka: te bija sakrautas tieši tāda garuma pagales, kādas varēja novietot malkas kastēs pie krāsnīm. Vidū, tukšajā laukumā, bija atstāti Iris celmi, ko izmantoja dažāda garuma šķilu sasmalcināšanai.

Frenks nesēdēja uz celma; viņš bija apdarinājis milzīgu eikalipta baļķi un nu ņēmās plēst lo mazākās šķilās, lai varētu skaldīt uz zemākā, platākā celma. Divpēdu diametra baļķis gulēja zemē, abos galos nostiprināts ar dzelzs kāšiem, lai nekustētos, un Frenks izplestām kājām stāvēja uz baļķa un šķēla resno stumbru uz pusēm. Cirvis kustējās tik ātri, ka svilpa vien, un kats šņaca, slīdēdams Frenka slidenajās delnas šurp un turp, asmens pasviedās te viņam virs galvas, te kā blāva, sudrabota švīka nolaidās lejup, ieraudams tēraudcietajā kokā ķīlim līdzīgu šķēlumu tik viegli, it ka cērtams būtu nevis eikalipts, bel priede vai parasts lapu koks. Atskaldītas skaidas lidoja uz visām pusēm, sviedri straumītēm tecēja pa Frenka kailajām krūtīm un muguru; ap pieri viņš bija apsējis kabatas lakatiņu, lai sviedri neaizmiglotu acis. Skaldīšana bija bīstams darbs: pietiktu ar vienu nevietā vai nepareizā virziena izdarītu cirtienu, lai viņš zaudētu kājas pēdu. Ap roku locītavām viņš bija aptinis ādas siksnas, lai tās uzsūktu sviedrus no delmiem, turpretī smalki veidotās plaukstas neslēpās cimdos, tas viegli turēja cirvja kātu un darbojās ar brīnumainu veiklību.

Megija notupās pie abiem krekliem, virsējā un apakšējā, kurus Frenks bija novilcis, un godbijīgi vēroja brāli. Netālu gulēja vēl Irīs cirvji, jo eikalipts īsā laikā notrulināja visasāko cērtamo. Megija saņēma vienu aiz kala un uzlika sev uz ceļgaliem, vēlēdamās, kaut varētu skaldīt malku tapai ka Frenks. Cirvis bija tik smags, ka viņa tik tikko jaudāja to pacelt. Jaunzēlandiešu cirvjiem asmens ir noasināts tikai. vienā pusē — tas uztrīts ass kā nazis; cirvji ar divpusīgiem

asmeņiem eikaliptiem ir par vieglu. Piels ir collu biezs un smagnējs, jo tam cauri iet kats, kas ar mazu koka ķīlīšu palīdzību cieši iestiprināts caurumā. No vaļīga pieta, cirtējam paceļot cirvi virs galvas, asmens varētu izmukt ārā, zibenīgi pāršķelt gaisu ka lielgabala lode un kādu nogalina).

Krēsla ātri sabiezēja; Frenks strādāja, gandrīz nedomādams, ļaudamies ieradumam. Megija, jau krietni sen iemācījusies veikli vairīties no skaidām, pacietīgi gaidīja, līdz brālis viņu ieraudzīs. Baļķis bija līdz pusei pāršķelts, Frenks apgriezās otrādi un atvilka elpu, tad atkal atvēzējās un ņēmās cirst otru pusi. Plaisa bija izveidota dziļa, bet šaura, lai saglabālu koksni un paātrinātu šķelšanu; tuvodamies baļķa vidum, cirvja asmens gandrīz pazuda šķēlumā, un izcirstie lielie koka gabali lidoja tuvāk, tuvāk un tuvāk Frenka augumam. Viņš nepievērsa tiem uzmanību un vēzēja cirvi pat vēl ātrāk. Baļķis pēkšņi pāršķēlās, un Frenks lai pašā mirklī viegli palēcās gaisā, jau iepriekš nojautis, ka tas noliks gandrīz pirms cirvja pēdējā kodiena. Kad abas lielās šķilas atkal sakļāvās, viņš smaidīdams nošļūca pa baļķa vienu pusi lejā, tomēr tas nebija laimīgs smaids.

Pagriezdamies, lai paņemtu jaunu cirvi, puisis ieraudzīja, ka turpat pacietīgi sēž māšele, ģērbusies naktskreklā, kas kārtīgi sapogāts no augšas līdz apakšai. Joprojām likās savādi, ka viņas mali vijas īsās, kuplās sprodziņās un nav, uztīti, kā parasti, uz lupatiņām, taču Frenks nosprieda, ka zēniskā sasuka mazajai piestāv, un klusībā vēlējas, kaut tā paliktu vienmēr. Pienācis pie Megijas, viņš notupās, noguldījis cirvi uz ceļgaliem.

Kā tu, mazā palaidniece, tiki ārā?

Kad Stjuarts iemiga, izlīdu pa logu.

Ja nepiesargāsies, kļūsi par pirmā numura nebēdni.

Lai! Spēlēties ar puikām ir labāk nekā vienai pašai.

Laikam jau vgan.— Viņš apsēdās, atbalstīdamies ar muguru pret baļķi un gurdi pagriezdams galvu pret masu.— Kas ir. Megij?

Frenk, tu taču nebrauksi prom. vai ne?— Mazā apvija roķeles ar apgrauztajiem nagiem brālim ap ceļgalu un nemiera pilna lūkojās viņā ar pavērtu muti, jo deguns bija ciet no aizturētām asarām un mazā lāgā nevarēja elpot.

Varbūt tomēr, Megij.— Brāļa balsi ieskanējās maigums.

Ai, Frenk, tu nedrīksti! Mums ar māmiņu tu esi vajadzīgs! Es patiešām nezinu, ko mēs bez tevis iesāktu!

Par spīli sirdssāpēm, Frenks pasmīnēja — Megija neapzināti atdarināja Fionas runas veidu.

Megij, dažreiz viss nenoliek gluži lā, kā cilvēks grib. Tas lev bulu jāzina. Mēs, Klīriji, esam mācīti strādāt visi kopā ģimenes labā. nekad nedomājot par sevi. Tomēr es tam nepiekrītu: manuprāt, mums vispirms vajadzētu padomāt kairam par sevi. Es gribu aiziet, jo man ir septiņpadsmit gadu un pienācis laiks veidot pašam savu dzīvi. Turpretī tētis saka «nē», es esot vajadzīgs mājās, lai būtu atspaids visai ģimenei. Un, tā kā man nav divdesmit viens gads. man jādara tā, ka saka lēlis.

Megija nopietni palocīja galvu, pūlēdamās alinežģīt Frenka skaidrojuma pavedienus.

Redzi. Megij, esmu par lo ilgi un pamatīgi lauzījis galvu. Un nospriedis — aiziešu. un cauri. Zinu, ka tev un māmiņai manis pietrūks, bel Bobs drīz būs pieaudzis, un ne lēli. ne puikas mana prombūtne neskumdinās. Tētim svarīga ir vienīgi nauda, ko es nopelnu.

Vai mēs lev neesam vairs pie sirds, Frenk?

Frenks pagriezās, lai salverlu mazo rokās, apskāva un glāstīja viņu mokpilnā lieglaimē, kurā vairāk par visu jautās bēdas, sāpes un ilgas.— Ai, Megij! Es mīlu tevi un māmiņu vairāk nekā visus citus kopā! Ak dievs, kāpēc tu neesi vecāka, tad es ar tevi varētu daudz ko pārrunāt! Bet varbūt ir labāk, ka lu esi tik maziņa, varbūt ir iabak . . .

Viņš pēkšņi atlaida māsu vaļā un pūlējās savaldīties, alslējis galvu pret baļķi un grozīdams to 110 vienas puses uz otru. sakniebtām lūpām pūloties norīt kakla sakāpušo kamolu. Tad viņš palūkojās uz meiteni.— Megij. kad būsi vecāka, tu mani labāk sapratīsi.

Lūdzu, neej prom, Frenk!— viņa atkārtoja.

Frenks iesmējās, bel smiekli izklausījās gandrīz pēc elsām.— Ak. Megij! Vai lu neko neesi sapratusi? Nu, patiesībā tam nav nozīmes. Galvenais, lu nevienam nedrīksti sacīt, ka šovakar esam salikušies, vai dzirdi? Es negribu, lai viņi domālu. ka tu esi mana līdzzinātāja.

Es saprotu, Frenk. es patiešām saprolu visu,— Megija sacīja.— Un es apsolu, ka nevienam neteikšu ne vārda. Bet, ak, kā man gribētos, lai lev nebūtu jāiet projām!

Viņa bija pārāk maza, lai spētu izskaidrot brālim lo, kas bija tikai līdz galam neapjausta un neizdomāta sirds smeldze: kas viņai paliks, ja Frenks aizies? Brālis ir vienīgais, kurš atklāti izrāda pret viņu mīlestību, vienīgais, kurš paņem rokās un noglauda. Agrāk viņu bieži lika ņēmis rokās tētis, taču kopš skolas sākuma las vairs neļauj viņai ne sēdēt klēpī, ne apķerties ap kaklu un saka: «Tagad lu, Megij, esi liela meitene.» Un māte vienmēr ir tik aizņemta, tik nogurusi, tik iegrimusi rūpēs par zēniem un māju. Tieši Frenks ir pats tuvākais Megijas sirdij. Frenks, kas mirdz kā zvaigzne viņas mazajā debesu stūrītī. Viņš laikam ir vienīgais, kam patīk sēdei un runāties ar viņu, un viņš tik saprotami visu izskaidro. Kopš tās dienas, kad Agnesei nokrita mati, Frenks vienmēr bijis viņai blakus, un, par spīti visai bēdu sūrmei. tagad nekas nespēj ievainot sirdi līdz pašām dzīlēm — ne māsas Agates sitieni, ne utis,— jo ir taču Frenks, kas prot mierināt un remdēl izmisumu.

Tomēr viņa piecēlās un piespiedās pasmaidīt.— Ja lev jāiet, Frenk, tad ej, tad tur neko nevar darīl.

Megij. tev jābūt gultā, labāk ej atpakaļ, pirms māmiņa nāk pārbaudīt. Mūc — un aši!

Atgādinājums izgaisināja no galvas visu citu; viņa noliecās, saņēma garā naktskrekla mugurpuses stērbeli rokā, izvilka pa kājstarpi uz priekšu kā astīti un melās skriet, ar basajām kājām izspārdīdama skaidas un asos atskaldņus.

No rīta Frenks bija projām. Fiona, atnākusi modināt Megiju, izskatījās barga un runāja sīrupi; Megija nolēca uz grīdas kā applaucēts kaķēns un apģērbās, pat nelūgdama, lai viņai palīdz likt galā ar neskaitāmajām podziņām.

Virtuvē puikas drūmi sēdēja ap galdu, tēva krēsls bija tukšs. Frenka arī. Megija iešmauca savā vietā klusi kā pelīte; zobi viņai klabēja aiz bailēm. Pēc brokastīm Fiona skarbi izraidīja visus ārā. un aiz kūts Bobs pastāstīja Megijai jaunās ziņas.

Frenks ir projām,— viņš pačukstēja.

Varbūt viņš aizgājis tikai uz Vehainu,— Megija izleica iespēju.

Nē, dumiķe! Viņš aizbēdzis, lai iestālos armijā. Ai, kaul es būtu pietiekamj liels, lai ielu viņam līdzi! Gatavais laimesbērns!

Man nu gan gribētos, lai viņš būtu mājās.

Bobs paraustīja plecus.— Tu esi tikai skuķis, un no skuķiem citādu atbildi arī nevar gaidīt.

Piezīmi, kas citreiz būtu izraisījusi ķildu, Megija itin kā palaida gar ausīm; viņa aizlēkšoja pie mātes, lai palūkotos, vai lai nevajag kaut ko palīdzēt.

Kur tētis?— viņa pavaicāja, kad māte viņu bija pielikusi pie kabatas lakatiņu gludināšanas.

Aizjāja uz Vehainu.

Vai viņš atvedīs Frenku atpakaļ?

Fiona nošņācās.— Sai ģimenē nav cerību paturēt kaut ko noslēpumā! Nē, Vehainā viņš Frenku nepanāks, to viņš zina. Viņš aizsūtīs telegrammu Vonganui policijai un garnizonam. Tie viņam liks braukt atpakaļ.

Ai. māmiņ, es ceru, ka viņu atradīs! Fs negribu, ka Frenks aiziel!

Fiona izgāza sviesta ķērnes saturu uz galda un ņēmās ar divām mentēm spiest ārā no dzeltenā uzkalniņa ūdens piejaukumu.— Mēs neviens negribam, ka Frenks aizietu. Tieši tāpēc tētis parūpēsies, lai viņu atgādā alpakaļ.— Viņas lūpas ietrīsējās. ■ un viņa saka spēcīgāk plikšķināt sviestu.— Nabaga Frenks! Nabaga, nabaga Frenks!— viņa nopūzdamās sacīja, piemirsusi Megijas klātbūtni.— Kāpēc gan bērniem jāmaksā par mūsu grēkiem? Mans nabaga Frenks — kā laiva, ko viļņi mētā šurp un turp . . .— Tad viņa pamanīja, ka Megija pārtraukusi gludināšanu, saknieba lūpas un neteica vairs ne vārda.

Pēc trim dienām kāds policists atveda Frenku alpakaļ. Viņš esot pretojies visiem spēkiem — lā Padijam teica šis Vonganui seržants, kas bija pielikts Frenkam par pavadoni.

Tas nu gan ir cīkstonis! Kad viņš saprata, ka armijas puiši brīdināti, tesās prom kā lapseņu sadzelts — leja pa trepēm, ārā uz ielas — un abi kareivji viņam pa pēdām. Ja viņam būtu laimējies un viņš neuzskrietu virsu dežurējošam policistam, man domāt, būtu prom kā likts. Turējās pretī ka traks: vajadzēja piecus vīrus, lai uzliktu viņam roku dzelžus.

Tā runādams, seržants noņēma Frenkam smagos dzelžus un rupji iestūma puisi pa vārtiem, lā ka las sagrūdās ar Padiju un atsprāga atpakaļ kā apdedzinājies.

Bērni slaistījās ap pakšiem krietnu gabalu aiz pieaugušajiem—vērodami un nogaidīdami. Bobs, Džeks un Hjūijs stāvēja nekustīgi, cerēdami, ka Frenks atkal pretosies. Stjuarts ar savu rāmo, līdzjūtīgo sirsniņu tikai klusi nolūkojās. Megija. piespiedusi delnas pie vaigiem, spaidīja un mīcīja ādu izmisīgās bailēs, ka Frenkam kāds varēlu nodarīt pāri.

Jaunietis vispirms pagriezās un paskatījās uz māti, ieurbdamies ar savām melnajām acīm viņas pelēkajās, un šie drūmie, rūgtuma pilnie skatieni likās paužam savstarpēju sapratni, kas nekad nav izpaudusies un neizpaudīsies vārdos. Frenka pretestību salauza Padija zilo acu zibšņi: skadri un nicīgi tie likās sakām: «Tieši to es gaidīju,»— un Frenka nolaistie plakstiņi apliecināja: viņš atzīst, ka tēva dusmas ir taisnīgas. Kopš šis dienas Padijs dēlu uzrunāja vienīgi vēsā pieklājībā.

Taču visgrūtāk Frenkam šķila skatīties acīs bērniem: viņš, drosmīgais vanags, ar kaunu un negodu pārvests inājās — apcirptiem spārniem, apklusinātu balsi, debesu tālēs neaizlidojis.

Megija nogaidīja, kamēr Fiona pabeidza savu nakts apgaitu. tad izkāpa pa atvērto logu un aizslīdēja pāri pagalmam. Viņa zināja, kur būs Frenks: kūtī sienā — drošs no ziņkāriem skatieniem un no tēva.

Frenk, Frenk, kur lu esi?— meitene skaļi čukstēja, ienirdama kūts tumšajā klusumā un līdzīgi modram dzīvnieciņam taustīdama ar kāju pirkstiem ceļu.

Te, Megij,— atskanēja gurda balss, kas nemaz nelikās raksturīga Frenkam: lā izklausījās nedzīva un vienaldzīga.

Megija, sekodama skaņai, atrada brāli izstiepušos sienā un ieritinājās viņam blakus, ar roķelēm apķerdamās ap viņa krūtīm, cik tālu vien sniedza.— Ai, Frenk, es tā priecājos, ka tu esi alpakaļ!— viņa teica.

Brālis dobji ievaidējās, noslīdēja lejāk, līdz atradās zemāk par mazo, un nolaida galvu viņai uz pleca. Megija, klusi kaul ko dūdodama, glāstīja Frenka biezos, taisnos mālus. Bija pārāk tumšs, lai zēns saskatītu māsu, un tās neredzamā līdzjūtība viņu pieveica. Augumam ik pa brīdim krampjaini saraujolies skaudrās sāpēs, viņš sāka raudāt, ar asarām saslapinādams māšeles naktskreklu. Megija neraudāja. Kaut kāda daļa viņas sirsniņā bija sasniegusi to vecumu, kad meitene jūtas jau līdzīga pieaugušai sievietei, kuru pārņēmis kaismīgs prieks, ka viņa ir vajadzīga; viņa sēdēja, piekļāvusi brāļa galvu sev klāt, un šūpojās šurp un turp, šurp un turp, līdz Frenka bēdas norima un lo vietā palika'tukšums.

OTRĀ DAĻA

1921-1928

Ralfs

Šis ceļš uz Droedu1 nebūt neatsauc man atmiņā jaunību, nodomāja garīdznieks Ralfs de Brikasārs, pa pusei aizvēris acis pret spožo sauli, vadīdams jauno daimleru, kas lēkaja pa garaja, sudrabaini vizošajā zalē iebrauktā ceļa grambām. Te vis nav miglas autos tītā skaistā, zaļā Īrija. Un pali Droeda? Tā nav ne kaujas lauks, ne arī kāda varas pārstāvja sēdeklis. Bet varbūt tomēr ir? Tēva Ralfa humora izjūta, ko viņš tagad gan bija iemācījies iegrožot, tomēr, kā arvien, skaudri uzbūra izlelē tādu kā Kromvelu brunčos, proli, Meriju Kārsoni — tā, līdzīgi valdniecei, liek citiem izbaudīt savas visai īpatnējās nelabvēlības izpausmes. Un to nemaz nevarētu dēvēt par pārspīlētu salīdzinājumu; šis dāmas rokas neapšaubāmi ir tikpat liela vara pār tikpat daudziem cilvēkiem ka senos laikos senjoriem pār vasaļiem.

Starp buksusa un šķiedraino eikaliptu skupsnām iznira pēdējie vārti; mašīna apstājās, taču motors joprojām strādāja. Uzmaucis galvā pelēku apšaubāmas modes platmali, lai galvu nesvilinātu saule, tēvs Ralfs izkāpa ārā, lēni aizsoļoja līdz vārtu tērauda aizšaujamam, atvilka to alpakaļ un gurdā nepacietībā atgrūda vārtus vaļā. Droedas fermu no katoļu priestera mājas Gilanbounā šķīra divdesmit septiņi žogi — tas nozīmēja, ka viņam ikreiz vajadzēja apstāties, izkāpt, atvērt vārtus, iekāpt atpakaļ mašīnā, izbraukt cauri, vēlreiz apstāties, izkāpt, doties atpakaļ, lai vārtus aizvērtu, tad atkal sēsties mašīnā un braukt tālāk līdz nākamajiem. Daudzreiz viņam gaužām bija gribējies saīsināt šo rituālu vismaz uz pusi, joņot tālāk, atstājot aiz sevis vārtus vaļā kā izbrīnā pavērtas inutes, taču pat viņa amats, pret kuru ļaudis juta cieņu, nebūtu aizkavējis vārtu īpašniekus par šādu pārkāpumu izvārtīt viņu vispirms darvā un tad spalvās. Kaut

' Šeit: ferma Austrālijā, kas nosaukta analogi nelielai pilsētai Īrijā, Lautas grāfiste. 1649. gada septembri Kromvcla speķi uzbruka Drocdai, ieņēma to un zvēriski izrēķinājās ar īru garnizonu un iedzīvotājiem.

jel zirgi būtu tikpat žigli un izturīgi kā automašīnas: sēžot zirga mugurā, varētu vārtus atvērt un aizvērt, neizkāpjot no segliem.

— Katram labumam savs ļaunums,— viņš noteica, paplikšķinādams jaunā daiīnlera spārnu, un, cieši aizdarījis vārtus, ļāva mašīnai noripot pēdējo jūdzi pa zālaino piemājas aploku, kur neauga neviens koks.

Pat īru tautības cilvēkam, kas pieradis pie pilīm un muižām, šī Austrālijas fermas galvenā ēka šķita impozanta. Droeda bija vecākais un lielākais īpašums visā apgabalā, un nelaiķa saimnieks, rūpēdamies par lo kā par savu acuraugu, bija uzcēlis tās centra lielisku mītni. Divstāvu māja no koši dzeltenajiem smilšakmens blokiem, kuri savā laikā ar rokam bija izcirsti raktuvēs piecsimt jūdžu attālumā uz austrumiem no Droedas, bija celta deviņpadsmitā gadsimta sākuma atturīgajā stilā ar lieliem, sīkrūtotiem logiem un plašu, čuguna pīlāru balstītu verandu, kas stiepās gar visu apakšējo stāvu. Katru logu rotāja melnkoka aizvirtņi — lie ne vien pušķoja namu, bet bija arī noderīgi: vasaras svelmē tos aizdarīja, lai telpās saglabātu vēsumu.

Patlaban bija rudens un vīteņaugu stīgas zaļas, turpretī pavasarī visas ārsienas un verandas jumtu līdzīgi krāšņai segai biezi klāja violetās glieīnijas. kas bija iedēstītas pirms piecdesmit gadiem mājas būves pabeigšanas dienā. Vairākus akrus ap māju pletās rūpīgi nopļauts maurs, un lajā raiboja puķu dobes, kurās pat tagad pilnos ziedos kuploja rozes, goldlaks, dālijas un kliņģerītcs. Puduris impozantu, varenu spoku eikaliptu ar bālganiem stumbriem un līganām, šaurām lapām, kas trīsuļoja septiņdesmit pēdu augstumā, apēnoja celtni, sargādams no nežēlīgās saules; tur, kur eikaliptu zaros ievijās bugenvilejas, tie kvēloja spilgti sarkani. Pat kroplīgos ūdens rezervuārus, kas šaja nomaļajā apkaimē bija pilnīgi nepieciešami, biezā kārtā sedza izturīgie vietējie vīnogulāji, vīteņrozes un gličīnijas, tāpēc tie izskatījās drīzāk dekoratīvi nekā vienkāršas nepieciešamības radīti. Nelaiķis Maikls Kār- sons bija ļoti pieķēries Droedas fermai, tāpēc ar ūdens rezervuāru ierīkošanu nelika skopojies; klīda baumas, ka Droeda varētu uzturēt savus maurus zaļus un puķu dobes ziedošas, kaut arī lielus nelītu veselus desmit gadus.

Ceļiniekam, braucot tuvāk pa piemājas aploku, skatiens vispirms apstājās pie galvenās ēkas un eikaliptiem, bet tad viņš ievēroja tās aizmugurē un sānos daudzus citus vienstāva namiņus no dzeltenā smilšakmens — vīteņaugiem apaugušu pārjumu sargāti celiņi los savienoja ar kungu māju. Riteņu izvagotais lauku ceļš pārgāja pialā, grantētā piebraucamā alejā, kas lielās mājas vienā pusē izliecās, veidodama apaļu stāvvietu mašīnām un ekipāžām, bet tad apvijās ap māju un pazuda skatienam tur, kur noritēja Droedas īstā dzīve, proti, laidaros, aitu cirpšanas nojumēs, šķūņos. Tēvam Kailam labāk par eikaliptiem pie kungu mājas īstenībā patika milzīgie piparu koki, kas apēnoja visas šis saimniecības ēkas un ar tām saistīto darbu norisi. Piparu kokiem bija kupla, bāli zaļa lapotne, kurā dūca bites,— šie laiski žūžojošie koku vainagi šķita isti piemēroti, lai rotātu nomaļa apgabala cilvēku mītni.

Ralfam apturot mašīnu un šķērsojot mauru, parādes pusē verandā iznāca kalpone, kas sagaidīja viņu, smaidīdama pār visu vasarraibumaino seju.

Labrīt. Minnij!— viņš sacīja.

Ai. tēvs Ralf, cik labi, ka jūs šai jaukajā rītiņā esat atbraucis pie mums!— viņa sacīja ar stipru īru akcentu, ar vienu roku pieturēdama plaši atvērtās durvis, otru izstiepusi, lai paņemtu Ralfa veco platmali, kas nemaz neizskatījās pēc viņa amatam piemērotas galvassegas.

Iegājis krēslainajā hallē ar tās marmora flīzēm un misiņa margu iējoztajām platajam kāpnēm, viņš pastāvēja, līdz Minnija pamāja ar galvu par zīmi, ka var iel iekšā dzīvojama istabā.

Mērija Kārsone sēdēja savā atzveltnes krēslā ar galvas balstiem pie vaļējā loga, kas pacēlās piecpadsmit pēdu augstumā no grīdas līdz griestiem. Saltajam gaisam, kas plūda iekšā, viņa acīmredzot nepievērsa ne mazāko uzmanību. Viņas kuplie, sarkanie mati vizēja gandrīz tapai kā jaunībā; lai gan raupja, vasarraibumainā āda, laikam ritot, bija kļuvusi vēl plankumaināka, sešdesmit piecu gadu vecuma tā nebija pārāk sagrumbojusies, seja atgādināja no smalkiem, sīkiem gabaliņiem sašūtu vatētu segu. Vienīgie nepakļāvīgā rakstura apliecinātāji bija bāizilo acu stingais skatiens un divas dziļas rievas, kas sākās abpus taisnā deguna un beidzās pie mutes ar lejup noliektajiem kaktiņiem.

Tēvs Ralfs klusēdams šķērsoja Obisonā austo grīdsegu un noskūpstīja Mērijai Kārsonei rokas; tas jauki piedienēja tādam slaidam un graciozam cilvēkam kā Ralfs, īpaši lāpēc, ka viņš bija ģērbies vienkāršā, melnā sutanā — lā vēl vairāk izcēla viņa izsmalcinātās manieres. Mērijas Kārsones acis pēkšņi iedzirkstijās, lajās iezagās kautrība, un daudz netrūka, ka viņa būtu klirīgi pasmaidījusi.

Vai dzersi» tēju, tēvs Ralf?— viņa pavaicāja.

Ja jus vēlēsities noklausīties misi, tad dzeršu,— viņš atteica, apsēzdamies krēslā Mērijai iepretī un sakrustodams kājas, lu ka sutana pavilkās augšup un atsedzās garie zābaki un jālpieka bikses — bija redzams, ka viņš piemērojies savas draudzes locekļu ģērbšanās paražai.— Dzīros pieņemt jūs pie dievgalda un uzklausīt grēksūdzi, bet, ja gribēsit dzirdēt misi, es aši sagatavošos. Man nav nekas pretī pagavēt mazliet ilgāk.

Jūs esat pārak laipns pret mani, tevs Ralf,— viņa klīrīgi sacīja, visai labi zinādama, ka Ralfs, tāpat kā visi citi, izrāda cieņu nevis viņai pašai, bel viņas naudai.— Lūdzu, dzeriet tēju,— viņa turpināja.— Es apmierināšos ar grēksūdzi un grēku atlaidi.

Ralfs nomāca iekšējo aizvainojumu; šī draudze bija lieliska skola savaldības prasmē. Ja viņš grib, lai gadītos izdevība izkļūt no trimdas, par kuru var pateikties savai .straujajai dabai, tad nedrīkst vēlreiz pieļaut to pašu kļūdu. Un, ja viņš riko&ies saprātīgi, tad iespējams, ka šīs vecās sievietes labvēlība būs atbilde uz viņa lūgšanām.

Man jāatzīst, tēvs Ralf, ka ar pērno gadu es esmu ļoti apmierināta,— viņa alsāka.— Jūs esat daudz labāks draudzes gans nekā vecais priesteris Ķellijs, lai dievs pazudina viņa dvēseli!—Teikuma beigas pēkšņi skanēja skarbi un atriebīgi.

Jautri piemiedzis acis, Ralfs ielūkojās viņas sejā.— Dārgā misis Kārsone! Katoļticīgajai tās nav visai piedienīgas jūtas.

Toties la ir patiesība. Viņš bija nelabojams vecs žūpa, un es esmu pārliecināta, ka dievs pazudinās viņa dvēseli, tāpat kā sīvais pazudināja miesu.— Viņa paliecās uz priekšu.— Pa šo laiku esmu jūs diezgan labi iepazinusi un uzskatu, ka man ir tiesības griezlies pie jums ar dažiem jautājumiem, vai ne? Galu galā jums te, Droedā, ļauta pilnīga brīvība —gūs varat mācīties lopkopību, vingrināties jāšanā, atpūsties no visādām Gilijas1 dzīves neērtībām. Protams, es pali jūs aicinu to darīt, tomēr, manuprāt, man ir tiesības saņemt dažas atbildes, vai ne?

Ralfam nepatika atgādinājums, ka viņam jājūtas pateicīgam, taču viņš bija jau sen gaidījis dienu, kad Mērija uzskatīs, ka viņš kļuvis par lās īpašumu un 11u lā driksl 110 viņa šo lo prasīt.

Tā tiešām ir, misis Kārsone. Esmu jums bezgalīgi pateicīgs, ka jūs atļaujat man brīvi izmantot Droedu, un

' Saīsinājums no <Gilant>ounas>(mir piet.).

pateicīgs arī par visām jūsu dāvanām — zirgiem un automašīnu.

Cik jums gadu?— viņa bez aplinkiem noprasīja.

Divdesmit astoņi,— Ralfs atteica.

Jūs esal jaunāks, nekā man likās. Bet tik un tā — tādus priesterus kā jūs parasti nesūta uz Gilijai līdzīgām vietām. Par kādiem grēkiem jūs attrieca uz pašu pasaules galu?

Es aizvainoju bīskapu,— viņš smaidīdams rāmi paskaidroja.

Droši vien pamatīgi! Taču neticu, ka garīdznieks ar jūsu dotībām var justies laimīgs Gilanbounā.

Tāda ir dieva griba.

Gatavās blēņas! Jūs šeit atvedušas cilvēciskas vājības — jūsu paša un bīskapa. Vienīgi pāvests nekļūdās. Mēs visi zinām, ka Gilijā jūs esat kā zivs uz sauszemes; protams, mēs jūtamies pateicīgi, ka pārmaiņas pēc esam dabūjuši tādu kā jūs,— parasti mums atsūta par garīdzniekiem iesvētītus emigrantus, kam jāpārtiek no žēlastības dāvanām. Jūsu īstā vieta bfilu garīgās varas gaiteņi, nevis dzīve zirgu un aitu sabiedrībā. Kardināla purpurā jūs izskatītos lieliski.

" — Par tādu izdevību diemžēl laikam nav vērts sapņot. Manuprāt, Gilanbouna viņa ekselences pāvesta legāta kartē nav centrs, kur meklēt kardinālus. Turklāt varētu būt vēl ļaunāk. Man esat jūs, un man ir Droeda.

Viņa uztvēra nepārprotamos glaimus lā, kā tie bija domāti,— proti, viņai bija tīkami, ka tik skaists vīrietis kā Ralfs ir tik uzmanīgs un izklaidē viņu ar savām izsmalcinātajām, atskabargainajām asprātībām; viņš patiesi varētu būt lielisks kardināls. Viņa nespēja atcerēties, ka visā mūžā būtu redzējusi glītāku vīrieti — un arī nevienu vīrieti, kas pret šo dieva dāvanu izturētos tik nevērīgi. Viņš neapšaubāmi apzinās, ka ir izskatīgs: slaidu, samērīgu augumu, smalkiem, aristokrātiskiem sejas vaibstiem; veidodams savus radījumus, dievs tiem reli velta tādu rūpību, lai gala iznākums būtu visos sīkumos tik harmonisks. Ralfs ir pati pilnība, sākot ar brīvi krītošajām melnajām matu cirtām un acu neparasto zilgmi un beidzot ar nelielajām, šaurajām delnām un kāju pēdām. Jā, viņš neapšaubāmi apzinās, kāds ir. Un tomēr viņa attieksmē jaušama vienaldzība, kas skaidri liek noprasi, ka ārējais skaistums viņu nekad nav paverdzinājis un nekad arī nepaverdzinās. Viņš bez sirdsapziņas pārmetumiem gan izmantos lo, ja radīsies vajadzība, tomēr nekad par sevi netīksmināsies, drīzāk uzskatīs, ka cilvēki, kurus tāds skaistums ietekmē.

pelnījuši nicināšanu. Un Mērijai gaužām būlu gribējies uzzināt, kāds pagātnes notikums viņu tādu padarījis.

Dīvaini, cik daudzi garīdznieki ir skaisti kā Adonīds un seksuāli pievilcīgi kā dons Žuāns. Vai viņi dod šķīstības solījumu, baidīdamies, ka tāda pievilcība varētu viņus iegrūst pastā?

Kāpēc jūs samierināties ar Gilanbounu?— viņa vaicāja.— Vai nebūtu labāk atleikties no garīdznieka amata nekā būt mierā ar lādu dzīvi? Jūs ar savām dotībām varētu kļūt bagāts un varens jebkurā jomā, un nestāstiet man, ka jūs nevaldzina vismaz domas par varu, ja arī nekas cils.

Ralfam uzraucās kreisā uzacs.— Dārgā misis Kārsone, jūs taču esat katoļticīgai Jūs zināl, ka mans zvērests ir svēts. Līdz mūža galam es palikšu garīdznieks. Zvērestu lauzt es nespēju.

Viņa iesprauslojās smieklos.— Ak, liecieties jel mierā! Vai jūs tiešām domājat, ka, laužot zvērestu, jums uzbruktu visas šausmas — gan debesu pērkoni, gan asinssuņi un lodes?

Protams, nē. Bet. pēc manām domām, jūs arī neesat tāda muļķe, lai uzskatītu, ka valkāt garīdznieka tērpu mani spiež bailes no atmaksas.

O-o! Cik jūs esat dzēlīgs, tēvs de Brikasār! Kas tad īsti jūs te aiztur? Kas jums liek paciest karstumu, putekļus un Gilijas mušas? Pilnīgi iespējams taču, ka jūs esat notiesāts te uz mūža katorgu.

Uz mirkli Ralfa zilās acis aptumšoja ēna, bel tad viņš līdzjūtīgi pasmaidīja.— Jūs brīnišķīgi protat mierināt, vai ne?— Viņa lūpas pavērās, viņš pacēla acis pret griestiem un nopūtās.— Mani jau šūpulī sāka audzināt par dieva kalpu, bet tas vēl nebūt nav viss. Kā lai lo sievietei izskaidro? Esmu trauks, misis Kārsone, un reizēm mani piepilda dievs. Būlu es labāks garīdznieks, es nekad nejustos iztukšots. Un šī pilnestī- bas apziņa, šī vienotība ar dievu nav atkarīga no vielas, kur es dzīvoju. Tā mani pārņem, vienalga, vai es alrodos Gilan- bounā vai bīskapa pilī. Taču paskaidrot šīs izjūtas būtību ir grūti, jo pat priesteriem tā ir liela mistērija. Piederība dievam, ko citiem cilvēkiem nekad nav lemts saprast. Laikam tieši tas ir svarīgākais. Atteikties no tās? Es nespētu.

Tātad lā ir zināma vara? Kādēļ tādā gadījumā lā piešķirta garīdzniekiem? Kas jums liek domāl, ka vienkārša iesvaidīšana, kaul ari tai par godu notiek nogurdinoši gara ceremonija, spēj apveltīt ar šādu varu vienalga kuru cilvēku?

Ralfs papurināja galvu.— Redziet, līdz iesvētīšanai priestera amalā paiet daudzi mūža gadi. Garu rūpīgi attīsta tiktāl.

ka tas spēj pavērties kā trauks dievam. Vara ir nopelnīta. Tā jānopelna ik dienas. Vai jūs neaptverat, ka te slēpjas zvēresta jēga? Lai starp priesteri un viņa dvēseli nenostātos nekas pasaulīgs — nedz mīlestība pret sievieti, nedz naudaskāre, nedz arī nevēlēšanās pakļauties citu cilvēku pavēlēm. Nabadzība man nav nekas jauns; es nenāku no bagātas ģimenes. Šķīstību man izdodas saglabāt bez kādām grūtībām. Un paklausību? No visiem trim noteikumiem šis man ir vissmagākais. Taču es paklausu, jo, ja uzskatīšu, ka pats esinu svarīgāks nekā mans pienākums būt par svētā gara trauku, būšu pazudis. Es paklausu. Un, ja būs nepieciešams, esmu ar mieru paciest Gilanbounu kā mūža trimdas vietu.

Tad jūs esat muļķis,— viņa teica.— Es arī domāju, ka daudz kas ir svarīgāks par miesīgu mīlestību, taču būt par svētā gara trauku — tas nu pie šī svarīgākā nepieder. Dīvaini, nekad nebiju noskārtusi, ka jūs tik kvēli ticat dievam. Manās acīs jūs bijāt cilvēks, kam šaubas nebūt nav svešas.

Es patiešām šaubos. Kurš domājošs cilvēks to nedara? Tieši tāpēc es reizēm jūtos iztukšots.— Ralfs vērās uz kaut ko tālumā, ko viņa nespēja saskatīt.— Zināt, laikam es atteiktos no jebkuras godkārīgas ieceres, jebkuras savas vēlmes, lai tikai varētu kļūt par ideālu garīgo ganu.

Jebkura pilnība ir neciešami garlaicīga,— viņa iebilda. — Man labāk tīk zināms nepilnīgums.

Ralfs iesmējās un palūkojās viņā ar apbrīnu, kurā jautās arī lāda kā skaudība. Nudien, ievērības cienīga sieviete!

Mērija Kārsone bija nodzīvojusi atraitnēs trīsdesmit trīs gadus. Viņas vienīgais dēls bija nomiris mazotnē. Gribēdama paturēt savu īpašo stāvokli Gilanbounas sabiedrībā, viņa nebija izmantojusi godkārīgāko vīriešu kārtas paziņu tuvošanās mēģinājumus; būdama Maikla Kārsona atraitne, viņa neapstrīdami varēja valdīt, turpretī, topot kādam par sievu, viņa atdotu visas šīs tiesības vīram. Spēlēt otro vijoli — tas nebija viņas dabā. Tā nu viņa bija atsacījusies no miesas iegribām, uzskatīdama par labāku paturēt varu; par mīļāko nebija ko sapņot, jo baumas Gilanbounā izplatījās tikpat zibenīgi kā elektriskā strāva, plūstot pa kabeli. Izradīt cilvēciskas vājības nebija viņas gaumē.

Taču tagad viņa bija pietiekami veca, lai oficiāli atrastos ārpus miesas kārībām. Ja amatā un gados jaunais garīdznieks centīgi pilda savus pienākumus pret viņu un viņa atalgo dvēseļu ganu ar nelielām dāvanām — kā, piemēram, automašīnu,— tad tur nav nekā nosodāma. Visu mūžu viņa bijusi nelokāma savā ticībā, sniegusi pienācīgu atbalstu

draudzei un lās garīgajam vadonim, kaut arī tēvs Kellijs reizēm mises laikā nepārtraukti žagojās. Ne jau viņa vienīgā jūt mudinājumu būt devīgai pret tēva Kellija pēcteci. Ralfs de Rrikasārs pelnīti bauda visa sava ganāmpulka atzinību, viņu ieredz gan bagātie, gan nabagie. Ja attālāk dzīvojošie draudzes locekļi nevar ierasties Gilijā, lai viņu sastaptu, viņš dodas pie tiem, turklāt līdz Mērijas Kārsones dāvanas saņemšanai darījis to jāšus. Viņa laipnā un pacietīgā daba iemantojusi visu simpātijas un dažu neviltotu mīlestību. Martins Kings no Bjūgelas dāsni apgādājis mācītāja māju ar jaunām mēbelēm, Dominiks O' Rorks no Dibandibanas maksā algu labai saimniecības vadītājai.

Tā nu, stāvēdama uz sava vecuma un stāvokļa pjedestāla. Mērija Kārsone apzinājās, ka var pavisam droši baudīt priestera sabiedrību; viņai bija prieks mēroties saprātā ar tikpal gudru cilvēku kā pati, pārspēt priesteri asredzībā, lai gan viņa nekad nejutās droša, ka patiešām to panākusi.

Atgriežoties pie jūsu vārdiem, ka Gilija neesot viņa ekselences pāvesta legāla kartes centrā,— viņa teica, iesēzda- inās dziļāk atzveltni,— kā jums šķiet, kas varētu pietiekami satraukt cienījamo džentlmeni, lai Gilija tomēr kļūtu par viņa pasaules viduspunktu?

Tēvs Ralfs skumīgi pasmaidīja.— To nu grūti pateikt. Ja noliktu kāds apvērsums? Vai ja es pēkšņi izglābtu tūkstoš dvēseļu vai apliecinātu spējas izārstēt aklos un klibos… Taču brīnumu laiki ir pagājuši.

Ak, ko nu jūs runājat, es par to stipri šaubos! Dievs tikai mainījis darba paņēmienus. Mūsdienās viņš liek lietā naudu.

Kāda jūs esat ciniķe! Varbūt tāpēc jūs man tik ļoti patikai, misis Kārsone.

Mans vārds ir Mērija. Lūdzu, sauciet mani par Mēriju.

Minnija ieripināja tējas galdiņu tieši tai mirklī, kad tēvs de

Brikasārs sacīja: — 'Pateicos. Mērij.

Ēzdama svaigi cepļus miežu plāceņus un grauzdētas maizītes ar anšoviem. Mērija Kārsone nopūtās.— Dārgo tēv Ralf, es vēlēlos, lai šorīt jūs aizlūgtu par mani īpaši sirsnīgi.

Sauciet mani gluži vienkārši par Ralfu,— viņš teica un tad draiski turpināja.— Šaubos, vai spēšu lūgt par jums vēl sirsnīgāk nekā parasti, tomēr mēģināšu.

Ai, protat gan jūs apvārdot! Bet varbūt šī piezīme bija slepens mājiens? Es parasti neprasu, lai otrs izteiktos pilnīgi skaidri, taču jūsu itin kā nepārprotamie vārdi liek man šaubīties, vai īstenībā aiz tiem neslēpjas kas vairāk. Kā burkāns, ar ko karina ēzeli. Ko jūs īsli par mani domājat, tēvs

dc Brikasār? To es nekad neuzzināšu, jo jus nekad nebūsit tik netaktisks, lai man to pateiktu, vai ne? Tas valdzina, ļoti valdzina .. . Tomēr lūgt jums par mani jālūdz. Esmu veca un daudz grēkojusi.

Vecums piemeklē mūs visus, un es arī esmu grēkojis.

Viņa īsi iesmējās.— Ko es dotu, lai uzzinātu jūsu grēkus!

Jā, jā, varat tam ticēt!— Brīdi viņa klusēja, tad saka runāt par ko citu.— Patlaban esmu palikusi bez galvenā lopkopja.

Atkal?

' — Pagājušajā gadā nomainījušies pieci. Ir arvien grūtāk atrast kārtīgu cilvēku.

Nu, klīst baumas, ka jūs neesot īpaši devīga un iecietīga saimniece.

Ak jūs nekauņa!— Viņa pārsteigta iesmējās.— Kas jums nopirka gluži jaunu daimleru, lai nevajadzētu kratīties zirga mugurā?

A, bet ievērojiet, cik sirsnīgi es aizlūdzu par jūsu dvēseles glābiņu!

Ja Maiklam būlu bijusi kaul puse jūsu.saprāta un rakstura stingrības, varbūt es viņu būtu mīlējusi,— viņa pēkšņi sacīja. Vienā mirklī vecās sievietes sejas izteiksme pārmainījās iui kļuva ļauna.— Varbūt jus domājat, ka man visā pasaulē nav neviena radinieka un sava nauda un zeme jāatstaj svētajai baznīcai?

Nav ne jausmas,— viņš rāmi alleica, ieliedams sev vēl tasi tējas.

Ņemiet vērā — man ir brālis ar lielu un joprojām plaukstošu ģimeni, gandrīz dēli vien.

Tas ir jauki,— viņš ļoti nopietni sacīja.

Kad precējos, pasaulīgas mantas man nebija nekādas. Sapratu, ka Īrija nemūžam labi neapprecēšos, tur sievietei, kas grib dabūt bagātu vīru, vajadzīga laba audzināšana un augstas kārtas izcelsme. Tā nu es strādāju vaiga sviedros, lai sakrālu naudu braucienam uz zemi, kur bagāti vīrieši nav tik izvēlīgi. Kad ierados te, man bija vienīgi skaista seja, glīts augums un vairāk prāta, nekā sievietēm parasti mēdz būt, un ar lo pietika, lai es noķertu bagāto stulbeni Maiklu Karsoņu. Viņš mani dievināja līdz pal savai nāves stundai.

Un jūsu brālis?— Ralfs atgādināja, domātfUms, ka Mērija tīšām novirzās sānis.

V

Mans brālis ir vienpadsmit gadus jaunāks par mani — tagad viņam jābūt piecdesmit četriem gadiem. Mēs abi esam vienīgie, kas no ģimenes palikuši. Es viņu tik tikko pazīstu; kad pametu Golveju, viņš bija mazs puika. Patlaban

67

viņš dzīvo Jaunzēlandē, lai gan, ja viņš kulies uz turieni, lai saraustu bagātību, tad viņam nav veicies. Taču vakar vakarā, kad viens no aitkopjiem man atnesa vēsti, ka Arturs Tevjets sakravājis mantas un aizlaidies, man pēkšņi ienāca prātā Padriks. Te nu es esmu, jaunāka nekļūstu, un ģimenes man nav. Un es nodomāju, ka Padriks ir pieredzējis zemkopis, bet viņam nav līdzekļu, par ko zemi nopirkt. Prātoju — kādēļ lai es neaizrakstītu viņam un nelūgtu ierasties ar visiem dēliem šeit? Kad es nomiršu, viņš mantos gan Droedu, gan Mikāras akciju sabiedrību ar ierobežotām tiesībām, jo viņš ir mans vienīgais dzīvais radinieks, tuvāks par visiem citiem dzimtajā Īrijā — tie, tā sakot, ir brālēni no baltās ķēves septītajā augumā.— Viņa pasmaidīja.— Gaidīt būtu muļķīgi, vai ne? Labāk lai viņš brauc tagad nekā vēlāk, pierod kopt aitas melnzemes līdzenumā, jo te tās noteikti ir citādas nekā Jaunzēlandē. Tādā gadījumā viņš pēc manas nāves bez kādām grūtībām varēs stāties manā vietā.— Galvu nolaidusi, viņa caur pieri cieši vēroja garīdznieku.

Nesaprotu, kā jums tas neienāca prātā agrāk,— viņš sacīja.

Ienāca jau gan. Bet līdz šim es domāju, ka nepavisam negribu, lai bars plēsoņu manā tuvumā nepacietīgi gaidītu, kad es beidzot izlaidīšu garu. Diemžēl tagad nāves stunda šķiet krietni tuvāka nekā agrāk, un es jūtu … ak, nezinu. Šķiet, būtu jauki dzīvot radinieku vidū.

Kas īsti vainas — vai jums liekas, ka esat slima?— viņš aši iejautājās, skatienam paužot patiesas raizes.

Viņa paraustīja plecus.— Esmu pilnīgi vesela. Tomēr sešdesmit piecu gadu slieksnis slēpj sevī kaut ko draudīgu. Cilvēks pēkšņi aptver, ka vecums nav tikai kaut kas tāds, kas gaidāms; tas jau ir klāt.

Saprotu, ko jūs domājat, un jums taisnība. Jums būs ļoti patīkami dzirdēt mājā jaunas balsis.

Nu nē, viņi šeit nedzīvos,— sacīja Mērija.— Lai dzīvo galvenā lopkopja mājā pie upītes, tālāk no manis. Man nepatīk ne bērni, ne viņu klaigas.

Vai nav gaužām neglīti izturēties tā pret savu vienīgo brāli, Mērij? Kaut arī jūsu vecumi būtu tik dažādi?

Viņš būs mans mantinieks — lai nopelna,— viņa skarbi atcirta.

Nedēļu pirms Megijas devītās dzimšanas dienas Fiona Klīrija laida pasaulē vēl vienu puisēnu. Viņa uzskatīja sevi par laimīgu, ka starplaikā notikuši tikai daži dabiskie aborti. Deviņus gadus veeā Megija jau bija viņai īsta palīdze. Fionai pašai tagad bija četrdesmit, šajā vecumā iznēsāt bērnu un dzemdēt bez lielām sāpēm izrādījās neiespējami. Puisēns, ko nosauca par Haroldu, bija vārgs: neviens nevarēja atcerēties, ka līdz šim māju regulāri būtu apciemojis ārsls.

Un, kЈ jau parasti, nelaime nenāk viena. Pēc kara lauksaimniecība nevis uzplauka, bet panīka. Dabūt darbu kļuva arvien grūtāk un grūtāk.

Kādu dienu, kad ģimene nupat beidza dzert tēju. vecais Engass Makvērters atnesa telegrammu. Padijs to atplēsa trīsošām rokām; telegrammas nekad nevēstīja neko labu. Visi zēni apstāja tēvu, vienīgi Frenks paņēma tējas tasi un izgāja ārā. Fiona noskatījās dēlam nopakaļ, bel tad pagriezās pret Padiju, kas neviļus bija ievaidējies.

Kas noticis?— viņa jautāja.

Padijs stīvi vērās uz papīra lapu. il kā turētu rokā nāvēs ziņu.— Ārčibaldam mēs neesam vajadzīgi.

Bobs negantā niknumā trieca dūri pret galdu: viņš lā bija priecājies, ka varēs iet tēvam līdzi par cirpēja palīgu, un Ārčibalda ferma būtu viņam pirmā.— Kāpēc viņš tik neglīti izrīkojas ar mums. tēt? Mums rīt vajadzēja sākt!

Viņš nepaskaidro, kāpēc, Bob. Manuprat. kāds negodīgs darbu uzņēmējs nosolījis cirpšanu par zemāku cenu.

Ai, Padij!— Fiona nopūtās.

Lielajā, pīlajā šūpulī pie krāsns sāka brēkt mazais Hals. bet, pirms Fiona paspēja piecelties, Megija jau bija kājās; Frenks, ienācis alpakaļ istabā, stāvēja ar tējas lasi rokā. cieši lūkodamies tēvā.

Laikam būs jāaizjāj pie Ārčibalda.— Padijs beidzot noteica.— Tagad ir par vēlu meklēt citu ganāmpulku, bet. pēc manām domām, viņam vismaz sīkāk jāpaskaidro, kas noticis. Atliek vienīgi cerēl. ka varēsim atrast slaucēju darbu, līdz jūlijā sāksies cirpšana pie Viloubija.

No lielās veļas kaudzes, kas bija nolikta pie krāsns siltumā. Megija izvilka četrstūrainu, ballu drāniņu un rūpīgi paklāja uz darba galda, pēc tam izcēla brēkuli no pilā groza. Kamēr viņa tikpat ātri un prasmīgi kā māte apmainīja autiņu, gaisā novizēja mazais pakausītis ar Klīrijiem raksturīgās krāsas matu cekuliņu.

Mazā māmiņa Megija.— Frenks māsu paķircināja.

Nekā!— viņa sašutusi attrauca.— Es tikai palidzu mātei.

— Es zinu,— viņš maigi atbildēja.— Tu esi laba meitene, sīkaliņ!— Viņš paraustīja baltās tafta lentes pušķi' Megijas pakausī un pašķieba to sāniski.

Lielās, pelēkās acis mīlas pilnas pavērās vecākajā brālī; noliekušos pār zīdainīša kuslo galviņu, Megiju varēja noturēt par jaunavu Frenka gados vai pat vecāku. Puiša sirds sāpīgi sažņaudzās — kāpēc māšelei uzlikta tāda nasta? Vienīgais bērns, par kuru viņai vajadzētu rūpēties, ir Agnese, kas tagad gluži kā nederīga aizmirsta vā|ājas guļamistabā. Ja nebūtu māšeles un mātes, viņš sen būtu aizgājis. Jauneklis sapīcis pavērās tēvā — tas taču ir vainīgs, ka mājās ieradies vēl viens jauns iemītnieks un viss sagriezies ar kājām gaisā. Pelnījis ir, ka darbs aizgājis gar degunu.

Nez kāpēc ne citi zēni, ne arī Megija nekad nebija izraisījuši viņā tādas īgnuma pilnas domas kā Hals; jāņem gan vērā, ka šoreiz, kad Fionas viduklis kļuva apjomīgāks, viņš pats jau bija tādos gados, kad varētu precēties un radīt bērnu. Visi, izņemot mazo Megiju, bija jutušies neveikli, it īpaši māte. No jaunāko dēlu slepus raidītajiem skatieniem viņa sarāvās bailīgi kā trusītis, bet vecākajam vispār nespēja lūkoties acīs un allaž novērsās, lai Frenks neieraudzītu kaunu viņējās. Tādas mokas nedrīkst ciest neviena sieviete, Frenks domās atkārtoja tūkstošo reizi, atcerēdamies baismos vaidus un kliedzienus, kas bija atskanējuši no mātes guļamistabas naktī, kad dzima Mals; viņu, pilngadīgu puisi, nebija aizsūtījuši pie kaimiņiem kā pārējos. Tēvs pelnījis, ka zaudē darbu. Kārtīgs vīrietis būtu licis sievu mierā.

Nesen ievilktās elektrības gaismā mātes galva atvizēja zeltā; lūkodamās pāri garajam galdam Padijā, viņa bija pagriezusies sānis un profilā izskatījās neizsakāmi daiļa. Kā tik brīnišķīga, izsmalcināta sieviete apprecējusi apkārtceļojošu aitu cirpēju no Golvejas purviem? Velti iznieko sevi, savus Spouda porcelāna traukus! damasta galdautus un persiešu grīdsegas — viesistabu taču neviens neredz, jo māle neiederas tēva draugu, īpaši viņu sievu sabiedrībā. Viņas klātbūtnē tās pēkšņi sajūt, ka runā pārāk skaļi, un nezina, kā uzvesties, ja pie galda jālieto vairākas dakšiņas.

Reizēm svētdienās māte mēdz ieiet tukšajā viesistabā, apsēsties pie loga tuvumā novietotā spinela un spēlēt, kaut gan laika trūkums sen atņēmis pirkstiem veiklību un viņa prot nospēlēt tikai pašus vienkāršākos skaņdarbus. Viņš,

1 Miivcno porcelāna fabriku Stoukīi (Anglijā, Slafordšira) dibinājis Dž. Spiiuilv

Frenks, lad parasti sēž ārpusē zem loga starp ceriņiem un lilijām un aizvērtām acīm klausās. Tad viņš redz lādu kā vīziju — māte, tērpusies garā, bali sārtā mežģīņu kleitā ar turnīru mugurpusē, sēž pie spineta lielā telpā ar ziloņkaula krāsas sienam, un viņai apkārt žuburotos svečturos plīvo liesmiņas. Tad viņam gribas raudāt, bet viņš nekad neraud — neraud kopš tās reizes, kad policists viņu lika atgādājis mājā un viņš pavadīja nakti šķūnī.

Megija nolikusi Halli atkal šūpulī un nostājusies blakus mātei. Te nu ir vēl viena, kas sevi iznieko. Tas pats lepnais, smalkais profils; viņas rokās un bērnišķīgajā augumā jaušas līdzība ar Fionu. Kad izaugs, būs māte kas māte. Un kas viņu apprecēs? Ari kāds neaptēsts īrs — aitu cirpējs vai lempīgs lauķis no piena fermas kaut kur Vehainas apkaimē. Viņa ir vairak vērta, bet nav pietiekami augsta dzimuma, lai varētu ko gaidīt. Nav izejas — tā saka visi, un Frenkam šķiet — katrs nodzīvotais gads to apstiprina.

Pēkšņi sajutušas viņa vērīgo skatienu, Fiona ar Megiju reizē pagriezās, uzsmaidīdamas tai īpašajā maiguma, ko sievietes glabā saviem vismīļākajiem vīriešiem. Frenks nolika tējas tasi uz galda un izgāja ārā pabarot suņus, vēlēdamies, kaut spētu raudat vai kādu nosist. Vienalga, ko, lai tikai kliedētu šis ciešanas.

Trīs dienas pēc Ārčibalda atteikuma pienāca Mērijas Karsones vēstule. Padijs atplēsa lo tūlīt pēc saņemšanas Vehainas pasta kantorī un pārradās mājās, lēkādams kā mazs puika.

Mēs braucam uz Austrāliju!—viņš auroja, vēcinādams pārsteigto ģimenes locekļu degunpriekšā dārga pauspapīra lapas.

Iestājās klusums, visu skatieni ieurbās tēvā. Fiona izskatījās satriekta, Megija tāpat, turpretī mazāko puiku acis iedegās līksme. Frenka redzokļi kvēloja kā ogles.

Bet, Padij, kāpēc viņa pēc visiem šiem gadiem tik pēkšņi tevi atcerējusies?— izlasījusi vēstuli, vaicāja Fiona.— Bagāta viņa ir jau sen un vientuļa — tāpat. Neatminos, •ka viņa kaut reizi būtu piedāvājusi mums palīdzību.

Šķiet, ka viņa baidās no vecuma vientulības,— sacīja tēvs, it kā gribēdams pārliecināt ne vien Fionu, bet arī sevi.— Tu tak redzi, ko viņa raksta: «Es vairs neesmu jauna,un tu un tavi deli esat mani mantinieki. Manuprāt, mums vajadzētu sākt dzivot kopa, pirms neesmu aizgājusi viņsaule.

un ir ari laiks, lai lu pamācītos, kā ar savu mantojumu rīkoties. Esmu nodomājusi iecelt tevi par savu galveno lopkopi — lā būs lieliska skola, un tie tavi dēli, kas ir pietiekami lieli, lai strādātu, arī varēs izpildīt lopkopju pienākumus. Droeda kļūs par ģimenes uzņēmumu, varēsim izlikt bez svešu palīdzības.»

Vai viņa minējusi, ka sūtīs mums naudu braucienam uz Austrāliju?— noprasīja Fiona.

Padijs sastinga.— Man nenāk ne prātā uzmākties viņai ar tādiem lūgumiem,— viņš atcirta.— Mēs varam aizbraukt uz Austrāliju bez ubagošanas; esmu pietiekami ietaupījis.

Pēc manām domām, viņai vajadzētu samaksāt par mūsu biļetēm,— Fiona stūrgalvīgi teica. Visi aiz pārsteiguma jutās gluži satriekti; māte reti palika pie sava.— Kāpēc lai tu pamet te visu iedzīvi un skrien uz turieni strādāt viņas labā tikai tāpēc, ka viņa vēstulē tev kaut ko pasolījusi? Līdz šim viņa ne reizes nav pakustinājusi ne pirkstu, lai mums palīdzētu, un es viņai neuzticos. Ja atmiņa mani neviļ, tad tu esi par viņu teicis vienīgi, ka tu savā mūžā neesot redzējis otru tādu cilvēku, kas desmitreiz apgroza naudas gabalu, pirms izlaiž to no rokām. Galu galā tu, Padij, viņu nemaz tik labi nepazīsti; jūs šķir tik liela gadu starpība, un viņa aizbrauca uz Austrāliju, pirms tu sāki iet skolā.

Nesaprotu, kas no tā mainās, un, ja arī viņa ir skopa, lad mums tiks jo lielāks mantojums. Nē, Fiona, mēs brauksim uz Austrāliju un par biļetēm maksāsim paši.

Fiona vairs nestrīdējās pretī. No viņas sejas nebija nolasāms. vai viņa dusmojas par strupo noraidījumu vai ne.

Urā, mēs braucam uz Austrāliju!— iesaucās Bobs, saspiezdams tēva plecu. Džeks, Hjūijs un Stjuarts lēkāja aiz prieka, un Frenks smaidīja: viņa acis neredzēja istabu, bel lūkojās nez kur tālumā. Vienīgi Fiona un Megija šaubījās un baiļojās, saspringti cerēdamas, ka varbūt viss izjuks: viņu dzīve Austrālijā droši vien nebūs vieglāka — tās pašas rūpes un raizes, tikai apkārt viss svešs un nepierasts.

Kur atrodas Gilanbouna?— vaicāja Stjuarts.

Uz galda tika nolikts vecais atlants; lai cik nabadzīgi dzīvoja Klīriji, aiz virluves ēdamgalda slējās vairāki grāmatplaukti. Zēni pētīja nodzeltējušās lappuses, līdz atrada Jaun- dienvidvelsu. Tā kā viņi bija pieraduši pie Jaunzēlandes mazajiem attālumiem, viņiem neienāca prālā paskatīties jūdžu mērogā kartes kreisās puses apakšējā stūrī. Viņi, gluži dabiski, nosprieda, ka Jaundienvidvelsa nav lielāka par Jaunzēlandes Ziemeļu salu. Un tur jau arī bija Gilanbouna — kreisā stūra augšpusē, šķiet, apmēram tikpat tālu no Sidnejas kā Vonganui no Oklendas, lai gan punktu, kas apzīmēja pilsētas, likās daudz mazāk nekā Ziemeļu salas kartē.

Tas ir ļoti vecs atlants,— teica Padijs.— Austrālija ir kā Amerika, attīstās lēcieniem. Droši vien tagad tur ir krietni vairāk pilsētu.

Viņi būšot spiesti braukt ar kuģi vislētākajās vietās, taču galu galā brauciens ilgšot tikai trīs dienas, tāpēc tas nebūšot pārāk briesmīgi. Nevajadzēšot kuģot nedēļām — kā no Anglijas uz Antipodu salam [5] . Viņi varēšot atļauties ņemt līdzi drēbes, porcelānu, galda piederumus, veļu, virtuves traukus un savas mīļās grāmatas; mēbeles vajadzēšot pārdot, citādi nepietikšot līdzekļu, par kuriem aizvest Fionas nedaudzās lietas no viesistabas: spinetu, grīdsegas un krēslus.

Ir nedomā, ka tu to visu pametīsi šeit,— Padijs Fionai stingri noskaldīja.

Vai tev šķiet, ka tādi izdevumi ir mums pa kabatai?

Katra ziņā. Par citām mēbelēm Mērija raksta, ka iekārtojot mums galvenā lopkopja māju un ka tajā būšot viss vajadzīgais. Priecājos, ka mums nebūs jādzīvo ar viņu zem viena jumta.

Es arī,— Fiona piekrita.

Padijs aizbrauca uz Vonganui rezervēt vislētāko asloņvietu kajīti uz «Vehainas»; dīvaini, ka kuģi sauca tāpat ka viņu tuvāko pilsētu. Brauciens bija paredzēts augusta beigās, tāpēc mēneša sākumā visi pamazām sāka aprast ar domu, ka lielā dēka patiešām notiks. Suņus vajadzēja atdot, zirgus un vieglos ratus pārdot, mēbeles iekraut vecā Engasa Makvcr- tera smagajos ormaņa ratos un aizvest uz Vonganui izsoli, Fionas nedaudzās istablietas ievietot redeļu kastēs kopā ar porcelānu, veļu, grāmatam un virtuves piederumiem.

Frenks atrada māti stāvam pie skaistā, vecā spineta, glāstām iesarkano koku, kurā izvijās smalkas šķiedriņas, un izklaidīgi aplūkojam zeltainu putekļu notraipītos pirkstgalus.

Vai tev tas bijis vienmēr, māmiņ?— viņš iejautājās.

Ja. To, kas piederēja tieši man, viņi nevarēja atņemt, kad es precējos. Spinetu, persiešu grīdsegas, Luī Piecpadsmita laikmeta divāniņu un krēslus, kā arī reģenta [6] stila rakstamgaldiņu. Daudz tas nebija, bet likumīgi man pienācās.— Pelēkās, domīgās acis lūkojās pār Frenka plecu uz laika gailā mazliet apsūbējušu eļļas gleznu, kas karājās pie sienas viņam aizmugurē: gleznā tomēr skaidri varēja saskatīt zeltmatainu sievieti krāšņā bāli rožainu mežģīņu tērpā, ko greznoja simt septiņi volāni.

Kas viņa bija?— galvu pagriezis, Frenks ziņkārīgi vaicāja.— Es vienmēr esmu gribējis lev paprasīt.

Dižciltīga dāma.

Jā. bet viņa lak noteikti ir tev rada; viņa izskatās tev drusku līdzīga.

Viņa? Man rada?— Fiona novērsās no gleznas un zobgalīgi paraudzījās dēlā.— Saki — vai es izskatos tā, il kā man kādreiz varētu būt bijusi lāda radiniece?

Jā.

Tu nu runā kā driģenes saēdies!

Tu varētu pastāstīt man patiesību, māmiņ.

Fiona nopūtās, aizvēra spinetu un notrauca zeltainos putekļus 110 pirkstiem.—r Nav ko stāstīt, it nekā nav ko stāstīt. Nāc, palīdzi man izvilki šīs lielas istabas vidū, lai tētis var iesaiņot.

Jūras brauciens atgādināja ļaunu murgu. «Vehaina» vēl nebija atstājusi Velingtonas ostu. kad visus Klīrijus jau mocīja jūras slimība, un tā nemitējās, līdz tūkstoš divsimt jūdžu garais ceļš pa vētras kulto, sallo jūru palika aiz muguras. Tēvs uzveda zēnus uz klāja un, par spīli negantajam vējam un nebeidzamajām ūdens šļakatām, pavēlēja palikt tur; ja kāds laipns cilvēks brīvprātīgi uzņēmās pieskatīt šos četrus nelaimīgos puišeļus, kas vienā laidā «baroja zivis», viņš pals nogāja lejup palūkoties, kā klājas sievai, meitai un mazulim. Arī Frenks, lai kā ilgodamies pēc svaiga gaisa, bija nolēmis «palikt lejā un uzraudzīt sievietes. Kajīte bija maza, smacīga un oda pēc mašīneļļas, jo atradās zem ūdenslīnijas un vairāk uz priekšgala pusi, kur kuģa zvalstīša- nās bija jūtama visstiprāk.

Pāris stundu pēc izbraukšanas no Velingtonas Frenks un Megija pēkšņi nosprieda, ka māte mirsi; ārsls, ko satrauktais stjuarts bija ataicinājis no pirmās klases, nomākts šūpoja galvu.

— Vienīgais labums, ka brauciens nav ilgs,— viņš sacīja, likdams žēlsirdīgajai māsai sameklēt pienu zīdainītim.

Frenks un Megija starp vemšanas lēkmēm izmanījās pabarot no pudelītes Halu — tas lāgā gan negribēja ēst.

Fiona vairs nevēma un bija ieslīgusi tādā kā bezsamaņā, no kuras bērni nespēja viņu pamodināt. Stjuarts palīdzēja Frenkam iecelt māti augšējā kojā, kur bija vieglāk elpot, un Frenks, spiezdams pie lūpām dvieli, lai neļautu kāpt kaklā ūdeņainajai žultij, piemetās uz guļvietas malas blakus mātei, glāstot atbīdīdams no pieres savēlušos zeltainos matus. Stundām ritot, viņš tā arī neatstāja savu posteni, par spīti paša nelāgajai dūšai; Padijs ienākdams ikreiz redzēja to pašu ainu: Frenks sēž un glauda mātes inalus, bet Megija, arī turēdama dvieli pie mutes, saritinājusies apakšējā kojā blakus Halam.

Trīs stundu brauciena attalumā no Sidnejas lielie viļņi norima, ūdens virsma nogludinājās un no tālās Antarktikas nemanāmi piezagās migla, ietīdama veco kuģi. Rēca sirēna, un Megija, mazliet atspirgusi, iztēlojās, kā pēc briesmīgās cīņas ar bangām kuģis ik pa brīdim iegaudojas sāpēs. Tas lēnām slīdēja caur lipīgajiem, pelēkajiem autiem kā vajāts zvērs, kas slepus bēg no medniekiem. Alkal nez kur no augšas atskanēja dobjā, vienmuļā baurošana — vientulīga, neizsakāmi skumja, kā nomaldījusies juras klaidā. Kuģim iebraucot spokaini dūmakainajos ostas ūdeņos, gaisu ap to piepildīja tādi paši drūmi auri. Miglas svilpju skaņas, kas pirmās vēstīja, ka viņi nokļuvuši Austrālijā, Megijai visu mūžu neizgaisa no atmiņas.

Padijs, paņēmis rokās Fionu, nonesa viņu no «Vehainas», viņam sekoja Frenks ar mazuli, Megija ar ceļasomu, un nopakaļ klumburoja zēni katrs ar savu nastiņu. Viņi bija nokļuvuši Pīrmontā (šis vārds neko neizsacīja) miglainā ziemas rītā tūkstoš deviņsimt divdesmit pirmā gada augustā. Krastmalas lielās nojumes priekšā gaidīja milzīga taksometru rinda; Megija blenza uz to, acis iepletusi, jo nekad nebija redzējusi tik daudz automašīnu vienkop. Padijs neizprotamā kārtā izmanījās sasēdināt visu savu saimi vienā mašīnā, kuras šoferis piedāvāja aizvest viņus uz Tautas pili.

— Tā, draugs, būs jums īstenā mājvieta,— viņš sacīja Padijam.— Tā ir viesnīca darba cilvēkiem, to aprūpē Pestīšanas armijas tantes.

Ielas bija pilnas ar mašīnām, kas šķila drāžamies visos virzienos, zirgu redzēja ļoti maz. Bērni sajūsmināti lūkojās pa taksometra logiem uz augstajām ķieģeļu ēkām, šaurajām, līkumainajām ielām un brīnījās par ātrumu, ar kādu ļaužu bari šķila sadrūzmējamies un izklīslam dīvainā, laikam gan pilsētai raksturīgā kārtībā. Bijību bija iedvesusi jau Veling- tona, taču salīdzinājumā ar Sidneju tā šķita maza provinces pilsētiņa.

Kamēr Fiona alpūlās vienā no lā labirinta neskaitāmajām istabām, kuru Pestīšanas armija dēvēja mīļvārdiņā «Tautas pils». Padijs devās uz Centrālo dzelzceļstaciju uzzināt, kad aties kads vilciens uz Gilanbounu. Zēni, gluži atspirguši, pieprasīja, lai viņus ņem līdzi, jo viņiem bija stāstīts, ka tas neesot pārāk lālu un ielās no vienas vielas esot visādi veikali. Itirklal vienā no tiem pārdodot cukurotus jūras sīpolus. Apskauzdams zēnu jaunības enerģiju. Padijs piekāpās, jo nebija drošs, cik stipras būs paša kājas pēc trīs dienu ilgās jūras slimības. Frenks ar Megiju palika pie Fionas un mazuļa — viņiem arī būlu gribējies iet, taču rūpes, lai mātei kļūtu labāk, uzveica iegribu. Pēc nokāpšanas no kuģa Fiona patiešām ātri atguva spēkus, izdzēra tasīti buljona un paskrubināja grauzdētas maizes riecienu, ko atnesa viens no strādājošiem eņģeļiem ar Pestīšanas armijas cepuri galvā.

Fiona. ja nebraucam šovakar, uz nākamo tiešo vilcienu jāgaida vesela nedēļa.— atgriezies pavēstīja Padijs.— Kā lev liekas, vai tev būlu spēka doties ceļā šovakar?'

Fiona trīsuļodama piecēlās sēdus.— Būs.

Manuprāt, mums vajadzētu pagaidīt.— drosmīgi pretojās Frenks.— Pēc manām domām, māmiņa nejūtas pietiekami vesela, lai brauktu.

Frenk. lu droši vien nesaproti, ka. nebraucot šovakar, mēs būsim spiesti visti nedēļu dzīvot te. Sidnejā, un man gluži vienkārši lam nepietiek naudas. Austrālija ir liels kontinents, un uz mūsu jauno dzīvesvietu vilciens ik dienas neiet. Mēs varētu likt līdz Dabo, vienalga, ar kuru no trim vilcieniem, kas rīt iet uz turieni, bel lur mums vajadzētu gaidīt vietējo bāniti. un man sacīja, ka lāds ceļš būšot daudz grūtāks, nekā ja mēs mēģināšot noķēri šīsdienas ātrvilcienu.

Padij. man pieliks spēka,— Fiona atkārtoja.— Man ir Frenks un Megija; viss būs kārtībā.— Viņa nenolaida no Frenka skatienu, mēmi lūgdama, lai dēls cieš klusu.

Tad es tūlīt nosūtīšu telegrammu Mērijai, lai gaida mūs rītvakar.

Centrālā slacija bija vislielākā celtne, kādā Klīriji jebkad bija spēruši kāju,— līdzīga milzīgam slikla cilindram, kas šķita reizē atbalsojam un iesūcam sevī troksni un balsu murdoņu; tūkstošiem cilvēku gaidīja le. kvernēdami blakus savām nobružātajām, sasiksnolajām ceļasomām, un, acu nenovēršot, lūkojās uz milzu plāksni, kurā dzelzceļa darbinieki ar garām kārtīm rokā mainīja nosaukumus un vilcienu atiešanas laikus. Satumstot vakaram. Klīriji iejaucās ļaužu puli skatieniem urbdamies piektā ceļa režģolajos tērauda vārtos; tie gan bija aizvērti, taču virs tiem bija redzams liels, ar roku krāsots uzraksts «Gilanbounas pasta vilciens». Trakā cilvēku drūzma pie pirmā un otrā ceļa liecināja, ka tūdaļ aties Brisbenes un Melburnas nakts ātrvilcieni, pasažieri straumē plūda caur atvērtajām barjerām. Drīz pienāca Klīriju kārta, piektā ceļa vārti atdarījās, un gaidītāji rosīgi sakustējās.

Padijs atrada tukšu otrās klases kupeju, nosēdināja vecākos zēnus pie loga un Fionu, Megiju un mazulīti pie aizbīdāmajām durvīm, aiz kurām atradās gaitenis visa vagona garumā. Durvīs šad tad parādījās kāda seja, cerīgi lūkodamās pēc brīvas vielas, bet bailēs nozuda, kad tās īpašnieks ieraudzīja tādu bērnu pulku. Dažkārt liela ģimene nozīmē priekšrocības.

Nakls bija ļoti auksta, tāpēc vajadzēja attīt lielos, rūtainos ceļojuma pledus, kas bija piesprādzēti pie visiem čemodāniem; lai gan vagonus neapkurināja, uz grīdas rindojās tērauda kasies, pilnas ar karstiem pelniem, kas izstaroja siltumu; neviens arī nebija gaidījis, ka kurinās, jo ne Austrālijā, ne Jaunzēlandē nekad neko neapkurināja.

Cik tālu tas ir, tēt?— Megija vaicāja, kad vilciens izripoja no stacijas, žvankstēdams un viegli šūpodamies neskaitāmajās pārmijās.

Krietni tālāk, nekā izskatījās mūsu atlantā, Megij. Sešsimt desmit jūdzes. Būsim galā rīt vēlā pēcpusdienā.

Puikas izbrīnā noelsās, taču, skatīdamies uz pasakainajiem uguņu ziediem ārpusē, drīz aizmirsa tēva vārdus; visi sadrūz- mējās pie loga un vēroja, kā aizjoņo garām pirmās jūdzes, bet namu daudzums tik un tā nemazinās. Tad ātrums pieauga, ugunis kļuva retākas un beidzot pazuda, to vietā vēju brāzmās garām lidoja nebeidzams dzirksteļu spiets. Kad Padijs izveda zēnus gaitenī, lai Fiona varētu pabarot Halu, Megija ar ilgām noraudzījās brāļiem pakaļ. Pašlaik šķita, ka viņa vairs nepieder puišeļu pulkam: mazulis izjaucis parasto dzīves gailu un piesaista viņu pie mājas tikpat cieši kā māti. Meitene gan īsti prel lo neiebilda, viņa pūlējās sev iestāstīt, ka ir rūpīga māsa. Harolds ir tik mīļš, mazs puisītis, viņas acuraugs, un liekas arī jauki, ka māmiņa izturas pret viņu, Megiju, kā pret pieaugušu sievieti..Kāpēc īsti māmiņai rodas bērni, las Megijai nepavisam nebija skaidrs, taču iznākums šķila brīnišķīgs. Meitene pasniedza Halu Fionai: neilgi pēc tam vilciens klaudzēdams un šņirkstēdams apstājās un šķita stāvam veselu mūžību, elsojot pūlēdamies atvilkt elpu. Megijai neizsakāmi gribējās atvērt logu un paskatīties ārā, taču.

par spīti karstajām pelnu kastēm uz grīdas, kupeja kļuva arvien vēsaka.

Padijs ienāca no gaiteņa, nesdams Fionai kūpošas tējas tasi, un matē noguldīja pieēdušos, miegaino puisēnu uz sēdekļa.

Kas ši ir par staciju?—viņa vaicaja.

Kāda vieta, ko sauc par Velihaitu. Bufetniece sacīja, ka vilcienam piekabināšot vēl vienu lokomotīvi, lai vieglāk liktu augšā Litgovā.

Cik ilgi es varu dzert tēju?

Piecpadsmit minūtes. Frenks atnesīs sviestmaizes, un es pielūkošu, lai puikas paēd. Nākamajā ēdienreizē vilciens apstāsies Bleinijā, krietni vēlu vakarā.

Māte iedeva Megijai padzerties savu karsto, saldo tēju, un Frenks atnesa arī viņai sviestmaizi, ko mazā, negaidot ārkārtīgi satraukusies, kāri notiesāja. Lielais brālis apguldīja viņu uz garā sēdekļa pie mazā Hala kājām, cieši apspraudīdams māšclei pledu, un tad tāpat aprūpēja māti — tā izstiepās visa garumā uz pretējā sola. Stjuartu un Hjūiju iekārtoja uz grīdas starp sēdekļiem, bet Bobu, Frenku un Džeku Padijs aizveda vairākas kupejas uz priekšu, teikdams, ka gribot aprunāties ar dažiem aitu cirpējiem — tur viņi arī pavadīšot nakti. Vilcienā bija daudz labāk nekā kuģī; las klandot ripoja uz priekšu vienā ritmā ar lokomotīvju pukšķiem, un vējš dziedāja telegrāfa vados; reizēm, vilcienam rāpjoties kalna, riteņi spalgi nodžinkstēja pret tērauda sliedēm, il kā baidītos noslīdēt no tām un no visa spēka pulētos noturēties vietā; klausīdamās šajos trokšņos, Megija aizmiga.

No rīta bērni mulsā izbīlī platām acīm veras uz svešatnīgo ainavu — viņiem pat sapņos nebija rādījies, ka kaut kas tāds pastāv uz vienas planētas ar Jaunzēlandi. Protams, viļņotie pakalni bija lādi paši, bet nekas cits ne mazākajā mērā neatgādināja dzimteni. Viss brūns un pelēks, pat koki! Žilbinošās saules kvēlē ziemas kvieši jau vizēja dzeltenīgi sudrabaina brūnumā, jūdzēm tālu vārpas viļņojās un locījās vējā, likai šur tur rēgojās tievu, izstīdzējušu, zillapainu koku skupsnas un putekļainu, nīkulīgu krūmu puduri. Fiona, ārēji mierīga, nemainīgu sejas izteiksmi vēroja apkārtni, turpretī nabaga Megijas acis picricsās pilnas asaru. Tuksnesim līdzīgs, baigs plašums, nekur neviena žoga, ne miņas no zaļuma!

Saulei ceļoties arvien augstāk, salto nakti nomija arvien svelmaināka diena, vilciens klaudzināja arvien tālāk un tālāk u/ priekšu, paretam apstādamies kādā mazā pilsētiņā ar divriteņu un zirgu vilktu braueatno pilnām ielām; automašīnas tikpat kā neredzēja. Padijs visu laiku turēja atvērtus abus logus — par spīti sodrējiem, kas, virpuļodami iekšā, nosēdās, kur vien tika klāt; trakajā karstumā cilvēkiem bija grūli elpol, biezās jaunzēlandiešu ziemas drēbes lipa pie miesas un kņudināja. Vienīgi ellē ziemas laikā varētu būt tik karsts.

Saulei rietot, parādījās Gilanbouna, dīvains, mazs sašķiebušos koka un rievota skārda mājeļu puduris, izmētāts abpus putekļainā, platā ceļa, gar kura malām neauga neviens koks. Saules stari bija nokrāsojuši visu ar zelta otu. apveltīdami pilsētiņu ar īslaicīgu, diženu spozmi. kas dzisa jau tad, kad viņi vēl stāvēja uz perona, lūkodamies apkārt. Pilsētiņa atkal pārvērtās par neizskatīgu ciematiņu pašā pasaules galā, par pēdējo posteni uz civilizācijas robežas, aiz kuras lietus jau lija pavisam reti; netālu uz rietumiem sākās divtūkstoš jūdžu plašā Nekadnekadzeme, tuksnesis, kas nepazina ne sīkāko debesu valgmes lāsi.

Aiz stacijas stāvēja mirdzoša, melna mašīna, un pa dziļo putekļu kārtu Klīrijiem bezrūpīgā gaitā tuvojās kāds priesteris. Garā sutana padarīja viņu līdzīgu pagātnes tēlam — šķila, ka viņš nenāk kājām kā parastie cilvēki, bet slīd pa gaisu kā sapnī; ap viņu viļņojās putekļu vāli, ko saulriets iekrāsoja sarkanus.

Labdien, es esmu tēvs de Brikasārs,— viņš sacīja, pasniegdams Padijam roku.— Jūs noteikti esat Mērijas brālis — līdzīgs viņai kā viena ūdens lāse otrai!— Viņš pagriezās pret Fionu un pacēla pie lūpām tās gurdo roku, pasmaidīdams neviltotā izbrīnā: neviens nespēja saskatīt sievietē dāmu ātrāk par tēvu Ballu.— Cik jūs esal skaista!— viņš teica, itin kā no priestera mutes tas būtu visdabiskākais kompliments pasaulē, un tad pievērsa acis zēniem, kas stāvēja, sadrūzmējušies bariņā. Skatiens mulsā neizpratnē mirkli pakavējās pie Frenka, kurš turēja rokās zīdainīti, un tad, mērot pēc augumiem, itin kā atzīmēja ar ķeksīti ik nākamo zēnu. Aiz puikām — gluži atstatu — stāvēja Megija, pavērtu muti lūkodamās priesterī kā pašā dievā. Šķietami nemanīdams, ka smalkā sarža ģērbs novārtās putekļos, tēvs Ralfs pagāja garām zēniem un aptupās, lai saņemtu Megiju aiz pleciem, un viņa saprata, ka šīs rokas ir stingras, maigas un laipnas.— Skat vien! Un kas tu esi?— viņš smaidīdams noprasīja.

Megija,— viņa atteica.

Viņu sauc Megana,— Frenks drūmi izgrūda, tūdaļ iekvēlojies naidā pret šo skaisto, neparasti slaido vīrieti.

Megana — tas' ir vārds, kas man vislabāk patīk.— Viņš izslējās, taču paturēja Megijas roku savējā.— Būs labāk, ja jūs šonakt paliksit prezbiterijā1,— viņš sacīja, vezdams Megiju uz mašīnu.— Nogādāšu jūs Droedā rīt no rīta; tā ir pārāk tālu, pēc brauciena no Sidnejas jūs būsit noguruši.

«Imperiāla» viesnīca, katoļu baznīca, tai piederīgā skola, klosteris un prezbiterijā bija vienīgās ķieģeļu ēkas Gilan- bounā, pat lielā pilsētas skola pazemīgi apmierinājās ar koka māju. Pēc tumsas iestāšanās gaiss bija kļuvis negaidīti salts, taču prezbiterijas viesistabas kamīnā liesmoja lielas pagales un kaut kur no mājas dziļuma plūda kārdinoša ēdienu smarža. Saimniecības vadītāja, krunkaina, veca, bet apbrīnojami enerģiska skotiete, rosījās, ierādīdama Klīrijiem istabas un visu laiku pļāpādama Skotijas ziemeļrietumu daļas platajā izloksnē.

Pieraduši pie Vehainas priesteru izturēšanās, kas brīdināja: «Nenāc par tuvu,»—Klīriji ar grūtībām pielāgojās tēva Ralfa nemākslotajai, jautrajai sirsnībai. Vienīgi Padijs atkusa ātri, jo atcerējās savas dzimtās Golvejas priesteru laipno, draudzīgo attieksmi un tuvību ar saviem ganāmajiem. Pārējie ēda vakariņas piesardzīgā klusumā un pēc iespējas drīzāk nozuda augšstāvā; tēvs sekoja viņiem negribīgi. Viņam ticība dievam sniedza siltumu un mierinājumu, turpretī pārējiem ģimenes locekļiem tā sakņojās vienīgi bailēs un paklausībā: «Dari, kā vēlēts, vai arī tu būsi lemts pazušanai.»

Kad Klīriji bija aizgājuši, Ralfs ērti atzvēlās savā iemīļotajā krēslā, nekustīgi vērdamies liesmās, pīpēdams cigareti un smaidīdams. Domās viņš ļāva slīdēt gar acīm visiem Klīrijiem, tādiem, kādus viņš tos bija ieraudzījis stacijas laukumā. Tēvs, tik līdzīgs Mērijai, taču salīcis smagā darbā, turklāt viņam pilnīgi nepārprotami ir sveša jebkāda ļaunprātība; viņa nogurusi, skaistā sieva, kas izskatās, it kā būtu izkāpusi no ratiem ar priekšā un aizmugurē nolaižamu jumtu — tādos jūdz gluži vienādus baltus zirgus; tumsnējais, īgnais Frenks ar melnām acīm … melnām acīm; pārējie dēli, vairakiunā līdzīgi tēvam, tikai jaunākais — Stjuarts — ļoti atgādina māti, kad pieaugs, būs glīts vīrietis; kāds vēlāk kļūs mazulis, grūti pateikt; un beidzot — Megija. Visjaukākā, visburvīgākā mazā meitene, kādu viņš jebkad redzējis; matu krasu nav iespējams aprakstīt, tie nav ne vara sarkani, ne zeltaini — lielisks abu toņu apvienojums. Un viņam piekaltais sudrabpelēko acu skatiens — tik mirdzošs un tīrs kā kausētas pērles. Paraustīdams plecus, Ralfs iemeta cigaretes galu liesmās un piecēlās kājās. Ar gadiem viņš kļūst ērmīgs: kausētas pērles, ko vēl ne! Drīzāk viņa paša acis no mūžīgajiem smilšu putekļiem laikam kļūst miglainākas.

No rīta viņš aizveda savus nakts viesus uz Droedu,— tagad Klīriji jau bija pieraduši pie apkārtējās ainavas, un viņu izteiktās piezīmes Ralfu krietni vien uzjautrināja. Viņš pastāstīja, ka pēdējie pakalni slejoties divsimt jūdžu uz austrumiem, turpretī šeit plešoties melnzemes līdzenumi. Acij nepārskatāmas ganības, gludas kā dēlis, ar retiem kokiem. Diena bija tikpat versmaina kā iepriekšējā, taču daimlers ceļojumam daudz ērtāks nekā vilciens. Un viņi bija izbraukuši agri, nebaudīdami ēdienu; tēva Ralfa melnajā somā bija rūpīgi ielikts amata tērps un svētais sakraments.

Aitas ir nelīras,— Megija skumīgi sacīja, raudzīdamās uz daudzajiem simtiem rūsas krāsas vilnas kamolu, kuru purni snaikstījās ap zāli.

A, man laikam vajadzēja izvēlēties Jaunzēlandi,— teica priesteris.— Tā droši vien ir līdzīga Īrijai, un tur aitiņas ir jaukā krējuma krāsā.

Jā, Jaunzēlandē daudz kas ir līdzīgs Īrijai, tāda pati skaista zaļa zāle. Bet tā ir krietni mazāk iekopta,— Padijs atbildēja. Viņam ļoti patika tēvs Ralfs.

Tieši šai mirklī gāzelēdamies uzslējās kājās vairāki emu un, garos kaklus izstiepuši, metās skriet aši kā vējš, lempīgajam kājām zibot. Bērni noelsās izbrīnā un sāka smieties, aizrautīgi vērodami milzu putnus, kas nevis lido, bet skrien.

Cik patīkami, ka man nav jākāpj ārā un jāver vaļā šie apnicīgie vārti,— sacīja tēvs Ralfs, kad aiz viņiem aizvērās pēdējie un Bobs, kas bija veicis vārtu vērēja pienākumus, ierāpās atpakaļ mašīnā.

Pēc triecieniem, ko Klīrijiem negaidītā ātrumā bija devusi Austrālija, Droedas ferma ar tās omulīgo Džordža laikmeta fasādi, plaukstošajām glicīnijām un tūkstošiem rožu krūmu it kā atgādināja mājas.

Vai mēs dzīvosim te?— Megija smalkā balstiņā ievaicājās.

Ne gluži te,— priesteris ātri attrauca.— Māja, kurā jūs dzīvosit, atrodas apmēram jūdzi tālāk, pie izžūstošās upītes.

Mērija Kārsone sagaidīja viņus plašajā viesistabā un nevis piecēlās, lai apsveiktu brāli, bet, sēdēdama atzveltnī, piespieda viņu pienākt klāt.

Nu, Padij,— viņa teica diezgan laipni, tomēr cieši lūkodamās viņam garām uz turieni, kur stāvēja Ralfs, pacēlis rokās Megiju; mazā bija apvijusi roķeles viņam cieši ap kaklu. Nesasveicinājusies ne ar Fionu, ne ar bērniem, Mērija Kārsone smagnēji piecēlās.

Dosimies tūlīt uz misi,— viņa sacīja,— Tēvs de Brikasārs droši vien steidzas.

Nebūt ne, dārgo Mērij.— Viņš smējās, un zilās acis dzirkstīja.— Es novadīšu misi, jūs pacienāsit mūs visus ar kārtīgām, siltām brokastīm, un pēc tam es apsolīju Megijai parādīt, kur viņa dzīvos.

Megija,— Mērija Kārsone noteica.

Jā, lā ir Megija. Līdz ar to iepazīšanās sākas gandrīz vai no otra gala. vai ne? Mērij, lūdzu, sāksim ar pieaugušajiem. Tā ir Fiona.

Mērija Kārsone strupi pamāja ar galvu un diezgan nevērīgi noklausījās, kā tēvs Ralfs noskaita zēnu vārdus: viņa bija pārāk iegrimusi priestera un Megijas vērošanā.

4

Galvenā lopkopja māja slējās uz pā|iem pēdas trīsdesmit virs šauras aizas, kuras malās kuploja sēru vītoli un šur tur pacēlās pa augstam, izstīdzējušam eikaliptam. Pēc Droedas fermas krāšņuma viela izskatījās kaila un pelēcīga — tikai jumts virs galvas, taču ērtību ziņā lā bija līdzīga Jaunzēlandes miteklim. Istabas bija piebāztas pilnas ar Viktorijas laikmeta mēbelēm, kuras klāja smalki, sarkanīgi putek|i.

— Jums laimējies: te ir pal vannas istaba,— sacīja Ralfs, vezdams viņus augšup pa koka kāpnēm uz priekšējo verandu; kāpiens bija garš, >jo pāļi, uz kuriem balstījās māja, paši pacēlās piecpadsmit pēdu augstumā.— Pāļi nepieciešami, ja upīte iziet no krastiem,— paskaidroja tēvs Ralfs.— Māja būvēta tieši virs tās, un es esmu dzirdējis, ka reizēm upītē ūdens vienā naktī varot pacelties par sešdesmit pēdām.

Vannas istaba patiešām bija: sētas puses verandas galā ar sienu bija atdalīta niša, kur stāvēja veca skārda vanna un sasprēgājusi apsildāma ūdens tvertne. Taču, kā sievietes ar riebumu atklāja, aleja nebija nekas vairāk kā zemē izrakta bedre, kas atradās divsimt jardu no mājas un izplatīja ap sevi nejauku smirdoņu. Salīdzinājumā ar Jaunzēlandi tas šķita primitīvi.

Ar līrFbu agrākie iemītnieki acīmredzot nav bijuši draugos.— teica Fiona. pārvilkdama ar pirkstu pa noputējušo bufeti.

Ralfs iesmējās.— Ar tiem jūs cīnīsities nesekmīgi, los nevar aizdzīt.— viņš teica.— Šis ir pasaules gals, un le ir trīs ienaidnieki, ko jūs nekad neuzveiksit.— karstums, putekļi un mušas. Lai kā jūs pūlētos, no tiem jūs vaļā neliksit.

Fiona uzlūkoja priesteri.— Tēvs. jūs esal pret mums ļoti labs.

-1- L'n kāpēc lai es tāds nebūtu? Jūs esal manas labās draudzenes Mērijas Kārsones vienīgie radinieki.

Fiona paraustīja plecus — tāds iemesls viņu nepārliecināja.— Neesmu pieradusi pie draudzīgām attiecībām ar priesteriem. Jaunzēlandē viņi mēdz stingri nošķirties no pārējiem.

Jūs neesat katoļticīga, vai ne?

Nē. katoļticīgs ir Padijs. Bērni, protams, visi audzināti par katoļiem — par to jums nav jāraizējas.

Es nemaz lo nedaru. Varbūt jums pašai tas ir nepatīkami?

Man. patiesību sakol. ir vienalga.

Kāpēc jūs nepārgājāt katoļticībā?

Neesmu liekule, tēvs de Brikasār. Biju zaudējusi ticibu pati savai baznīcai, un man nebija vēlēšanās pievienoties citai konfesijai, kas lāpai likās tukša skaņa.

Saprotu.— Viņš vēroja Megiju: ineilene stāvēja priekšējā verandā un lūkojās uz ceļu. kas aizvijās uz Droedas lielo māju. — Jūsu meita ir skaista. Zināt, man ļoti patīk Ticiāna gleznoto sieviešu mati. Ieraudzījis Megijas matus, mākslinieks tūdaļ būtu ķēries pie olas. Līdz šim nekad neesmu redzējis tieši lādu nokrāsu. Vai viņa jums ir vienīgā meita?

Jā. Gan Padija. gan manas pašas ģimenē dzimsi zēni. meitenes ir izņēmums.

Mazā nabadzīte.— viņš mīklaini noteica.

Kad no Sidnejas bija pienākušas bagāžas kasies, māja ieguva pierastāku izskatu: lika izkravātas grāmatas, porcelāna trauki, šādi tādi greznumpriekšmeli: viesistabā novietoja Fionas mēbeles, un viss pamazām iegāja savās sliedēs. Padijs un zēni. kas bija vecāki par Stjuartu, lielāko daļu laika pavadīja projām no mājām kopā ar diviem aitkopjiem, kurus Mērija Kārsone bija paturējusi, lai tie iepazīstinātu Klīrijus ar daudzajām atšķirībām slarp aitām Jaunās Dien- vidvelsas ziemeļrietumos un viņiem pazīstamo šķirni Jaunzēlandē. Fiona. Megija un Stjuarts drīz vien pārliecinājās, ka saimniekošana galvenā lopkopja miteklī Droedā ir pavisam citāda nekā Jaunzēlandē: viņi, pats par sevi saprotams, nekad negāja uz lielo māju un netraucēja Mēriju Kārsoni, toties turienieles — saimniecības vadītāja un kalpones — bieži apciemoja viņus un palīdzēja Klīriju sievietēm likpal miju pratu kā aitkopji Padijam ar dēliem.

Visi drīz atskārta, ka Droeda ir atsevišķa pasaule, galīgi nošķirta no civilizācijas, un pēc kāda laika Gilanbouna vairs nozīmēja vienīgi vārdu, ar kuru saistās neskaidras atmiņas. Lielā piemājas aploka robežās atradās sla||i. kalve, garāžas un neskaitāmi šķūņi, kur glabājās viss. sākot ar lopbarību un beidzot ar mašīnām; vēl lur bija suņubūdas un apžogi, laidaru virknes, kas atgādināja labirintu, milzīga nojume aitu cirpšanai ar divdesmit sešiem nodalījumiem (to skaits varēja izraisīt izbrīnu) un aiz lās vēl krietna tiesa, pagalmu, kuru izvietojums izskalijas pēc krustvārdu mīklas četrstūriem. Tur alradās putnu aploki, cūku kūtis, govju aizgaldi un piena ferma, dzīvokļi divdesmit sešiem aitu cirpējiem, vienkāršas, nelielas būdiņas sezonas strādniekiem, divas mājas, drusku mazākas par Klīriju māju (tās bija paredzētas lopkopjiem), aitu fermu jauno strādnieku barakas, lopkautuve un malkas grēdas.

Tas viss saucās par mājas aploku un alradās pilnīgi klaja, apaļa laukuma vidū, kura diametrs bija trīs jūdzes. Vienīgi tur. kur slējās galvenā lopkopja mīlnc. ēku puduris gandrīz saskārās ar mežu, kas auga aiz lā. Tomēr ap nojumēm, laidariem un lopu kūtīm zaļoja daudz koku, kas meta patīkamu ēnu: lielāko tiesu tie bija piparii koki. augsti, izturīgi, ar skaistu, kuplu, miegaini žūžojošu lapotni. Mājas aploka garajā zālē snauduļojot ganījās zirgi un piena govis.

Gravā pie galvenā lopkopja mājas pašā dziļumā gausi tecēja sekla, duļķaina upīte. Atbraucēji neticēja tēva Ralfa stāstiem, ka ūdens var vienā naktī pacelties par sešdesmit pēdām — tas nelikās iespējams. Valgmi vannas istabai un virtuvei sūknēja no šī strauta ar rokām, un sievietēm bija nepieciešams ilgs laiks, lai viņas pierastu gan pašas mazgāties. gan arī mazgāt traukus un drēbes šai zaļganbrūnajā ūdenī. Seši smagi rievotā skārda rezervuāri, uztupināti uz urbšanās torņiem līdzīgām koka stalnēm. uztvēra no jumla lielus brāzmas un apgādāja Klīrijus ar dzeramo ūdeni, taču ļaudis viņiem paskaidroja, ka tas jālieto ļoti taupīgi un lo nekad nedrīkst izmantot mazgāšanai, jo nav zināms, kad lietus aplaimos nākamreiz un piepildīs krātuves.

Aitas un liellopi dzēra artēziskās akas ūdeni — to neieguva no viegli pieejamā gruntsūdens līmeņa, Droedā bija īsts artēzisks urbums, kas sniedzās trīstūkstoš pēdu dziļumā. Verdošais ūdens šļācās no caurules, kas atradās tā saucamajā «krātuvē», un plūda pa šauriem, indīgi zaļu zāli iejoztiem kanāliem uz visiem milzu fermas aplokiem. Šie kanāli bija urbuma notekas, un ar lielu sēra devu un minerālsāļiem piesātinātais ūdens cilvēkiem dzeršanai nederēja.

Sākumā Klīrijus pārsteidza attālumi; Droedas zemju platība bija divsimt piecdesmit tūkstoši akru. Tās robeža stiepās astoņdesmit jūdžu garumā. Ferma atradās četrdesmit jūdžu un divdesmit septiņu vārtu atstatumā no Gilanbounas, citu apdzīvotu vietu tuvāk par simt sešām jūdzēm nebija. Šauro austrumrobežu veidoja Bārvona — tā vietējie sauca Dārlingas upes ziemeļu galu—, liela, duļķaina, tūkstoš jūdžu gara straume, kas galu galā ietecēja Marejā un ieplūda Indijas okeānā tūkstoš piecsimt jūdžu attālumā — pašos Austrālijas dienvidos. Gilankrīks — upīte, kas tecēja gar galvenā lopkopja māju, savienojās ar Bārvonu divas jūdzes aiz piemājas aploka.

Padijam un zēniem plašums patika. Dažreiz viņi augu dienu pavadīja zirga mugurā jūdzēm projām no fermas un naktis pārlaida zem klajām debesīm, kas bija tik bezgalīgas un tā nosētas ar zvaigznēm, ka šķita kā pali dieva valstība.

Uz pelēkbrūnās zemes kūsāja dzīvība. Tūkstošiem ķenguru lielos baros ņirbēja starp kokiem, milzu lēcieniem šāvās pāri žogiem, neparasti skaisti ar savu veiklību un brīvajām kustībām; emu būvēja ligzdas zālaino līdzenumu vidū un līdzīgi milžiem cienīgi pastaigājās ap šīm mītnēm, bīdamies no visa svešā un ātrāk par zirgiem mezdamies projām no savām tumšzaļajām olām futbola bumbu lielumā; termīti cēla brūnganus torņus, kas atgādināja mazus debesskrāpjus; prāvas skudras, kuru kodiens bija ļoti sāpīgs, kā tumšas upes plūda iekšā zemē izurbinātajos krāteriem līdzīgajos caurumos.

Putnu valsts bija tik bagāta un dažāda, ka nepazīstamām sugām, likās, nav gala; putni dzīvoja ne pa vienam un ne pāros, bet tūkstošiem lielos baros: mazi, zaļdzelteni papagai- Īīši, ko Fiona mēdza saukt par mīlestības putniņiem, turpretī vietējie dēvēja par badžerigāriem; pasīkie sarkanzilie papa- gailīši rozellas, lielie bālpelēkie gala papagaiļi ar sarkanām krūtīm, zemspārnu spalvām un galvām; lielie, tīri baltie kakadu ar draiskiem, dzelteniem cekuliņiem — šos putnus sauca par sērcekuliem. Spārniem švīkstot, lokus meta krīnum jaukas žubītes, zvirbuli un strazdi, spēcīgas, brūnās, zivju dzenīšicm līdzīgās kukahurras smējās un līksmi ķiķināja vai arī šāvās lejup pēc čūskām, sava iemīļotā garduma. Visi šie putni bija gandrīz vai kā cilvēki un nepavisam nepazina bailes, veseliem simtiem sēdēja kokos, lūkodamies apkārt ar spožām, saprātīgam acīm, klaigādami, buldurēdami, smiedamies, atdarinādami jebkuru dzirdamo skaņu.

Piecu sešu pēdu garas briesmīga izskata ķirzakas bukšķi- nāja pa zemi un prata vieglītēm uzlēkt augstu koku zaros, tikpat labi juzdamās gaisā kā uz zemes,— tās sauca par goanām. Un bija daudz citu ķirzaku, mazāku, tomēr izskatā tikpat ķēmigu: dažām kaklus rotāja trīskārši raga kruzuļi, citām bija resnas, spilgti zilas mēles. Čūsku daudzveidība bija gandrīz bezgalīga, un Klīriji uzzināja, ka vislielākās un izskata bīstamākās bieži vien ir vislabdabīgākās, turpretī kāda drukna, īsa, tikko pēdu gara radījuma inde var nest nāvi; bija arī Austrālijas paklājčuskas, varpieres, koku čūskas, sarkanvēderainās melnās čūskas, brūnās čūskas, nāvi nesējas tīģerčūskas.

Un kukaiņi! Sienāži, siseņi, circeņi, bites, visāda lieluma un sugu mušas, cikādes, odi, spāres, milzu naktstauriņi un daudz cilu tauriņu. Zirnekļi bija vai nu riebīgi, lieli, matiem apauguši radījumi ar vairākas collas gariem kāju posmiem, vai arī maldinoši mazas, bet bīstamas melnas būtnes, kas slepus uzglūnēja mazgātavā; daži dzīvoja lielos, apaļos, riteņiem līdzīgos tīklos, kas bija izausti starp kokiem, citi šūpojās biezos, taču caurspīdīgos tīmekļos, kuri karājas zāles stiebros, trešie mēdza ieniri mazās aliņās zemē, kurām bija piestiprināti tādi kā vāciņi, kas pēc iemītnieka ielīšanas paši aizvērās.

Iznāca sastapt ar^ plēsoņas: meža cūkas, kas nebaidījās ne no kā, bija gaļēdājas, turklāt neganti niknas, melniem sariem apaugušas radības pieaugušu govju lielumā; dingo, vietējie mežonīgie krūmu suņi, līda, pieplakuši zemei, un krāsā saplūda ar dzeltenīgo zāli; nokaltušu koku baltajos ģilteņos — miza no tiem bija atlupusi — ķērca vārnas; vanagi un ērgļi nekustīgi ļāvās gaisa plūsmām.

No dažiem vajadzēja sargāt aitas un liellopus, īpaši, kad atšķīra mazuļus. Ķenguri un truši noēda vērtīgo zāli, meža cūkas un dingo plosīja jērus, teļus un slimus dzīvniekus, vārnas knāba tiem ārā acis. Klīriji bija spiesti mācīties šaut un velak izjādēs ņēma līdzi ieročus, reizēm, lai izbeigtu kāda nelaimīga dzīvnieka ciešanas, reizēm, lai nogāztu meža kuili vai dingo.

Zēni bija sajūsmināti un uzskatīja, ka lā ir istā dzīve. Neviens no viņiem neilgojās pēc Jaunzēlandes; piedzīvojuši, ka acu kaktiņos, nāsīs, mutēs un ausīs kā sīrups salīp mušas, viņi iemācījās pēc austrāliešu paņēmiena ievērt cepuru platajās malās auklas ar lēkājošiem korķiem galos. Lai rāpuļi nevarētu ielīst kulaino bikšu starās, viņi apsēja kājas zem ceļgaliem ar ķengurādas sloksnēm — šos apsējus sauca par boujengiem. un zēni smējās par šā vārda muļķīgo skaņu, taču bijīgi pakļavās nepieciešamībai. Salīdzinājumā ar to visu Jaunzēlande likās garlaicīga; šī bija isla dzīve.

Sievietes bija piesaistītas pie mājas un tuvākās apkaimes, un viņām šāda dzīve patika daudz mazāk, jo nebija nedz laika, nedz iegansta izjāl. trūka ari rosinājuma. ko sniedz darbu daudzveidība. Viņām gluži vienkārši le bija grūtāk darīt to, ko sievietes parasti dara: vārīt, līrīt. mazgāt, gludināt, rūpēties par bērnu. Viņas cīnījās ar svelmi, putekļiem, mušām, daudzajiem pakāpieniem, duļķaino ūdeni, turklāt vīrieši gandrīz pastāvīgi bija projām, tāpēc pašām vajadzēja nesi uii skaldīt malku, sūknēt ūdeni, kaut putnus. Visgrūtāk likās paciest karstumu: lai gan likai nesen bija iestājies agrs pavasaris, dzīvsudraba stabiņš termometrā ēnainajā verandā ik dienas jau sakāpa līdz simt grādiem . Virtuvē, plītij kuroties, bija simt divdesmit grādu karsts.

Klīriju sieviešu daudzās drēbju kārtas bija cieši piegulošas un domātas Jaunzēlandei, kur mājas iekšienē gandrīz vienmēr bija vēss. Mērija Kārsone reiz, tāpat vien pastaigādamās, aizgāja apciemot svainieni un vīzigi nolūkojās uz Fionas garo kalikona kleitu ar augslo apkaklīti. Viņa pali bija ģērbusies jaunmodīgā krēmkrāsas zīda tērpā, kas sniedzās likai līdz puslieliem un kam bija vaļīgas piedurknes līdz elkoņiem, plats viduklis un zems kakla izgriezums.

Fiona, jūs nudien esal nelabojami vecmodīga!— viņa teica, pārlaizdama skalicnu bāldzelteni izkrāsotajai viesisla- bai ar persiešu grīdsegām un trauslajām, dārgajām mēbelēm.

Man nav laika dzīlies pakaļ modei.— atcirta Fiona strupāk nekā parasti, kad viņai vajadzēja tēlot namamāti.

Tagad, kad vīrieši bieži būs prom no mājām un nevajadzēs tik daudz galavol est. jums būs vairāk laika. Saīsiniet kleitas un nevalkājiet vairs apakšsvārkus un korseti.

1 Simt grādi pēc Fārenheita termometra atbilst gandrīz 38° pēc Celsija termometra.

citādi jūs vasara izlaidīsit garu. Te var būt vēl par piecpadsmit, divdesmit grādiem karstāks.— Nu viņas skatiens apstājās pie skaistās, gaišmatainās, ķeizarienes Eiženijas laika krinolīna tērptās sievietes ģīmetnes.— Kas tā tāda?— viņa noprasīja, norādīdama uz gleznu.

Mana vecmāmiņa.

O, patiešām? Un mēbeles un grīdsegas?

Manas, mantojums no vecmāmiņas.

O, patiešām? Dārgā Fiona, tātad laulības laikam iedragājušas jūsu sabiedrisko stāvokli, vai ne?

Fiona nekad nezaudeja savaldību, to viņa nedarīja arī šoreiz, taču viņas plānās lūpas sakniebās vēl plānākas.— Es tā nedomāju, Mērij. Man ir labs virs, to jums vajadzētu zināt.

Taču nabags. Kāds bija jūsu jaunavas uzvārds?

Armstronga.

O, patiešām? Jūs taču nenākat no Roderika Armstronga ģimenes?

Roderiks ir mans vecākais brālis. Viņu sauc tāpat kā mūsu vecvectēvu.

Mērija Kārsone piecēlās un, pavēcinādama platmalaino cepuri, aizdzina mušas, kas pret šo dāmu neizrādīja ne mazāko cieņu.— Hm, jūs esat augstdzimušaka par Klīrijiem, tas man jāatzīst. Vai jūs tiešām tik ļoti mīlējāt Rādiju, lai no visa tā atteiktos?

Manas rīcības iemesli, Mērij, ir mana darīšana, nevis jūsējā,— Fiona mierīgi sacīja.— Savu vīru es neapspriedīšu pat ar viņa māsu.

Rievas Mērijas Kārsones deguna abās pusēs kļuva dziļākas un acis mazliet izvalbījās.— Vai tu redzēji!

Viņa vairs nerādījās pie Klīrijiem, turpretī misis Smita, saimniecības vaditaja, ieradās bieži un arī- atkārtoja Merijas Kārsones padomu par apģērbu.

Zināt,— viņa teica,— man ir šujmašīna, ko es nekad nelietoju. Es likšu sezonas strādniekiem atnest to šurp. Ja man kādreiz ievajadzēsies, es atnākšu pie jums.— Viņas skatiens pievērsās mazajam Halam, kas līksmi vāļājās pa grīdu.— Man patīk klausīties bērnu balsīs, misis Klīrija.

Reizi katrās sešās nedēļās smagos, zirgu vilktos ratos no Gilanbounas atveda pastu: tie bija vienīgie sakari ar ārpasauli. Droedā bija Forda rūpnīcā ražota kravas mašīna, vēl viena īpašas konstrukcijas Forda smagā mašīna ar ūdens cisternu 11/ platformas, vieglais fords un limuzīns — rolzroiss, taču tos retumis izmantoja vienīgi Mērija Kārsone, citi, šķiet, nekad ar mašīnām uz Giliju nebrauca. Četrdesmit jūdzes likās tik tālu kā līdz Mēnesim.

Viljamsain, iesauktam par Atspoli, bija līgums par apgabala pasta piegādi, un, lai apbraukātu visu apvidu, vajadzēja sešas nedējas. Viņa smagos ratus ar lēzenu jumtu un milzīgiem desmit pēdu diametra riteņiem vilka divpadsmit lieliski zirgi, un braucamais bija piekrauts ar visām lietām, ko tālās fermas pasūtīja. Līdz ar vēstulēm un avīzēm viņš piegadāja pārtikas preces, benzīnu četrdesmit četrus galonus lielās skārda mucās, petroleju četrstūrainās piecu galonu tvertnēs, sienu, graudu un kartupeļu maisus, kalikona maisus ar cukuru un miltiem, koka kastes ar tēju, lauksaimniecības mašīnas, pa pastu pasūtītās rotaļlietas un drēbes no Antonija Horderna firmas Sidnejā, kā arī visu citu, kas bija jāved no Gilijas vai tika pasūtīts no tālajām pilsētām. Atspole brauca visai cienījamā ātrumā — divdesmit jūdzes dienā, un ik pieturā viņu sirsnīgi apsveica, apbēra ar jautājumiem: kas jauns, un kāds citur laiks; viņam deva nevīžīgi uzšvīkātas papīra strēmeles, kurās bija rūpīgi ietīta nauda par precēm, kas jāiepērk Gilija, ka arī akurāti rakstītas vēstules, kuras viņš tūlīt sabāza brezenta maisa ar uzrakstu «Karaliskais Gilanbounas pasta transports».

Uz rietumiem no Gilijas maršrutā bija tikai divas piestātnes, tuvākā — Droeda, tālākā — Bjūgela; aiz Bjūgelas pletās apgabals, kas saņēma pastu tikai reizi sešos mēnešos. Atspoles rati virzījās pa lielu līkloču pusapli gar visām piestātnēm dienvidrietumos, rietumos un ziemeļrietumos, pēc tam atgriezās Gilijā un tad devās ceļojumā uz austrumiem, jo tur sešdesmit jūdzes no Gilijas sākās Būrfi pilsētiņas apkalpes josla. Dažreiz Viljamsam blakus uz neapjumtās, ar ādu apsistās bukas sēdēja cilvēki *— vai nu viesi, vai tādi ļaudis, kas cerēja atrast darbu,— dažreiz viņš veda kādus projām: ciemiņus, neapmierinātus lopkopjus, kalpones vai sezonas strādniekus, retumis kādu mājskolotāju. Skvoteriem' braukšanai bija savas mašīnas, turpretī tie, kas pie viņiem slradaja, gan transporta, gan preču un vēstuļu piegādē bija atkarīgi no Atspoles.

Kad līdz ar pastu pienāca Fionas pasūtītie drēbju baķi, viņa apsēdās pie dāvātās šujmašīnas un ņēmās šūt vieglus, vaļīgus kokvilnas tērpus sev un Megijai, plānas bikses un

1 Skvoteri — Austrālijā: zemes īpašnieki kolonisti, kas nodarbojas ar lopko pilni.

virsvalkus vīriešiem, «lācīšus» Halam, logu aizkarus. Bez apakšveļas kailām un cieši piegulošajām virsdrēbēm, protams, bija vēsāk.

Megijai dzīve ritēja vienmuļīgi, jo no zēniem mājās palika likai Stjuarts. Džeks ar Hjuiju jāja līdzi tēvam, lai ieprastos aitkopju darbā; tādus jaunus mācekļus dēvēja par zaļknābjiem. Stjuarts nebija tāds rotaļu biedrs ka Džeks un Hjūijs. Klusais pusaudzis dzīvoja pats savā pasaulē, viņam labak palika stundām ilgi sēdēt, vērojot skudru pūžņa rosību, neka kāpt kokos, turpretī Megijai rāpšanās kokos bija iemīļota nodarbošanās un Austrālijas eikaliptus, lik bezgala daudzveidīgus, kā ari dažādus pēc rāpšanās grūtuma pakāpes, viņa uzskatīja par lieliskiem. Taču, taisnību sakot, nebija jau arī daudz laika rāpties kokos vai vērot skudru pūžņus. Megija ar Stjuartu čakli strādāja. Viņi skaldīja malku, sanesa to virtuvē, raka bedres atkritumiem, kopa sakņu dārzus un rūpējās par mājputniem un cūkām. Viņi iemācījās arī nosist čūskas un zirnekļus, lai gan bailes no tiem nepārvarēja.

Lietus vairākus gadus bija lijis diezgan apmierinoši; upītē ūdens gan turējās zemu, bet tvertnes bija pilnas aptuveni līdz pusei. Zāle joprojām auga samērā labi, taču acīmredzot lietainākā laika lā varēja padoties arī krietni sulīgāka.

Iespējams, ka kļūs vēl ļaunāk,— grīni izmeta Merija Kārsone.

Tomēr pirms pilnīga sausuma viņi iepazina plūdus. Janvāra vidū apvidum pāri pārgaja ziemeļrietumu musonu dienvidū mala. Bezgala untumainie, stiprie vēji pūta, kā iepatikās. Dažkārt to atnestie vasaras lieti mērcēja vienīgi kontinenta tālākos ziemeļu apvidus, citreiz aizceļoja talu prom uz dienvidu apgabaliem un sagādāja Sidnejas nelaimīgajiem iemītniekiem slapju vasaru. Tanī janvārī pari debesīm pēkšņi sāka brāzties tumši mākoņi, ko vējš plosīja pievilgušās driska$, un sāka līt; tā bija nevis smalka rasa, bet nepārtraukta, šalcoša gāzma, kam galu nevarēja paredzēt.

Droedas iedzīvotāji tika brīdināti; Viljamss Atspole ieradās ar augstu piekrautiem ratiem un divpadsmit aizmugurē piesietiem rezerves zirgiem; viņš steidzās apbraukāt visas fermas, pirms lieli turpmāko apgādi padarītu neiespējamu.

Musoni drāž šurp,— viņš sacīja, uztīdams smēķi un norādīdams ar pātagu uz papildu pārtikas precēm.— Kūpera, Bārkū un Daiamantina joņo akurāt ka satrakoti kumeļi, un Paliene pārplūdusi. Viss Kvīnslendas stūris ir divas pēdas zem ūdens, un tie nabagi pūlas atrast kādu kalncli, kur uzvest aitas.

Pēkšņi sākās panika, gan apvaldīta; Padijs ar zēniem strādāja kā jukuši, dzīdami aitas projām 110 zemajiem aplokiem, cik vien tālu iespējams no mazās upītes un Bārvonas. Ieradās tēvs Ralfs, apsegloja savu zirgu un devās kopā ar Frenku uz diviem neizvāktiem aplokiem Bārvonas krastā, paķerdami līdzi labāko suņu baru; Padijs un divi pārējie aitkopji paņēma katrs pa zēnam un aizjāja citos virzienos.

Ralfs pats bija lielisks aitkopis. Viņš jāja ar Mērijas Kārsones dāvāto tīrasiņu sugas melnbēro ķēvi, ģērbies nevainojami pašūtās gaišbrunās galifē biksēs, spīdošos gaišbrūnos zābakos, kas sniedzās līdz ceļgaliem, un spodri baltā kreklā, kuram piedurknes bija atrotītas no stiegrainajiem apakšdelmiem, bet kakls vaļējs, tā ka starp atlokiem varēja redzēt gludās, iedegušās krūtis. Frenks ar savām kuļamajām vecajām, pelēkajām sarža biksēm, kas bija apsietas ar ķengur- ādas sloksnēm, un pelēko flaneļa kreklu jutās kā nabaga radinieks. Tas jau es arī esmu, viņš īgni nodomāja, sekodams staltajam stāvam graciozās ķēves mugurā; aiz upes laka ievijās buksusu un priežu skupsnā. Viņš pats jāja niķīgā, dārkā parastā zirga, kam bija nelāgi stūrgalvīga iedaba un kas neganti neieredzēja citus zirgus. Suņi uztraukuma vauk- šķēja un lēkāja, zobus ņirgdami, plēsdamies savā starpā, līdz Ralfa pātagas niknais plikšķis tos izšķīra. Likās, nav nekā tāda, ko šis cilvēks neprot darīt: viņš zināja visus svilpienus, ar kuriem suņus mēdza sūtīt dažādos uzdevumos, un rīkojās ar pātagu daudz izveicīgak nekā Frenks, kas joprojām vēl tikai mācījās austrāliešu ganīšanas gudrības.

Lielais, uzticamais Kvīnslendas sugas dzīvnieks, suņu bara vadonis, bija priesterim gluži vai verdziski padevīgs un sekoja bez ierunām, gluži nepārprotami izturēdamies pret Frenku kā pret otrās šķiras cilvēku. Frenkam tas bija pa pusei vienalga: no Padija dēliem vienīgi viņam nebija iepatikusies dzīve Droedā. Viņš bija rāvies prom no Jaunzēlandes ne jau tadeļ, lai katrā ziņā nokļūtu šeit. Viņš nevarēja ciest, ka nepārtraukti jāapseko aploki, ka naktīs gandrīz vienmēr jāguļ uz cietas zemes, nevarēja ciest mežonīgos suņus, kurus nebija iespējams apmīļot,— ja tie nepildīja savus pienākumus, tos vajadzēja nošaut.

Taču jājiens zem mākoņu gūzmas, kas arvien vairāk sabiezēja, atgādināja dēku; pat čīkstošie koki, lejup liecoties, šķila dejojam neparastā līksmē. Ralfs ņēmās kā apsēsts, rīdīja suņus virsū bezrūpīgajām aitām; pieplakuši pie zemes, tie joņoja cauri zālei, muļķīgie vilnas kamoli bailēs lēkšoja un blēja. līdz. barā sadzīli. sāka rikšot vajadzīgajā virzienā. Nebūtu suņu. mazā saujiņa vīru nejaudātu pārvaldīt tik lielu īpašumu kā Droeda: šos dzīvniekus audzēja, lai lie uzmanītu ailas un liellopus, tāpēc lie izcēlās ar apbrīnojamu gudrību un prata rīkoties gandrīz vai bez. pavēlēm.

Frenks pūlējās, cik vien spēja, lā ka Ralfam ar suņu palīdzību izdevās līdz tumsai izdzīt aitas 110 viena aploka: parasti las prasīja vairāku dienu darbu. Pie koku pudura netālu 110 otrā aploka vārtiem Ralfs nosegloja ķēvi. izteikdams cerību, ka pirms lielus izdabūs lopiņus ārā arī no šejienes. Suņi. mēles izkāruši, gulēja, izsliepušies visā garumā zālē. kvīnslendielis. asti luncinādams, glaudās Ralfam pie kājām. Frenks padabūja no savas seglu somas diezgan atbaidoša izskala ķenguru gaļu un pasvieda lo suņiem — lie inelās ēsmai virsū, aiz nenovīdības cils citu kampdami un kozdami.

Riebīgi plēsoņas.— teica Frenks.— Neuzvedas nemaz kā suņi — gatavie šakāļi.

Manuprāt, viņi ir krietni tuvāki tādiem radījumiem, kādus dievs patiesībā suņus iecerējis.— rāmi atbildēja tēvs Ralls. — Modri, gudri, prol uzbruki un gandrīz nav pieradināmi. Jāatzīstas. ka man lie šķiet labāki par mūsu izlutinātajiem mājas draugiem.— Viņš pasmaidīja.— Ar kaķiem tāpat. Vai esi ievērojis los pie staļļiem? Mežonīgi un neganti kā panteras, nelaiž klāl nevienu cilvēku. Taču medī lieliski un neatzīsi nevienu par saimnieku vai apgādnieku.

Viņš izvilka no seglu somas gabalu aukstas jērgaļas un sainīti sviestmaižu, nogrieza no gaļas vienu šķēli un pārējo aldeva Frenkam. Nolicis sviestmaizes uz bluķa vidū starp abiem, viņš ar acīm redzamu baudu iecirta baltos zobus gaļā. Slāpes abi dzesēja ar ūdeni no brezenta maisa un lad uzlina smēķi.

Turpat līdzās auga vientuļš vilgas koks: Ralfs ar cigarcli norādīja uz lo.

Te ir īstā viela naktsguļai.— viņš sacīja, noņemdams seglus un atsprādzēdams no tiem segu.

Frenks viņam pa pēdām piegāja pie koka. kuru parasti uzskata par pašu skaistāko šajā Austrālijas daļā. Lapotne lam kupla, bāli zaļā krāsā, gandrīz pilnīgi apaļa. Zari līkst tik zemu. ka aitām los viegli sasniegl. lāpēe visu vilgu lejasdaļa noskrubināta līdzena un izskatās pēc apcirpta dzīvžoga. Ja sākltt līt. vilga viņiem būlu drošāks patvērums nekā citi Austrālijas koki. jo tiem. augot sausumā, parasti ir retāka lapolne.

Tu neesi laimīgs. Frenk. vai ne?— tēvs Ralfs ievaicājās, ar nopūtu atguldamies un uztīdams jaunu smēķi.

No savas vielas dažu pēdu atstatumā Frenks pagriezās un uzmeta viņam aizdomīgu skatienu.— Ko nozīmē «laimīgs»?

Tādi pašreiz jūlas tavs tēvs un brā|i. Turpretī tu, tava māte un māsa — ne. Vai tev Austrālija nepatīk?

Šis apvidus nepatīk. Es gribu tikt uz Sidneju. Iespējams, ka tur es varētu par kaut ko kļūt.

Hm, Sidnejā? Tā ir netikumu perēklis.— Tēvs Ralfs pasmaidīja.

Man vienalga! Te es esmu iedzīts tādā pašā strupceļā kā Jaunzēlandē; netieku 110 viņa projām.

No viņai

Taču Frenkam tas bija pasprucis pār lūpām negribot, un * viņš vairs nevēlējās turpināt. Viņš gulēja, pievērsis skatienu lapotnei.

Cik tev gadu. Frenk?

Divdesmit viens.

Jā. atceros! Vai esi kādreiz dzīvojis šķirti 110 savējiem?

Nē.

Vai esi vismaz bijis uz dejām, draudzējies ar kādu meiteni ?

Nē.— Frenks stūrgalvīgi liedza Ralfam prieslera titulu.

Ilgi viņš tevi te neturēs.

Turēs. līdz. es nosprāgšu.

Ralfs nožāvājās un ierīkojās ērlāk.— Ar labunakti.— viņš sacīja.

No rīta mākoņi drūzmējās vēl zemāk, tomēr visa diena noturējās bez lielus, un viņi izdzina aitas arī no olra aploka. Tieši Droedas vidū no ziemeļaustrumiem uz dienvidrietumiem slējās nelielu pakalnu grēda: lopus novietoja šajos aplokos, kuru augstākajās vietās tie varēja patverties, ja pārplūstu mazā upīte un Bārvonas stāvie krasti.

Lielus sākās gandrīz reizē ar tumsas iestāšanos, kad Frenks ar priesteri knašos rikšos steidzās uz upītes braslu gravā pie galvenā lopkopja mītnes.

Nav ko žēlot zirgus, dzen. cik jaudas!— uzsauca tēvs Ralfs.— Iespied papēžus sānos, zēn, citādi noslīksi dubļos!

Nedaudzos mirkļos viņi izmirka līdz ādai, un lāpai izmirka cieli sakaltusi zeme. Smalkā, blīvā augsne pārvērtās par dubļu jūru, kurā zirgi iestiga līdz ceļu locītavām un gāja klupdami krizdami. Kamēr ceļš vēl bija apaudzis ar zāli, varēja jāl samērā ātri, taču upītes tuvumā, kur zeme bija nomīdīta kaila, vajadzēja nokāpi. Atbrīvojušies no cilvēku

nastas, zirgi so|oja raiti, turpretī Frenks vairs nespēja noturēties līdzsvara. Virzīties uz priekšu izrādījās grūtāk neka slidotavā. Abi vīrieši četrrāpus tika līdz krasta augšmalai, bet tad viena mirklī atslīdēja atpakaļ. Oļainais brasls, pār kuru parasti gausi plūda pēdu dziļš ūdens, tagad alradās četru pēdu dziļumā zem brāzmainas, putojošas straumes; Frenks dzirdēja priesteri iesmejamies. Zirgi, kurus pamudināja ar uzkliedzieniem, plītējot arī ar samirkušajām cepurēm, uztrausās pretējā krastā bez starpgadījumiem, taču Frenks ar tēvu Kaifu neparko netika pāri krantij. Ikreiz, uzrāpušies līdz tai, viņi noslīdēja atpakaļ. Ralfs nupat bija ierosinājis uzkāpt vītolā, kad Padijs satraucies, ieraudzīdams zirgus bez jātniekiem, atskrēja ar virvi un uzvilka abus augšā.

Smaidīdams un galvu purinādams, Ralfs atteicās no Padija piedāvātās viesmīlības.

Mani gaida lielajā mājā,— viņš paskaidroja.

Mērija Kārsone pirmā no visiem mājas ļaudīm izdzirda viņa saucienus, jo viņš bija apgājis mājai apkārt līdz parādes durvīm, uzskatīdams, ka ta būs vieglāk nokļūt savā istabā.

Jūs taču nenāksit iekšā tādā izskalā,— viņa teica, stāvēdama verandā.

Nu, tad esiet tik labiņa un padodiet kādus dvieļus un manu ceļasomu.

Bez mazākā mulsuma viņa skatījās, kā Ralfs atbrīvojas no virskrekla, zābakiem un galilē biksēm un, atbalstījies pret viņas viesistabas pusatvērto logu, notrauš ar dvieli šķidros dubļus.

Jūs esat visskaistākais vīrietis, kādu es jebkad esmu redzējusi, Ralf de Bi ikasār,— viņa sacīja.— Kāpēc tik daudzi priesteri ir skaisti? Vai tāpēc, ka viņiem ir īru asinis? Iri ir diezgan skaisti cilvēki. Vai arī tāpēc, ka skaistiem vīriešiem priestera amats snhMz patvērumu no dzīves sarežģījumiem? Deru, ka Gilijas meitenes tvīkst inilā pret jums.

Es jau krietni sen esmu iepraties nepievērst uzmanību mīlā tvīkstošām meitenēm.— Viņš iesmējās.— Jebkurš priesteris, kas nav sasniedzis piecdesmit gadu vecumu, der par mērķi dažu sieviešu bultām, un priesteris, kam nav vēl trīsdesmit pieci, parasti der par mērķi visām. Bet mani neslēpti mēģina pavest tikai protestantu meitenes.

Jūs nekad neatbildat uz maniem jautājumiem tieši, vai ne? Izsliedamās taisni, viņa uzlika plaukstu Ralfam uz krūtīm un tur lo arī atstāja.— Jūs esat sibants, Ralf, jūs ined/al gozēties saulē. Vai viscaur esat iededzis tik brūns?

Smaidīdams viņš nolieca galvu uz priekšu, tad pieglauda to viņas matiem, iesmejas un atpogāja kokvilnas apakšbikses; kad tas nokrita zeme, viņš paspēra apģērba gabalu sānis, stāvēdams līdzīgi Praksi teļa statujai, kamēr Mērija nesteidzīgi apgāja viņam apkārt un apskatīja 110 visam pusēm.

Pēdējās divas dienas bija Ralfu uzmundrinājušas, un uzmundrināja arī pēkšņā atskārsme, ka Mērija Kārsone varbūt ir vieglāk ievainojama, nekā viņam licies, tomēr viņš pazina šo sievieti un tāpēc nemaz nebaidījās noprasīt:— Vai gribat, lai es jūs iegūslu, Mērij?

Iesprauslādamas smieklos, viņa palūkojās uz Ralfa šļaugano vīrietības atribūtu.— Man pat sapņos nenāk prātā sagādāt jums tik daudz pūļu! Vai jums vajadzīgas sievietes, Ralf?

Viņš nicīgi atmeta galvu.— Nē!

Vīrieši?

Tie ir sliktāki par sievietēm. Nē, man viņi nav vajadzīgi.

Kā ar pašapmierināšanos?

Pavisam ne.

Interesanti)—Atvērdama stiklotās durvis līdz galam vaļā, viņa iegāja viesistabā.— Ralfs, kardināls de Brikasārs!— viņa zobgalīgi noteica. Taču, izgājusi 110 priestera vērīgo acu redzes loka, viņa smagi alsliga krēslā un sažņaudza rokas dūrēs, it kā nevarīgi saceldamas pret likteņa untumiem.

Tēvs Ralfs kails nogāja pa verandas kāpnēm un nostājās uz kārtīgi nopļautā maura; acis aizvēris, rokas pacēlis virs galvas, viņš ļāva, lai augumu apskalo siltas, reizē glaimīgās un durstīgās lielus strūklas — kailās ādas saskarsme ar tām šķila brīnišķīga. Rija ļoti tumšs. Taču viņa virietiskais spēks joprojām nemodās.

Upīte pārplūda, ūdens ap Padija nama pāļiem cēlās augstāk un virzījās tālāk uz pašu lielo māju.

— Rit līmenis krilīsies,— sacīja Mērija Kārsone, kad Padijs norūpējies ieradās ziņot māsai par stāvokli.

Kā parasti, viņai bija taisnība: nākamajā nedēļā pali mazinājās un straumes beidzot atgriezās savās gultnēs. Parā- dījās saule, karstums sakāpa līdz simt piecpadsmit grādiem ēnā, un zāle šķita lidojam augšup pretī debesim — tā sniedzās cilvēkam līdz augšstilbiem, spirgta, nomazgāta spoža kā zelts, kas žilbina acis. Noskaloti no putekļiem, koki vizmoja, un papagaiļu bari atgriezās no slēptuvēm, ko bija uzmeklējuši lietus laikā; to spalvas starp stumbriem zaigoja varavīksnes krasās un balsis skanēja skaļāk nekā iepriekš.

Tēvs Halfs bija atgriezies pie saviem novārtā pamestajiem draudzes locekļiem, mierīgs apziņā, ka par prombūtni viņš pa pirkstiem nedabūs; zem šķisti baltā krekla turpat pie sirds atradās čeks par tūkstoš mārciņām. Bīskaps būs sajūsmā.

Aitas bija aizdzītas atpakaļ parastajās ganībās, un Klīriji gribot negribot iepazina, kāda ir pēcpusdienas atpūta nomaļajos aplokos. Viņi cēlās piecos, līdz pusdienlaikam visu nodarīja, tad sabruka zemē kā nedzīvas drēbju kaudzītes un, sviedriem līstot, svaidījās nemierīgā miegā līdz pieciem pēcpusdienā. Tā darīja gan sievietes mājās, gan vīrieši aplokos. Mājas darbus, ko neiznāca pabeigt priekšpusdienā, veica pēc pieciem un vakariņas ieturēja pēc saules rieta, sēžot pie galda verandā. Arī visas gultas bija iznestas ārā, jo naktī karstums daudz nemazinājās. Likās, ka dzīvsudraba stabiņš nedēļām ilgi ne dienu, ne nakti nav kritis zem simta. Liellopu gaļa bija kļuvusi par aizmirstām atmiņām, kāva vienīgi mazākās aitas, kuru gaļu paspēja apēst, kamēr tā nesabojājās. Visi ilgojās pēc pārmaiņām, lai izbeigtos mūžīgās jēra karbonādes, jērgaļas sautējumi, «ganu pīrāgs» ar maltas jērgaļas pildījumu, jērgaļa garšvielu mērcē, uz iesma cepļa jēra ciska, vārīta jērgaļa ar garšvielām, nedegošā māla traukā sautēta jērgaļa.

Taču februāra sākumā Megijas un Stjuarta dzīve pēkšņi pārmainījās. Viņus nosūtīja uz Gilanbounas klostera skolu, kur viņi dzīvoja pilnā pansijā, jo tuvāk nevienas skolas nebija. Padijs sacīja, ka Hals, sasniedzis vajadzīgo vecumu, varēšot mācīties neklātienē dominikāņu mūku skolā Sidnejā; Megija ar Stjuartu esot pieraduši pie skolotājiem — un Mērija Kārsone augstsirdīgi piedāvājusies samaksāt abiem par pansiju un mācībām Svētā Krusta klosterī. Turklāt Fiona esot pārāk aizņemta ar Halu, lai pārraudzītu arī bērnu patstāvīgos darbus. Jau pašā sākumā bija pieņemts vārdos neizteikts lēmums, ka Džeks im Hjūijs izglītību neturpinās; viņi bija vajadzīgi Droedas zemei, un pec zemes viņi arī ilgojās.

Pēc dzīves Droedā un it sevišķi pēc Svētās Sirds klostera skolas Vehainā Svētā Krusta klosterī gaidīja neparasts miers. Tēvs Balfs bija smalkjūtīgi norādījis mūķenēm, ka šie abi bērni atrodas viņa aizbildnībā un ka to radiniece ir bagātākā sieviete Jaundienvidvelsā. Tā nu Megijas biklums pārvērtās no netikuma par tikumu un Stjuarta savādā nošķirtība,

paraža stundām ilgi nekustīgi vērties bezgalīgās tālēs atnesa viņam pievārdu «mazais svētais».

Te patiešām bija ļoti mierīgi, jo pansionāru izrādījās visai maz; šī apvidus ļaudis, kas bija pietiekami turīgi, sūtīja savas atvases uz internātiem, arvien izvēlēdamies Sidneju, jo uzskatīja to par labāku. Klosteris smaržoja pēc grīdu vaska un puķēm, tā tumšos, augsti velvētos gaiteņus apdvesa klusums un gandrīz vai taustāmi sajūtama dievbijība. Visi runāja pusbalsī, dzīve noritēja itin kā aiz plāna, melna plīvura. Neviens bērnus nepēra, neviens uz viņiem nekliedza, un allaž varēja manīt tēva Ralfa klātbūtni.

Viņš pastāvīgi ieradās pie bērniem, un tie tik bieži ciemojās priestera namā, ka viņš nolēma izkrāsot Megijai ierādīto guļamistabu maigi zaļganu, nopirka jaunus aizkarus logiem un jaunu segu gultai. Stjuarts joprojām gulēja istabā, kas pēc diviem remontiem palika tāda pati gaišdzeltena ar brūnu; tēvam Ralfam neienāca ne prātā, vai zēnam tā patīk vai nepatīk. Puisēnu ielūdza likai tāpēc, ka priesteris bija apķēries — zēns varētu justies aizvainots.

Kāpēc viņš tik ļoti iemīlējis Megiju, tēvs Ralfs pats neprata pateikt un, ja nu par to ir runa, daudz arī neprātoja. Sākums bija līdzjūtība, kas viņā bija iekvēlojusies toreiz stacijas putekļainajā laukumā, pamanot Megiju mulsi stāvam aiz citiem ģimenes locekļiem; asredzība bija ļāvusi nojaust, ka mazo pamet novārtā, jo viņa ir meitene. Arī Frenks turējās malā, bet tas nemodināja priesterī nedz ziņkāri, nedz arī žēlumu. Frenkam piemita kāda īpašība, kas nokāva maigas jūtas: šķita, ka puiša sirdī valda tumsa, ka viņa gara dzīvei trūkst iekšējas gaismas. Bet Megija? Meitene priesteri bezgalīgi aizkustināja, lai gan viņš īsti neizprata, kāpēc. Viņam patika mazās mati, acu forma un krāsa — tas viss atgādināja Fionu un tāpēc bija daiļš, tikai daudz maigāks un izteiksmīgāks, turklāt viņas raksturs, pēc Ralfa ieskatiem, bija sievišķības ideāls — pakļāvīgs un tomēr ārkārtīgi stiprs. Megijai nepiemita dumpīgums — gluži pretēji. Viņa visu mūžu būs paklausīga un nepārkāps sievietes liktenim ierādītās robežas.

«7

Taču tik un tā tas viss nesniedza pilnīgu izskaidrojumu. Varbūt, ja viņš ieskatītos sevī dziļāk, tad ievērotu, ka jūtas pret Megiju ir dīvains laika, vietas un personības apvienojums. Neviens neuzskatīja meiteni par svarīgu, un tas nozīmēja, ka viņas dzīvē ir telpa, kurā var ielāgoties Ralfs, nešauboties, ka mazā viņam pieķersies; viņa bija vēl bērns un tāpēc neapdraudēja priestera dzīvesveidu un labo slavu; viņa bija skaista, un Ralfs dievināja visu skaisto, un beidzot — to

« 7J»

viņš gan atzina vismazāk — Megija piepildīja viņa paša dzīvē tukšo telpu, ko nespēja piepildīt dievs, jo mazā bija mīloša būtne, kura uz otra cilvēka dvēseles siltumu atsaucās ar savējo. Tā kā viņš nedrīkstēja nostādīt neveiklā stāvoklī Klīrijus, apberot mazo ar dāvanām, viņš, cik vien spēja, apveltī ja viņu ar savu sabiedrību un nežēloja laiku un izdomu viņas istabas iekārtošanai prezbiterijā, ne tik daudz gribēdams meiteni iepriecināt, cik radīt savam dārgakmenim piemērotu ietvaru. Megijai nederēja nekas lēts.

Maija sākumā Droedā ieradās aitu cirpēji. Mērija Kārsone lieliski pārzināja visas fermas norises no aitu izvietošanas pa aplokiem līdz gana pātagas plikšķini; dažas dienas pirms cirpēju atbraukšanas viņa atsauca Padiju uz lielo māju un, neizkustēdamās no zviļņa, izklāstīja brālim skaidri un gaiši līdz pēdējam sīkumam, kā jārīkojas. Pieradis pie cirpšanas Jaunzēlandē, Padijs bija juties pārsteigts par nojumes lielumu un par divdesmit sešiem nodalījumiem; tagad, pēc sarunas ar māsu, galva plīsa vai pušu no faktiem un skaitļiem. Droedā bija jācērp ne likai pašmāju aitas, bel ari Bjūgelas, Dibandi- banas un Bīlbilas aitas. Tas nozīmēja, ka ikvienam fermas iemītniekam, kā vīrietim, tā sievietei, jāstrādā bez atpūtas.

Kopīga cirpšana bija tradīcija. Fermas, kas izmantoja Droedas lieliskās cirpšanas iespējas, protams, cik vien spēdamas sniedza savu palīdzību, tomēr paredzamā darba galvenais smagums neizbēgami gūlās uz Droedas ļaužu pleciem. Cirpēji mēdza vest līdzi paši savu pavāru un pirkt pārtiku no fermas krājumiem, taču šos milzīgos pārtikas daudzumus vajadzēja savākt vienuviet, izberzt un iztīrīt jodzlgās barakas ar to virtuvēm un vienkāršajām mazgājamām telpām, apgādāt gultas ar matračiem un segām. Ne visas fermas bija lik devīgas pret cirpējiem kā Droeda, taču Droedai patika lepoties ar viesmīlību un labo slavu: strādnieki daudzināja to»par «traki feinu cirpšanas vietu». Turklāt tas bija vienīgais kopīgais pasākums, kurā Mērija Kārsone piedalījās, tāpēc viņa neskopodamās atvēra maku: te izveidojies ne tikai viens no pašiem lielākajiem cirpšanas punktiem Jaundienvidvelsā, te jāstrādā arī vislabākajiem cirpējiem, ko iespējams sameklēt, apmēram tādiem kā Džekijs Havs. Nocirpt vajadzēja pāri par trīssimtlūkstoš aitām, un tikai pēc tam cirpēji ielādēja savas paunas līgumslēdzēja grabošajā kravas mašīnā un aizceļoja uz nākamo darba vielu.

Frenks jau divas nedēļas nebija rādījies mājās. Ar veco aitkopi Pītu Alusmucu, suņu baru, diviem zirgiem un viegliem, sačākslejuša klepera negribīgi vilktiem divričiem, kuros

bija sakrauta vīru nelielā mantība, viņi bija aizbraukuši uz tālajiem rietumu aplokiem atdzīt aitas, ko, virzot arvien tuvāk Droedai, pamazām atlasīja un atšķīra. Tas bija gauss, nogurdinošs darbs, nesalīdzināms ar trako pārdzīšanu pirms plūdiem. Katram aplokam bija savi iežogojumi, kur ganāmpulku aptuveni sašķiroja pēc lieluma un labuma, iezīmēja un turēja tikmēr, kamēr pienāca kārta cirpšanai. Cirpšanas nojumes pagalmos vienā reizē satilpa tikai desmittūkstoš aitu, tāpēc cirpēju uzturēšanās laikā nebija gaidāma viegla dzīve —jā- trencas šurp un turp, apmainot neapcirpto dzīvnieku barus pret apcirptajiem.

Pārbraucis mājas, Frenks ienāca virtuvē pie mātes; Fiona stāvēja pie izlietnes, nogrimusi nekad nebeidzamajā darbā, proti, tupeņu mizošanā.

Māmiņ, es esmu mājās!— viņš līksmi iesaucas.

Kad viņa pagriezās, kļuva redzams piebriedušais vēders, un divas nedēļas ilgā prombūtne ļāva Frenkam labāk saskatīt pārvērtības.

Ak dievs!— viņš ievaidējās.

Males acīs nodzisa prieks, kas tur bija iekvēlojies, dēlu ieraugot, seja pietvīka kauna sārtumā; viņa aizsedza ar rokam priekšautu, kurš bija sacēlies uz augšu, it ka ta varētu noslēpi to, ko nenoslēpa drēbes.

Frenks drebēja pie visām miesām.— Smirdošais vecais āzis!

Frenk, tā tu nedrīksti runāt. Tu tagad esi pieaudzis vīrietis, tev jāsaprot. Tieši tāpat tu pats nāci pasaulē, un pret to jāizturas ar tādu pašu bijību. Tas nav nekas netikls. Apvainodams tēvu, lu apvaino mani.

Viņam nebija tiesību! Viņam būtu vajadzējis likt tevi mierā!— Frenks šņāca, ar delnu notrausdams putu Iešķīli no drebošo lupu kaktiņa.

Tas nav nekas netikls,— Fiona piekususi atkārtoja un pievērsa dēlam skaidro, nogurušo acu skatienu, il kā pēkšņi būtu izlēmusi reiz par visām reizēm atmest kaunu.— Tas nav nekas netikls, Frenk, tāpat kā netikls nav bridis, kad bērns liek ieņemts.

1

Tagad nosarka Frenks. Viņš vairs nespēja izturēt mātes skatienu, tāpēc apsviedās apkārt un iegaja istabā, kurā gulēja kopā ar Bobu, Džeku un Hjūiju. Kailās sienas un šaurās atsevišķās gultas viņu itin kā izsmēja, izsmēja to šķīstais un neizteiksmīgais izskats: nebija, kas piešķirtu tām siltumu, nebija arī iemesla, lai kādu no gultām iesvētītu. Un mātes seja, viņas daiļā, nogurusi seja ar kārtīgo, zeltaino matu

99

vainagu, soja, kura gaiši staroja no tā, ko viņa un tas vecais, spalvainais azis darījuši briesmīgajā vasaras karstumā!…

Frenks nespēja likt vaļā no savas iztēles, nespēja likt va|ā no mātes, no domām, kuras rosījās zemapziņā, no alkām, kas bija dabiskas viņa vecumam un nobriedušajai vīrietībai. Parasti viņam izdevās to visu izslēgt no apziņas, bet kad nu mato ta dižojas, nepārprotami apliecinādama savu baudkāri, sviczdama viņam acīs savu noslēpumaino saskari ar izvirtušo veco lopu … Kur lai viņš ņem spēku par to domāt, ar to samierināties, lo paciest? Viņam gribas raudzīties uz māti kā uz pilnīgi svēlu, šķīstu un neaptraipītu būtni, līdzīgu svētajai dievmātei. Kāpēc viņa nevarētu stāvēl pāri tādām zemes kaislībām, kaul arī šajās kaislībās vainojamas visas viņas māsas plašajā pasaulē! Piedzīvot, ka māte apstiprina viņa priekšstatu par šo pārkāpumu, nozīmē dzīt viņu, Frenku, tiešā ce|ā ārprātā. Lai saglabātu prāta skaidrību, viņš jau sen mēdz. iztēloties, ka viņa guļ ar šo riebīgo veci pilnīgā šķīstībā — likai tāpēc, ka viņai jāguļ, bet nakti viņi pat nepagriežas viens pret otru, pal nesaskaras. Ak dievs!

Kaut kas nošņirkstēja un nožvadzēja. Frenks palūkojās lejup un ieraudzīja, ka saliecis gultas kājgaļa misiņa stangu spirālē.

Kāpēc lu neesi tēvs?— viņš vaicāja slangai.

Frenk . . .— slāvēdaina uz sliekšņa, māte ierunājās.

Frenks pacēla melnās acis. kas mirkli dzalkstīja kā ogles.

uz kurām krīt lietus lāses.— Es viņu beigu beigās nositīšu.— viņš sacīja.

Ja tu to izdarīsi, lu nogalināsi arī mani,— teica Fiona. pienākdama klāl un apsēzdamās uz gultas.

Nē, es tevi atbrīvošu!— viņš strauji atcirta šķietamā cerībā.

Frenk, es nekad nebūšu brīva, un šī brīvība man nav arī vajadzīga. Kaut jehes zinātu, kāpēc lu esi tik akls. bel es nezinu. Tas nav mantots ne no manis, ne arī no tava lēva. Es zinu, ka lu neesi laimīgs, bet vai tev tāpēc jāizgāž savas dusmas uz mani un uz tēli? Kāpēc tu par varēm centies padarīt savu dzīvi tik grūtu? Kāpēc?— Viņa palūkojās sev uz rokām, lad pacēla acis uz dēlu.— Man negribējās runāt, taču, manuprāt, tas jādara. Tev laiks sameklēt meiteni, Frenk, apprecēties un nodibināt pašam savu ģimeni. Droedā vielas diezgan. Par pārējiem zēniem man šai ziņā nekad nav bijis jāraizējas; viņu raksturi, liekas, ir pilnīgi citādi nekā tavējais. Bet tev vajag sievu, Frenk. Kad tu apprecēsies, tev nebūs laika domāt par mani.

Frenks bija uzgriezis mālei muguru un stūrgalvīgi neskatījās atpakaļ. Viņa nosēdēja uz gultas varbūt minūtes piecas, cerēdama, ka dēls ko sacīs, tad nopūtās, piecēlās un izgāja ārā.

5

Kad cirpēji bija aizceļojuši tālāk un apvidus iegrimis ziemas dzīves pagari aicīgajā vienveidībā, pienāca Gilanbou- nas gadskārtējā izstāde un sporta sacīkstes. Tas bija pats svarīgākais pasākums sabiedrības dzīvē un turpinājās divas dienas. Fiona nejutās tik labi, lai brauktu līdzi, tāpēc Padijs aizveda Mēriju Kārsoni rolzroisā uz pilsētu bez sievas, kas varētu viņam palīdzēt, kā arī piespiest Mēriju turēt mēli aiz zobiem. Viņš bija novērojis, ka nez kāda noslēpumaina iemesla pēc Fionas klātbūtne vien padara Mēriju rāmu un viņa zaudē savu valdonīgo pašpaļāvību.

Visi citi brauca. Gluži vai ar nāves draudiem piekodināti uzvesties kārtīgi, puikas kopā ar Pītu Alusmucu, Dzimu, Tomu, misis Smilu un kalponēm aizkratījās kravas mašīnā, turpretī Frenks devās ceļā agri no rīta viens pats vieglajā fordā. Visi pieaugušie gatavojās palikt un noskatīties otrās dienas jāšanas sacīkstes. Viņai vien zināmu iemeslu pēc Mērija Kārsone noraidīja tēva Ralfa piedāvājumu apmesties prezbiterijā, taču mudināja to darīt Padiju un Frenku; kur pārgulēja abi aitkopji un dārza strādnieks Toms, neviens nezināja, bet misis Smitai, Minnijai un Ketai Gilijā bija draugi, kas uzņēma viņas savās mājās.

Pulkstenis bija desmit no rīta, kad Padijs iekārtoja māsu vislabākajā istabā, ko vien «Imperiāla» viesnīca varēja piedāvāt; pēc tam viņš devās lejā uz bāru un ieraudzīja pie letes stāvam Frenku ar alus glāzi rokā.

— Atļauj nākamo izmaksāt man, draudziņ,— Padijs sirsnīgi teica dēlam.— Man jāved Mērijas tante uz svētku lenču, tāpēc jāiestiprinās, citādi bez māmiņās būs grūti šīs mocības izturēt.

Pārvarēt ierasto bijību ir grūti, un cilvēki to apjauš tikai tad, kad patiešām mēģina mainīt gadiem ilgu izturēšanās veidu; Frenks saprata, ka nespēj izdarīt to, pēc kā ilgojas,— nespēj iešļākt savas glazēs saturu tēvam sejā, it īpaši bāra apmeklētāju acu priekšā. Tā nu viņš vienā malkā izdzēra atlikušo alu, mazliet greizi pasmaidīja un teica:— Piedod, tēt, apsolījos tikties ar dažiem puišiem izstādes laukumā.

Nu, tad tinies tik prom! Bet paņem šo te savām vajadzībām. Palīksmojies, tikai, ja piedzeries, nestāsti mātei.

Frenks stīvi vērās uz čaukstošo, zilo piecmārciņu banknoti savā saujā un nodomāja — kaut varētu lo saplēsi sīkos gabaliņos un iesviest Padijam ģīmī! Tomēr paradums alkal guva virsroku, viņš salocīja naudaszīmi, iebāza pulksteņa kabatiņā un pateicās tēvam, bet pēc tam, cik ātri vien kājas nes, pazuda no bāra.

Ģērbies savā labākajā zilajā uzvalkā, sapogātu vesti, zelta pulksteni iekāris zelta ķēdē ar breloku, kas bija izkalts no Lorensa zeltraktuvju tuvumā atrasta tīrradņa, Padijs paraustīja celuloīda apkaklīti un pārlaida skatienu cilvēkiem pie letes, vai neieraudzīs pazīstamu seju. Deviņu mēnešu laikā kopš ierašanās Droedā viņš nebija bieži apmeklējis Giiiju, tomēr Mērijas Kārsones brāli, nākamo mantinieku, visi labi pazina un, kad viņš atbrauca uz pilsētu, ikreiz viesmīlīgi uzņēma. Vairāki vīri viņam uzsmaidīja, daži piedāvājās izsaukt glāzi alus, un drīz viņš atradās omulīga pulciņa vidū; Frenks bija aizmirsts.

Megijas matus tagad pina bizēs, jo neviena mūķene, par spīti Mērijas Kārsones naudai, nebija ar mieru tos cirtol, un resnās pīnes karājās viņai pār pleciem, apsietas ar tumši zilam lenlēm. Kāda mūķene atveda Svētā Krusta skolas atturīgajā tumši zilajā formas kleitā tērpto Megiju no klostera pāri zālienam uz prezbiteriju un nodeva tēva Ralfa saimniecības vadītājai, kas meiteni gluži vai dievināja.

Ak, man Iraki tīk tās mazulītes smukie mati — tādus atradīs tikai mūsu Skotijas kalnos,— viņa reiz bija paskaidrojusi priesterim, kad tas uzjautrināts pajautāja pēc sajūsmas iemesla; parasti Annijai mazas meitenes nepatika un viņa guģojās, ka prezbiterijā atrodas tik luvu skolai.

Nu, nu, Annij! 'Mali lak nav dzīvs radījums, nevar būt, ka bērnu var iemīlēt malu krāsas pēc,— viņš teica, lai ķircinātu veco sievieti.

Ai, nu, viņa ir tāds mazs nabaga kunkulītis — tāda mīlgana, saproties.

Viņš «ncsapralās» nemaz, taču nejautāja, ko nozīmē vārds «mīļgana», nepiezimēdams ari, ka tas atskaņojas ar «Me- ganu». Dažreiz bija labāk nezināt, ko Annija domā, un ar lieku interesi viņu arī nepamudināt. Pēc pašas apgalvojumiem, viņa bija pareģe, un Ralfam nebūt negribējās dzirdēt, ka viņas līdzjūtība attiecas vairāk uz Megijas nākotni nekā uz pagātni.

Atnāca Frenks, joprojām drebēdams pie visām miesām pēc tikšanas bārā ar tēvu: tā viņu bija galīgi izsitusi no sliedēm.

Nāc, Megij, es tevi aizvedīšu uz gadatirgu,— viņš sacīja, pastiepdams roku.

Vai es nevarētu aizvest jūs abus divus?— vaicāja Ralfs, arī pastiepdams savējo.

Soļodama vidu starp abiem dievinātajiem vīriešiem. Megija turējās tiem pie rokām kā mazs dadzītis un jutās kā septītajās debesīs.

(iilanbounas izstādes laukums pletās Bārvonas upes kras- los, blakus hipodromam. Lai gan plūdi bija piemeklējuši apgabalu pirms pusgada, dubļi vēl nebija gluži nožuvuši, un nepacietīgāko atnācēju enerģiskie soļi bija samīcījuši los par īstu muklāju. Aiz. aiļu un liellopu, cūku un kazu aizgaldiem (šie lieliskie augstākā labuma mājdzīvnieki sacentās par godalgām) slējās leitis, kas bija pilnas ar mājamatniecības ražojumiem un pašceptām, bezgala garšīgām kūkām un cepumiem. Visi Irīs aplūkoja tīršķirnes dzīvniekus, kūkas, tamborētas šalles, adītus apģērbus mazbērniem, izšūtus galdautus. kaķus, suņus un kanārijputniņus.

Izstādes laukuma viņa gala alradās jāšanas aplis, kur jauni jātnieki un jātnieces izrādīja savus slrupaslainos rikšotājus tiesnešiem.— Megijai par uzjautrinājumu, tie paši likās līdzīgi zirgiem. .Jālnieces, ģērbtas lieliskos sarža kostīmos, sāniski sēdēja staltos zirgos, apsējušas savus cilindrus ar koķetiem plīvuriem. Kā ar tādu galvassegu un tādā nedrošā sēdeklī var lik mierīgi noturēties uz zirga, ja las sāk skriet ātrāk, nevis vieglos rikšos,— to Megija nespēja aptvert, līdz ieraudzīja, kā viena no brīnum skaistajam būtnēm liek savam bērim lēkt pāri vairākiem grūtiem šķēršļiem un nokļūsi gala likpal nevainojamā izskatā ka pirms jājiena. Tad dāma nepacietīgi iespieda zirgam sānos piešus un laida to auļos pāri staignajam, apstādamās Megijas. Frenka un tēva Ralfa priekšā un tā aizšķērsodama viņiem ceļu. Spīdīgā, melnā zābakā ietērpta, kāpslī ieāķēlā kaja tika atbrīvota un pārmestā pār segliem, tā ka dāma tagad sēdēja pavisam sāniski, valdonīgi pastiepusi cimdotās rokas.

Tēvs Ralf! Esiet lik laipns, palīdziet man nokāpt!

Viņš pacēla rokas, lai satvertu dāmas vidukli, viņa savējās

atbalstīja uz priestera pleciem un viegli nolidoja lejā; mirklī, kad viņas papēži pieskārās zemei, Ralfs palaida viņu vaļa, paņēma rokā zirga pavadu un soļoja tālāk; dāma gaja blakus, bez pūlēm piemērodamās viņa gaitai.

Vai uzvarēsil medību sacensībās, mis Kārmaikla?— viņš pilnīgi vienaldzīgā balsī painteresējās.

Dāma uzmeta lūpu; viņa bija jauna un ļoti skaista, un priestera savādā, vienaldzīgā izturēšanās aizvainoja viņas patmīlību.— Ceru būt pirmā, bet neesmu pārliecināta. Mis Houplona un misis Kinga arī piedalās. Taču es uzvarēšu iejādē, lāpēc nesūrošos, ja neveiksies medību jājienā.

Viņa runāja, labskanīgi noapaļodama patskaņus un izteikdamās klīrīgi samākslotās frāzēs, kādas lieto jauna dāma, kas ir tik rūpīgi audzināta un izglītota, ka balsī nav palicis vairs ne miņas no siltuma un valodā — no tēlainības. Tērgājot ar viņu. arī tēva Ralfa paša mute vairāk noapaļojās un izruna zaudēja jauko īru valodas pieskaņu, itin kā dāma būtu atsaukusi atpakaļ laiku, kad ari Ralfs bijis viņai līdzīgs. Vārdi skanēja it kā viegli, bel arī ļoti rūpīgi izmeklēti, un las Megiju mulsināja un nepatīkami pārsteidza; viņa sarauca pieri, nesaprazdama, kāpēc tēvs Ralfs kļuvis citāds, tikai sajuzdama pārmaiņu, kas viņai nemaz nepalika. Viņa atlaida vaļā Frenka roku: bija arī patiešām grūti soļot tālāk vienā rindā.

Viņi pienāca pie lielas peļķes; Frenks bija palicis iepakaļ. Vērojot ūdeni, kas atgādināja paseklu dīķi. Ralfa acis draiski iedzirkstījās: viņš pagriezās pret meitenīti, kuras roku bija cieši turējis savā plaukstā, un noliecās pie viņas īpašā maigumā, ko mis Kārmaikla nekādi nevarēja pārprast,— pārspīlēti pieklājīgajā sarunā ar viņu pašu priesteris bija izturējies pavisam citādi.

Man nav apmetņa, Megij, dārgumiņ, tāpēc es nevaru būt lavs sers Volters Rolijs un nomest lo lev pie kājām. Esmu pārliecināts, ka jūs man piedosit, dārga mis Kārmaikla,— viņš pasniedza pavadu dāmai,— bel es taču nevaru atļaut savai mazajai mīlulei notraipīt kurpītes ar dubļiem, vai ne?

Viņš paķēra Megiju padusē un viegli atbalstīja pret gurnu, pamezdams mis Kārmaiklu. lai tā saņem vienā rokā smagos, garos svārkus, olrā — pavadu un brien pāri peļķei pali saviem spēkiem. Frenka skaļie smiekli aizmugurē jaunās dāmas garastāvokli, protams, neuzlaboja: peļķes otrā pusē viņa ceļabiedrus pēkšņi pameta.

Man nudien šķiet — ja viņa varētu, tad apgrieztu jums sprandu,— Frenks ierunājās, kad Ralfs nolaida Megiju zemē. Ši sastapšanās un tēva Ralfa tīšā cietsirdība viņu sajūsmi- nāja. Dāma Frenkam bija likusies tik skaista, kaut arī augstprātīga — tādai taču nespētu turēties pretī neviens, pat priesteris ne, un tomēr tēvs Ralfs bija nevilcinādamies satriecis skaistules • pašapziņu, ko viņa savā sievišķīgajā pārgalvībā centās izmantot par ieroci. Frenks nodomāja, ka priesteris laikam ienīst gan dāmu, gan to, ko viņa iemieso,— proti, pasauli, kurā dzīvo sievietes, noslēpumaino, izsmalcināto pasauli, kur Frenkam līdz šim nebija laimējies iekļūt. Matēs vārdu sadzeldēts, viņš bija gribējis, lai mis Kārmaikla ievērotu tieši viņu, Mērijas Kārsones mantinieka vecāko dēlu, taču šai dāmai nebija labpaticis pat pamest uz viņu skatienu. Visu savu uzmanību tā bija dāvājusi priesterim, izlutušam bezdzimuma radījumam. Lai arī viņš ir liela auguma, tumšmatains un skaists.

Neraizējies, tā tik viegli mierā neliksies,— tēvs Ralfs ciniski noteica.— Viņa ir bagāta, tāpēc nākamsvētdien lielīgi noliks baznīcā uz šķīvja desinitmārciņu zīmi.— Viņš pasmejas par Frenka izbrīna pilno sejas izteiksmi.— Es neesmi daudz vecāks par tevi, mans dēls, bet, par spīti savam amatam, esmu ļoti praktisks cilvēks. Nedusmojies par to uz mani, pievieno to savam pieredzes krājumam.

Hipodroms bija palicis aizmugurē, viņi iegāja izpriecu laukumā. Gan Megijai, gan Frenkam likās, ka viņi iekļuvuši pasaku valstī. Ralfs bija iedevis Megijai veselus piecus šiliņus, un Frenkam tēvs iedāvājis piecas mārciņas; iespēja samaksāt par ieeju visās šajās vilinošajās teltīs šķita kaut kas brīnišķīgs. Laukumā drūzmējās ļaužu pūļi, bērni skraidīja šurp un turp, platām acīm lūkodamies uz spilgtajiem, mazliet nemākulīgi uzkrāsotajiem uzrakstiem, kas greznoja apdilušās teltis: «Visresnākā sieviete pasaulē», «Daiļā princese, kas dejo ar čūsku» (Nāciet skatīties, kā viņa uzpūš kobras dusmu liesmas!), «Cilvēks bez kauliem», «Goliāts — pats lielākais stiprinieks pasaulē», «Nāra Tetīda». Pie katras telts viņi samaksāja nepieciešamos pensus un aizrautīgi vēroja, neredzēdami, ka Tetīdas nožēlojamas zvīņas zaudējušas spīdumu un kobras atņirgtajā mutē nav indes zoba.

Viņā galā pāri visai laukuma malai slējās milzu telts; gar tās priekšu stiepās augsta dēļu platforma, aiz tās visā garumā bija uzvilkts aizkaram līdzīgs audekls ar uzkrāsotiem draudīga izskata cilvēku stāviem. Kāds vīrs ar ruporu rokā skaļi uzrunāja arvien lielāko ļaužu baru:

Lūdzu, kungi, tā ir Džimija Šārmena plaši pazīstamā bokseru komanda! Astoņi no pasaulslavenākajiem bokseriem. Ikviens puisis, kas gribēs pacīkstēties, varēs nopelnīt smuku naudiņu!

Sievietes un meitenes ātri pazuda no skatītāju rindām, bet vīri un zēni tikpat ātri no visām pusēm plūda klāt, sastādamies blīvā barā pie pašas platformas. Tikpat svinīgi ka reiz Circus Maximus arēnā parāde bija iesoļojuši gladiatori, tagad asloņi viri nostājās rindā uz platformas, rokas ar aplītajām locītavām iesprauduši gurnos, kājas plati izpletuši, dižīgi izrādīdamies pūlim, no kura atlidoja apbrīna saucieni. Megija nosprieda, ka viņi ģērbušies apakšdrēbēs — iespīlēti garos, melnos Iriko apakškreklos un biksēs, kurām pāri pārvilktas cieši piegulošas pelēkas, īsas bikses no vidukļa līdz puslieliem. Uz krūtīm balts uzraksts lieliem burtiem: DŽIMI.IA SARMENA KOMANDA. Komandā nav divu vienāda auguma bokseru: vieni lieli, olri mazi, trešie vidēji.— taču visi ārkārtīgi labi noauguši. Pļāpā savā starpā, smejas, jūlas pavisam brīvi — acīmredzot tas viņiem ikdienišķs nolikums —, ik pa brīdim sasprindzina muskuļus un mēģina izlikties, ka svinīgā parāde viņiem gluži vienaldzīga.

Nu, puiši, kurš pieņems izaicinājumu?— iekšāsaucējs klaigaja griezīgi skaļa balsī.— Kurš grib izmēģināt laimi? Pacīkslielies, nopelniet piecnieku!— viņš nemitējās aicināt lielo bungu dimdoņai pa vidu.

Es boksēšos!— iesaucās l'Venks.— Es. es!

Tēvs Ralfs gribēja viņu atturēt, bel Frenks nokratīja priestera roku. Vīri. kas stāvēja viņiem blakus pūlī. redzēdami Frenka mazo augumu, sāka smieties un labsirdīgi stūma puisi uz priekšu.

Taču, kad viens no bokseriem draudzīgi pastiepa roku un uzvilka Frenku pa slielnēm uz platformas, kur viņš ieņēma vielu blakus astotniekam, iekšāsaucējs nopietni turpināja: — Nesmejieties, kungi! Viņš nav visai liela auguma, lāču pieteicās pirmais. Nav svarīgi, cik liels ir pals cīnītājs, svarīgi ir. cik liels ir viņa cīņas spars. Ņiprāk, ņiprāk, le šis mazais puisis pieteicās izmēģināt spēkus — bet ka lad ar milžiem, ko? Uzvelciet cimdus un nopelniet piecnieku, pamērojieties stiprumā ar kādu no Džimija Šārinena komandas!

Pamazam brīvprātīgo rindas pieauga, jaunie puiši, bikli žņaudzīdami rokās cepuri, bijīgi vēroja profesionāļus, izlases bokserus, kas stāvēja viņiem blakus. Tēvam Ralfam ļoti gribējās paliki un redzēt, kas noliks, tomēr bija pēdējais laiks aizvākt projām Megiju. tāpēc viņš atkal pacēla mazo rokās un pagriezās, lai dotos ārā. Megija ieraudājās, un. jo tālāk viņš gāja. jo raudāšana kļuva skaļāka: ļaudis jau pievērsa abiem uzmanību, un, tā kā Ralfu visi labi pazina, viņš jutās ļoti neērli un pat baidījās, ka zaudēs savu cieņu.

Paklau. Megij, es nevaru vest tevi lajā lelli! Tavs tēvs man novilktu ādu pār acīm un pareizi darītu!

Es gribu paliki pie Frenka, es gribu pie Frenka!— mei- lene spiedza pilnā galvā, spārdīdamās un mēģinādama Ilal l'am iekost.

Nu, pie velna!— Ralfs izgrūda.

Pakļaudarnies neizbēgamajam, viņš iebāza roku kabatā, lai padabūtu sīknaudu, un devās uz telts ieeju, ar acu kakliņu šķielēdams apkārt, vai neredzēs kādu no Klīriju puikām, taču, nevarēdams nevienu saskatīt, nolēma, ka šai ziņā briesmas nedraud — zēni izmēģina laimi pakavu mešanā uz naglas vai tiesā gaļas pīrādziņus un saldējumu.

Tēvs, meiteni nevar lur vest!— iekšāsaucējs apjucis brīdināja.

Tēvs Ralfs pacēla acis pret debesīm.

Es labprāt ietu prom, ja vien jūs varētu pateikt, kā aizdabūt viņu no šejienes, lai nesaskrielu visi Gilijas policisti. Un neapcietinātu mūs par cietsirdīgu apiešanos ar bērnu! Viņas vecākais brālis pieteicās boksēties, un viņa neparko negrib atslāl telti, neredzējusi cīniņu, kurā jūsu puiši izskatīsies pēc amatieriem.

Iekšāsaucējs paraustīja plecus.— Tēvs, man nepiedien ar jums strīdēties, vai ne? Ejiet iekšā, bel, die . ,. hm . . . drošības dēļ neļaujiet viņai maisīties pa kājām. Nē, nē, tēvs, naudu bāziet alpakaļ kabatā! Džimijam nepatiktu, ja es no jums ņemtu.

Telts bija pilna ar vīriem un zēniem, kas stumdījās ap ringu; sargādams Megiju kā savu acuraugu, Ralfs ar pūlēm atrada vielu pūļa aizmugurē pie brezenta sienas. Gaiss šķita zilgans no tabakas dūmiem un oda pēc zāģu skaidām: tās bija nokaisītas, lai uzsūktu dubļus. Frenks, jau ar cimdiem rokās, gatavojās boksēties pirmais.

Lai gan parasti tā nenotika, tomēr bija reizes, kad kāds no skatītāju bara izturēja cīņu pret profesionāli. Tiesa, par pasaules labākajiem sportistiem viņus saukt nevarēja, taču komandā bija daži labākie Austrālijas bokseri. Mazā auguma pēc salikts pārī ar visvieglākā svara pretinieku, Frenks panāca nokautu ar trešo sitienu un pieteicās boksēties ar nākamo. Kad viņš cīkstējās ar trešo profesionāli, ļaudis jau bija sākuši ausīties un telts pienākusi stāvgrūdām pilna.

Frenks likās tikpat kā neskarts; nedaudzie sitieni, kas trāpīja mērķī, tikai iekveldēja niknumu, kas allaž plēnēja viņa sirdī kā ogles zem pelniem. Acis viņam mežonīgi liesmoja, likās, ka no tām šķīst dusmu dzirksteles, jo katram pretiniekam bija Padija seja; pūļa klaigas un atzinības saucieni saplūda kopā vienā vienīgā balsī, kas skandēja: «Gāz! Gāz! Gāz!» Ak, kā viņš bija alcis pēc izdevības kauties: kopš atbraukšanas uz Drocdu viņam tās bija tik ļoti pietrūcis! Jo kaušanas bija vienīgā viņam zināmā iespēja, kā atbrīvoties no dusmām un sāpēm, un, kad viņš atvēzējās izšķirīgajam zvēlienam, viņam šķita, ka skaļā, dobjā balss kliedz ausīs citus vārdus, proti: «Sit nost! Sit nost!»

Tad viņu salika pārī ar vienu no īstajiem sportistiem, vieglā svara bokseri, kam bija uzdots nelaist Frenku sev tuvumā un izdibināt, vai viņš var tikpal labi boksēties no attāluma, kā sist no tuvuma. Džimija Šārmena acis iemirdzējās. Viņš allaž meklēja jaunus bokserus un provinces mačos bija atradis ne vienu vien «zvaigzni». Vieglā svara bokseris darīja, kā viņam lika, tomēr, par spīti garajām rokām, viņam klājās grūti; Frenks mācās virsū kā melna nakts, savā apsēstībā neredzēdams neko citu kā vienīgi šo izvairīgo, lēkājošo stāvu, kuru katrā ziņā vajadzēja nogalināt. No katra klinča un katras sitienu krusas viņš guva jaunu mācību, jo piederēja pie tiem savādniekiem, kuri pat visnegantākajā dusmu izvirdumā joprojām spēj domāt. Un viņš izturēja līdz galam, lai cik spēcīgas bija pretinieka pieredzējušās dūres; acs bija uztūkuši, piere un lūpa pārsista. Taču viņš bija nopelnījis divdesmit mārciņas un iemantojis visu klātesošo cieņu.

Megija izlocījās no tēva Ralfa atslābušā apkampiena un kā bulta izšāvās no telts, pirms viņš paspēja meiteni noķert. Atradis bēgli ārā, viņš pamanīja, ka tā vēmusi un nu mēģina ar mazu kabatlakatiņu notīrīt apšļāktās kurpes. Ne vārda nebilzdams, viņš iedeva tai savējo un noglaudīja elsās drebošo, gaišmataino galviņu. Gaisotne teltī arī viņam nebija likusies patīkama, un viņam gribējās, kaut cienījamais amats ļautu, neslēpjoties no ļaudīm, atvieglot kuņģi tāpat kā Megijai. v

Vai gribi gaidīt Frenku, vai arī iesim tūlīt projām?

Gaidīšu Frenku,— viņa nočukstēja, atbalstīdamās pret tēvu Ralfu pateicībā, ka viņš izturas mierīgi un jūt līdzi.

Nesaprotu, no kurienes tev ir tāda vara pār manu neesošo sirdi?—viņš domīgi prātoja, uzskatīdams, ka Megija jūtas pārāk šķērmi un nelāgi, lai viņā klausītos, un, kā daudzi cilvēki, kas pieraduši pie vientulības, ļāvās neatvairāmai nepieciešamībai izteikt domas skaļi.— Tu neatgādini man mati, un māsas man nekad nav bijis, bet man gribētos zināt, kas īsti ir ar tevi un tavu nelaimīgo ģimeni . . . Vai tev bijusi gulta dzīve, manu mazo Megij?

Spiezdams kabatlakatiņu pie pārsistās lūpas, no telts iznāca Frenks ar plāksteri virs acs. Pirmo reizi, kopš Ralfs puisi pazina, tas izskatījās laimīgs,— priesteris nodomāja, ka vairums vīriešu tā laikam izskatās pēc jaukas mīlas nakts gultā ar sievieti.

Ko tad Megija te dara?— Frenks nošņāca, vēl neatgu- vies no cīņas satraukuma.

Ja nu es būtu sasējis viņai rokas un kājas un katrā ziņā aizbāzis muti, tad varbūt varētu aizdabūt projām,— asi atcirta lēvs Ralfs — viņam nebūt nepatika taisnoties, taču viņš nebija pārliecināts, vai Frenks nemetīsies virsū ar dūrēm. No paša Frenka viņš nebaidījās nenieka, bet baidījās no skandāla (aužu klātbūtnē.— Viņa uztraucās par tevi, Frenk, gribēja būt tev tuvāk, lai pati savām acīm pārliecinātos, ka esi sveiks un vesels. Nedusmojies uz viņu, viņa jau tā pietiekami daudz pārdzīvojusi.

Tikai neiedomājies sacīt tētim, ka tu esi bijusi šai vietai pat tuvumā,— Frenks nobrīdināja Megiju.

Vai jums būtu kas pretī, ja mēs savu pastaigu saīsinātu?— vaicāja priesteris.— Manuprāt, mums visiem derētu atpūta un tase tējas prezbiterijā.— Viņš paraustīja Megiju aiz degungala.— Un tev, mazā dāma, nenāktu par ļaunu pamatīgi nomazgāties.

Padijs bija aizvadījis bezgala nogurdinošu dienu ar māsu, jo atradās pilnīgi viņas rīcībā. Fiona to nekad neprasīja. Kašķīgā, izvēlīgā Mērija bija apāvusi gipīra mežģīņu kurpes, un brālim vajadzēja palīdzēt viņai laipot pa Gilijas dubļiem. Viņa pienākums bija arī uzturēt laipnas sarunas ar paziņām, ar kuriem Mērija apsveicinājās karaliska cieņā, un stāvēt māsai blakus, kad viņa pēc galvenā jājiena pasniedza uzvarētājam lā saukto «Gilanbounas trofeju»—smaragdu rokassprādzi. Kāpēc visa godalgu summa jāizšķiež par sieviešu spīguļiem, kāpēc uzvarētājam nevar pasniegt apzeltītu kausu un smuku naudas kušķīti, lo Padijs neparko nespēja saprast, jo, pirmkārt, neaptvēra sacīkšu pilnīgi «pašdarbniecisko» raksturu, un, otrkārt, viņam nenāca ne prātā, ka cilvēkiem, kuru zirgi piedalās sacīkstēs, «nicināmā» nauda nav vajadzīga, viņi var godalgai paredzētos līdzekļus bezrūpīgi šķiest mazai sievietei par prieku. Horijam Houptonam, kura bēris Karalis Edvards bija nopelnījis smaragdu rokassprādzi, jau piederēja rubīnu, briljantu un safīru rokassprādzes no citiem gadiem; viņam bija sieva un piecas meitas, un viņš apgalvoja, ka agrak nolikšoties mierā, kamēr nebūšot ieguvis pusduci spradžu katrai pa vienai.

Ieslivinalais krekls un celuloīda apkaklīte berza Padijam adu, zilaja uzvalkā bija par karstu, un kuņģis, pieradis pie jērgaļas, dumpojās pret ēdieniem no jūras iemītniekiem, kas lenča bija pasniegti ka uzkodas pie šampanieša. Turklāt viņš jutas ka beidzamais muļķis un, pēc paša domām, tāds arī izskatījās. Viņa labākais uzvalks šķita šūts pie lēta drēbnieka, vecmodīgs un lauciniecisks. Šie tvīdā ģērbtie parupjie lopkopji nebija viņa kailas cilvēki; līdz ar savām dižmanīgajām kundzēm, zirgiem līdzīgajām jaunajām meitām ar lieliem zobiem viņi bija sabiedrības krējums, ko vietējā avīze liullet- in dēvēja par «skvotokrāliju»'. Jo viņi centās visiem spēkiem aizmirsi pagājušo gadsimtu, kad bija apmetušies uz neaizņemtas zemes un piesavinājušies milzu platības, kuras, nodibinoties Austrālijas federācijai un sākot darboties pašvaldības iestādēm, pēc vārdos neizteiktas vienošanās tika atzītas par viņu īpašumu. Viņi bija kļuvuši par visapskaužamāko ļaužu grupu kontinentā, viņiem bija sava politiskā partija, bērnus viņi sūtīja pirmšķirīgās skolās Sidnejā, viņi saskandināja glāzes ar Velsas princi, kad tas viesojās Austrālija. Viņš, Padijs Klīrijs, bija vienkāršs darba cilvēks. Viņam nebija galīgi nekā kopīga ar šiem koloniju aristokrātiem — tie tik stipri atgādināja sievas ģimeni, ka viņš tiem blakus nejutās ērti.

Tāpēc, ienākdams prezbiterijas viesistabā, kur Frenks, Megija un tēvs Ralfs omulīgi sēdēja pie kamīna, il kā bulu pavadījuši brīnišķīgu, bezrūpīgu dienu, Padijs jutas aizkaitināts. Viņam bija bezgala pietrūcis Fionas smalkjūtīgā atbalsta, un masu viņš joprojām nevarēja ciest tāpat kā agrā bērnībā Īrija. Tad viņš pamanīja Frenka uztūkušo seju un plāksteri virs acs; pats dievs sūtīja ieganstu, lai varētu izgāzt dusmas. >

Interesanti, ka lu domā tādā izskatā rādīties mātei? — Padijs uzbrēca.— Diena vēl nav pagājusi, kopš izlaidu tevi no acīm, un atkal jau vecais meldiņš: lu lien kauties ar kairu, kas uz tevi šķībi paskatās!

Ralfs izbijies pielēca kājās, grasīdamies teikt ko nomierinošu, taču Frenks pasteidzās pirmais.

Ar to es nopelnīju naudu,— viņš uzsvērli mierīgi atteica, norādīdams uz plāksteri.— Divdesmit mārciņas par pāris minūšu darbu — vairāk nekā Mērijas tante mums abiem

Acīmredzot atvasinājums no varda «skvoters» kopā maksā mēnešalgu! Šopēcpusdien es Džimija Šārmena teltī nokaulēju (rīs labus bokserus un izturēju veselu raundu ar kādu vieglā svara čempionu. Un nopelnīju divdesmit mārciņas. Varbūt tas nav gluži tas, ko man, pēc tavām domām, vajadzētu darīt, bet šajā pēcpusdienā es iemantoju visu klātesošo cieņu.

Tu esi ticis gala ar dažiem š|auganiem veciem plenčiem, kuri kādreiz kaut kas bijuši, un lev jau tas sakāpis galva? Spried lak reiz ka pieaudzis cilvēks, Frenk! Es zinu, ka augumā tu vairs nestiepsies, bet mātes dēļ tu varētu gan mēģināt pieņemties prātā!

Kā Frenks nobālēja! Seja kļuva balta kā audekls. Tas bija visdrausmīgākais apvainojums, kuru kāds cilvēks varēja mest viņam acīs, un šoreiz šis cilvēks bija tēvs: atmaksāt ar to pašu viņš nevarēja. Pūlēdamies noturēt rokas gar sāniem, viņš sēkdams izgrūda elpu.— Tie nav veci plenči, kuri reiz kaut kas bijuši, tēl! Tu tikpat labi kā es zini, kas ir Džimijs Šārmens. Un Džimijs Šārmens pats teica, ka no manis iznākšot pirmklasīgs bokseris; viņš grib ņemt mani savā komandā un trenēt. Turklāt viņš grib man maksāt! Iespējams, ka es vairs neaugšu lielāks, taču es esmu pietiekami liels, lai sadotu pa ņuņņām jebkuram — ari tev, tev, vecajam, smirdošajam āzim!

Padijs noprata, kas ar šiem vārdiem domāts, un kļuva tikpat bals kā dēls.— Neiedrošinies apsaukāt mani tādiem vārdiem!

Kas cits tu esi? Tu esi riebīgs, tu esi sliktāks par lopu, kad tam uznāk pārošanās dziņa! Vai tu nevarēji likt viņu mierā, vai nevarēji savaldīties?

Nevajag, nevajag!— iebrēcās Megija. Ralfa pirksti sažņaudza meitenes plecus kā spīlēs, viņš sāpīgi piekļāva mazo sev klāt. Asaras ritēja Megijai pār vaigiem, viņa visiem spēkiem veltīgi pūlējās tikt vaļā.— Nevajag, tēl, lūdzu! Ai, Frenk, lūdzu! Lūdzu, lūdzu!— viņa kliedza.

Taču vienīgais, kas viņu dzirdēja, bija tēvs Ralfs. Frenks un Padijs stāvēja aci pret aci, vairs neslēpdami naidu un bailes. Dambis, ko bija uzcēlusi abu mīlestība pret Fionu, sabruka, un atklājās negantā sāncensība.

Es esmu viņas vīrs. Tā ir dieva žēlastība, ka mēs esam svētīti ar bērniem,— Padijs sacīja mierīgāk, cenzdamies savaldīties.

Tu neesi labāks par kraupjainu, vecu suni, kas skrien pakaļ kairai kucei, lai apmierinātu savu vajadzību!

Un tu neesi labāks par kraupjaino, veco suni, kas teVi radījis, lai kas viņš būtu bijis! Paldies dievam, ka tas nav mans darbs!— Padijs auroja un tad pēkšņi aprāvās.— Aķ kungs dievs!— Niknums aprima, kā aprimst vētras brāzma, viņš sabruka un salīka, pirksti saķēra muti, it kā gribētu izraut mēli, kas izrunājusi neizrunājamo.— To es negribēju sacīt! Tā nav! Tā nav!

Mirklī, kad atskanēja šie vārdi, tēvs Ralfs atlaida Megiju un sagrāba Frenku. Viņš atlauza puiša labo roku uz muguras un ar savu kreiso sažņaudza tam kaklu. Viņš bija stiprs, un tvēriens atņēma Frenkam kustības spēju; puisis pūlējās tikt no Ralfa vaļā, bet tad pēkšņi beidza pretoties un papurināja galvu par zīmi, ka padodas. Megija bija noslīgusi uz grīdas un raudādama tupēja uz ceļiem, nevarīgās sāpēs lūdzoši lūkodamās te uz brāli, te tēvu. Viņa nesaprata, kas noticis, tomēr apzinājās, ka nevarēs vairs abus paturēt.

Tieši to tu gribēji teikt,— Frenks nosēca.— Es droši vien to visu laiku nojautu! Es droši vien to nojautu.— Viņš pūlējās pagriezt galvu pret tēvu Ralfu.— Tēvs, laidiet mani vaļā! Zvēru pie visiem svētiem, es nepieduršu viņam ne pirksta.

Pie visiem svētiem? Lai velns jūs abus parauj! Ja jūs būsit iegrūduši bērnu postā, es jums apgriezīšu sprandu!— priesteris, tagad vairs vienīgais niknais, kliedza.— Vai jūs apjēdzat, ka man vajadzēja paturēt viņu te un ļaut visu noklausīties, jo es baidījos, ka vajag tik man ar viņu aiziet, un jūs viens otru nogalēsit?! Taisnību sakot, vajadzēja ļaut, lai tā notiek, nožēlojamie, savtīgie stulbeņi!

Viss kārtībā, es aizeju,— Frenks sacīja dīvainā, nespodrā balsī.— Iestāšos Džimija Šārmena komandā un vairs neatgriezīšos.

Tev jānāk atpakaļ!— Padijs čukstēja.— Ko lai es saku mātei? Tu viņai nolīmē vairāk nekā mēs visi citi kopā. Viņa man to nekad nepiedos!

Pasaki viņai, ka esmu iestājies darbā pie Džimija Šārmena, jo gribu dzīvē ko sasniegt. Tā ir tīra patiesība.

Tas, ko es sacīju,— tā nebija patiesība, Frenk.

Nicībā uzliesmoja Frenka svešzemnieciski melnās acis, par

kurām priesteris bija prātojis jau pirmajā tikšanās reizē: kā gan pclēkace Fiona un zilacis Padijs tikuši pie melnacaina dēla? Tēvs Ralfs zināja Mcndeļa likumus un uzskatīja, ka pat ar Fionas acu pelēkumu to nevar izskaidrot.

Frenks paņēma cepuri un svārkus.— Tā bija gan patiesība! Droši vien es allaž esmu to nojautis. Atmiņas par māmiņu, kas spēlē spinetu istaba, kāda tev nemūžam nevarēja būt! . .. Sajūta, ka vienmēr tu neesi bijis pie mums, ka tu parādījies pēc manis … Ka sākumā viņa piederēja man …— Viņš neskanīgi iesmējās.— Un ja padomā tikai: visus šos gadus es vainoju tevi, ka tu esi novilcis viņu lejā, kaut gan patiesībā tas biju es! Tas biju es!

Neviens tas nebija, Frenk, neviens!— uzkliedza priesteris, satverdams puisi aiz pleca.— Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi — skaties uz to tā!

Frenks nokratīja roku, kas mēģināja viņu atturēt, un viegliem, nedzirdamiem plēsoņas soļiem piegāja pie durvīm. Viņš ir dzimis bokseris, tēvam Ralfam iešāvās prātā.

Tā Kunga ceļi ir neizdibināmi!— stāvēdams pie durvīm, Frenks viņu izsmēja.— Jūs neesat labāks par papagaili, kad tēlojat priesteri, tēvs de Rrikasār! Es saku: lai dievs žēlīgs jums pašam, jo jus šeit esal vienīgais no mums, kuram nav ne jausmas, kas viņš patiesībā ir!

Padijs sēdēja krēslā pelnu pelēks un satriekts vērās Megijā, kas, notupusies uz ceļgaliem, čurnēja pie kamīna, raudādama un šūpodamās uz priekšu un atpakaļ. Viņš piecēlās, gribēdams pieiet pie meitas, taču Ralfs rupji atgrūda viņu atpakaļ.

Lieciet viņu mierā! Esat sastrādājis pietiekami daudz. Bufelē ir viskijs, iedzeriet. Un nepazūdiel, es nolikšu bērnu gulēt un tad atgriezīšos ar jums parunai. Vai dzirdat, ko es saku?

Es būšu šeit, tēvs. Nolieciet viņu gulēt.

Augšstāva jaukajā, gaišzaļajā guļamistabā priesteris atpogāja mazās kleitu un krekliņu un lika viņai apsēsties uz gultas malas, lai varētu novilkt kurpes un zeķītes. Naktskreklu Annija bija nolikusi uz spilvena; Ralfs pārvilka to meitenei pār galvu un kārtīgi saraustīja apakšu, pirms noģērba biksītes. Un visu laiku tērgāja tukšus niekus, gvelza muļķības par pogām, kas neparko nepogājas vaļā, kurpēm, kuru auklas stūrgalvīgi negrib atsieties, un lentēm, kas neraisās. Nevarēja saprast, vai Megija viņu dzird; meitenes acis drūmi lūkojās viņam pāri plecam, pilnas vārdos neizsakāma, bērnišķīga traģisma un viņas vecumam neparastu raižu un sāpju.

Tagad liecies guļus, manu mazo dārgumiņ, un pacenties aizmigt. Es pēc brītiņa atgriezīšos palūkoties, tāpēc neuztraucies, vai dzirdi? Tad mēs visu pārrunāsim.

Vai ar viņu viss labi?— vaicāja Padijs, kad priesteris ienāca atpūtas istabā.

Ralfs pasniedzās pēc viskija pudeles, kas stāvēja uz bufetes, un pielēja glāzi līdz pusei.

Es patiešām nezinu. Pie visiem svētiem, Padij, es vēlētos, kaut zinātu, kas ir īru lielākais lāsts — sīvais vai ātrā daba! Kas jūs urdīja lo teikt? Nē, nemaz nepūlieties atbildēt! Tā pali ātrā daba. Protams, tā ir taisnība. Es zināju, ka viņš nav jūsu dēls, tiklīdz viņu pirmoreiz ieraudzīju.

Jums laikam nekas nepaslīd garām, vai ne?

Laikam gan. Tomēr pietiek jau ar parastām novērošanas spējām, lai redzētu, kad manus daždažādos draudzes Iocek|us māc raizes vai ciešanas. Un, to redzot, mans pienākums ir darīt visu iespējamo, lai palīdzētu.

Gilija jūs esal ļoti ieredzēts, tēvs.

Par to es neapšaubāmi varu pateikties savai sejai un augumam,— nikni noteica priesteris, nespēdams teikumu izrunāt tik nevērīgi, kā bija nodomājis.

Vai jūs domājat tā? Nevaru jums piekrist, lēvs. Mēs jūs mīlam tāpēc, ka jūs esal labs draudzes gans.

Nu, vismaz jūsu raizēs es, liekas, esmu iepinies līdz kaklam,— Ralfs sacīja, juzdamies neomulīgi.— Labāk būtu, ja jūs izkratītu sirdi.

Padijs stīvi vērās ugunī. Tikmēr, kamēr priesteris bija licis gulēt Megiju, viņš bija sakūris kamīnu karstu kā spelti, jo nežēlīgie sirdsapziņas pārmetumi dzina kaut ko darīl; roka ar tukšo glāzi drebēja kā drudzī. Ralfs piecēlās, lai paņemtu viskija pudeli un ielietu vēl. Pēc pamatīga malka Padijs nopūtās un noslaucīja no vaigiem agrāk nepamanītās asaras.

Es nezinu, kas ir Frenka tēvs. Mēs ar Fionu iepazināmies vēlāk. Sabiedriskā stāvokļa ziņā viņas ģimene patiesībā ir pirmā visā Jaunzēlandē, un viņas tēvam piederēja milzīga aitu un kviešu fermjĻ Dienvidu salā pie Ešbērtonas. Naudas viņam bija, cik uziet, un Fiona — vienīgā meita. Cik saprotu, tēvs jau bija izplānojis visu viņas dzīvi — aizbrauks uz veco dzimteni, tur viņu stādīs priekšā galmā, atradīs piemērotu vīru. Protams, mājās viņa nebija pakustinājusi ne pirkstu. Viņiem bija kalpones un sulaiņi, un zirgi, un skaisti rati — dzīvoja kā kungi.

Es biju piena fermas strādnieks un dažkārl redzēju Fionu iztālēm — viņa staigāja ar gadu pusotru vecu zēnu. Tad pie manis atnāca vecais Džeimss Ārmstrongs. Sacīja, ka meila esot iegrūdusi ģimeni negodā: neprecēla laidusi pasaulē bērnu. Protams, viss esot noslēpts, cik nu tas iespējams, bet, kad cili ģimenes locekļi gribējuši aizsūtīt Fionu projām, vecāmāte sacēlusi lādu traci, ka nebijis izejas — vajadzējis palūrēt viņu tepat, par spīli visām neērtībām. Tagad vecāmāte guļot uz nāves cisām un citiem neesot vairs nekādu šķēršļu, lai liktu no Fionas un bērna vaļā. Džeimss sacīja: es esol viens, ja es Fionu apprecētu un apsolītu aizvest no Dienvidu salas. Ārmstrongi samaksātu mums ceļa izdevumus un dolu lidzi vēl piecsimt mārciņu.

Redzat, lēvs. man las nozīmēja bagātu pūru. un bija jau arī apnicis dzīvot vienam, bel es vienmēr biju lik kautrīgs, ka ar meitenēm man nekas lāgā nesanāca. Man lā šķila laba doma. un pret bērnu man paliesām nekas nebija pretī. Vecāmāte, lo padzirdējusi, atsūtīja pēc manis, kaut arī bija smagi slima. Deru. ka savā laikā viņa uzvedusies kā tīrais sātans, bet liela dāma viņa bija lik un tā. Viņa man drusku pastāstīja par Fionu. lomēr neleica. kas ir bērna lēvs, un man negribējās jaulāt. Lai nu kā būlu. viņa lika man apsolīties, ka būšu labs pret Fionu.— viņa saprata, ka. tiklīdz izlaidīs garu. pārējie ludaļ iztrieks mazmeitu no mājām, tāpēc bija ierosinājusi, lai Džeimss atrod viņai vīru. Man nabaga vecenītes kļuva žēl: viņa Iraki mīlēja Fionu.

Tieal vai nelieal, lēvs. bet pirmo vārdu mēs ar Fionu pārmijām sava kāzu dienā!

Tam es ticu gan,— klusu nomurmināja priesteris. Viņš pavērās uz glāzē ielieto viskiju, izdzēra to un. pastiepies pēc pudeles, piepildīja glāzes no jauna.— Tātad jūs, Padij. apprecējāt dāmu no krietni augstākām aprindām.

Jā. Sākumā es biju no viņas līdz nāvei nobijies. Viņa toreiz izskatījās tik skaista, tēvs, un lik . . . tālu no tā. ja jūs saprotal. ko es gribu leikl. Itin kā viņas nemaz nebūtu klāt, itin kā viss noliktu ar kādu citu.

Viņa joprojām ir skaista. Padij.— klusu sacīja lēvs Ralfs.— Pēc Megijas var redzēt, kāda droši vien bijusi mālē. pirms sākusi novecot.

Dzīve viņu nav žēlojusi, tēvs. bet es nezinu, kā citādi bulu varējis rīkoties. Ar mani viņa vismaz bija drošībā, un neviens nedarīja viņai pari. Pagāja divi gadi. līdz es saņēmu dūšu un kļuvu . . . un. kļuvu viņai īsls vīrs. Man vajadzēja iemācīt viņai gatavot ēdienu, slaucīt grīdu, inazgāl un gludināt drēbes. Viņa neko neprata.

l'n ne reizi visos šajos gados, kamēr mēs esam precēti, lēvs, viņa nav žēlojusies, nav smējusies, nav raudājusi. Tikai vislielākās tuvības brīžos, kad mēs esam kopā. viņa izrāda jūtas un pal tad nerunā ne vārda. Fs ceru. ka tas kādreiz notiks, un tomēr arī negribu, jo man vienmēr šķiet — ja viņa to darīs, tad izrunas viņa vārdu. Ak, es nesaku, ka mēs ar bērniem nebūtu viņai pie sirds. Bet es viņu tik ļoti mīlu, un man gluži vienkārši liekas, ka viņā tādas jūtas izsīkušas. Vienīgi Frenku viņa vēl mīl. Es arvien esmu zinājis, ka Frenku viņa mīl vairāk nekā mūs visus pārējos kopā. Droši vien viņa mīlējusi Frenka tēvu. Bet es par šo cilvēku nezinu nenieka, nedz kas viņš bijis, nedz kāpēc Fiona viņu nav varējusi precēt.

Ralfs, plakstus nolaidis, lūkojās uz savām rokām un samirkšķināja acis.— Ak, Padij, kāda elle ir dzīve! Paldies dievam, ka man pieliek drosmes vienīgi lik daudz, lai pieskartos tās virspusei.

Padijs grīļodamies piecēlās.— Bel nu, tēvs, es esmu sastrādājis nejaucības, vai ne? Aizdzinis Frenku, un Fiona man to nekad nepiedos.

To jus nevarat viņai teikt. Padij. Nē. jūs to nemūžam nedrīkstat viņai sacīt. Pasakiet viņai gluži vienkārši, ka Frenks aizbēdzis līdzi bokseriem, un tā arī lai paliek. Viņa zina, kāds nemiers Frenku dīda, viņa jums ticēs.

Es nespēju melot, tēvs!— Padiju pārņēma šausmas.

Tas ir jūsu pienākums, Padij. Vai viņa nav tukšojusi pietiekamu sāpju un bēdu mēru? Nekraujiet viņai plecos vēl lielāku smagumu.— Un klusībā nodomāja: kas zina? Varbūt viņa beidzot iemācīsies sniegt tādu pašu mīlestību, kādu jūt prel Frenku, jums un mazajam kamoliņam augšstāvā.

Vai jūs tiešām tā domājat, tēvs?

Jā gan. To, kas šovakar notika, neviens nedrīkst uzzināt.

Bel kā ar Megiju? Viņa visu dzirdēja.

Par Megiju neraizējielies, es par viņu parūpēšos. Manuprāt, viņa no visa nolikušā saprata vienīgi, ka jūs ar Frenku strīdaties. Es viņai ieskaidrošu, ka Frenks aizbraucis un tāpēc stāstīt mātei par sfrīdu nozīmētu nodarīt viņai vēl liekas sāpes. Turklāt man ir nojauta, ka Megija vispār mātei daudz neslāsla.— Viņš piecēlās.— Ejiet gulēt, Padij! Neaizmirsliel, ka rit jums jāizskatās kā vienmēr un vēl jāaptekā Mērija.

Megija nebija aizmigusi; blāvajā gaismā, kas krila no nelielās lampas uz naktsgaldiņu, varēja redzēt, ka viņa guļ vaļējām acīm. Priesteris apsēdās meitenei blakus un pamanīja. ka viņas mali joprojām sapīti bizēs. Viņš rūpīgi atsēja tumšzilās lentes un maigi sakārtoja cirtas, līdz mati pārklāja spilvenu līdzīgi spožiem viļņiem.

Frenks ir projām, Megij,— viņš sacīja.

Es zinu, tēvs.

Vai tu zini. kāpēc, mīlulīt?

Viņš saķildojās ar lēti.

Ko tu domā darīt?

Es braukšu līdzi Frenkam. Es esmu viņam vajadzīga.

Tas nav iespējams, manu meitenīt.

Ir. Es taisījos sameklēt viņu šovakar, bel kājas dikti nogurušas, un man bail no tumsas. Rīt — tad es viņu sadabūšu.

Nē. Megij. nedari to! Redzi, Frenkam jādzīvo pašam sava dzīve, un viņam laiks braukt prom. Es zinu. ka lev negribas, lai viņš aizbrauktu, bel viņš jau ilgu laiku ir vēlējies tiki projām. Nevajag būl savtīgai; tev jāļauj dzīvot viņam savu dzīvi.— Viņš nodomāja: vienmuļais atkārtojums vajadzīgs. tas jāturpina, lai šī pārliecība iesēstos viņai galvā.— Kad mēs izaugam lieli, ir dabiski un pareizi, ka mums gribas dzīvot prom no mājām, kurās esam auguši, un Frenks ir pieaudzis vīrietis. Tagad viņam jāiekārto pašam savas mājas, jāņem sieva un jādibina ģimene. Vai lu to saproti, Megij? Viņi abi ar tavu tēti tāpēc arī saķildojās, ka Frenks grib projām. Tas nebūt nenozīmē, ka viņi viens otru nevarēlu ciest. Tieši tā daudz jaunu vīriešu aiziet no inājāin. tas ir tāds kā iegansts. Ķilda bija iegansts, lai Frenks varētu rīkoties lā. kā viņam jau sen gribējās.— iegansts, lai viņš varētu aiziet no mājām. Vai lu saproti lo. manu meitenīt?

Megijas acis pievērsās Ralfa sejai un palika lur kavējamies. Tās bija lik nogurušas, tik pilnas ciešanu, lik vecas.— Es zinu.— viņa sacīja.— Frenks gribēja aiziet, kad es vēl biju pavisam maza. bel nekas neiznāca. Tēlis viņu atveda atpakaļ un piespieda paliki pie mums.

Rel šoreiz lēlis nevedīs viņu atpakaļ, jo tagad vairs nevar piespiesl. lai viņš paliklu. Frenks ir aizgājis uz visiem laikiem. Megij. Viņš neatgriezīsies.

Vai es viņu nekad vairs neredzēšu?

Es nezinu.— priesteris vaļsirdīgi atzinās.— Man gribētos sacīt. ka. protams, tu viņu redzēsi, bel neviens nevar pareģol nākotni. Megij. pat priesteris ne.- Viņš dzi|i ievilka elpu.— Tu nedrīksti stāstīt māmiņai par ķildu. Megij, vai dzirdi? Tas viņu ļoli. ļoli uztrauktu, un viņa nejūtas labi.

Tāpēc ka viņai būs vēl viens bērniņš?

Ko lu par lo zini?

Māmiņai patīk, ka nāk bērniņi: viņai lo bijis daudz. Un viņai nāk lādi jauki bērniņi, lēvs. pat kad viņa nejūtas labi. Es pati ari izaudzināšu tādu kā Halu. tad man tik ļoli nepietrūks Frenka. vai ne?

Partenoģenēze,— viņš sacīja.— Lai tev labi veicas, Megij! Tikai — ja nu tev tas neizdosies?

Man tik un tā ir Hals,— viņa samiegojusies atteica, ieritinādamās gultā, bet tad iejautājās:— Tēvs, vai jūs arī aizbrauksit? Vai aizbrauksit?

Kādreiz aizbraukšu, Megij. Bet laikam gan ne lik drīz, tāpSc neraizējies. Man ir nojauta, ka es kvernēšu Gilijā ilgi, ilgi,— sacīja priesteris, un viņa acīs kvēloja rūgtums.

6

Citādi nebija iespējams, Megijai vajadzēja atgriezties mājās. Fiona nevarēja bez meitenes iztikt, un Stjuarts, palicis viens Gilijas klosterī, uz karstām pēdām bija pieteicis bada streiku, tāpēc Droedā atgriezās arī viņš.

Augusts pienāca ar neganti aukstu laiku. Bija aizritējis tieši gads kopš Klīriju ierašanās Austrālijā, un šī ziema rādījās aukstāka nekā iepriekšējā. Lietus nelija, un gaiss bija tik skadri salts, ka sāpēja krūtis. Lielās ūdensšķirtnes augstienes trīssimt jūdžu uz austrumiem klāja biezāks sniegs nekā daudzus gadus, bel kopš musonu atnestajiem plūdiem iepriekšējā vasarā uz rietumiem no Barendžankšcnas nebija nolijuši ne lāse. Gilijas ļaudis runāja, ka nu atkal jāgaida sausums; tas jau tā esot nosebojies, tam vajagot nākt, un varbūt tieši tagad tas iestāšoties.

Kad Megija ieraudzīja māti, viņai itin kā uzgula drausmīgs smagums — varbūt tās bija atvadas no bērnības, priekšnojauta, ko nozīmē būt sievietei. Arēji māte it kā nebija pārmainījusies, tikai vēders liels, turpretī iekšēji kļuvusi gausāka — līdzīgi vecam, nogurušam pulkstenim, kas tikšķ arvien lēnāk un lēnāk, līdz apstājas pavisam. Izgaisis ašums, mātei raksturīgā īpašība, ko Megija allaž bija ievērojusi. Soļus viņa lika nedroši, it kā vairs nezinātu, kā īsli to darīt, gaitā jautās nevarīgs apjukums, un viņa neizrādīja nekādu prieku par bērnu, kam jānāk pasaulē, pat ne stingri apvaldīto apmierinātību, ar kādu bija gaidījusi Halu.

Šis mazais, sarkanmatainais knēvelītis tipināja pa visu māju, pastāvīgi maisīdamies pa kājām, taču Fiona nemaz nepūlējās viņu iegrožot vai vismaz uzraudzīt viņa darbošanos. Viņa gurdi vilkās pa nebeidzamo loku no plīts līdz virtuves galdam un izlietnei, it kā cita nekā vairs dzīvē nebūtu.

' Sievišķās dzimumšūnas attīstīšanās bez apaugļošanās.'

Megijai nebija izvēles, viņa gluži vienkārši aizpildīja tukšo vielu bērna dzīvē un kļuva tam par māti. Tas nebija nekāds upuris, jo viņa mazo ļoti mīlēja, un Mals nepretodamies labprāl pieņēma šo mīlestību, ko meitene alka dāvāt. Puisēns sauca pēc viņas, Megijas vārdu viņš iemācījās izrunāt pirms visiem citiem, viņš stiepa pretī roķelēs, lai māsa paceļ augšā; tas bija lik jauki, ka Megijas sirds pildījās ar prieku. Par spīti nebeidzamajiem darbiem — adīšanai, lāpīšanai un šūšanai. mazgāšanai, gludināšanai, vislu barošanai, visiem citiem pienākumiem, kas bija jāveic,— Megija uzskatīja dzīvi par ļoli patīkamu.

Neviens nekad nepieminēja Frenku, lāču ik sešās nedēļās Fiona mēdza pacelt galvu, kad izdzirdēja atvedam pastu, un kādu brīdi kļuva mundrāka. Tad misis Smita parasti ienesa sūtījumus, kas bija domāti Klīrijiem, un, kad izrādījās, ka to vidū nav vēstuļu no Frenka, acumirklīgā nervoza rosība izgaisa.

Mājās ieradās divas jaunas dzīvības. Fiona dzemdēja dvīņus, vēl divus mazus, rudmatainus Klīriju puišeļus, kurus nokristīja par Džeimsu un Patriku. Tie bija dūšīgi mazuļi ar tēva saulaino iedabu un mīlīgo raksturu, tāpēc lūdaļ pēc dzimšanas kļuva par kopīpašumu, jo Fiona dēlus vienīgi zīdīja, citu interesi viņa par tiem neizradīja. Drīz mazos iedēvēja mīlināinajos vārdos par Džimu un Petsiju; viņus ļoti iemīļoja lielās mājas sievietes, divas kalpones — vecmeitas un saimniecības vadītāja — atraitne, kam pašai bērnu nebija: visas Iris bija gluži noilgojušās pēc tādiem jaukiem auklējumiem. Fionai brīnum viegli vedās viņus piemirst — mazajiem bija trīs ļoti rūpīgas mātes —, un laika gaitā iedibinājās paradums, ka knēveļi gandrīz visas nomoda stundas pavadīja lielajā mājā. Megijai gluži vienkārši nebija laika ņemt viņus savā aizbildnībā, jo vajadzēja pieskatīt Halu, kas izrādījās visai prasīgs. Viņam nebija pa prātam misis Smitas. Minnijas un Ketas neveiklā pieglaimošanās, lā uz viņu neiedarbojās. Megija bija Ha'a pasaulītes mīlas pilnais centrs, viņš alka vienīgi pēc Megijas un negribēja nevienu citu kā Megiju.

Viljamss Atspole ietirgoja par saviem lieliskajiem zirgiem un smagā ormaņa ratiem kravas automašīnu, un tagad pasts pienāca ik pēc mēneša, nevis kā agrāk — ik pēc sešām nedēļām, taču Frenks lā ari nerakstīja ne vārda. Pamazām atmiņas par viņu kļuva mazliet balakas, kā notiek allaž, jo izbalē pal sirdij dārgākās, il kā galva neapzināti noritētu ārstniecības process, kas dziedē, par spīti mūsu izmisīgajai apņēmībai nekad neaizmirsi. Megija sāpīgi apjauta, ka vairs neatceras, kāds Frenks izskatījies,— mī|ie vaibsti izplūda, pārvērzdamies par neskaidru, svētā sejai līdzīgu attēlu: īslo Frenku tas atainoja tikpat inaz kā Kristus svētbilde cilvēku, kurš patiesībā dzīvojis. Savukārt Fionai no mēmajām sirds dzīlēm, kurās viņa bija iegremdējusi savas dvēseles mokas, iznira aizstājējs.

Viss notika tik nemanāmi, ka neviens to neievēroja. Jo Fiona cieta klusu un neko neizrādīja; aizstāšana norisinājās iekšēji, citi nepaspēja neko pamanīt, to sajuta tikai jaunais mātes mīlestības priekšmets, kas skaļi neko neizpauda. Abus saistīja kaut kas apslēpts, vārdos neizteikts — tas palīdzēja viņiem cīnīties pret vientulību.

Varbūt tas bija neizbēgami, jo no visiem Fionas bērniem Stjuarts bija vienīgais, kas līdzinājās mātei. Cetrpadsmil gadu vecumā viņš tēvam un brāļiem bija tikpat neizprotams kā agrāk Frenks, tomēr atšķirībā no Frenka nemodināja nekādu naidu, nekādas dusmas. Nekurnēdams viņš darīja, ko lika, strādāja tikpat smagi kā visi un it nekādu viļņošanos Klīriju dzīves mierīgajos ūdeņos neizraisīja. Kaut arī viņa mali bija sarkani, tiem tomēr piemita tumšāka nokrāsa nekā pārējo zēnu cekuliem, drīzāk tie atgādināja sarkankoku, un acis viņam bija tik skaidras kā dzidrs ūdens paēnā — likās, ka to skatiens iesniegtos atpakaļ aizlaikā līdz pašiem pirmsākumiem un redzētu visu patiesajā gaismā. Viņš bija arī vienīgais no Padija dēliem, kurš deva cerības, ka pieaugs par glītu jaunekli, lai gan Megija slepenībā prātoja, ka viņas Hals, savukārt sasniedzis tādu vecumu, Stjuartu pārspēs. Ko Stjuarts domā, neviens nezināja; viņš, tāpal kā Fiona, bija nerunīgs un nekad neizteica savus uzskatus skaļi. Turklāt viņam piemita dīvaina māka būt pilnīgi klusam, tikpat klusam iekšēji kā ārēji, un Megijai, kas pēc vecuma bija zēnam vistuvāk, šķita, ka brālis prot aiziet uz turieni, kur neviens nekad nespēļu sekot. Ralfs to izsacīja citādi.

— Tas puika nav pēc mirstīga cilvēka!— viņš bija izsaucies tanī dienā, kad atgādāja Stjuartu alpakaļ no klostera uz Droedu, jo, palicis bez Megijas, zēns bija pieteicis bada streiku.— Vai viņš sacīja, ka grib braukt mājās? Vai teica, ka viņam pietrūkst Megijas? Nē! Viņš tikai vairs neēda un pacietīgi gaidīja, līdz mēs, biezādainie, apķērāmies, kāds īsli ir iemesls. Ne reizi viņš nepavēra muti, lai žēlotos, un, kad es piegāju viņam klāt un uzbļāvu, vai viņam gribas braukt mājās, viņš tikai uzsmaidīja man un pamāja ar galvu.

Taču, dienām ritot, visi nonāca pie mēmas vienošanās, ka Stjuarts nedosies uz attālajiem aplokiem un nestrādās kopā ar Padiju un brāļiem, lai gan savā vecumā viņš to būtu varējis darīt. Stjuarls paliks par mājas sargu, skaldīs malku, rūpēsies par sakņu dārzu, slauks govis — veiks daudzos pienākumus, kas sievietēm, kurām jāaprūpē trīs mazuļi, nav pa spēkam. Bija prātīgi turēt mājās vīrieša cilvēku, kaut arī las būlu tikai pusaudzis; tas derēja par pierādījumu, ka tuvumā ir citi vīri. Jo ciemiņu netrūka — uz sētas puses kāpnēm pēkšņi ieklaudzējās sveši zābaki, un svešas balsis uzsauca: «Ei, kundzīt, vai jums atradīsies kāds našķitis puiša cilvēkam?»

Nomalē tādu zeļļu bija papilnam — apkārtstaiguļi. kas ar zilā segā ietītu pauniņu plecos klīda no fermas uz fermu — no Kvīnslendas un no Viktorijas, ļaudis, ko bija pametusi laime, vai tādi, kas baidījās saistīties pastāvīgā darbā, uzskatīdami par labāku kājot tūkstošiem jūdžu, meklējot vienīgi paši sev zināmo. Vairumā tie bija lāga cilvēki, kas ieradās, ieturēja krietnu maltīti, iebāza savas paunas krokās saimnieces dāvanu — tējas, cukura un miltu sainīšus — un lad aizklumburoja pa Barkūlas vai Narrcngangas ceļu, veciem, apdauzītiem skārda katliņiem kuļājoties pie sāniem, izdilušiem suņiem velkoties aizmugurē. Austrāliešu ceļinieki reti jāj, viņi soļo kājām.

Reizēm iemaldījās kāds ļauns klaidonis, kas meklēja mājas, kur sievietes palikušas vienas bez vīriem,— tādam gan prātā bija nevis izvarošana, bet laupīšana. Tāpēc Fiona turēja pielādētu šauteni virtuves kaklā, kur mazie bērni nevarēja likt klāt, un centās turēties lai tuvāk nekā ciemiņš, līdz ar pieredzējušu aci novērtēja, kāds tas ir. Pēc tam kad Stjuartam oficiāli uzticēja māju, Fiona ar prieku nodeva šauteni viņa ziņā.

Kaut gan visbiežāk māju apciemoja klaidoņi, visi tādi nebija; piemēram, savā vecajā fordā ieradās Votkinsa firmas vīrs. Viņš piegādāja visu, sākot ar ziedi zirgiem un beidzot ar smaržīgām ziepēm, kas nepavisam nebija līdzīgas četrstūrainajiem, akmenscietajiem klucīšiem, kurus Fiona vārīja veļas mazgātavas misiņa katlā no taukiem un sodas; viņam bija dažādi odekoloni, pūderis un krēmi saulē iedegušām sejām. Nevienam nenāca ne prātā pirkt tādas lielas no kāda cita, nevis no Votkinsa vīra, jo, piemēram, viņa ziede bija krietni labāka par jebkurām aptiekā pirktām gatavām vai pēc receptes sajauktām zālēm, tā spēja sadziedēt visu — no brūces ganu suņa sānos līdz čūlai cilvēka slilbā. Kairā virtuvē, ko viņš apciemoja, sievietes drūzmējās ap viņu, kāri gaidīdamas, kad atvērsies lielā preču kaste.

Bija ari citi tirgotāji — tie gan neieradās nomaļajā Droedā ar lik īsiem un vienādiem starplaikiem kā Votkinsa vīrs, tomēr bija tikpat gaidīti, jo piegādāja ne vien cigaretes un skaisti grieztas pīpes, bel ari veselus audumu baķus, dažkārt pal gluži pavedinošu apakšve|u un bagātīgi lentītēm izrolālas korsetes. Nomales sievietes lā salka pēc kaut kā skaista — viņas taču labi ja pāris reižu gada tika uz tuvāko pilsētu, nemaz nerunājot par Sidnejas tālajiem, krāšņajiem veikaliem, par modēm un sieviešu apģērbu rotājumiem.

Pēdēja laikā galveno vielu dzīvē gan šķila ieņemam mušas un putekļi. Lielus nebija lijis ilgu laiku, nebija uzrasinājis pat lik daudz, lai nogultos putekļi un pazustu mušas,— skaidrs, ka. jo mazāk līst, jo vairāk mušu un putekļu.

No visiem griestiem nokarājās garas lipīgu mušpapīru spirāles, kas laiski grozījās, melnas no vienā dienā noķertajiem kukaiņiem. Neko nedrīkstēja ne uz mirkli atstāt neapsegtu — tāda vielā tūdaļ sākās mušu dzīres vai ari tā kļuva par šo kukaiņu kapsētu; sīki mušu mēslu punktiņi izraibināja mēbeles, sienas, Gilanbounas dažādpreču tirgotavas kalendāru.

Un — ak. šie putekli! Nebija glābiņa no šī smalkā, brūnā pūdera, kas iekļuva pal cieši noslēgtos traukos, padarīja nespodrus likko izmazgātus matus, nosēdās uz ādas, iespiedās drēbju un aizkaru krokās, plānā kārtiņā noklāja pulētus galdus; likko to notrauca, tas nolaidās atkal alpakaļ. Nevīžīgi noslaucīti apavi un sausais, karstais vējš, kas brāzās iekšā pa atvērtajām durvīm un logiem, sanesa putekļus biezā kārtā uz grīdas; viesistabā vFiona bija spiesta satīt savas persiešu grīdsegas un liki Stjuartam pienaglot linoleju, ko, iepriekš nemaz neredzējusi, pasūtīja Gilijas veikalā.

Virtuvē, kur apgrozījās lielākā daļa atnācēju, bija tīkkoka dēļu grīda, kas 110 nebeidzamas bēršanas ar stieplīšu suku un mazgāšanas ar sārmainām ziepēm bija lā izbalējusi, ka izskatījās pēc veciem kauliem. Fiona un Megija mēdza nokaisīt to ar zāģu skaidām, ko Stjuarts rūpīgi savāca no malkas kaudzēm, pēc tam taupīgi apslacīt ar ūdeni un beidzot aizslaucīl mitro, sīvi dvakojošo masu pāri verandai lejā uz sakņu dārzu, kur lā sadaloties pārvērtās par kompostu.

12 2

Tomēr ilgi glābties no putekļiem tik un lā nebija iespējams; pēc kāda laika upīte izžuva un no tās palika pāri tikai virkne peļķu, tā ka pietrūka ūdens, ko sūknēt uz virtuvi un vannas istabu. Stjuarts aizbrauca ar cisternu uz artēzisko aku, atgādāja pilnu atpakaļ, ielēja vienā no tukšajiem lietus ūdens rezervuāriem, un sievietēm gribot negribot bija jāpierod pie šī nejaukā šķidruma, ko tagad lietoja gan trauku un drēbju mazgāšanai, gan pašu vajadzībām, kaut arī tas bija sliktāks par duļķaino strauta ūdeni. Pretīgo, pēc sēra smirdošo, minerālsāļiem piesātināto šķidrumu vajadzēja rūpīgi noslaucīt no traukiem, un matiem tas atņēma spožumu un padarīja cietus kā salmus. Mazumiņu lietus ūdens, kas bija atlicis, izmantoja vienīgi dzeršanai un ēdiena gatavošanai.

Tēvs Ralfs ar maigumu sirdī vēroja Megiju. Viņa sukāja Petsija cirtainos, rudos matiņus, kamēr Džims, mazliet grīļodamies uz nedrošajām kājelēm, stāvēja blakus un paklausīgi gaidīja savu kārtu; abi spožo, zilo acu pāri dievināšanas pilni raudzījās māsā. Meitene bija gluži kā maza māmiņa. Priesteris prātoja, ka droši vien šī dīvainā, apsēstībai līdzīgā bērnu mīlestība viņām iedzimta, citādi Megija savā vecumā uzskatītu tādu darbu nevis par tīro izpriecu, bet vienīgi par pienākumu un pēc iespējas ātrāk nozustu, lai nodarbotos ar ko patīkamāku. Turpretī viņa tīšām to paildzina, tīdaina Petsija matus uz pirkstiem, lai nekārtīgās sprogas pārveidotu par glītiem viļņiem. Brīdi priesteris kā apburts nolūkojās meitenes kustībās, tad uzsita ar jājampātagas rokturi pa putekļainajiem zābakiem un saīdzis palūkojās no verandas uz lielo māju, ko skatienam aizsedza spoku eikalipti un vīnogulāji, kā arī daudzās saimniecības ēkas un piparu koki — tie visi nošķīra atstato, impozanto celiņi no galvenā lopkopja mītnes, ap kuru kā ap asi griezās visa fermas dzīve. Kādu plānu perina vecā zirneklienc, tupēdama tur, sava lielā tīkla vidū?

Tēvs, jūs neskatāties!— Megija viņam pārmeta.

Piedod, Megij, es aizdomājos.— Viņš pagriezās pret meiteni, kas beidza sukāt Džima cekulu; visi trīs stāvēja, gaidot noraudzīdamies viņā, līdz viņš noliecās un paķēra dvīņus katru savā padusē.— Iesim un apciemosim jūsu tanti Mēriju, jā?

Megija soļoja priesterim nopakaļ pa taku, nesdama jājam- pātagu un vezdama pavadā melnbēro ķēvi; Ralfs gluži kā pašu cilvēks nesa puikas — šķiet, bez mazākās piepūles, lai gan upīti no lielās mājas šķīra gandrīz vesela jūdze. Pie virtuves viņš atdeva puišeļus priekā starojošajai misis Smitai un kopā ar Megiju devās pa pievedceļu uz galveno ēku.-

Mērija Kārsone sēdēja savā krēslā. Tagad viņa gandrīz vai neizkustējās no tā; nebija jau arī vairs nepieciešamības to darīt — Padijs tik labi prata visu izrīkot. Kad ienāca Ralfs ar Megiju pie rokas, Mērijas ļaunais skatiens piespieda mazo nodurt acis; Ralfs juta, kā viņas pulss kļūst ātrāks, un līdzjūtīgi paspieda roķeles locītavu. Mazā neveikli pakniksēja radiniecei un nedzirdami nočukstēja sveicienu.

Ej uz virtuvi, skuķi, un padzer tēju kopā ar misis Smitu!— Mērija Kārsone strupi noskaldīja.

Kāpēc jums viņa nepatīk?— vaicāja Ralfs, atslīgdams krēslā, ko bija sācis uzskatīt par savējo.

Tāpēc, ka jums viņa patīk,— Mērija atcirta.

Ak, ko nu!— Nu reiz bagātniece bija viņu samulsinājusi.— Viņa ir tikai novārtā pamests bērns, Mērij.

Ne jau to jūs viņā saskatāt, un jūs pats to labi zināt.

Skaistās, zilās acis izsmējīgi nolūkojās sarunu biedrē;

šobrīd priesteris jutās atkal brīvāk.— Vai jums šķiet, ka es uzmācos bērniem? Galu galā es esmu priesteris!

Pirmām kārtām jūs esat vīrietis, Ralf de Brikasār! Tas, ka jūs esat priesteris, ļauj jums justies drošībā, un viss.

Ralfs satraukts iesmējās. Nez kāpēc viņš šodien nespēj atsist Mērijas uzbrukumus; šī sieviete it kā atradusi plaisu viņa bruņās un iekļuvusi tajā ar savu zirneklienes indi. Varbūt arī viņš kļūst citāds, iespējams, vecāks, un samierinās ar dzīvi nomaļajā Gilanbounā. Liesmas izkvēl; vai arī tagad tās kvēlo kam citam?

Es neesmu vīrietis,— viņš sacīja.— Esmu garīdznieks . .. Varbūt vainīgs karstums, putekļi un mušas . .. Bet es neesmu vīrietis, Mērij. Es esmu priesteris.

Ak, Ralf, kā vjūs esat pārmainījies!—viņa zobojās. — Vai tā var runāt kardināls de Brikasārs?

Tādi sapņi nepiepildās,— viņš teica, un viņa acīs uz mirkli pavīdēja skumjas.— Manuprāt, es arī to vairs nevēlos.

Mērija sāka smieties, šūpodamās savā krēslā uz priekšu un atpakaļ un vērodama Ralfu.— Vai tiešām, Ralf? Nevēlaties? Nu, es likšu jums vēl kādu laiku pamocīties, bet atmaksas diena, bez šaubām, tuvojas. Paies varbūt vēl divi trīs gadi, tomēr tā pienāks. Es būšu līdzīga sātanam un piedāvāšu jums … Pietiek runāt! Bet es jums katrā ziņā likšu locīties briesmīgās sāpēs. Jūs esat pats pievilcīgākais vīrietis, kādu es jebkad esmu sastapusi. Jūs metat savu skaistumu mums acīs, nicinādams mūsu muļķību. Taču es jūs noķeršu uz āķa, uz kura par ēsmu būs uzsprausta jūsu paša vājība, un piespiedīšu jūs pārdoties kā jebkuru izkrāsotu padauzu. Vai jūs to apšaubāt?

Viņš smaidīdams atbalstījās pret krēsla atzveltni.

Nešaubos, ka jūs to mēģināsit. Tomēr, manuprāt, jūs nepazīstat mani tik labi, kā domājat.

Nē? Laiks rādīs, Ralf, vienīgi laiks. Esmu veca; man atlicis tikai laiks.

Un kā jums šķiet, kas ir manā rīcībā?— viņš noprasīja.— Laiks, Mērij, tas pats laiks. Laiks. putek|i un mušas.

Debesīs sagubojās mākoņi, un Padijs sāka cerēt uz lielu.

Sausi viesuļi,— teica Mērija Kārsone.— No šīm gubām mums lietu nav ko gaidīt. Vēl nelīs ilgu laiku.

Ja Klīrijiem likās, ka viņi jau izbaudījuši pašu ļaunāko, ko spēj nesi Austrālijas skarbais klimats, tad tas notika tāpēc, ka viņi vēl nebija piedzīvojuši viesuļvētras sausuma piemeklētajos līdzenumos. Palikuši bez nomierinošā mitruma, izkaltusi zeme un sausais gaiss itin kā uzberza viens otram jēlumus un lika atvērties plaisām; šī kaitinošā trīšanās kļuva arvien stiprāka un stiprāka, līdz varēja gaidīt, ka ta beigsies ar apdullinošu uzkrātās enerģijas izlādi. Padebeši slīga arvien zemāk un tā satumsa, ka Fionai vajadzēja telpās iedegt lampas, ārā aplokos zirgi drebēja un sarāvās, izdzirduši vismazāko troksni; vistas uzlēca laktās un bažīgi paslēpa knābjus krūšu spalviņās; suņi, zobus ņirgdami, plēsās; rāmās cūkas, kas rakņājās fermas atkritumu bedrē, iebāza snuķus netīrumos un spožām, tramīgām ačelēm lūrēja augšup. Debesīs ieslodzītie drūmie spēki viesa bailes visās dzīvajās būtnēs, jo milzīgie, biezie mākoņi bija aprijuši sauli un dzīrās izspļaut tās uguni pār zemi.

Arvien skaļāk dārdinādams, no tālienes vēlās šurp pērkons, sīki zibšņi asi izzīmēja pie apvāršņa kaut ko līdzīgu jūras bangām, kas cēlās arvien augstāk, biedējoši baltajām viļņu cepurēm putojot un izvijoties pār tumšzilajām dzīlēm. Tad aurojot atdrāzās vējš, savērpdams putekļus un triekdams tos acīs, ausīs un mutēs, un gāja vaļā kaut kas līdzīgs pastarajai liesai. Cilvēkiem vairs nebija vajadzības garā iztēloties bībelē aprakstītās dieva dusmas, viņi tās piedzīvoja īstenībā. Ikviens neviļus sarāvās, kad atskanēja pirmais īstais pērkona grāviens — tas nogranda ar tādu troksni un niknumu, it kā sabruktu pasaule,— taču vēlāk kopā sanākusi mājas saime tā pierada pie dārdiem, ka izslīdēja āra verandā un platām acīm vērās pari upītei uz tālajiem aplokiem. Visapkārt debesīs stāvus plaiksnījās zibens žuburi, veidodami veselas uguns joslas; ik mirkli atspīdēja desmitiem šautru; indīgi zili zibšņi rindās traucās pa mākoņiem, ienirdami bangās un iznirdami no tam ka fantastiskā paslēpju rolaļā. Zalē dūmodami garoja vientuļi koki, kuros bija iespēris zibens, un Klīriji beidzot saprata, kāpēc tik daudzi atstatu stāvošie aploku sargposteņi ir miruši.

Apkārtni piestrāvoja baisma, pārdabiska kvēle; gaiss vairs nebija neredzams, tas izstaroja iekšēju mirdzumu, lāsmo- dams sārtās, gaiši violetās un sēra dzeltenās krāsās un smaržodams pēc kaut kā uzmācīgi salda, ko nekādi nebija iespējams atcerēties un nosaukt vārdā. Koki vizēja, Klīriju sarkanie mali mirdzēja viņiem ap galvu līdzīgi oreolam, matiņi uz roku delmiem sacēlās stāvus. Un tā negaiss turpinājās visu pēcpusdienu, vienīgi saulrietā gausi aizdunē- dams uz austrumiem, atbrīvojot ļaudis no dīvas burvības, bet neremdējot viņu satraukumu un uzbudinājumu. Nebija nolijis neviens vienīgs lietus piliens. Tomēr, neskarti pārlaiduši dabas dusmu lēkmi, cilvēki jutās kā izgājuši caur nāves vārtiem un atgriezušies alpakaļ dzīvē; gandrīz nedēļu ne par ko cilu netika runāts.

— Mēs piedzīvosim vēl krietni vairāk,— Mērija Kārsone garlaikota noteica.

Viņi tiešām piedzīvoja krietni vairāk. Pienāca otrā sausā ziema, neganti auksta. Klīriji nebija domājuši, ka iespējams tāds aukstums, ja nav sniega; naktīs zemi pārklāja bieza sarmas kārta, suņi trīcēdami čurnēja būdas un uzturēja miesās siltumu, alkatīgi tiesājot ķenguru gaļu un veselus kalnus tauku no fermā kautajiem lopiem. Laika apstākļi vismaz ļāva atteikties no apnicīgās jērgaļas un ķerties pie liellopiem un cūkām. Kamīnos rūcot kurējās milzīgi malkas klēpji, un vīriešiem gribot negribot vajadzēja atgriezties mājās, kad vien bija iespējams, jo naklī aplokos knieba sals. Turpretī cirpēji ieradās līksmā oma, jo ātrāk tika galā ar darbu un mazāk svīda. Lielajā šķūnī katra vīra nodalījumā vīdēja apaļš laukumiņš, gaišāks nekā apkārtējā grīda,— viela, kur piecdesmit gadus bija stāvējuši cirpēji, sīvajiem sviedriem pilot uz koka dēļiem.

Pēc iepriekšējiem plūdiem vēl auga zāle, tomēr tā kļuva arvien retaka. Debesis diendienā bija apmākušas un gaisma blāva, lāču lietus — ne piles. Pār aplokiem skumīgi gaudoja vējš, dzīdams sev pa priekšu šaudīgas brūnu putekļu grīsles, kas atgādināja lietu un mocīja prātus, uzburdams iztēlē ūdens šaltis, tik ļoti tās izskatījās pēc valgmes — šis vēja trenktās putekļu skrandas.

Bērniem no sala uzmetās uz pirkstiem tulznas, viņi pulējās nesavilkt sasprēgājušās lūpas smaidā, un zeķes no asinīs noberztajiem papēžiem un apakšstilbiem nācās plēst nost ar varu. Bija pilnīgi neiespējami neganti spēcīgajā vējā uzturēt mājās siltumu, īpaši tāpēc, ka ēkas bija celtas, lai uzlvertu kairu noklīdušu vejpūsmu, nevis lai no tās aizsargātos. Doties pie miera vajadzēja ledusaukstās guļamistabās, celties augšā arī ledusaukstās guļamistabās, un bija pacietīgi jāgaida, kamēr māte ielej lāsi karsta ūdens no kamīna plauktā uzliktās lielās kannas, lai mazgāšanās nepārvērstos par mokpilnu pārbaudījumu, kura laikā jāklabina zobi.

Kādu dienu mazais Hals sāka klepo! un smagi elpot, turklāt stāvoklis ātri pasliktinājās. Fiona sajauca pelnus ar karstu ūdeni un aplika lipīgo kompresi ap slimības mocītajām krūtiņām, taču likās, ka lā bērnam nepalīdz. Sākumā viņa pārāk neuztraucās, bet, stundām ejot, mazajam lik ātri kļuva ļaunāk, ka viņa vairs nesaprata, ko iesākt; Megija sēdēja Halam blakus, lauzīdama rokas un mēmi bez apstājas skaitīdama «Mūsu tēvs» un «Esi sveicināta, Marija». Kad pulksten sešos vakarā atgriezās Padijs, bērna svelpjošā elpa bija dzirdama jau 110 verandas un mazā lūpas nozilējušas.

Padijs tūdaļ aizsteidzās uz lielo māju un piezvanīja pa tālruni ārstam, kas dzīvoja četrdesmit jūdžu atstatumā, taču tas bija aizsaukts pie cila slimnieka. Fiona ar Padiju aizdedzināja mazliet sēra un lurēja bērnu virs pannas, lai piespiestu viņu atklepot plēvjainos aplikumus kaklā, kas pakāpeniski slāpēja nosl, tomēr viņš nespēja pietiekami sasprindzināt krūšukurvi, lai tiktu no aplikumiem vaļā. Ādas krāsa kļuva arvien zilganāka, elpa — krampjaināka. Megija sēdēja, turēdama brāli rokās un skaitīdama lūgšanas; sāpes dūrās sirdī kā nazis, jo nabaga mazais puisītis nepārtraukti cīnījās pēc elpas. No visiem bērniem Hals bija Megijai pats dārgākais, patiesībā viņa bija tam māte. Nekad agrāk viņa nebija tik izmisīgi vēlējusies būt pieaugusi māte: būlu viņa īsta sieviete kā Fiona, viņai rastos spēks mazo izdziedēt. Fiona nevar Ilalu izdziedēt, jo nav viņa māle,— tā apmulsusi un nobijusies domāja Megija, cieši turēdama elpas trūkuma mocīlo mazo augumiņu, mēģinot puisēnam palīdzēt.

Viņai ne mirkli neienāca prālā, ka Hals varētu nomirt, pat tad ne, kad Fiona ar Padiju nometās ceļos pie zēna gullas un sāka skaitīt lūgšanas, būdami bez padoma, ko vēl varēlu darīl.

Pusnaktī Padijs atraisīja Megijas rokas, kas skāva nekustīgo bērnu, un maigi noguldīja puisēnu spilvenos.

Megija tūdaļ atvēra acis; viņa bija pa pusei iesnaudusies, jo Hals vairs neraustījās.— Ai, tēt, viņam ir labāk!— meitene iesaucās.

Padijs papurināja galvu. Viņš šķita vecs un sarāvies; lampa meta gaismas atspulgus uz sarmu viņa matos un nedēļu neskūtajā bārdā.— Nē, Megij, Halam nav labāk tādā nozīmē, kā tu to domā, bet viņš dus mierā. Viņš aizgājis dieva valstībā, viņam vairs nesāp.

Tētis ar to grib teikt, ka Hals ir miris,— neskanīgi nočukstēja Fiona.

Ai, tēt, nē! Nevar būt, ka viņš miris!

Taču mazais puisēns mīkstajā spilvenu pērklī bija miris. Megija atskārta to mirklī, kad uzmeta brālim acis, lai gan nekad agrāk nāvi nebija redzējusi. Hals izskatījās pēc lelles, nevis pēc bērna. Viņa piecēlās un izgāja pie zēniem, kas tramīgā nomodā sakumpuši sēdēja ap virtuves pavardu; misis Smita, piemetusies uz cieta krēsla turpat tuvumā, pieskatīja mazos dvīņus, kuru gultiņa bija pārcelta uz virtuvi, lai puišeļiem būtu siltāk.

Hals nupat nomira,— sacīja Megija.

Dziļi domās iegrimušais Stjuarts pacēla acis.— Tā ir labāk,— viņš teica.— Padomā, kāds viņam tagad miers.— Kad no gaiteņa ienāca Fiona, viņš piecēlās un piegāja pie tās, bet neapskāva.— Māmiņ, tu droši vien esi nogurusi. Nāc apgulies, es iekuršu tavā istabā kamīnu. Nāc tagad, apgulies.

Fiona pagriezās un, ne vārda nebilzdama, sekoja dēlam. Bobs pietrūkās kājās un izgāja verandā. Pārējie zēni brīdi pasēdēja, grozīdamies krēslos, tad piebiedrojās brālim. Padijs vispār nerādījās. Misis Smita klusuciezdama iestūma no verandas ratiņus un rūpīgi noguldīja tajos aizmigušos Dzimu un Petsiju. Asarām ritot pār vaigiem, viņa palūkojās uz Megiju.

Megij, es iešu atpakaļ uz lielo māju,— viņa sacīja,— un ņemšu līdzi Džimu un Petsiju. Rītrītā atgriezīšos, bet mazajiem būs labāk, ja viņi kādu laiku paliks pie mums ar Minniju un Ketu. Pasaki to mātei.

Megija apsēdās kādā no brīvajiem krēsliem un sakrustoja rokas klēpī. Ak dievs, brālītis, kas piederējis viņai, tagad ir miris! Mazais Hals, ko viņa mīlējusi un aprūpējusi kā māte! Braļa aizņemtā vieta meitenes sirdī vēl nebija tukša; Megija joprojām juta silto augumiņu sev pie krūtīm. Briesmīgi

apzināties, ka Hals nekad vairs negulēs tur, kur viņa to jutusi četrus garus gadus. Nē, raudāt par to nevar; asaras var liet par Agnesi, par brūcēm, ko citi ccrt tavas pašcieņas trauslajā apvalka, par bērnību, kura uz mūžu palikusi aiz muguras. Turpretī šo smagumu vajadzēs nest līdz pēdējai stundai un, lai kā tas nospiestu, dzīvot tālāk. Griba izdzīvot dažiem cilvēkiem ir ļoli spēcīga, bet citiem — vājāka. Megijai ta bija tīra no sārņiem kā tērauda trose, kas stiepjas, bet netrūkst.

Tieši lādu viņu atrada tēvs Ralfs, kopa ar arslu ierazdamies pie Klīrijiem. Meitene mēmi norādīja uz gaiteņa pusi, taču nemēģināja viņiem sekot. Un pagāja ilgs laiks, līdz priesteris beidzot varēja darīt to, ko bija vēlējies, kopš Mērija Kārsone tika zvanījusi uz prezbiteriju: pieiet pie Megijas, stāvēt viņai klat grūtā brīdī, dot Klīriju ģimenes mazajai, novārtā atstatajai Pelnrušķītei kaut ko no sava dvēseles siltuma, dot to tieši viņai. Viņš šaubījās, vai vēl kāds cits pilnībā apjauš, ko Megijai nozīmējis Hals.

Tomēr līdz tam pagāja ilgs laiks. Bija jāizpilda pēdējā ceremonija — varbūt dvēsele vēl nav pametusi miesas —, jāparunā ar Fionu, jāparunā ar Padiju, jādod lietišķi padomi. Ārsts bija aizbraucis — nomākts, tomēr jau sen pieradis pie traģēdijam: ja ārstu no pacientiem šķir tik lieli attalumi, tās ir neizbēgamas. Starp citu, no la, ko staslīja bērna vecāki, varēja noprast, ka daudz palīdzēt vienalga nebūtu bijis iespējams — tik tālu no slimnīcas un 110 speciālistu personāla. Apmeloties uz dzīvi tādā nomalē, ļaudis paļaujas uz laimi, met izaicinājumu liktenim un luras sīksti kā celmi. Miršanas apliecībā viņš ierakstīja «difterija». Izplatīta slimība.

Beidzot tēvam Ralfam nebija atlicis nekas, ko darīt. Padijs bija iegājis pie Fionas, Bobs ar zēniem devies uz galdnieka darbnīcu sanaglot zārciņu. Stjuarts sēdēja uz grīdas Fionas guļamistabā, un zēna skaidrais profils, tik līdzīgs mātes sejai, asi iezīmējās pret naksnīgajam debesīm aiz loga; Fiona gulēja, nolikusi galvu uz spilvena un saņēmusi Padija roku savējā, ne mirkli nenovērsdama skatienu no tumšā slāva, kas vēlāk saritinājās uz aukstās grīdas. Pulkstenis nosita piekto rīta stundu, un miegaini sarosījās gaiļi, taču līdz gaismai vēl bija tālu.

129

Tēvs Ralfs ar violeto stolu ap kaklu — viņš bija aizmirsis to noņemt — noliecās pie virtuves pavarda un uzmeta dziestošajām oglēm malku, tā ka lā sāka alkal liesmot, nogrieza zemāk galda lampas degli un, lūkodamies Megijā, apsēdās uz koka sola viņai pretī. Pa šo laika sprīdi viņa izaugusi, it kā lidolu ar septiņjūdžu zābakiem,— vai vēl iespējams viņu

fi 7.1»

panākt? Vērodams Megiju, viņš savu nevarību tagad izjuta asak nekā jebkad savā mūžā, kuru jau lā plosīja uzmācīgas šaubas vai viņam vienmēr pieliks drosmes? Tikai — no kā īsti viņš baidās? Kam viņš nespēs stāties pretī aci pret aci? Citus cilvēkus viņš spēj balstīt, no citiem cilvēkiem viņš nebaidās; baidās dziļi sirdī no kaut ka vārdā nenosaukta, vēl neapzināta, kas iznirs apziņā tādā brīdī, kad viņš to vismazāk gaidīs. Turpretī Megija, astoņpadsmit gadus par viņu jau- nāka, viņu pāraugs.

Viņa nav nekāda svētā — nē, patiesībā viņa nav arī nekas vairak par lielāko daļu cilvēku. Tikai viņa nekad nesūdzas, viņai piemīt šī spēja — vai ari tas ir lāsts?— spēja samierināties. Vienalga, kas nolicis vai varbūt notiks, viņa skatās visam acīs, pieņem to zināšanai un noglabā sava krātuvē, lai tas neļautu apdzist viņas dzīvības ugunij. Kas viņai to mācījis? Vai lo vispār var iemācīt? Vai tam patiesībā kāda nozīme? Kas ir svarīgāks: vai tas, kāda viņa ir īstenībā, vai arī tas, kādu viņš. Ralfs, šo mazo būtni redz savā iztēlē?

— Ak, Megij,— viņš nevarīgi noteica.

Viņa pavērsa skatienu pret Ralfu un uzsmaidīja no savu ciešanu bezdibeņa neviltotā, bezgala lielā mīlestībā, neko neslēpdama: viņas pasaulē vēl nepastāvēja pieaugušai sievietei uzliktie šķēršļi un aizliegumi. Tāda mīlestība Kaifu salrieca, sāpināja, lika vēlelies, kaut dievs, kura pastāvēšanu viņš reizēm apšaubīja, būtu radījis viņu vienalga par ko virs zemes, tikai ne par Ralfu de Brikasāru. Varbūt tieši tas ir tas vārdos neizsakāmais? Ak dievs, kāpēc meitene viņam ir tik mīļa? Bet — ka parasti — neviens neatbildēja, un Megija sēdēja joprojām ar smaidu lūpās.

Rītausmā Fiona piecēlās gatavot brokastis, Stjuarts viņai palīdzēja, tad atgriezās misis Smita ar Minniju un Ketu, un visas četras sievietes stāvēja bariņā pie pavarda, runādamās klusinātās, vienmuļās balsīs, vienotas ar tādām sāpju saitēm, kuras nesaprata nedz Megija, nedz priesteris. Pēc maltītes Megija devās izklāt ar drānu mazo koka zārciņu, ko zēni bija sanaglojuši, noēvelējuši gludu un nolakojuši. Fiona bija klusēdama iedevusi viņai balta satina vakartērpu, kas no vecuma jau sen bija kļuvis iedzeltens kā ziloņkauls, un meitene pielaikoja pie kastes iekšpuses cietajām maļam «Irānas strēmeles. Kamēr tēvs Ralfs ielika zārkā dvieļa pols te rējumu, viņa sašuva ar šujmašīnu satina gabalus četrstūros, tad abi kopā piestiprināja los ar spraudītēm pie malām. Pēc tam Fiona ieģērba savu Halu labākajā samta uzvalriņa, sasukāja matiņus un noguldīja dēliņu mīkstajā

ligzdā, kas smaržoja pēc viņas, nevis pēc Megijas, kura bija mazo auklējusi. Padijs raudādams uzlika vāku; tas bija pirmais bērns, ko viņam nācās tagad zaudēt.

Jau gadiem ilgi Droedas viesību zāli izmantoja par kapelu; vienā galā bija uzrīkots altāris, ko sedza zeltā mirdzošs pārklājs: Mērija Kārsone bija samaksājusi Svētās Marijas d'Urso klostera mūķenēm par izšuvumiem tūkstoš mārciņu. Misis Smita bija izpušķojusi visu telpu un altāri ar ziemas puķēm no Droedas dārziem — goldlaku, agrajām lefkojām un vēlajām rozēm; lielie sārtie un rūsas krāsas pušķi izskatījās pēc uzgleznotiem ziediem, kas brīnumainā kārtā ieguvuši smaržu. Ģērbies albā bez mežģīnēm un melnā sutanā bez jebkādiem rotājumiem, tēvs Ralfs noturēja rekviēma misi.

6»

Tāpat kā vairums lielo, noma|o fermu. Droeda guldīja savus mirušos pali savā zemē. Kapsēta atradās vītoliem apaugušajā upītes krastā aiz dārziem, to iejoza balli krāsotas čuguna margas, un tā bija zaļa pat šai sausajā laikā, jo lo laistīja no fermas rezervuāriem. Maikls Kārsons ar savu mazo dēliņu atdusējās impozantā marmora mauzolejā, kuram uz zelmiņa stāvēja eņģelis cilvēka augumā un turēja rokā kailu zobenu, sargādams abu gulētāju mieru. Šo lielisko kapa velvi lokā apņēma vairāk par desmit daudz necilāku kapavietu, kuras greznoja tikai vienkārši, balli koka krusti un baltas kroketa stīpiņas, kārtīgi iezīmēdamas robežas; dažiem kapiem trūka pat vārda: tur gulēja kāds nez no kurienes atklīdis cirpējs, kas bija nosists baraku iemītnieku kautiņā, divi trīs klaidoņi, kuriem par pēdējo mājvietu virs zemes bija pagadījusies Droeda, daži pilnīgi anonīmi nelaiķi, iespējams, vīrieši, iespējams, sievietes, kas bija atrasti kādā no laidariem, Maikla Kārsona pavārs — ķīnietis, pār kura mirstīgajām atliekām plīvoja īpatnējs sarkans lietussargs — tā malās pakārtie zvaniņi šķila visu laiku skumji skandinām aizgājēja vārdu: Hī Sings, Hī Sings, Hī Sings,— un lopu dzinējs, uz kura krusla bija rakstīts vienīgi: UDENSMUCAS ČĀKLIJS VIŅŠ BIJA LAO.A PUISIS; gulēja te arī vēl daži citi, to vidū sievietēs. Taču šāda necila kapavieta nederēja Halam, īpašnieces brāļadēlam, tāpēc pašdarināto zārciņu novietoja uz dēļu pamatnes mauzolejā un aizvēra aiz tā grezni kaltās bronzas durvis.

Pēc kāda laika visi mitējās runāt par Halu, pieminēdami viņu tikai šad un tad. Megija savas bēdas noslēpa dziļi sirdī; viņas sāpēm piemita neprātīgais izmisums, kas raksturīgs

131

bērniem,— sakāpināts un noslēpumains, taču viņa vēl bija pusaudze, tāpēc ikdienas notikumi klājās ciešanām pāri un nobīdīja tās tālāk. No zēniem īsti skuma vienīgi Bobs — viņš, ka jau vecākais, bija mīlējis mazo brālīti no sirds. Padijs ļoti bēdājās, taču neviens nezināja, vai bēdājas Fiona. Likās, viņa aizslīd arvien tālāk un tālāk projām no vīra un bērniem, no visām izjūtām. Tāpēc Padijs bija pateicīgs Stjuartam — tas maigā nopietnībā nenoguris rūpējās par māti. Tikai Padijs vien zināja, kāda Fiona bija izskatījusies tanī dienā, kad viņš bija atgriezies no Gilijas bez Frenka. Rāmajās, pelēkajās acīs nebija iezibsnījusies neviena satraukuma dzirksts, ne mazākais spīvums, ne pārmetums, ne naids, ne ciešanas. Šķita, ka viņa likai gaidījusi, kad nāks trieciens,— tā bojāejai nolemts suns gaida nāvi nesēju lodi,— iepriekš nojauzdama savu likleni un nespēdama no tā izvairīties.

«Es zināju, ka viņš neatgriezīsies,» viņa toreiz bija sacījusi.

«Varbūt viņš atgriezīsies, Fiona, ja tu viņam steidzīgi aizrakstīsi,» bija atteicis Padijs.

Fiona papurināja galvu, bel, kā parasti, neielaidās paskaidrojumos. Labāk lai Frenks sāk jaunu — savu paša dzīvi tālu no Droedas un mātes. Viņa pazina dēlu pietiekami labi, lai saprastu, ka jāsaka tikai viens vārds — un viņš atnāks alpakaļ. tāpēc viņa nekad nedrīkst šo vārdu izrunāt. Kaut arī dienas būs garas un grūtas, kaut ari neveiksmes apziņa dzels jo sāpīgāk, viss jāpanes klusuciešot. Padijs nav viņas pašas izvēlētais, taču labāka cilvēka par viņu pasaulē neatrast. Viņa ir viena no tiem cilvēkiem, kuru jūtas ir pārāk spēcīgas, tādas nevar panest, ar tādām nav iespējams dzīvot, un nu sekojusi barga mācība. Gandrīz divdesmit piecus gadus viņa dzinusi jūtas projām no savas dzīves un nešaubās, ka galu galā neatlaidība uzvarēs.

Dzīve uz laukiem ritēja savu ierasto, mūžīgo gaitu: nākamajā vasarā uznāca lieti — nevis musoni, bet to pavadoņi, lie piepildīja upīti un rezervuārus, padzirdīja izslāpušos zāles stiebrus, noskaloja putekļus, kas bija salīduši visur. Aiz prieka gandrīz vai raudādami, vīri gāja gadalaikam parastajos darbos, droši zinādami, ka aitas nevajadzēs barot no rokas. Zāles bija pieticis līdz ar nagiem, ļaudis to mēdza papildināt, cērtot sulotāko krūmu zarus, tomēr ne visās Gilijas fermās bija kaut vai tas. Fermas lopu skaits pilnīgi bija atkarīgs no lopkopja, kas saimniecību vadīja. .Salīdzinājumā ar zemes platībām Droedā lopu skaits bija mazāks — tas nozīmēja, ka zāles attiecīgi pietiek ilgāk.

Jēru nākšana pasaulē un tai sekojošās drudžainās nedēļas bija aitkopju kalendārā pašas darbietilpīgākās. Ik piedzimušo jēru vajadzēja noķert, apgredzenol lam asti, iezīmēt ausi, kā ari rūnīt, ja dzīvnieks bija vīriešu kartas, bet nederēja vaislai. Tas bija nelīrs, pielīgs darbs, un vīri mirka asinīs līdz ādai, jo bija tikai viens paņēmiens, kā īsajā laikā, kas bija viņu rīcībā, likt galā ar neskaitāmiem tūkstošiem vīriešu kartas dzīvnieku. Olas saņēma starp pirkstiem, nokoda un izspļāva zemē. Kā jaunajām ai lam, lā auniem astes lika iekniebtas, šaurās skārda stīpās un, pakāpeniski zaudēdamas nepieciešamo asins piegādi, uztūka, tad sažuva un nokrita.

Tās bija vislabākās smalkvilnas ailas pasaulē, izaudzētas tādos mērogos, kādi nav dzirdēti nekur neviena zemē, un ar visai niecīgiem cilvēku spēkiem.

Darbu darīja labi, lai iegūlu labu vilnu. Vajadzēja arī skūt: ap ailas dibena izejas caurumu vilna kļuva netīra no mēsliem un mušu oliņām, la nomelnēja un salipa pikučos. Šo vietu vajadzēja turēt gludi skūtu. Tas bija maza mēroga cirpšanas darbs, lāču daudz nepatīkamāks, vilna smirdēja, mušas traucēja, bet par lo vairāk maksāja. Vajadzēja arī mazgāt: tūkstošus un vēlreiz tūkstošus blējošu, lēkājošu radījumu sadzina kopā un laida cauri neskaitāmām garām silēm, uz mirkli iegremdējot fenila šķīdumā, kas iznīcināja ērces, blusas, utis un citus parazītus. Un vajadzēja dot mikstūras: zāles iesūca milzīgās šļircēs un iešļaca aitām rīklē, lai atbrīvotu lās no zarnu parazītiem.

Darbi ar aitām nebeidzās nekad; kad viens bija galā, pienāca laiks veikt nākamo. Dzīvniekus sapulcināja pārbaudei un sašķiroja, pārdzina 110 viena aploka olrā, izvēlējas vaisliniekus vai vecos nomainīja ar jauniem, cirpa un skuva, mazgāja un dzirdīja ar mikstūru, kāva un sūtīja prom pārdošanai. Droedai bija ne vien aitas, bet arī apmēram tūkstotis pirmšķirīgu liellopu — gaļai, tomēr ailas bija daudz ienesīgākas, tāpēc labos laika apstākļos fermā uz katriem diviem akriem zemes skaitījās viena aita vai kopā ap simt divdesmit pieci tūkstoši. Tā kā tie bija merīnu šķirnes dzīvnieki, los nekad nepārdeva gaļai; kad aita vairs nespēja ražot vilnu, to aizsūtīja projām, jo tā vairs bija derīga vienīgi dīrālavām un miecētavām, kur 110 lās ieguva ādu, lanolīnu, sveču taukus un līmi.

Pēc pabeigtajiem darbiem Klīriju dzīvē arvien lielāku nozīmi ieguva Austrālijas lā saucamā krūmu klajicnes literatūras klasika. Svarīgāka par visu kļuva lasīšana, jo Droeda atradās tālu no pārējās pasaules, vienīgais saskares punkts ar to bija maģiskais rakstītais vārds. Taču atšķirībā no Vehainas tuvumā nebija nevienas bibliotēkas, atšķirībā no Vehainas neviens nedevās ik nedēļu uz pilsētu pēc vēstulēm un laikrakstiem, kā arī jauna bibliotēkas grāmatu saiņa. Trakumu aizpildīja tēvs Kalis, patukšodams Gilanbounas, pats savas un klostera bibliotēkas plauktus un sev par brīnumu pārliecinādamies, ka neilgā laikā ir noorganizējis ceļojošu krūmu klajienes literatūras bibliotēku, ko pa visu apgabalu izvadāja Vilijs Atspole ar savu pasla mašīnu. Ta tagad bija pastāvīgi piekrauta āri ar grāmatām — apdriskātiem sējumiem ar ēzeļausīm, sējumiem, kas ceļoja 110 Droedas uz Bjūgelu, Dibandibanu, Breikipūlu, Kanamatu un Ičjuizdži; tur 1as ar pateicību izķēra prāti, kas salka pēc garīgās barības un izklaidēšanās. Augsti vērtētus romānus allaž atdeva atpakaļ ļoli nelabprāt, taču tēvs Ralfs un mūķenes rūpīgi sekoja, kādas grāmatas kur visilgāk aizkavējas, un tad Ralfs ar (lilijas laikrakstu kioska starpniecību mēdza pasūtīt papildu eksemplārus, vienā mierā ierakstīdams izdevumus Merijas Kārsones rēķinā kā ziedojumus Svētā Krusta grāmat- draugu biedrībai.

Tas bija laiks, kad grāmatās pieminēja labi ja šķīstu skūpstu, kad lasītāja apziņu nckutināja erotiskas rindkopas, tāpēc demarkācijas līnija starp pieaugušiem domātajām un vecākiem bērniem paredzētajām grāmatām nebija novilkta pārāk stingri, un nebija nekāds kauns, ja vīrs Padija vecumā visvairāk jūsmoja par tām pašām grāmatām, kuras palika arī viņa bērniem,— par «Knīpu un ķenguru», «Bilabongu» sēriju par Džimu, Noru un Voliju un misis Einijas Ganas nemirstīgo romānu «Mēs no Nekadnekadzemes». Vakaros virtuvē viņi pa kārtai skaļi lasīja Bandžo Patersona un K. Dž. Denisa dzejojumus, saviļņoti par jājienu, kura devies «Vīrs no Sniega upes», smiedamies līdz ar «Sentimentālo puisi» un viņa Dorīnu vai slepus slaucīdami asaras, kas bira par Džona O'llaras «Smejošo Mēriju >.

Aizrakstīju vēsti viņam. Nebija man eils

kas zināms Ka vien Leklena, kur toreiz hij mums

abiem likšanās. Tā ka viņš tur cirpa ailas, liku rindām

turpu gailot, Klensijam, kur plašie Klani, cerēju, ka

aizies tas. Atbilde man nāca aši, negaidīju, ka tik knaši.

(Rakstamriks, man liekas, bija darva iebāzts naglas gals.) Izrādās, ka biedrs to sūta. atkārtot

man nebūs grūti: «Kur ir Klensijs, kas lo zina. Kvīnstcndā viņš laimi kals.»

Manas domas saka jaukties, Klcnsijam

pa pēdām traukties, Kā gar Kūperu viņš virzās (rietumos

dzen ailas tur), I.opi lelli iet bez briesmu, Klensijs jaj

un uzvelk dziesmu. Viņam prieki; pilsētniekiem tādus nerast il nekur

Krumu klajiene lo gaida, mijas sveikas

pretī raida: Vēsmas apkārt čukst un klaido, sēkļos

upe alvizmo, l.'n viņš līdzenumus vero, saule kur lej

starus zvēros, liet, kad nakts, tad apbrīno zvaigžņu mirdzu mūžīgo.

«Klensijs no Klaniem» bija visiem pals mīļākais dzejolis, Bandžo — pats mīļākais dzejnieks. Varbīil šos pantus pārāk augstu vērtēt nevarēja, taču tie nekad ari nav bijuši domāti izsmalcināti! estētu acīm; tic ir rakstīti tautai par lautu, un vairums tālaika austrāliešu varēja nodeklamēt no galvas liesi tos, nevis parastos skolā skaitāmos Tenisona un Vērdsvērta pantus, jo los uzskatīja par tādām pašām rīmēm, likai iedvesmu lām bija sniegusi Anglija. Narcišu puduri un asfodelu lauki neko nenozīmēja Klīrijiem, kas dzīvoja klimata, kur šādas puķes nemaz neaug.

Klīriji saprata krūmu klajienes dzejniekus labak nekā daudzi citi, jo Klani jeb Paliene bija viņiem tepat tuvumā, lopus dzina pa Lopu gatvi, kas līkumoja gar Bārvonas upes krastu,— lā bija brīva valsts zeme pārdodamo dzīvnieku pārdzīšanai no kontinenta austrumu štatu viena gala uz otru. Senās dienās dzinēji un lo izsalkušie lopu bari, kas nograuza vai nomīdīja zāli, netika lāgā ieredzēti; visvairāk fermeri necieta vēršu ganus, kas lēni virzīja savus lielos jaunlopu pulkus (tajos bija no divdesmit līdz astoņdesmit bullēniem) tieši pāri viņu labākajām ganībām. Tagad, kad dzinējiem bija iekārtotās likumīgas gatves un vēršu gani dzīvoja vairs vienīgi nostāstos, attiecības starp pasaules gājējiem un pastāvīgajiem iedzīvotājiem izveidojās draudzīgākas.

Dzinējus, kas, sēdēdami zirga mugurā, reizēm iegriezās, lai iedzertu alu, parunātos vai iebaudītu mājās gatavotu maltīti, uzņēma kā gaidītus viesus. Šad tad viņiem līdzi bija sievietes — tās sēdēja nobružātos, vecos divričos, kuros bija iejūgti notriekti, citam nekam nederīgi zirgi; savērti visgarām divriču malām, šķindēja un žvadzēja katli, kastroli un pudeles. Tās bija vai nu visjautrākās, vai visdrūmākās sievietes visā nomalē —«Pasaules galā», viņas klīda vīriem līdzi no Kainu- nas uz Parū, no Gandivindi uz Gandagai, no Ketrinas uz Kariju. Savādas sievietes: viņas nepazina jumtu virs galvas un nezināja, ko nozīmē atpūtināt kaulaino muguru uz mīkstiem matračiem. Ar viņām nespēja mēroties neviens vīrietis, viņas bija tikpat sīkstas un izturīgas kā zeme, ko mina viņu nenogurstošās kājas. Tramīgi kā meža putni saules piestrāvo- tajos kokos, viņu bērni bikli slēpās aiz divriču riteņiem vai meklēja patvērumu aiz malkas grēdām, kamēr vecāki dzēra tēju un pļāpāja, apmainījās ar gariem stāstiem un grāmatām, solījās nodot lāgā nesaprotamas vēstis Hūpironas Kolinzam vai Brambijas Votersam un risināja neticamas valodas par Grānlungas jauno iemītnieku. Un nez kāpēc ikviens varēja būt pārliecināts, ka šie bezpajumtes pasaules gājēji savos klejojumos pa Lopu gatvi ir rakuši kapu, apbedījuši bērnu, sievu, vīru vai biedru zem kāda nemūžam neaizmirstama kūlibas koka, jo koki izskatās līdzīgi cits citam tikai tādiem cilvēkiem, kuri nenojauš, kā sirds prot iezīmēt un paturēt atmiņā vienu vienīgu koku vesela koku biezokņa vidū.

Megija nezināja, ko nozīmē pat tik nodrāzts izteiciens kā «tuvas attiecības», jo apstāk|i bija tā sazvērējušies, ka viņai bija liegta jebkura iespēja kaut ko noskaidrot. Tēvs turēja ģimenes vīriešus stingri nošķirtus no sievietēm, tādus jautājumus kā pārošanos un vairošanos nekad nepārrunāja sieviešu klātbūtnē, un vīriešus sievietes nekad neredzēja citādus kā pilnīgi apģērbtus. Grāmatas, kas būtu spējušas dot meitenei kādu pieturas punktu, uz Droedu nekad neveda, un viņai nebija tāda vecuma draudzeņu, kuras papildinātu robus šādās zināšanās. Pastāvīgie saimnieciskie pienākumi piesaistīja viņu pie mājas, un tās tuvākajā apkārtnē nenolika it nekādas seksuālas izdarības. Piemājas aploka dzīvnieki gandrīz visi bija kastrēti. Mērija Kārsone neaudzēja zirgus, tos viņa pirka no Bjūgelas īpašnieka Martina Kinga, kam bija zirgaudzētava, bet, ja paši zirgus neaudzē, ērzeļi ir lieki, tāpēc Droedā tos neredzēja. Droedā bija gan bullis, nikns un negants dzīvnieks, kura aizgaldam nedrīkstēja iet klāt, un Megija lik ļoti baidījās, ka nekad nerādījās tam tuvumā. Suņus turēja būdās pie ķēdes, viņu pārošanās noritēja noteiktā, tā sakol. zinātniskā kartība, ko pārraudzīja Padija vai Boba ērgļa skatiens, tāpēc arī tas notika ārpus Megijas redzesloka. Cūkas meitene nevarēja ieredzēt un necieta to barošanu. Patiesībā viņai nebija laika vērot nevienu citu kā abus mazos brālīšus. Un nezināšana rada nezināšanu: nealmo- dināts gars un ķermenis palaiž neievērotus garam gadījumus, kuri zinošam prātam iegulstas atmiņā paši no sevis.

Tieši pirms Megijas piecpadsmitās dzimšanas dienas, kad vasaras karstums sakāpa līdz prātus mulsinošai virsotnei, viņa ievēroja uz biksītēm brūnas svītras. Pēc dažām dienām tās pazuda, sešas nedēļas vēlāk atkal parādījās, un meitenes kauns pārauga šausmās. Pirmo reizi viņai bija licies, ka vainīgs ir netīrs dibens, un viņa bija jutusies kā negodā kritusi, turpretī otrreiz kļuva skaidrs, ka tas ir asinis. Viņai nebija ne jausmas, no kurienes tās nāk. bet viņa uzskatī ja, ka no dibena. Pēc trim dienām lēnā asiņošana apstājās un neatkārtojās mēnešus divus: neviens nepamanīja, ka Megija slepus mazgā biksītes, jo arī citu veļu galvenokārt mazgāja viņa. Nākamā lēkme izrādījās sāpīga, un tās bi ja pirmās īstās fiziskās ciešanas viņas mūžā. Asiņošana arī bija stiprāka, daudz stiprāka. Mātei neteikdama, viņa paņēma dažus autiņus, ko dvīņiem vairs nelietoja, un mēģināja tos piesiet zem biksītēm, baidīdamās, ka asinis izspiedīsies cauri.

Nāve, laupīdama Halu. bija likusies kā nez kāda rēga vētrains uzbrukums, turpretī aiziet no dzīves lik lēnām un pamazām bija baismīgi. Kā gan lai viņa iet pie Fionas vai Padija un pavēsta, ka mirst 110 kādas apkaunojošas, aizliegtas slimības, kas ieperinājusies dibenā? Vienīgi Frenkam viņa būtu varējusi vaļsirdīgi izstāstīt par šīm mocībām, bet Frenks bija lik tālu projām, ka viņa nezināja, kur brāli atrast. Viņa bija dzirdējusi, kā sievietes, malkodamas lēju, runā par vēzi un citiem audzējiem, par drausmīgu lēnu nāvi, kas aizvedusi kapā viņu draudzenes, mātes vai māsas, un Megijai likās: viņas iekšās graužas kāds ļauns audzējs, kas nedzirdami stiepj taustekļus uz pārbiedētās sirds pusi. Ai, viņai negribas mirt!

Viņas priekšstati par nāvi bija miglaini; nabadzītei pat nebija skaidrs, kur viņa paliks nesaprotamajā aizsaules valstībā. Reliģija Megijai bija nevis garīgs pārdzīvojums, bet likumu krājums, kas viņai nepavisam nespēja palīdzei. Viņas baiļu pārņemtajā apziņā drūzmējās atsevišķi vārdi un izlei cieni, ko bija izmetuši vecāki, to draugi, mūķenes, priesteri sprediķos, ļauni ļaudis grāmatās, draudēdami ar atriebību. Viņa nekādi nespēja ar nāvi samierināties; nakti pēc nakts viņa gulēja, apjukuma un šaušalu mocīta, pulēdamās iztēloties. vai nāve būs mūžīga nakts vai ari bezdibenis, kurā šaudās liesmu mēles — viņai likai jāpārlec tām pāri, lai sasniegtu zeltainus laukus, kas plešas otrā pusē,— bet varbūt otrā pusē ir milzīga lode. kuras iekšpusē skan korā|i un pa neskaitāmiem krāsaina stikla logiem plūst blāva gaisma.

Viņa kļuva ļoti klusa, taču pavisam citāda nekā Stjuarts savā mierpilnajā, sapņainajā nošķirtībā: sastingusi savās šausmās, viņa atgādināja zvērēnu, ko saldē čūskas nāvējošais skatiens. Ja Megiju negaidīti uzrunāja, viņa saravas. ja mazie sauca pēc māsas, viņa ņēmās ap tiem. mocīdamās vainas apziņā, ka atstājusi dvīņus novārtā. Un. kad vien retumis pagadijas brīvs brīdis, viņa skrēja uz kapsētu pie Hala, kas bija vienīgais mirušais, ko viņa pazina.

Visi ievēroja meitenē pārmaiņas, bet uzskatīja, ka Megija kļūsi pieaugusi, ne reizi sev nepajautādami, kādas domas tas viņā izraisa; viņa pārāk labi slēpa savu izmisumu. Senā mācība bija labi iegaumēta, meitenes savaldība — gluži neticama un lepnums — tīri vai nedzirdēts. Pēc viņas domam, neviens nemūžam nedrīkst uzzināt, kas notiek viņas sirdī, no ārējā izskata neko nedrīkst nolasīt līdz pat nāves stundai; paraugi šai ziņā ir pirmām kārtam Fiona. Frenks un, visbeidzot, Stjuarts, un viņa ir kauls no tā paša kaula, las ir viņas mantojums un neatņemama rakstura īpašība.

Taču. kad tēvs Ralfs, bieži apciemodams Droedu. ievēroja, ka līdz ar Megijas tīkamo pārvēršanos par jaunavu viņā pamazam apdziest viss mundrums, gādība par meiteni ātri pārauga raizēs un tad izbīlī. Viņa acu priekšā kāds cilvēkbērns novārgst fiziski un garīgi, Megija it ka aizslīd no visiem projām; viņš nespēs pārdzīvot, ja tā kļūs par otru Fionu. Milzīgās acis vājajā sejiņā nekustīgi veras tālumā, it kā gaidītu iznirstam savā priekšā kaut ko drausmīgu, gaišā, blāvā āda. kas nekad neiedeg un nenoklajas ar vasaras raibumiem, kļūst caurspīdīga. Ja la turpināsies, viņš nodomāja, no Megijas kādu dienu pāri paliks tikai acis — kā no čūskas, kura aprij pati savu asli, un Visumā kā sudraba stars gandrīz neredzama klejos vienīgi viņas dvēsele, tik tikko saskatāma ar acs kaktiņu, līdzīga šaudīgām ēnām un melniem ķeburiem, kas pazib uz baltas sienas.

Nu nē, viņš visu uzzinās, kaut las arī būtu jāizspiež no meitenes ar varu. Mērija Kārsone. ka par nelaimi, bija kļuvusi tik prasīga kā nekad, greizsirdīga par katru mirkli, ko viņš pavadīja galvenā lopkopja māja: vienīgi bezgalīgā pacietība, prasme izlocīties un takts ļāva apslēpt, cik ļoti viņu kaitina šī privālīpašnieciskā iedaba. Pat īpašā interese par Megiju, kādu cili cilvēki viņā neizraisīja, nespēja allaž gūt virsroku pār iedzimtajām diplomāta spējām un tīkamo pašapmierinātību. ko viņš izjula. vērodams, kā viņa valdzinājums iedarbojas uz tādu kašķīgu, nepakļāvīgu būtni kā Mērija Kārsone. Lai gan viņa sirdī nemierīgi rosījās un lauzās uz āru ilgi snaudušās rūpes par otra cilvēka labklājību, viņš sev atzinās, ka tām līdzās pastāv gluži eitādas jūtas: salta nežēlība, kas mudina pieveikt un apmuļķot iedomīgu, valdonīgu sievieti. Ak. pēc lā viņš ir nemitīgi tiecies! Vecā zirnekliene nemūžam nedrīkst viņu uzveikt!

Cial 11 galā viņš izmanījās liki vaļā no Mērijas Kārsones un sameklēja Megiju mazajā kapsēlā bālā. nebūt ne kareivīgā atriebības eņģeļa ēna. Meitene pialām acīm vērās eņjšļeļa saldeni miermīlīgajā sejā. turpretī viņas pašas izteiksme pauda bailes: Itall's nodomāja, ka te lieliski redzams kontrasts starp jūtīgo un nejūtīgo. Bet ko īsti te meklē viņš, tekalēdams Megijai pakaļ kā veca klukste. ja patiesībā viņam nebūtu te ko jaukties? Kas ar mazo noliek — lo vajadzētu uzzināt viņas mātei vai tēvam. Tikai … lie nav ievērojuši, ka kaul kas nav kārtībā, tiem Megija nenozīmē lik daudz kā viņam. Turklāt viņš ir priesteris, viņam jāsniedz mierinājums vientuļajiem un izmisušajiem. Viņš nespēj panest, ka meitene ir nelaimīga, taču baidās arī, ka notikumu gailā arvien vairak un vairāk lai pieķersies. Viņš jau lā uzkrājis atmiņā neskaitāmus atgadījumus ar Megiju, un tas ir bīstami. Mīlestība pret meiteni un garīdznieka instinkts, kas mudināja allaž sniegt garīgu atbalstu jebkuram, cīnījās ar uzmācīgām bailēm, ka viņš kļūs pārāk nepieciešams citam cilvēkam un šis cits savukārt kļūs bezgala nepieciešams viņam pašam.

Izdzirdusi Ralfu nākam pāri zālienam. Megija pagriezās pretī, nolaizdama rokas klēpī un nodurdama aeis. Ralfs apsēdās viņai blakus, apņēmis ar rokām ceļgalus; sutanas krokas gleznaini krila lejup, izceldamas slaidā auguma dabisko grāciju. Viņš nolēma, ka nav vērts runāt aplinkus; ja vien būs iespējams. Megija lik un tā pūlēsies izvairīties.

Kas vainas, Megij?

Nekas, tēvs Ralf.

Es tev neticu.

Lūdzu, lēvs, lūdzu, nejautājiet! Es jums nevaru ti stāstīt!

Ak, Megij! Ir gan tev maz ticības! Man tu vari stāstīt visu, it visu līdz pēdējam. Tieši tādēļ es te esmu, tieši tādēļ es esmu priesteris. Es esmu dieva izvēlēts kalps zemes virsū. Es uzklausu ļaudis viņa vietā, es pat piedodu viņa vietā. Un, manu mazo Megij, dieva pasaulē nav nekā tāda, ko gan viņa, gan mana sirds nespētu piedot. Tev, mīļo mcitiņ, jāpastāsta man, kas noticis, jo, ja kads spēj tev palīdzēt, tad tas esmu es. Cik ilgi vien. es dzīvošu, pulēšos tev palīdzēt, pūlēšos tevi sargāt. Tā sakot, būšu tavs sargeņģelis, krietni uzticamāks nekā tas marmora klucis tev virs galvas.— Viņš ievilka elpu un paliecās uz priekšu.— Megij, ja lu mani mīli, tad izstāsti!

Meitene sažņaudza rokas.— Tēvs, es mirstu! Man ir vēzis!

Pirmajā mirklī Ralfu pārņēma tāds līksms atvieglojums, ka viņu sagrāba Iraka vēlēšanās iesmieties; tad viņš palūkojas uz caurspīdīgo, zilgano adu, novājējušam rokām, un viņam sāpīgi iegribējās rūgti raudāt un izkliegt pret debesīm sašutumu par likteņa netaisnību. Nē, no zila gaisa Megija neko neizdomātu, te jābūt pamatotam iemeslam.

Kā tu to zini, mīļā sirds?

Pagāja ilgs laiks, līdz viņa saņēma drosmi un sāka runāt, un, lai viņu dzirdētu, Ralfam vajadzēja noliekt galvu pavisam luvu viņas lūpām, neapzināti atdarinot biktstēva pozu: proti, aizsedzot seju ar roku, lai Megija lo neredzētu, un tuvinot skaisti veidoto ausi viņas mutei, lai viņa varētu izsūdzēt visu, kas uz sirds.

Tas sākās pirms sešiem mēnešiem, lēvs. Man uznāk briesmīgas sāpes vēderā, bet ne lādas kā no ēšanas, un — ak, tēvs!— no dibena tek asinis!

Ralfs spēji atrāvās — grēksūdzes laikā tā nekad nenotika; lūkojoties uz kaunā noliekto meitenes galvu, viņu sagrāba tik dažādas izjūtas, ka viņš nespēja saņemt kopa prātus. Muļķīgs, bet reizē brīnišķīgs atvieglojums; tik negantas dusmas uz Fionu, ka viņam gjibejas šo sievieti nogalināt; cieņas pilna apbrīna pret mazo meiteni, kas atrod spēkus tik drosmīgi panest lādas ciešanas, un bezgalīgs, vārdos neizsakāms apjukums.

Viņš bija tāds pats sava laika gūsteknis kā Megija. Lētās meičas ikvienā pilsētā, kurā viņš bija dzīvojis, sakot ar Dublinu un beidzot ar Gilanbounu, mēdza tīšām nakt uz grēksūdzi un čukstēt viņam ausi savas izdomas, apgalvodamas, ka lā patiesi noticis, jo šīs dāmiņas priesterī interesēja tikai viens — vīrietība—,un viņas nekādi negribēja atzīl, ka nespēj to sakairinat. Viņas čukstēja par izvirtušiem vīriešiem, kas dzinuši ar viņām visādas netiklības, par neatļautām rota|ām ar citām meitenēm, par iekāri un laulības pārkāpšanu, bet dažas ar īpašu sakāpinātu iztēli pal nogāja tik tālu, ka sīki apstāstīja intīmas attiecības ar kādu priesteri. Viņš bija klausījies šīs pasakas bez mazāka satraukuma, juzdams vienīgi sāju nicību, jo viņš taču bija izbaudījis semināra bargos likumus un viņa rakstura cilvēkam apgūt šo mācību nebija licies grūti. Tomēr šīs meičas nekad nebija pieminējušas slēpto norisi, kas atšķir sievietes no vīriešiem un viņas it kā pazemo.

Lai kā viņš pūlējās, nebija iespējams apturēt dedzinošo asiņu vilni, kas sakāpa sejā; tēvs Ralfs de Brikasārs sēdēja, aizsedzies ar roku un novērsies sāņus, sāpīgi kaunēdamies par savu notvīkumu.

Taču ar to Megijai nebija līdzēts. Viņš pagaidīja, līdz pielvīkums nozuda, pieslējās kājās, pacēla Megiju un uzsēdināja uz plakanā marmora pjedestāla, tā ka viņu abu sejas atradās vienādā augstumā.

Megij, paskaties man acīs! Nē, paskaties jel!

Viņa pacēla savu vajāta cilvēka skatienu, ieraudzīja, ka priesteris smaida, un sirds tūda| pildījās ar neizteicamu mieru. Tēvs Ralfs tā nesmaidītu, ja viņa mirtu; viņa ļoti labi zina. cik Ralfam dārga,— viņš lo nekad neslēpj.

Megij, lu nemirsi, un tev nav vēzis! Nav gan pareizi, ka tieši es tev skaidroju, kas notiek, bet laikam jadara vien ir. Tavai mātei jau sen vajadzēja tev visu pateikt un tevi sagatavot; kāpēc viņa to nav darījusi, es nesaprotu.

Viņš palūkojās augšup uz marmora eņģeli ar neizdibināmo seju un aizžņaugtu balsi svešādi iesmējās.— Kungs Jēzu! Kādus pienākumus gan tu man uzliec!— Tad viņš pievērsās mazajai gaidītājai.— Pēc gadiem, kad lu kļūsi vecāka un uzzināsi vairāk par to. kas pieņemts un kas ne. lu varbūt atcerēsies šo dienu ar apjukumu, pal ar kaunu. Bel nedari tā. Megij. Te nav itin nekā apkaunojoša vai mulsinoša. Kā šoreiz, tā vienmēr es tikai pildu dieva gribu. Tas ir mans vienīgais uzdevums šinī pasaulē; cita man nedrīkst būt. Tu biji bezgala nobijusies, lev vajadzēja palīdzību, un debesu tēvs sūtīja tev šo palīdzību, izvēlēdamies mani par lās nesēju. Tas vienīgais lai tev paliek atmiņā, Megij. Es esmu mūsu debesu valdnieka priesteris un runāju viņa vārdā.

Ar tevi notiek vienīgi tas, kas ar visām sievietēm. Megij. Reizi mēnesī jūs vairākas dienas asiņojat. Parasti tas sākas apmēram divpadsmit trīspadsmit gadu vecumā — vai lev jau ir tik daudz?

Man ir piecpadsmit, tēvs.

Piecpadsmit? Tev?— īsli nenoticējis, viņš pagrozīja galvu.— Nu, ja tu tā saki, būs vien jālic. Tādā gadījumā tev tas sācies vēlāk nekā lielakajai daļai meiteņu. liet tas notiks ik mēnesi apmēram līdz gadiem piecdesmit; dažām sievietēm tas atkārtojas tikpat vienmērīgi kā mēness fāzes, citām to nevar tik droši paredzēt. Dažām sāpju nav, citām tās ir lielas. Neviens nezina, kāpēc sievietes cita no citas tā atšķiras. Tomēr ikmēneša asiņošana liecina, ka sieviete ir nobriedusi. Vai tu zini, ko nozīmē «nobriedusi»?

Protams, tēvs! Es taču lasu! Tas nozīmē, ka sieviete ir pieaugusi.

Nu, labi, ar to pietiks. Kamēr turpinās šī paradība, tu esi spējīga radīt bērnus. Bez tās cilvēku cilts neturpinātos. Stāsta, ka pirms grēkā krišanas Ievai neesot bijis menstruāciju. Pareizais vārds tam ir «menstruācijas», «menstruēt». Bet, kad Ādams un Ieva krita grēkā, dievs sodīja sievieti bargāk neka vīrieti, jo grēkā krišana īstenībā bija viņas vaina. Viņa kardināja vīrieti. Vai atceries vārdus, ko esi dzirdējusi bībelstāstu stundās? «Sāpēs tev būs savus bērnus dzemdēt.» Ar to dievs gribējis teikt, ka viss, kam sakars ar bērnu dzimšanu, sievietei saistās ar sāpēm. Ar lielu prieku, bet ari ar lielām mokām. Tāds ir tavs liktenis, Megij, un tev ar to jāsamierinās.

Megija nezināja, ka viņš lieši tāpat būtu sniedzis mierinājumu un palīdzību ikvienai draudzes loceklei, kaut arī neņemtu lās likteni tik loti pie sirds; likpat mīļi, tomēr nekad neiedomādamies sevi izmisušā cilvēka vietā. Un varbūt nemaz nebija tik dīvaini, ka tādējādi viņa sniegtais mierinājums un palīdzība šķita jo lielāki. II ka viņš butu pāraudzis tādiem sīkumiem pāri, tāpēc tie ari patiešām ir pārvarami. To viņš pats nemaz neapzinājās; neviens, kas grūtā brīdī nāca pie viņa pēc palīdzības, nekad nejutās, it kā priesteris izturētos augstprātīgi vai nosodītu viņa vājības. Daudzi priesteri lika saviem ganāmajiem justies vainīgiem, nekur nederīgiem vai nekrietniem, turpretī Balfs tādas izjūtas nekad nemodināja. Jo viņš ļāva cilvēkiem noprast, ka arī viņam ir savas bēdas un mokas, varbūt citādas bēdas un viņiem nesaprotamas mokas, taču tāpēc ne mazāk smagas. Viņš nedz apzinājās, nedz arī būtu sapratis, ja viņam teiktu, ka viņa pievilcība un valdzinājums galvenokārt izskaidrojams tieši ar šo viņa dvēseles atsvešinātību, kas ir gandrīz vai dievišķa un tomēr tik ļoti cilvēciska.

Megijai šķila, ka Kails izturas pret viņu tāpat kā Frenks: runa ka līdzīgs ar līdzīgu. Tomēr viņš ir vecāks, gudrāks un daudz izglītotāks nekā Frenks. viņam var mierīgi uzticēties. Un cik jauka ir viņa balss ar nelielo īru valodas un arī ar ang|u apaļās izrunas pieskaņu! Visas bailes un ciešanas kā ar roku alņemtas. Tomēr Megija bija jauna, pilna ziņkāres un ļoti vēlējās uzzināt visu iespējamo, un viņu nemulsināja lo cilvēku sarežģītā filozofija, kuri pastāvīgi vaicā, nevis kas viņi ir, bet kāpēc viņi tādi ir. Ralfs bija viņas draugs, viņas sirds izlolotais elks, jauna saule pie viņas debesīm.

Kāpēc to stāstīt nebulu jūsu pienākums, tēvs? Kāpēc jūs teicāt, ka tas bijis jādara māmiņai?

Sievietes ar citiem parasli par to nerunā. Pieminēt menstruācijas jeb mēnešreizes vīriešu vai zēnu klātbūtnē gluži vienkārši nav pieņemts, Megij. Par lo runā vienīgi sievietes savā slarpā.

Kāpēc?

Ralfs pašūpoja galvu un iesmējās.— Godīgi sakol. es pats nezinu, kāpēc. Man pat gribētos, lai lā nebūtu. Bet tev man jātic, ka tas nudien la ir. Nekad nestāsti par lo nevienai dzīvai dvēselei, tikai savai mātei — un nesaki viņai, ka esi apspriedusi lo ar mani.

Labi, tēvs, es lo nedarīšu.

Būt par māti bija sasodīti grūti: jāņem vērā tik daudz praktisku apsvērumu!— Megij, tev jāiet mājās un jāpasaka mātei, ka tev nāk asinis, un jāpalūdz, lai viņa parāda, kā lādas reizēs jārīkojas.

Māmiņai arī lā ir?

Tā ir visām veselām sievietēm. Tikai kad viņas gaida bērnu, mēnešreizes izpaliek, līdz bērniņš piedzimst. Tā sieviete uzzina, ka gaida bērnu.

Kāpēc mēnešreizes izpaliek, kad sieviete gaida bērnu?

Nezinu, patiešām nezinu. Piedoti, Megij!

Kāpēc asinis lek no dibena, tēvs?

Ralfs nikni palūkojās augšup uz eņģeli, kas savukārt pavisam mierīgi raudzījās viņam pretī: sak. viņu nekādas sieviešu raizes gan neuztrauc. Nupat tēvam Ralfam sāka klāties pārāk traki. Apbrīnojami, eik viņa ir neatlaidīga — parasti taču šķiet lik bikla! Tomēr, atskārzdams, ka kļuvis par Megijas zināšanu avotu visā, kas nav atrodams grāmatās, un labi pazīdams meitenes raksturu, viņš neatļāvās izrādīt ne mazāko apjukumu vai neveiklības sajūtu. Citādi viņa ierautos sevī un vairs nekad viņam neko nejautātu.

Tāpēc viņš pacietīgi atbildēja:— Tās lev nenāk no dibena. Megij. Vēdera lejasgalā ir apslēpta eja: las viss saistīts ar bērniem.

Ā! Jūs gribat teikt, ka pa lo viņi nāk ārā,— viņa sacīja.— Es vienmēr gudroju, kā viņi liek ārā.

Halls pasmaidīja un nocēla meiteni no pjedestāla.— Tagad tu zini. Vai tu zini, kā bērni rodas, Megij?

Ka lad,— viņa svarīgi altcica. priecīga, ka zina vismaz kaul ko.— Viņus izaudzē.

No kā viņi sāk augt?

No cilvēka vēlēšanās.

Kas tev to teica?

Neviens. Es pati izdomāju.— viņa sacīja.

Tēvs Ralfs aizvēra acis un nodomāja, ka laikam taču viņu nevarēs saukt par g|ēvuli. ja viņš šai vietā pieliks punktu. Viņš jūt Megijai līdzi, bel palīdzēt vairs nespēj. Kas gana, tas gana.

7

Mērijai Kārsonei tuvojās septiņdesmit otrā dzimšanas diena, un viņa dzīrās rikot Droedā pašas lielākās svinības, kādas vien piecdesmit gadu laikā nolikušas. Dzimšanas diena iekrita novembra sākumā, kad laiks bija gan karsts, tomēr vēl ciešams — vismaz (iilijas vietējiem iedzīvotājiem.

Iegaumējiet, misis Smita!— čukstēja Minnija.— Nudie, iegaumējiet! Viņa tak dzimusi trešajā novemberī!

Kas tev tagad atkal prātā. Minna?— vaicāja saimniecības vadītāja. Minnijas ķelliskā noslēpumainība bojāja viņas labos, stipros angļu nervus.

Kā. tas tak nozīmē, ka viņa ir sieviete, kas dzimusi skorpiona zīmē, vai ne? Nu tak skorpiona zīmē!

Man nav ne mazākās jausmas, par ko lu runā. Minna!

Misis Smita. guļā, lā tak ir vissliktākā zīme. kurā sievišķis vispār var piedzimt!

Oi. tie ir sātana bērni, nudie, kā es te stāvu!— piebalsoja Kela. iepletusi acis apaļas un pārmezdama krustu.

Minni j. jums ar Ketu tik tiešām nav visi mājās,— sacīja misis Smita, uz kuru šādi apgalvojumi il nemaz neiedarbojās.

Taču satraukums auga augumā. un bija gaidāms, ka las kļus vēl lielāks. Vecā zirnekliene savā krēslā pašā līkla vidū sludināja pavēli pēc pavēles bez gala un malas: bija jādara šis un jādara tas. šitas bija jāizņem no pagraba un tas jānoliek pagrabā. Abas īru kalpones skraidīja, spodrinādamas sudraba galda piederumus, mazgādamas vislabāko Hevi- lenda porcelānu, pārvērzdamās kapelu alkal par viesību zāli un kārtodamas ēdamistabas, kas atradās turpat blakus.

Stjuarts ar pulciņu sezonas strādnieku nopļāva un nogrāba maurus, izravēja puķu dobes, apkaisīja ar samitrinātām zāģu skaidām verandu grīdu, lai krasaino flīžu spraugās nepaliktu putekļi, un nobārstīja ar sausiem krīta smalkumiem pieņemšanas zāles parketu, lai uz tā varētu dejot: Klīriju mazie puikas visu laiku pinās viņiem pa kājām. Bija pasūtīts Klarcnsa O' Tūļa orķestris no pašas Sidnejas, un no turienes vajadzēja pienākt arī austerēm un garnelēm, krabjiem un omāriem; vairākas Gilijas sievietes tika nolīgtas par izpalīdzēm. Viss apgabals no Badnehanišas līdz Inišmarejai un tālāk līdz Bjūgelai un Narrengangai kūsāja satraukumā.

Kamēr marmora gaiteņos atbalsojās neparastie trokšņi — pārbīdāmu mēbeļu švīkoņa un ļaužu balsis —. Mērija Kārsone pārcēlās no sava zviļņa pie rakstāmgalda, izvilka no tā pergamenta lapu. iemērca spalvu tintnīcā un sāka rakstīt. Viņa rakstīja bez pārtraukuma, neapstādamās pal tik daudz, lai apdomātu, vai kādā vietā vajag likt komatu vai nevajag. Pēdējos piecos gados viņa bija prātā pārdomājusi ik sarežģītāko izteicienu, līdz viss skanēja pilnīgi nevainojami. Lai pabeigtu, ilgs laiks nebija vajadzīgs; no divām papīra lapām otrajā viena ceturtdaļa bija pamesla neaprakslila. Pabeigusi pēdējo teikumu, viņa īsu brīdi palika nekustīgi sēžam. Galds stāvēja pie viena no lielajiem logiem, tā ka, mazliet pagriežot galvu, viņa varēja redzēt zālienu. Izdzirdusi ārā smieklus, viņa tiešām ari pagriezās, sākumā lūkodamās āra tāpat vien izklaidīgi, tad pieaugošā niknumā. Kaut jupis rāvis viņu un viņa apsēstību!

Tēvs Ralfs bija iemācījis Megij u jāt: augusi laucinieku ģimenē, viņa nebija ne reizi sēdējusi zirga mugurā, līdz priesteris šo trūkumu novērsa. Jo. lai cik dīvaini, nabadzīgu laucinieku meitas reti prata jāt. Jāšana bija bagātu laucinieču un pilsētas dāmu vaļasprieks. Jā, Megijas izcelsmes meitenes prata gan vadīt vieglos ratus un smagnējos darba zirgus, pal traktorus un dažkārt automašīnas, taču reti mācēja jāt. To šādu ģimeņu meitām uzskatīja par pārāk dārgu izpriecu.

Tēvs Ralfs, atvedis no Gilijas zemus jājamzābakus ar gumijām, kas aptvēra pēdu, un sarža galifē bikses, ar troksni bija uzsviedis lās Klīriju virtuvē uz galda. Padijs. mazliet pārsteigts, pacēla acis no grāmatas: pēc pusdienām viņš mēdza palasīt.

— Kas tad jums lur ir, tēvs?— viņš pavaicāja.

Jājamtērps Megijai.

—- Kas?— ska[i noprasīja Padijs.

Kas?— augstā balsliņā iekliedzās Megija.

Jājamtērps Megijai! Go<la vārds. Padij. jūs esat gatavais nejēga! Jūs mantosit vislielāko, visbagātāko fermu Jaundienvidvelsā. un jūs ne reizes neesat atļāvis savai vienīgajai meitai uzsēsties zirgā! Ka. pēc jūsu domām, lai viņa ieņem pienācīgu vielu blakus mis Kārmaiklai, mis Houplonai un misis Kingai. kuras visas ir lieliskas jātnieces? Megijai jāiemācās jāt gan sieviešu, gan vīriešu seglos, vai dzirdat? Es saprotu, ka jūs esal aizņemts, tāpēc mācīšu Megiju pats. un jums gribot negribot vajadzēs samierināties. Ja las gadījumā traucēs viņas mājas darbus, ļoti žēl. Ik nedēļu dažas stundas Fionai gluži vienkārši vajadzēs likt galā bez Megijas. un viss.

Runāt prelī priesterim Padijs neuzdrīkstējās, un tā nu Megija tūdaļ saka mācīties jāt. (iarus gadus viņa bija ilgojusies pēc šādas izdevības un reiz bailīgi uzdrošinājusies pajautāt tēvam, vai viņa drīkstētu pamēģināt, bel Padijs pēc mirkļa jau bija to aizmirsis, un meitene vairs nekad nejautāja, domādama, ka lēlis viņas lūgumu noraidījis. Mācīšanās tēva Kalla vadībā sagādāja Megijai milzīgu prieku, ko viņa gan priesterim neizrādīja, jo pa šo laiku kādreizējā dievināšana bija pārvērtusies par dedzīgu, kaut arī ļoti meitenigu aizraušanos. Zinādama, ka šī mīlestība ir pilnīgi bezcerīga, viņa tomēr atļāvās sapņot par Kaifu, prātot, ka būtu. ja tas turētu viņu savās rokās un skūpstītu. Tālāk par skūpstu viņas sapņi nesniedzās, jo viņai nebija ne jausmas, kas lam seko un vai vispār kas seko. Un. ja ari viņa apzinājās, ka tā sapņot par priesteri ir grēks, tad tomēr viņai šķila arī. ka nav nekādas iespējas sevi apvaldīt un likties mierā. Pats saprātīgākais, ko viņa spēja darīt, bija izturēties tā. lai Kaifam nebūtu ne mazākās jausmas, n-ik nepaklausīgas kļuvušas viņas domas.

Pa savas dzīvojamās istabas logu Mērija Kārsone vēroja, kā lēvs Kails un Megija nāk no zirgu staļļiem, kas. raugoties 110 galvenā lopkopja mītnes, atradās lielās mājas viņā pusē. Fermas strādnieki jāja ar kaulainiem darba zirgiem, kuri visā savā mūžā nebija ne kaju spēruši stallī: atvesti darbā uz centru, viņi klidzināja pa pagalmiem un lo apkārtni, bet. palaisti brīvē, plūca zāli piemājas aplokā. Taču pašā Droedā bija zirgu staļļi, kaut gan pašlaik los lietoja vienīgi tēvs Ralfs. Merija Kārsone turēja tur divus tīrasiņu šķirnes zirgus, kuri bija paredzēti vienīgi priestera izjādēm; viņam taču nepiedienēja kaulainie darba zirgi! Kad viņš bija pavaicājis, vai ar vienu no tiem drīkstētu jat arī Megija, Mērija nevarēja šo lūgumu lāgā noraidīt. Megija bija viņas brāļameita, un garīdznieka ierosinājums — pamatots. Meitenei vajadzēja prast pieklājīgi jāt.

Ik šūna Mērijas Kārsones vecajās, uzpūstajās miesās bija iesmelgusies sāpēs. Kaut varētu teikt «nē» vai vismaz jāt abiem līdzi! Tomēr viņa nedz drīkstēja noraidīt lūgumu, nedz arī spēja vairs uzsēsties zirgam mugurā. Patlaban viņu zvērīgi kaitināja skats, kā abi kopā soļo pāri mauram — vīrietis, ģērbies baltā kreklā, jātnieka biksēs un augstos zābakos, graciozs kā dejotājs, meitene savās galifē biksēs slaida un zēniski skaista. No viņiem staroja gaiša, nemākslota draudzība: nez kuro reizi Mēriju Kārsoni pārņēma neizpratne, kāpēc vienīgi viņa nosoda abu tuvās, gandrīz vai intīmās attiecības. Padijs uzskata tās par brīnum jaukām, Fiona — gatavā āmurgalva —, kā parasti, nesaka nekā, turpretī zēni izturas pret viņiem kā pret brāli un māsu. Vai viņa redz to. ko neviens cits neredz, tāpēc ka pati mīl Ralfu de Brikasāru? Vai ari lās ir tikai viņas iedomas, varbūt tas patiešām nav nekas cits kā draudzība starp vīrieti pāri trīsdesmitiem un meiteni, kas nav vel īsti pieaugusi par sievieli? Blēņas! Neviens vīrietis pāri trīsdesmitiem, pal ne Ralfs de Brikasārs. nevar izlikties akls un neredzēt plaukstošu rozi. Pat ne Ralfs de Brikasārs? Ha! It īpaši Ralfs de Brikasārs ne! Šim cilvēkam nekas nepaslīd garain neievērots.

Viņas rokas trīcēja; papīra lejasdajā no spalvas izšļakslījās tumšzili traipi. Mezglainie pirksti izņēma no atvilktnes vel vienu lapu. atkal iemērca spalvu tintnīcā un pārrakstīja bojāto lapu tikpat noteikti kā pirmo reizi. Tad viņa uzslējās kājās un smagi aizšļūca līdz durvīm.

Minnij! Minnij!—viņa pasauca.

Dievs kungs lai stāv mums klāt. pati sauc!— no pieņemšanas zāles pretējā pusē skaidri atskanēja kalpones balss. Durvis parādījās viņas vasarraibumainā seja — vecumu pēc tās noteikt nebija iespējams.— Ko ta es varētu jums padabūt, mīļā misis Kārsone?— viņa jautāja, brīnīdamās, kāpēc kundze nav. ka parasti, pazvanījusi, lai atnāk misis Smita.

Fj sameklē žogu meistaru un Tomu! Tūlīt atsūti abus šurp!

Vai man nepasacīl pirmāk misis Smitai?

Ne! Dari. kā pavēlēts!

Toms. dārza slrādnieks. bija vecs. krunkains vīrelis, agrāk klaiņājis apkāri ar savu panniņu un katliņu un pirms septiņpadsmit gadiem iestājies šeit darbā — uz neilgu laiku, bel lad iemīlējis Droedas dārzus un nejaudājis tos vairs atstāt. Zogu meistars, pasaules gājējs lāpai kā visi citi no viņa sugas, bija atrauts no sava nebeidzamā darba — stiepļu vilkšanas starp aploku stabiem, lai svinību gadījumam salabotu Droedas balto žogu. Nobijušies no aicinājuma, viņi ieradās jau pēc dažām minūtēm un stāvēja, ģērbušies flaneļa kreklos un darba biksēs ar bikšturiem, satraukti grozīdami rokās cepures.

Vai jūs abi protat rakstīt?— noprasīja misis Kārsone.

Vīri pamāja ar galvu un norija siekalas.

Labi. Es vēlos, lai jūs paskatītos, kā es parakstu šo papīru, un tad parakstītu paši savus vārdus un adreses tieši zem mana paraksta. Vai saprotat?

Vīri pamāja ar galvu.

Pielūkojiet, lai jūsu paraksts būlu tieši lāds kā vienmēr, un skaidri uzdrukājiet savas pastāvīgās adreses. Nav svarīgi, vai jūs uzdodat kādu pasta kantori, kurp vēstule jāsūta uz pieprasījumu, vai ko citu, ja likai jūs var sadabūt rokā.

Abi vīri vēroja kundzi parakstām savu vārdu: tā bija vienīgā reize, kad las tika uzšņāpis lieliem, platiem burtiem. Toms panāca uz priekšu, ar grūtībām noskripstināja spalvu pa papīru, tad žogu meistars uzrakstīja lieliem, apaļiem burtiem «Č. Hokinss» un Sidnejas adresi. Mērija Kārsone caururbīgi vēroja viņus: kad abi pabeidza, viņa iedeva katram blāvi sarkanu desmitmārciņu zīmi un allaida. skarbi piekodinādama turēt muti.

Megija un priesteris jau sen bija nozuduši. Mērija Kārsone smagi apsēdās pie galda, pievilka klal vēl vienu papīra lapu un ķērās alkal pie rakstīšanas. Šis vēstījums negāja no rokas tik viegli un raili^ kā iepriekšējais. Laiku pa laikam viņa apstājās, padomāja, tad. atšiepusi lupas nelāgā smīnā, sāka no jauna. Likās, viņai ir daudz,ko teikt, jo vārdi gulās cieši kopā. rindiņas drūzmējās tuvu cita pie citas, tomēr lik un tā vajadzēja ņemt vēl otru lapu. Beigās viņa pārlasīja, ko uzrakstījusi, salika lapas kopā. salocīja un iebāza aploksnē, aizzīmogodama lo ar sarkanu zīmoglaku.

l'z svinībām gaja tikai Padijs. Fiona. Bobs. Džeks un Megija. Hjūiju un Stjuartu norīkoja uzraudzīt mazuļus, un. jāsaka, viņi klusībā juta atvieglojumu. Nu reiz savā mūžā

Mērija Kārsone bija atvērusi maku pieliekami plati, lai izpurinātu kodes,— visi varēja iegādāties jaunas drēbes, labākās, ko Gilija spēja piedāvāt.

Padijs, Bobs un Džeks bija ģērbušies melnās frakās, melnās biksēs un baltas vestēs un iespīlēti cietinātās krūtežās un augstās apkaklītēs, ko rotāja balli tauriņi. Svinības bija domātas visai oficiālas, vīriešiem vajadzēja ierasties frakās ar baltiem tauriņiem, sievietēm — garās vakarkleitas.

Fionai bija krepa kleila ārkārtīgi košā zilpelēkā krāsā, kas viņai piestāvēja, līganās krokas krita līdz zemei, kakla izgriezums bija dziļš, bel piedurknes apņēma rokas līdz pat delnu locītavām; tas bija pēc karalienes Mērijas [7] iemīļotās modes darināts tērps, bagātīgi izšūts ar zīlītēm. Tāpat kā minētajai valdošajai dāmai, mati Fionai bija sasukāti atpakaļ un uzsprausti augstos, mīkstos viļņos; Gilijas veikals bija apgādājis neīstu pērļu auskarus un rotu, kas cieši apņēma kaklu, tikai apskatot pavisam tuvu, varēja pateikt, ka dārgakmeņi nav īsti. Krāšņs strausa spalvu vēdeklis, nokrāsots tādā pašā tonī kā tērps, pilnveidoja ansambli, kas nemaz nebija tik dižmanīgs, kā varētu likties. Laiks bija neparasti karsts — septiņos vakarā termometrs joprojām rādīja krietni pāri par simt grādiem.

Kad Fiona ar Padiju iznāca no savas istabas, zēni iepleta acis un noelsās. Visā sava mūžā viņi nekad nebija redzējuši vecākus tik karaliski skaistus, tik svešatnīgus. Padijs gan izskatījās atbilstoši savam sešdesmit viena gada vecumam, bet tik cienīgs, ka viņu varētu noturēt par valstsvīru, turpretī Fiona šķita pēkšņi kļuvusi desmit gadus jaunaka par saviem četrdesmit astoņiem, skaista, dzīvības pilna, ar valdzinošu smaidu. Džims un Petsijs sāka brēkt un raudāt, neparko negribēdami lūkoties uz māmiņu un tēti, līdz tie neapģērbšoties atkal kā vienmēr; šai kņadā un apjukumā aizmirsās viss cienīgums, vecāki izturējās kā parasti, un drīz vien dvīņi sajūsmā staroja.

Taču visilgāk izbrīna pilnos skatienus piesaistīja Megija. Varbūt atcerēdamas pašas jaunību, noskaitusies, ka visas citas svinībās ielūgtas jaunās dāmas pasūtījušas tērpus no Sidnejas, Gilijas šuvēja bija strādājusi pie Megijas kleitas no visas sirds. Kakla izgriezums bija dziļš, apšūts ar krokotu volānu, rokas atstālas kailas. Fiona gan bija šaubījusies, lāču Megija lūgusies un šuvēja apgalvojusi, ka visas jaunās dāmas šūšot pēc tādas pašas modes,— vai Fiona gribot, lai viņas meita izskatās pēc vecmodīgas lauķes un visi par viņu smejas? Tā nu Fiona visžēlīgi piekāpās. Tērps bija šūdināts no plāna, bet stingra krepžoržeta. viduklī likai nedaudz pieguļošs, bet virs gurniem greznots ar lās pašas drānas jostu. Tas bija gaišpelēks, dūmakains ar maigi sārtu vizmojumu. tajā tonī. ko lolaik mēdza dēvēl par «rožu pelnu» krāsu: šuvēja ar Megiju kopīgiem spēkiem bija izšuvušas visu kleitu ar sīku. sārtu rožu pumpuru rakstu. Un Megija bija apgriezusi matus, cik vien varēja, lai frizūra izskatītos pēc «zēngalviņas»—šī meiteņu mode pamazām bija atnākusi pal līdz (iilijai. Protams, Megijas mati pārāk cirtojās. lai atbilstu paraugam, taču īsi tie piestāvēja viņai labāk nekā gari.

Padijs pavēra muti, grasīdamies skaļi uzkliegt, jo viņa vairs neizskatījās pēc tēva mazās meitenes, taču aizvēra to, nebildis ne vārda: viņš atcerējās seno ķildu ar Frenku prezbiterijā. Nē. nevar Megiju uz visiem laikiem paturēt bērna kārtā, viņa kļuvusi par jaunu sievieti un pali izbijusies no brīnumainas pārvērtības, ko apliecina spogulis. Kāpēc nabadzītei padarīt visu vēl grūtāku?

Mīļi smaidīdams, viņš pastiepa roku pret meitu.— Nu. Megij. lu esi patiešām smuka! Nāc. es pals būšu tavs pavadonis. Bobs un Džeks lai ir kavalieri māmiņai.

Bija allicis tieši mēnesis līdz Megijas septiņpadsmitajai dzimšanas dienai, un Padijs pirmo reizi mūžā jutās patiesi vecs. Taču meita bija viņa sirds lolojums, nekas nedrīkstēja sabojāt viņas pirmo balli.

Viņi lēni soļoja uz kungu mājas pusi. kaul arī pirmie viesi vēl nebūt nebija gaidāmi: vajadzēja paēst pusdienas kopā ar Mēriju Karsoni un būt viņai blakus, kad sāksies pieņemšana. Nevienam negribējās ierasties ar netīriem apaviem, bel pēc jūdzi gara ceļa pa Droedas putekļiem katrā ziņa vajadzēja iegriezties virtuves ekā. lai nospodrinātu kurpes un notīrītu putekļus no bikšu «starām un garo tērpu apmalēm.

Tēvs Ralfs, kā parasti, bija ģērbies sutanā: neviena fraka vai smokings nepiestāvētu viņam ne uz pusi tik labi kā vienkārši piegrieztais, apakšā mazliet plalakais garīdznieka svārks ar neskaitāmajām melnu drānu apvilktajām podziņām, kas sniedzās 110 kakla līdz pašai lejai: ap vidu vijās monsen- jora josla ar purpursārtu apmali.

Mērija Kārsone savam tērpam bija izvēlējusies baltu atlasu, baltas mežģīnes un ballas strausa spalvas. Parasti vienaldzīgā Fiona šoreiz pialām acīm apstulbota nolūkojās viņa. Tērps tik nepiedienīgi atgādina līgavas rotu. tas šķiet galīgi nepiemērots — pie visiem svētiem, kāpēc viņa izgreznojusies kā prātu izkūkojusi vecmeita, kas tēlo jaunlaulāto? Turklāt pēdējā laikā viņa ļoti aptukusi un tas visu padara vēl smieklīgāku.

Turpretī Padijs likās neievērojam, ka kaut kas nebūtu kārtībā; viņš panāca uz priekšu un, starodams smaidā, saņēma māsai abas rokas. Kads viņš lāga cilvēks, nodomāja tēvs Ralfs, mazliet uzjautrināts no malas noraudzīdamies šai ainā.

Nudien, Mērij, cik tu lieliski izskaties! Ka jauna meitenei

Īstenībā viņa izskatījas gandrīz līdzīga karalienei Viktorijai plaši pazīstamajā, īsi pirms nāves uzņemtajā fotogrāfijā. Valdonīgā deguna abās pusēs — dziļas rievas, ietiepīgā mute cieti sakniebta, mazliet izvelbtās, ledainās acis nemirkšķinot pievērsušās Megijai. Tēva Ralfa skaisto acu skatiens pārslīdēja no brāļameitas uz tanti un tad atkal atgriezās pie brāļameitas.

Mērija Kārsone uzsmaidīja Padijam un paņēma viņu zem rokas.— Vari mani vest pie pusdienu galda, Padrik. Tēvs de Brikasārs būs Fionas kavalieris, un zēniem jāapmierinās ar Meganu — lai sēdina viņu vidu.— Veca zirnekliene atskatījās pār plecu uz Megiju.— Vai tu šovakar dejosi, Megan?

Viņa ir parak jauna, Merij, nav vel septiņpadsmit,— ātri iejaucās Padijs, atcerēdamies vel vienu tēva un mātes piemirstu pienākumu: neviens no viņa bērniem nebija mācīts dejot.

Cik žēl!— novilka Mērija Kārsone.

Tās bija spožas, izšķērdīgas, krāšņas, žilbinošas svinības, vismaz tādi bija epiteti, kurus visvairāk lietoja to aprakstam. Rojals 0' Māra kopā ar sievu, dēliem un vienīgo meitu bija mērojis divsimt jūdžu garu ceļu 110 Inišmarejas; viņš dzīvoja vistālāk, kaut ari citi nemita daudz tuvāk. Gilijas iedzīvotājiem parasti nebija nekas prelī dzīties divsimt jūdzes pat uz kriketa maču, kur 11u vel uz tādu balli. Bija ieradies arī Dankens Gordons no Īčjuizdžes — nevienam nekad nebija izdevies izspiest no viņa paskaidrojumu, kāpēc viņš nosaucis savu fermu, kas atrodas tik tālu no okeāna, Skotijas gēlu valodas vārda par Juras Zirdziņu. Nākamais bija Martins Kings ar sievu, dēlu Antoniju un vedeklu; viņš bija Gilijas fermeru vecakais, Merijai Kārsonei ka sievietei šo nosaukumu nevarēja piešķirt. Tad — Ivens Pjū no Breikipūlas, kā viņa fermu dēvēja apkārtējie, lai gan patiesībā tā bija nosaukta grūti izrunājamā velsiešu vārdā, Dominiks ()' Rorks 110 Dibandibanas, Horijs Houplons no Bilbilas un desmitiem citu.

Gandrīz visas klātesošās ģimenes bija katoļticīgas, un reti kāda varēja dižoties ar angļu-sakšu vārdiem; te bija gandrīz vienāds skaits Iru, skotu un velsiešu. Vecajā dzimtene viņi nevarētu cerēt uz vienādām tiesībām un neatkarību un, ja, katoļi būdami, dzīvotu Skotijā vai Velsā, uz lielām simpātijām no vietējo protestantu puses, turpretī šeit, lūkslošiein kvadrātjūdžu lielā platība ap Gilanbounu, viņi bija kungi, kas varēja parādīt garu degunu angļu kungiem,— viņiem piederēja milzu bagatibas. Droeda, lielākā ferma, aizņēma krietni prāvāku platību nekā vairākas Eiropas prinču un hercogu valstiņas kopā. Monako prinči, Lihtenšteinas hercogi, sargieties! Mērija Kārsone ir dižāka. Tā nu viņi griezās Sidnejas orķestra spēlēto glaudīgo valšu takti vai stāvēja malā, iecietīgi vērodami savus bērnus dejojam čarlstonu, ēda pīrādziņus ar omāru pildījumu un svaigas, uz ledus dzesētas austeres, dzēra piecpadsmit gadus vecu šampanieti no Francijas un divpadsmit gadus izturētu skotu viskiju. Taisnību sakot, viņi bulu ar gardāku muti tiesājuši jēra cepeti vai sālītu liellopu gaļu un daudz labprātāk dzēruši lētu, stipru Bandabergas rumu vai Grāftona rūgto tieši 110 mucas, tomēr bija patīkami apzināties, ka viņi var baudīt ari pašu labāko, ja vien iegribas.

Jā, gadījās ari liesi gadi, daudz liesu gadu. Labajos gados rūpīgi tika glabāta nauda, kuru ieņēma par vilnu, lai nodrošinātos pret postu, ko nesa sliktie gadi, tāpēc ka neviens nevarēja paredzēt, kad līs lietus. Taču patlaban jau vairakus gadus pieturējās labs laiks, un Gilijā nebija daudz iespēju tērēt naudu. Ak, ja cilvēks reiz iedzīvojies Lielo ziemeļrietumu melnzemes līdzenumos, tad neviena vieta pasaulē nespēj ar tiem sacensties! Šie ļaudis neilgojās pēc svētceļoju- miem uz veco dzimteni; la viņiem nebija darījusi nekā laba, gluži otrādi, viņu reliģiskas pārliecības pēc ierobežojusi viņu tiesības, turpretī Austrālijā vairums iedzīvotāju bija katoļi, te viņiem bija tādas p$šas tiesības kā visiem. Un Lielie ziemeļrietumi bija viņu mājas.

Turklāt šovakar rēķinu maksā Mērija Kārsone. Viņa to var pilnīgi atļauties. Klīda baumas, ka viņa spētu nopirki un pārdot pal Anglijas karali. Viņas nauda ieguldīta tēraudrūp- niecībā un sudrabā, svinā un cinkā, ieguldīta varā un zeltā, ieguldīta desmit dažādos uzņēmumos, lielāko tiesu tādos, kas vārda liešā un pārnestā nozīmē kaļ naudu. Droeda jau sen vairs nav viņas galvenais ienākumu avots, tā ir likai ienesīgs vaļasprieks.

Tēvs Ralfs tieši neuzrunāja Megiju nedz pusdienu laikā, nedz pēc tam; viņš visu vakaru cītīgi 110 viņas vairījās.

Aizvainojums mudināja meiteni uzmeklēt ar acīm garīdznieku, lai kur viņš būtu. To apzinoties, viņam gribējās apstāties pie meitenes krēsla un paskaidrot, ka, pievērsdams lielāku uzmanību Megijai nekā, teiksim, mis Kārmaiklai, mis Gordonai vai mis O' Mārai, viņš tikai kaitēs viņas un pats savai labajai slavai. Tāpat kā Megija, viņš nedejoja un, tāpat kā Megija, piesaistīja daudzu klātesošo skatienus: viņi nenoliedzami bija divi visskaistākie cilvēki zālē.

Šovakar viņš daļēji izjuta pat nelīksmi pret savu audzēkni, viņas īsajiem matiem, skaisto kleitu, elegantajām zīda kurpītēm rožu pelnu krāsā, ar augstiem papēžiem: tās darīja viņu slaidāku un piešķīra īsti sievišķīgu izskatu. Taču daļēji viņš arī bezgalīgi lepojas, ka Megija ir pārāka par visām citām jaunajām dāmām. Mis Kārmaiklai ir aristokrātiski sejas vaibsti, bet trūkst Megijas sarkanzeltaino malu īpašā krāšņuma, mis Kingai ir skaistas, gaišas cirtas, bet nav tāda vijīga auguma, mis Makcilai ir lielisks augums, taču ģīmis atgādina zirgu, kas caur stiepļu režģa žogu stiepjas pēc ābola. Tomēr visasāk viņš izjuta vilšanos — kāpēc, kāpēc gan nav iespējams pagriezi laika radītājus atpakaļ! Viņam negribējās, lai Megija kļūst pieaugusi, viņš ilgojās pēc mazas meitenītes, pret kuru varētu izturēties ka pret mīļotu bērnu. Padija seja viņš ievēroja izteiksmi, kurā atspoguļojas viņa paša domas, un viegli pasmīnēja. Kāda la būtu svētlaime, ja viņš kaut reizi mūžā drīkstētu parādīt savas jūtas! Tomēr ieradums, audzināšana un apdomība laiduši pārāk dziļas saknes.

Vakara stundām ritot, dejas kļuva arvien straujakas, šampanieša un viskija vietā nāca rums un alus, un svinības arvien vairāk atgādināja jautru balli aitu cirpēju šķūnī. Divos naktī vienīgā atšķirība no parastajām, stingri demokrātiskajām Gilijas apgabala izpriecām bija tikai fermas strādnieku un kalpoņu klātbūtnes trūkums.

Padijs ar Fionu turēja līdzi, turpretī Dobs ar Džeku un Megiju tieši pusnaktī devās mājup. Ne Fiona, ne Padijs to nepamanīja; viņi ļāvās jautrībai. Ja arī bērni neprata dejot, viņi, vecāki, prata un dejoja — lielākoties viens ar otru, un tēvam Ralfam, viņus vērojot, pēkšņi likās, ka viņi ir ļoti saskanīgs pāris — varbūt tāpēc, ka relas bija šādas reizes, kad viņiem radās iespēja atpūsties un kopā izklaidēties. Viņš neatcerējās kādreiz redzējis abus divatā — vienmēr kaut kur tuvumā atradās vismaz viens bērns — un nodomāja, ka lielu ģimeņu vecākiem droši vien ir grūti: bez lieciniekiem viņi paliek tikai guļamistabā, un tad, dabiski, viņu prātus nodarbina kas cits, ne jau sarunas. Padijs bija jautrs un omulīgs vienmēr, turpretī Fiona šonakt vārda pilnā nozīmē staroja, un, kad Padijs pieklājības pec devās uzlūgt kādu fermera sievu, viņai netrūka dejotkāru partneru; laba tiesa daudz jaunāku sieviešu nīka pie zāles sienām — viņām vīrieši tādu uzmanību neveltīja.

Tomēr mirkļi, kad tēvs Ralfs varēja novērot Klīriju vecākus, gadījās pareti. Redzēdams Megiju atstājam zāli, viņš sajutās desmit gadus jaunāks, kļuva krietni ņiprāks un bezgala pārsteidza Houptona, Makeila, Gordona un ()' Māras jaunkundzes, nodejodams — turklāt ļoti labi — ar mis Kār- maiklu blckbotomu. Pēc tam viņš izdancināja pēc kartas visas brīvās jaunās sievietes, pat nabaga neglīto mis Pju, un, ta kā tobrīd ikviens jau jutās pilnīgi brīvi un labvēlīgā noskaņojuma pret visu pasauli, priesteri neviens nenosodīja. Taisnību sakot, viņa aizrautība un laipna izturēšanās pat iemantoja patiesu apbrīnu un atzinību. Nebija vecāku, kas varētu sacīt, ka viņu meitai nav bijis izdevības dejot ar tēvu de Brikasāru. Protams, ja lās nebulu ģimenes svinības, viņš vis nedrīkstētu izturēties tik brīvi, bet ta — bija tik jauki redzēt, ka tads brīnišķīgs cilvēks reiz var patiešām izklaidēties.

Pulksten trijos Mērija Kārsone piecēlās un nožāvājās. — Nē, lai svinības turpinās! Ja es jūtos nogurusi — un lā ir—, es varu iet gulēt, un to es arī darīšu. Bet ēdamā un dzeramā ir diezgan, orķestris noalgots spēlēt tik ilgi, kamēr vien kāds gribēs dejot, un neliels troksnis tikai ļaus man ātrāk aizmigt. Tēvs Ralf, vai jūs būtu tik laipns un palīdzētu man uzkāpt augšstāvā?

Izgājusi no viesību zāles, viņa tomēr nenogriežas uz platajām kāpnēm, bel veda priesteri uz savu dzīvojamo istabu, smagi balstīdamās uz viņa rokas. Istabas durvis bija aizslēgtas; viņa iedeva priesterim atslēgu, pagaidīja, kamēr viņš las atdara, un pirmā iegāja iekšā.

Tās bija lieliskas svinības, Merij,— viņš sacīja.

Man — pēdējas.

Tā nerunājiet, dārgā!

Kāpēc ne? Dzīve man apnikusi, Ralf, un es lai pielikšu punktu. Viņas spivās acis pauda izsmieklu. Vai jūs man nelicat? Vairāk nekā septiņdesmit gadus es esmu darījusi likai lo, ko gribēju, un tad, kad gribēju, tāpēc, ja nāve domā, ka viņa būs ta, kas noteiks manu pēdējo stundu, viņa gauži maldās. Fs nomiršu tad, kad pati izvēlēšos laiku, bet ta nebūs pašnāvība. Dzīvotgriba ir tā, kas liek asinīm ritēt dzīslās, Ralf, tāpēc nav grūti lās apturēt, kad mes lo pa īstam veļamies. Man ir apnicis, un es gribu pieliki punktu. Ļoti vienkārši.

Arī viņam bija apnicis — ne nu lieši dzīve, bet mūžīgā ārējā savaldība, Austrālijas klimats, tas, ka trūka draugu ar kopīgām interesēm, arī pals sev viņš bija apnicis. Telpu skopi apgaismoja augsta petrolejas lampa ar ļoli dārgu rubīnkrāsas stikla kupolu, un lā meta sārtas, caurspīdīgas ēnas uz Mērijas Kārsones valdonīgo seju, piešķirot tai kaut ko velnišķīgu. Ralfam sāpēja kajas un mugura, viņš sen nebija lik daudz dejojis, lai gan lepojās, ka prot visas modernās dejas. Trīsdesmit piecus gadus vecs lauku priesteris — vai tas kāds augsts amats uz baznīcas varas kāpnēm? Nosvītrots, pirms sācis. Ak, jaunības sapņi! Un jauna cilvēka vieglprātīgā mutes palaišana, jauna cilvēka ālrā daba! Viņam nebija pieticis spēka izturēt pārbaudi. Taču lādu kļūdu viņš nekad vairs nepieļautu. Nekad, nekad .. .

Viņš nemierīgi sagrozījās, nopūtās: kāda nozīme par to prātot? Izdevības vairs nebūs. Laiks skatīties acīs patiesībai, laiks šķirties no sapņiem un cerībām.

Vai jūs, Ralf, atceraties, ka es solījos jūs uzveikt — uzvarēt ar paša ieročiem?

Vēsā, vecīgā balss izrāva viņu 110 gurduma uzvēdītajām pārdomām. Viņš palūkojās uz Mēriju Karsoni un pasmaidīja.

Dārgā Mērij, es nekad neaizmirstu nevienu jūsu vārdu. Nezinu, ko es bez jums šajos pēdējos septiņos gados būlu darījis. Jūsu prāts, jūsu villība, jūsu asais skatiens .. .

Būtu es bijusi jaunāka, es jūs iegūtu citādā ceļā. Jūs nekad nesapratīsit, kā man kārojies nomest no pleciem gadus trīsdesmit sava mūža! Ja mani būtu apciemojis nelabais un piedāvājis nopirkt manu dvēseli par iespēju atgūt jaunību, es būlu lo pārdevusi, nevilcinoties ne mirkli, un nebūlu šo darījumu muļķīgi nožēlojusi kā vecais stulbenis Fausls. Taču nelabais nerādījās. Zināl, es patiešām nespēju piespiest sevi ticēl ne dievam, ne velnam. Nekad neesmu redzējusi ne mazāko apliecinājumu, ka viņi paslāv. Vai jūs esat redzējis?

Nē. Bet pārliecība nebalstās uz pierādījumiem, Mērij. Tā balstās uz ticību, un ticība ir baznīcas stūrakmens. Bez ticības nav nekā.

Visai ātri drūpošs pamats.

Varbūt. Manuprāt, ticības dīglis slēpjas ikvienā cilvēkā. Es atzīstos — man ta ir nepārtraukta iekšēja cīņa, bet es nekad nenolikšu ieročus.

Man gribētos jūs sakaut lupatlēveros!

Viņa zilās acis, kas lampas gaismā izskatījās pelēcīgas, iedzirkstījās smieklos.— Ak, dārgo Mērij! To nu es zinu gan.

Bet vai jūs zināt, kāpēc?

Viņam prelī strāvoja bīstams maigums, tas gandrīz vai lauzās sirdī, taču viņš to nikni atgrūda.— Es zinu, Mērij, un, ticiet man, no sirds lūdzu piedošanu.

Cik sieviešu ir jūs mīlējušas, ja neņem vērā māti?

Diez vai māte mani mīlēja? Lai kā būtu, beigās viņa mani ienīda. Tā notiek gandrīz ar visām. Mani būtu vaj%tiž§» jis nosaukt par Hipolitu.

O-o-o! Tas man izsaka daudz ko!

Ja runā par citām, tad, manuprāt, vienīgi Megija . . . Bet viņa ir maza meitene. Varbūt es nepārspīlēšu, sacīdams, ka simtiem sieviešu ir mani iekārojušas, bel vai mīlējušas? Par to es ļoti šaubos.

Es esmu jus mīlējusi!—viņa kaismīgi izgrūda.

Ne, neesat. Es esmu jums uzmundrinošs līdzeklis vecumdienās. Kad jūs raugalies manī, es jums atgādinu, kas jums gadu dēļ vairs nav pieejams.

Jus maldāties. Es jūs mīlēju. Ak dievs, cik karsti! Vai jūs domājat, ka gadi jau paši par sevi to izslēdz? Nu, tēvs de Brikasār, ļaujiet jums kaut ko pastāstīt. Šo stulbo miesu iekšienē es esmu joprojām jauna — es joprojām spēju just, joprojām alkstu, joprojām sapņoju, joprojām gaidu — tikai veltīgi —, joprojām niknojos par ierobežojumiem, ko rada mana miesa. Vecums ir visdrausmīgākā atriebība, ko mūsu atriebīgais dievs mums lemj. Kāpēc viņš neliek novecot arī mūsu domām?— Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis, grīni atšiepdama zobus.— Es, protams, nokļūšu ellē. Bet, pirms tas notiks, es ceru, man radīsies izdevība pateikl dievam, kāds viņš ir zemisks, ļaunprātīgs, nožēlojams paliesa dieva aizstāklis!

Jūs esat pārāk ilgi dzīvojusi atraitnēs, Mērij. Dievs jums deva izvēles brīvību. Jūs būlu varējusi atkal apprecēties. Ja jūs nolēmāt otrreiz neprecēties un tādējādi dzīvojāt neciešama vientulībā, lad tā ir jūsu pašas, nevis dieva vaina.

Kādu brīdi viņa neteica neko, rokas krampjaini apžņaugusi ap krēsla sānu atzveltnēm, tad pamazām saspringums atslāba un viņa atvēra acis. Lampas gaismā tās apsarkušas zvīļoja, taču ne no asarām: no kaut kā bargāka, spīvāka. Ralfam aizrāvās elpa, viņu pārņēma bailes. Viņa izskatījās līdzīga zirneklim.

Ralf, uz mana galda ir aploksne. Lūdzu, atnesiet man to!

Gan kaisdams ziņkārē, gan bīdamies, viņš piecēlās un piegāja pie rakslamgalda, paņēma vēstuli un aplūkoja lo. Virspuse bija balla, turpretī mugurpuse pienācīgi aizzīmogota ar sarkanu zīmoglaku, kurā iespiesta auna galva ar lielo «D» burtu. Ralfs atnesa aploksni un sniedza to vecajai sievietei, taču viņa neņeina un pamāja, lai priesteris apsēžas.

Tā ir jums,— viņa sacīja un īsi iesmējās.— Jūsu likteņa lēmēja, Ralf, lūk, kas tā ir! Mans pēdējais, izšķirīgais trieciens mūsu ilgajā cīņā. Cik žēl, ka manis te nebūs un es neredzēšu, kas notiks! Ret es zinu, kas notiks, jo es jūs pazīstu. Es pazīstu jūs daudz labāk, nekā jūs domājat. Aploksne izšķirs, kāds būs jūsu dzīves ce|š un kas noliks ar jūsu dvēseli. Man jāatstāj jīis Megijai, taču es esmu parūpējusies, lai arī viņa jūs nedabū.

Kāpēc jūs tā nīstat Megiju?

Es jau jums reiz teicu. Tāpēc ka jūs viņu mīlat.

Ne jau lā! Viņa ir tas bērns, kurš man nekad nevar būt, manas dzīves dārza roze. Megija ir sapņu tēls, Mērij, sapņu tēls!

Taču vecā sieviete nicīgi pavīpsnāja.— Es nevēlos runāt par jūsu dārgo Megiju! Es jūs redzu pēdējo reizi, tāpēc negribu šķiest laiku tērgāšanai par viņu. Te ir vēstule. Es vēlos, lai jūs zvērat pie sava priestera amata, ka neatvērsit to līdz brīdim, kad savām paša acīm būsit redzējis manu līķi, taču tad atvērsit to nekavējoties — pirms apbedīšanas. Zvēriet !

Nav nekādas vajadzības zvērēt, Mērij. Es darīšu, kā jūs prasāt.

Zvēriet, vai ari es paņemšu to atpakaļ!

Viņš paraustīja plecus.— Nu, labi. Zvēru pie sava priestera amata. Neatvēršu vēstuli, līdz nebūšu redzējis jūsu līķi, un tad atvēršu to pirms jūsu apbedīšanas.

Tā ir labi!

Mērij, lūdzu, nesatraucieties! Tā ir jūsu iedoma, nekas vairāk. No rīta jūs par to pasmiesities.

Rītu es vairs nesagaidīšu. Šonakt es miršu; neesmu tik vāja, lai gaidītu, kad man atkal smaidīs laime jūs redzēt. Kāds atvieglojums! Iešu tagad gulēt. Vai uzvēdīsit mani augšā?

Ralfs viņai nolicēja, taču redzēja, ka nav nekādas jēgas strīdēties un viņa nav tādā garastāvoklī, lai ļautos sevi uzjautrināt. Vienīgi dievs lemj, kad cilvēks mirs, ja vien tas pēc debesu valdnieka dāvātās brīvās izvēlēs neizbeidz dzīvi pats. Un viņa taču bija teikusi, ka to nedarīšot. Tāpēc viņš palīdzēja vecajai pūšot un elšot tikt augšā pa kāpnēm un tur saņēma viņas rokas savējās un noliecās, lai tās noskūpstītu.

Merija Kārsone atrāva tās atpakaļ.— Nē, šonakt ne tā. Uz lupām. Kali ! Noskūpstiet man lūpas, it kā mēs butu mīlētāji!

Svinībām par godu bija iedegtas kroņluktura četrsimt vaska sveces, un to spožajā gaisma viņa ieraudzīja Kaifa sejā pretīgumu, neviļu riebumu, un nu viņai gribējās mirt, neciešami gribējās mirt — tūlīt, šai pašā brīdī.

— Mcrij, es esmu priesteris. Es ncdrīkslut

Viņa spalgi un baismi iesmējās.— Ak, Ralf, cik jūs esat neīsts! Neīsts vīrietis, neīsts priesteris! Un, ja padomā,— reiz taču jūs patiešām bijāt tik pārdrošs, ka piedāvājāt likties ar mani gultā! Vai jūs bijāt tik pārliecināts, ka es atteikšos? Kā es gribētu, lai nebulu lo darījusi! Es dotu nezin ko, lai redzētu, kā jūs izgrozītos, ja mēs varētu to vakaru atsaukt atpakaļ! Neīsts, neīsts, neīsts! Vairāk nekas jūs neesat, Ralf! Impotents, nekur nederīgs, neīsts! Impotents vīrietis un impotents priesteris! Jūs laikam nekā nevarētu, pal ja būlu jāguļ ar pašu svēto jaunavu! Vai jums tas kādreiz ir pacēlies, tēvs de Brikasār? Jūs esat neīsts no galvas līdz kājām!

Ārā nebija ataususi gaisma, tā pat vēl ncsvīda. Pār Droedu klājās mīksta, bieza un ļoti tveicīga tumsa. Ballenieki kļuva visai trokšņaini; ja fermai būtu tuvi kaimiņi, jau sen būtu atsaukta policija. Uz verandas kāds aizgūtnēm riebīgi vēma, un zem pušķaina kosas krūma neskaidri iezīmējās divi kopā savij ušies augumi. Tēvs Ralfs apmeta līkumu vēmējam un mīlniekiem, nedzirdamiem soļiem iedams pār mīksto, nupat nopļauto mauru; viņš pārdzīvoja tādas garīgas mokas, ka vispār neaptvēra, kurp iet. Vienalga, kurp, tikai jābēg no viņas, drausmīgās vecās zirncklienes, kas ir pārliecināta, ka šajā brīnišķīgajā n^ktī auž savu nāves kūniņu. Tādā agrā stundā tveice vēl nenogurdināja; gaisā jautās it kā smagnēja kustība, tajā lēnītēm pieglaimīgi vēdīja boroniju un rožu smarža; valdīja dievišķīgais klusums, kāds sastopams vienīgi tropu un subtropu joslā. Ak dievs, būt dzīvam, būt patiesi dzīvam! Izplest rokas pretī naktij, dzīvot un būt brīvam!

Viņš apstājās maura otrā mala un stāvēja, lūkodamies uz tumšo debess velvi, it kā pats būtu antena, kas cenšas uztvert kādu zīmi no dieva, ,1ā, kas slēpjas tur augšā aiz naksnīgajam debesīm, starp mirgojošajiem gaismas punktiem, tik tīriem un šai pasaulei svešiem? Kāpēc tad, kad atvāzts atpakaļ dienas gaišzilais jums, cilvēkam ļauts ieskatīties mūžībā?

Vienīgi šī zvaigznēm piebārstītā debespļava spej pārliecināt cilvēku, ka pastāv dievs un laiks, kam nav ne sākuma, ne gala.

Protams, viņai taisnība. Neīsts, neīsts no galvas līdz kājām. Ne vīrietis, ne ari priesteris. Tikai radījums, kas vēlas, kaut zinātu, kā būt gan vienam, gan otram. Nē! Ne jau vienam un otram! Priesteris un vīrietis nevar pastāvēt kopa — būt vīrietim nozīmē nebūl priesterim. Kāpēc manām kājām bija jasapinas viņas tīklos? Viņas inde ir stipra, varbūt stiprāka, neka man šķiel. Kas ir šai vēstulē? Cik tas viņai raksturīgi — vilināt mani ar ēsmu! Cik daudz īsti viņa zina, cik daudz tikai cenšas uzminēt? Kas vispār manī ir ko zināt vai uzminēt? Vienīgi niecības apjauta un vientulība. Šaubas, mokas. Mūžīgi mokas. Tomēr jums nav taisnība, Mērij! Es varu apliecināt savu vīrietību. Es tikai to negribu, es esmu aizvadījis ilgus gadus un pierādījis sev, ka iekāri var savaldīt, uzveikt, pakļaut. Jo iekāre piederas vīrietim, turpretī es esmu priesteris.

Kapsēta kāds raudāja. Protams, Megija. Neviens cits tas nevarēja būt. Ralfs pacēla augšup sutanas malu un pārkāpa pār čuguna margām, saprazdams, ka ar Megiju. protams, šonakt arī viss vel nav nokārtots. Ja viņš stāvējis aci pret aci ar vienu 110 abām sievietēm, kas ienākušas viņa dzīvē, tad jārunā arī ar otru. Nu viņš alkal spēja ar vieglu humoru skatīties uz visu no malas — šo īpašību vecā zirnekliene uz ilgu laiku nespēja nomākt. Ļaunā, veca zirnekliene. Lai dievs lemj viņas dvēseli pazušanai, lai lemj pazušanai!

Megij, dārgumiņ, neraudi!— viņš sacīja, apsēzdamies meitenei blakus rasainajā zālē.-— Ņem, es varu deret, ka tev nav kārtīga mutautiņa. Sievietēm tā nekad nav. Ņem manu un noslauki acis, esi prātīga meitene.

Megija paņēma kabatlakatiņu un paklausīgi noslaucīja asaras.

Tu pal neesi noģērbusi savu grezno kleitu. Vai tu tiešām te sēdi kopš pusnakts?

Jā.

Vai Robs un Džeks zina, kur tu esi?

Es viņiem teicu, ka iešu gulēt.

Kas noticis, Megij?

Jūs ar mani šovakar nemaz nerunājāt!

Ā! Tā jau es domāju. Megij, paskaties uz mani!

Austrumu pamale pērjaini ievizējās, biezā tumsa bēga,

Droedā iedziedājās agrie gaiļi, sveikdami rītausmu. Tā nu Ralfam kļuva redzams, ka pat ilgās asaras nav mazinājušas Megijas acu skaistumu.

Megij, svinībās lu daiļumā krietni pārspēji visas citas meitenes, un ir labi zināms, ka es iegriežos Droedā biežāk, nekā vajadzētu. Es esmu priesteris, tapec uz mani nedrīkst krist ne mazakas aizdomas — apmēram tāpat kā uz Cēzara sievu —, bet ļaužu iztēle diemžēl tik tīra vis nav. Salīdzinājuma ar lielāko daļu priesteru es esmu jauns un neesmu neglīts.— Viņš apklusa, iztēlodamies, ko Mērija Kārsone teiktu par šo acīm redzami zeino novērtējumu, un klusībā pasmējās.— Ja šovakar es lev būtu veltījis kaut kriksīti uzmanības, vēstis par to vēja spārniem aplidotu visu Giliju. Visas tālruņa līnijas dūktu no valodām. Vai lu saproti, ko es gribu sacīt?

Megija papurināja galvu; debesīm kļūslol gaišākam, īsi apgrieztās cirlas iemirdzējās.

Tu esi pārāk jauna, lai pazītu ļaužu netikumus, bel lev lie jāuzzina, un šķiet, ka tevi mācīt nez kāpēc vienmēr bijis tieši mans uzdevums, vai ne? Es gribu sacīt, ka cilvēki aprunātu mani, teikdami, ka es interesējos par tevi nevis kā priesteris, bet kā vīrietis.

Tēvs!

Riebīgi, vai ne?— Viņš pasmaidīja.— Bet tieši lā ļaudis runātu, vari man ticēt. Redzi, Megij, tu vairs neesi maza meitene, tu esi jauna dāma. Taču tu vēl neesi iemācījusies slēpt savas siltās jūtas pret rnani, tāpēc, ja es būtu apstājies ar tevi parunāt, tu lukolos manī ar lādu skatienu, kuru varētu pārprast.

Viņa savādi raudzījās garīdzniekā, skatiens pēkšņi kļuva neizdibināms, un viņa negaidot pagrieza galvu, tā ka Ralfs varēja redzēt tikai profilu.— Jā, es saprotu. Es biju muļķe, to neapjēgdama.

U11 tagad, kā lev šķiet, vai nevajadzētu iet mājās? Rez šaubām, tur visi gjiles, bet, ja kāds būs pamodies parastajā laikā, lad tu būsi tintē. Un tu nedrīksti teikt, ka biji kopā ar inani, Megij, nedrīksti teikt pat saviem ģimenes locekļiem.

Meitene piecēlās un cieši vērās Ralfā.— Es eju, tēvs. Bet man gribētos, lai viņi pazītu jūs labāk, tad viņi nekad tā par jums nedomātu. Jums kaul kas tāds taču nenāk ne prātā, vai ne?

Nez kada iemesla pēc las sāpēja, sāpe iedzēla pašā sirdī — Mērijas Kārsones cietsirdīgās nievas to nebija spējušas.— Jā, Megij, tev taisnība. Kaul kas tāds man nenāk ne prātā.— Greizi pasmīnēdams, viņš piecēlās.— Un, ja nu es teiktu — man reizēm gribētos, lai nāktu prātā,— tev tas

liktos dīvaini, vai no?— Viņš pielika roku pie pieres.— Nē, es nebūt to negribu! Ej mājās, Megij, ej mājās!

Meitenes seja kļuva skumja.— Ar labunakti, tēvs!

Viņš saņēma Megijas rokas savējās, noliecās un noskūpstīja tās.— Ar labunakti, manu mīļo Megij.

Viņš nolūkojās, kā meitene aiziel gar kapu kopiņām, pārkāpj pāri margām; attālinoties viņas augums rožu pumpuriem nošūtajā tērpā izskatījās graciozs, sievišķīgs un mazliet nereāls. Rožu pelni.— Cik piedienīgs apzīmējums!—viņš sacīja eņģelim.

Kad viņš devās atpakaļ pāri zālienam, no Droedas cita pēc citas rūkdamas aizripoja vieglās mašīnas; svinības beidzot bija galā. Zālē orķestranti, grīļodamies no nepārtrauktās spēlēšanas un ruma dzeršanas, bāza instrumentus apvalkos, un piekusušās kalpones un izpalīdzēs mēģināja kaut cik piekopt nekārtību. Ieraudzījis misis Smilu, lēvs Kails pārmetoši pašūpoja galvu.

Sūtiet visus gulēt, mīļā! Ir krietni vieglāk tikt ar darbu galā, kad cilvēks spirgts. Es parūpēšos, lai misis Kārsone nedusmojas.

Vai jums negribētos kaut ko ieēst, tēvs?

Augstais dievs, nē! Likšos gulēt.

Vēlā pēcpusdienā kāda roka aizskāra viņa plecu. Viņam nepietika spēka pavērt plakstus, un viņš kā akls pasniedzās pēc šīs rokas, gribēdams to piekļaut vaigam.

Megij . . .— viņš nomurminaja.

Tēvs, tēvs! Ak, lūdzu, mostieties!

Izdzirdis misis Smitas balsi, viņš plati iepleta acis.— Kas ir, misis Smita?

Misis Kārsone, tēvs! Viņa ir mirusi.

ĪGI

Palūkojies pulkstenī, viņš redzēja, ka ir jau pāri sešiem vakarā; apstulbis, zvārodamies 110 smagās nejulības, kura vainīgs bija dienas drausmīgais karstums, viņš ar pūlēm novilka pidžamu, saģērbās priestera drānās, apmeta ap kaklu šauru, violetu stolu un paņēma pēdējās svaidīšanas eļļu, svēto ūdeni, lielo sudraba krustu un melnkoka rožukroņi. Viņam ne mirkli neienāca prātā apšaubīt, vai misis Smitai ir laisnlba; viņš zināja, ka zirnekliene mirusi. Vai viņa galu galā kaul ko iedzērusi? Ja lā būtu, tad, dievs dod, lai istabā nekas nedurtos acīs un ārsts nenojaustu. Kāda jēga izdarīt pēdējo svaidīšanu, viņš nezināja. Taču izdarīt to vajag. Ja viņš atteiksies, sekos aulopsija un visādi sarežģījumi. Tomēr šai

« 73»

nepatikai nebija nekāda sakara ar viņa pēkšņajām aizdomām par pašnāvību; viņš gluži vienkārši uzskatīja, ka pieskaršanās ar kaut ko svētu Mērijas Kārsones miesām nozīmētu zaimošanu.

Viņa lik tiešam bija beigta, acīmredzot mirusi, kolīdz devusies pie miera, pirms krietnam piecpadsmit stundām. Logi bija cieši aizvērti un istaba mitra no lielajiem, lēzenajiem ūdens traukiem: tos viņa allaž lika novietot ikvienā stūri, lai uzturētu svaigu sejas ādu. Gaisā bija dzirdams dīvains troksnis; brīdi apjucis klausījies, viņš atģidās, ka tās ir mušas — veseli bari mušu, skaļi dīkdami un spindzēdami, dzīroja uz līķa, pārojās un deja oliņas.

— Dieva dēļ, misis Smita, atveriet logus!— viņš noelsās, bāls ka audekls tuvodamies gullai.

Līķa stingums bija alslābis un miesas kļuvušas atbaidoši ļenganas. Vaļējās acis bija raibas no mušām, plānās Ifipas — melnas, mušas rāpoja pa visu augumu. Ralfam vajadzēja lugt misis Smitu, lai ta baida kukaiņus projām, kamēr viņš izdara pēdējo svaidīšanu, murminādams senos svēlvārdus latīņu valodā. Kāda komēdija, viņa taču ir nolādēta! Un kā viņa smird! Ak dievs! Derdzīgāk par jebkuru beigtu zirgu aploka spirgtajā gaisā. Viņš sargājās pieskarties vecajai mironei — it īpaši mušu aplipušajām lūpām —, tāpat ka bija sargājies viņai pieskarties, dzīvai esot. Pēc nedaudzām stundām viņā mudžēs tārpi.

Beidzot ceremonija bija galā. Ralfs izslējās.— Aizejiet tūdaļ pie mistera Klīrija, misis Smita, un, dieva dēļ, pasakiet viņam, lai zēni uz karstām pēdām sāk taisīt zārku. Uz Giliju nav laika nevienu sūtīt; viņa trūd mūsu acu priekšā. Ak kungs! Man nāk vēmiens. Ieiešu vannā un atstāšu drēbes ārpusē pie durvīm. Sadedziniet las! Viņas smaku no tām vairs nevarēs izdabūt.

Atgriezies savā istabā, ģērbies virskreklā un jātnieka biksēs — viņš nebija paņēmis līdzi divas sutanas —, Ralfs atcerējās vēstuli un savu solījumu. Pulkstenis bija nositis septīto stundu. Viņš dzirdēja apslāpētu kņadu: kalpones un izpalīdzēs steidzās novākt svinību pārpalikumus, pārvērst balles zaļi atkal par kapelu un sakārtot māju rītdienas bērēm. Neko darīt, šovakar bus jāatgriežas Gilija paņemt olru sutanu un visu, kas nepieciešams bēru inisei. Zināmus priekšmetus viņš neatkarīgi no gadalaika allaž vadāja līdzi, kad atstāja prezbiteriju, lai dotos uz. tālām fermām: viņš rūpīgi sakravāja mazā, melnā čemodāna nodalījumos sakramentus dzimšanas un nāves gadījumiem, svētīšanai, dievkalpojumiem un ielika arī amata tērpu misēm. Taču viņš bija īrs, un ņemt līdzi melno sēru tērpu bērēm nozīmēja izaicināt likteni. Tālumā bija dzirdama Padija balss, tomēr pašreiz viņš tikties ar Megijas tēvu nespēja; viņš zināja, ka visu nepieciešamo nokārtos misis Smita.

Sēdēdams pie loga, pa kuru pavērās skats uz vakara saules apspīdēto Droedu, staru apzeltītajiem eikaliptiem, rieta gaismas pārlieto balto, sārto un sarkano rožu jūru dārzā, viņš izņēma no čemodāna Mērijas Kārsones vēstuli un brīdi paturēja to rokās. Nelaiķe bija uzstājusi, lai viņš izlasa to pirms apbedīšanas, un kaut kur smadzeņu stūrītī kāda klusa balss čukstēja, ka viņam jāizlasa tā tagad — nevis vēlāk vakarā, kad viņš būs sastapies ar Padriku un Megiju, bet tagad, pirms viņš redzējis citus, ne likai Mērijas Kārsones līķi.

Aploksnē bija četras papīra lapas; viņš salika tās uz galda atsevišķi un tūdaļ ievēroja, ka abas apakšējās ir viņas testaments. Divas augšējās bija viņam adresēta vēstule.

«Manu dārgo Ralf!

Jūs būsit pamanījis, ka otrs dokuments šai vēstulē ir mans novēlējums. Man jau ir pilnīgi likumīgs, parakstīts un apzīmogots testaments Harija Gola kantorī Gilijā; pašreizējais novēlējums rakstīts krietni vēlāk un, dabiski, anulē testamentu, kas atrodas pie Harija.

Patiesībā es uzrakstīju to tikai vakar, pieaicinājusi par lieciniekiem Tomu un žogu meistaru, jo, cik zinu. cilvēki, kam testamentā kaul kas novēlēts, apliecināt to nedrīkst. Novēlējums ir pilnīgi likumīgs, kaut arī to nav sastādījis Harijs. Ticiet man, tā likumību nenoliegs neviena tiesa visā valstī.

Ret. ja nu man iegribējās sadalīt savu mantu citādi, kāpēc es neliku sastādīt testamentu Harijam? Ļoti vienkārši, manu dārgo Ralf. Es gribēju, lai par šī novēlējuma pastāvēšanu nezina neviens cits kā vienīgi Jūs un es. Šis ir vienīgais eksemplārs, un Jūs to turat savās rokās. Neviena dzīva dvēsele nezina, ka Jums las ir. Manā plānā tā ir ļoti svarīga sastāvdaļa.

Vai atceraties evaņģēlijā to vielu, kur sātans aizved mūsu kungu Jēzu Kristu kalna virsotnē un kārdina viņu ar visiem pasaules labumiem? Cik tīkami ir apzināties, ka manā rīcībā ir maza daļa sātana varas un ka man iespējams kārdināt ar visiem pasaules labumiem lo, kuru es mīlu! (Vai Jūs apšaubāt, ka sātans mīlēja Kristu? Es ne.) Jūsu dilemmas apcere pēdējos gados tīkami rosinājusi manas domas, un, jo tuvāk nāk nāves stunda, jo jaukāki kļūst mani sapņu tēli.

Pēc lam kad būsit izlasījis novēlējumu. Jūs sapratīsit, ko es gribu sacīt. Kad es degšu elles liesmās aiz tas dzīves robežām, kuru pazīstu pašlaik. Jūs joprojām atrādīsities šaisaulē, taču degsi! daudz negantākās elles liesmās, nekā dievs spētu izdomāt. Ak, manu Ralf, es Jūs esmu izpētījusi līdz pēdējam sīkumam! Iespējams, ka es neko citu neesmu pratusi, bet es vienmēr esmu pratusi spīdzināt tos. ko mīlu. Un Jūs esat daudz labāks upuris, nekā jebkad bijis mans dārgais nelaiķa Maikls.

Kad es ar Jums iepazinos. Jūs iekārojāt Droedu un manu naudu, vai ne, Ralf? Tās Jums šķila līdzekļi, kā atpirkt atpakaļ savu stāvokli, kas Jums pēc taisnības pienākas. Bet tad ieradās Megija, un Jūs atteicāties no sava sākotnējā mērķa — manas draudzības iegūšanas, vai ne? Es kļuvu par ieganstu Droedas apciemošanai, lai Jūs varētu būt kopā ar Megiju. Interesanti, vai Jūs būtu spējis tik viegli pārmesties no vienas uz otru, ja zinātu, cik lieli īstenībā ir mani kapitāli? Vai Jūs to zināt, Ralf? Manuprāt, Jums nav ne jausmas. Dāmai laikam nepiedien minēt testamentā savu īpašumu precīzo vērtību, tāpēc būs labāk, ja pateikšu to šeit, gluži vienkārši lai es varētu būt droša, ka tad, kad vajadzēs izlemt, Jūs zināsit visu nepieciešamo līdz pēdējam sīkumam. Ja neņem vērā dažus simtus tūkstošu šurp vai turp, manas mantas apjoms ir apmēram trīspadsmit miljonu mārciņu.

Drīz beigsies otrā lappuse, un es netaisos sevi apgrūtināt, pārvēršot vēstuli par veselu traktātu. Izlasiet manu novēlējumu. Ralf, un, kad būsit to izlasījis, izlemiet, ko Jūs ar lo darīsit. Vai iesniegsit Harijam Gofam apstiprināšanai vai arī sadedzināsit un nekad neteiksit nevienai dzīvai dvēselei, ka tāds pastāvējis? T^ds ir lēmums, par kuru Jums jāizšķiras. Man jāpiezīmē, ka testamentu, kas atrodas Harija kantorī, es uzrakstīju nākamajā gadā pēc Padija atbraukšanas, novēlēdama visu savu īpašumu viņam. Jums taču jāzina, kas likts svaru kausos.

Ralf. es Jūs mīlu, mīlu tik neganti, ka būtu varējusi Jūs nogalināt, jo Jūs mani negribat,— tikai šī ir krietni saldāka atriebība. Es nepiederu cēlsirdīgo sugai, es Jūs mīlu, bet gribu, lai Jūs sāpēs kliedzat. Jo. redzat, es zinu, kāds būs Jūsu lēmums. Es zinu to tik droši, it ka būtu šai mirkli Jums klāt un redzētu visu savām pašas acīm. Jūs kliegsit, Ralf, Jūs atskārtīsit, ko nozīmē sāpes. Tāpēc lasiet tālāk, mans skaistais, godkarīgais priesteri! Lasiet manu novēlējumu un izlemiet savu likteni!»

Vēstulei nebija nedz pilna paraksta, nedz pat iniciāļu. Ralfs juta pieri norasojam sviedros, juta, kā tie tek no pakauša pa kaklu. Un pirmajā mirkli dzīrās piecelties un abus dokumentus sadedzināt, otra saturu nemaz nelasot. Tomēr Mērija Kārsone, vecā, riebīgā zirnekliene, bija pareizi novērtējusi savu upuri. Protams, viņš lasīs tālāk; ziņkāre ir pārāk liela, lai pretotos. Ak dievs! Ko gan viņš noziedzies, ka šai zirneklienei gribējies tā atmaksāt? Kāpēc sievietes sagādā viņam lādas ciešanas? Kāpēc viņam nav bi jis lemts piedzimt par maza auguma neglītu kropli? Varbūt lad viņš bulu laimīgs.

Pēdējās divās lapās rokraksts bija tikpat skaidrs un gandrīz vai sīks. Zemisks un nenovīdīgs kā viņas dvēsele.

Es, Mēri ja Elizabete Kārsone, būdama pie pilna saprāta, ar šo pavēstu, ka šī ir mana pēdējā griba un novēlējums, līdz ar to anulējot un pasludinot par spēkā neesošu jebkuru citu testamentu, ko esmu sastādījusi agrāk.

Izņemot vienīgi īpašos novēlējumus, par kuriem būs runa vēlāk, visu savu pasaulīgo mantību, kapitālus un nekustamos īpašumus es atstāju Svētajai Romas Katoļu baznīcai ar tālāk minētajiem noteikumiem.

Pirmkārt, lai minētā Svētā Romas Katoļu baznīca, turpmāk saukta par «Baznīcu», zina, kādu cieņu un mīlestību es veltīju tās priesterim, tēvam Ralfam dc Brikasāram. Tikai pateicībā par viņa laipnību, garīgo vadību un uzticamo atbalstu es tā rīkojos ar saviem īpašumiem.

Otrkārt, novēlējums Baznīcai paliek spēkā tikai lik ilgi, kamēr tā atzīst minētā tēva Ralfa de Rrikasāra talantus un vērtīgās īpašības.

Treškārt, šī mana pasaulīgā mantība, kapitāli un nekustamie īpašumi pāriet tēva Ralfa de Brikasāra pārziņā, un viņš nosaka to pārvaldes un ieguldīšanas veidus.

Ceturtkārt, pēc tēva Ralfa de Brikasāra nāves viņa paša pēdējā griba un novēlējums ir juridiski saistošs attiecībā uz manas mantības turpmāko pārvaldīšanu. Tas ir, minētā mantība arī turpmāk paliek Baznīcas pilnīgā īpašumā, taču vienīgi tēvam Ralfam de Brikasāram ir tiesības izvēlēties savu pēcnācēju pārvaldīšanas darbā; viņš nav spiests izvēlēties pēcnācēju, kurš būlu vai nu Baznīcas garīgās varas pārstāvis, vai kādas tās draudzes laicīgais loceklis.

Piektkārt, Droedas fermu nekad nedrīkst pārdot vai sadalīt.

Scslkārt. mans brālis Padriks Klīrijs paliek par Droedas fermas pārvaldnieku ar tiesībām dzīvot manā mājā un saņem algu pēc tēva Ralfa de Brikasāra un vienīgi viņa ieskatiem.

Septītkārt, mana brā|a Padrika Klīrija nāves gadījumā viņa atraitnei un bērniem ir atļauts palikt Droedas fermā, pie kam pārvaldnieka amatu pēc kārtas manto viņa dēli: Roberls, Džons, liju. Stjuarts, Džeims un Patriks, izņemot Frānsisu.

Astotkārt, mirstot Patrikam vai jebkuram citam pēdējam dzīvam palikušam dēlam, izņemot Frānsisu, tās pašas tiesības liek piešķirtas minētā Padrika Klīrija mazbērniem.

īpaši novēlējumi:

Padrikam Klirijam — kustamais īpašums, kas atrodas ^Droedas fermas ēkās.

Jūnisa Smita, mana saimniecības vadilāja, paliek fermā tik ilgi, cik vēlas, saņemot pieklājīgu algu; piedevām viņai nekavējoties jāizmaksā summa piectūkstoš mārciņu apmēra, bet, aizejot atpūtā, jāpiešķir pietiekami liela pensija.

Minerva O'Braiena un Ketrina Donelija paliek fermā tik ilgi. cik vēlas, 'saņemot pieklājīgu algu; piedevām viņām nekavējoties jāizmaksā summa viena tūkstoša mārciņu apmērā katrai, bet, aizejot atpūtā, jāpiešķir pietiekami lielas pensijas.

Tēvam Ralfam de Brikasāram līdz mūža galam ik gadus jāizmaksā summa desmittūkstoš mārciņu apmērā viņa personiskajām vajadzībām. Šo summu viņš var izlietot pēc saviem ieskatiem.

Dokuments bija pienācīgi parakstīts, datēts un apliecināts.

Ralfa istabas logj atradās vakarpusē. Saule rietēja. Putekļu mākoņi, vasaras līdzgaitnieki, pildīja kluso gaisu, un saules pirksti spiedās cauri smalkajiem autiem, lā ka visa pasaule likās krāsojusies zeltā un purpurā. No svēdrainiem mākoņiem ar spožām, liesmainām malām stiepās sudraba durkļi pretī lielajai, asiņainajai bumbai, kas karājās virs pašām tālo aploku koku lapotnēm.

— Bravo!— viņš noteica.— Es atzīstu, Mērij, jūs esat mani uzvarējusi. Veikls gājiens! Muļķis biju es, nevis jus.

Caur asarām viņš nespēja saredzēt papīra lapas, ko turēja rokā, un pavirzīja tās sānis, lai nenotraipītu. Trīspadsmit miljoni mārciņu. Trīspadsmit miljoni mārciņu! Pēc tiem viņš patiešām bija dzinies pirms Megijas ierašanās. Meitenei parādoties, viņš no šis domas bija atteicies, jo nespēja aukstasinīgi turpināt tādu spēli, izkrāpjot viņas mantojumu. Bet ja nu viņš toreiz būtu zinājis, cik veca zirnekliene vērta? Ko tad? Viņam ne prātā nebija nācis, ka viņai pieder kaut desmitā daļa tāda kapitāla. Trīspadsmit miljoni mārciņu!

Septiņus gadus Padijs ar ģimeni dzīvojuši galvenā lopkopja mājā un strādājuši Mērijas Kārsones labā kā vergi. Par ko? Par skopo aldziņu, ko viņa maksājusi? Tēvs Ralfs ne reizi nebija dzirdējis Padiju žēlojamies, ka prel viņu izturas netaisni; droši vien viņš domāja, ka pēc māsas nāves viņam tiks bagātīgi atmaksāts par fermas pārvaldīšanu, ko viņš veica, saņemdams parasta lopkopja algu. Zēni savukārt pildīja aitkopju pienākumus par sezonas strādnieku algām. Padijs bija pūlējies, spēkus netaupīdams, un iemīlējis Droedu, it kā tā piederētu viņam, ar pilnām tiesībām uzskatīdams, ka tā arī būs.

— Bravo, Mērij!—vēlreiz noteica tēvs Ralfs, pirmo reizi kopš zēna dienām ļaudams vaļu asarām — lās ritēja uz delnu virspuses, bet ne uz papīra . . .

Trīspadsmit miljoni mārciņu un iespēja tomēr vēl kļūt par kardinālu de Brikasāra! Taču otrā svaru kausā ir Padijs Klīrijs. viņa sieva, viņa dēli . . . un Megija. Cik velnišķīgi labi vecā zirnekliene viņu izpratusi! Būlu tā atņēmusi Padijam visu, viņa rīcība būtu skaidra: viņš būtu aiznesis novēlējumu uz virtuves pavardu un bez mazākās nožēlas iemetis liesmās. Taču zirnekliene parūpējusies, lai Padijam nav jācieš trūkums, lai pēc viņas nāves tam Droedā būtu vieglāk, nekā viņai dzīvai esot, un lai Droedu tam pilnīgi neatņemtu. Tās peļņa un saimnieka gods, jā, las viņam tiks liegts, bet ne pati zeme. Viņš nebūs fantastisko trīspadsmit miljonu mārciņu īpašnieks, bet viņu cienīs, un viņš būs pieklājīgi nodrošināts. Megijai nebūs jābadojas, jācieš trūkums un jāgaida žēlastības dāvanas. Taču viņa nebūs arī mis Klīrija, kuras sabiedriskais stāvoklis būtu vienāds ar tādām kā mis Kārmaikla,— gluži cienījama, sabiedrībā pieņemama, tomēr nekad viņa nepiederēs pie augstākajām aprindām. Nekad.

Trīspadsmit miljoni mārciņu! Iespēja izrauties no Gilan- bounas, kur viņam lemts nonīkt visu mūžu, iespēja ieņemt sev piemērotu vietu baznīcas pārvaldes hierarhijā, kur viņš neapšaubāmi iemantos sev līdzīgo un augstāk stāvošo garīdznieku labvēlību. IJn panākt to visu jaunos gados, kad vēl var atgūl zaudēto pamatu zem kājām. Mērija Kārsone atriebdamās padarījusi Gilanbounu par arhibīskapa — pā- vesla legāla karies viduspunktu; šādas zemestrīces atbalsis aizsniegs pat tālo Vatikānu. Lai cik bagāta ir baznīca, trīspadsmit miljoni paliek trīspadsmit miljoni. Pat baznīca tos nevar noniecināt. Un baznīcas klēpī tos iemetusi tieši viņa roka — tas apstiprināts ar zilu tinti Mērijas Kārsones pašas rokrakstā. Viņš zina — Padijs novēlējumu nemūžam neapstrīdēs, un to zinājusi arī Mērija Kārsone, lai dievs lemj viņas dvēseli pazušanai! Ak, protams, Padijs dusmosies, negribēs viņu, Ralfu, nekad vairs nedz redzēt, nedz ar viņu runāt, jutīsies apbēdināts, bet neies prāvoties.

Kas šeit ko izlemt? Vai tad viņš nezina, vai nav paredzējis savu rīcību jau tai brīdī, kad beidzis lasīt zirneklienes novēlējumu? Asaras bija nosusējušas. Ar parasto vijīgumu tēvs Ralfs piecēlās kājās, pārliecinājās, vai krekls nav izspraucies no biksēm, un devās uz durvīm. Jāaizbrauc uz Giliju. jāpaņem sēru drānas un citi vajadzīgie piederumi. Taču vispirms viņš vēlreiz palūkosies uz Mēriju Kārsoni.

Par spīti atvērtajiem logiem, smirdoņa bija kļuvusi neciešami riebīga, ne mazākā vēja pūsma nesakustināja šļauganos logu aizkarus. Stingrā solī Ralfs piegāja pie gultas un palūkojās lejup. Uz sejas visur, kur bija mitrs, no mušu oliņām sāka šķilties kāpuri, no trūdu gāzēm bija pietūkuši resnie delmi un rokas, pārklājoties ar zaļganiem plankumiem; āda bija sākusi sadalīties. Ak dievs! Tu, pretīgā, vecā zirnekliene! Tu esi uzvarējusi, bel kāda ir šī uzvara! Viena no cilvēces sairstošajām karikatūrām pieveikusi otru. Tu nemūžam negūsi virsroku pār manu Megiju, tāpat kā tu nespēj viņai atņemt to, kas nekad tev nav piederējis. Iespējams, ka es degšu elles liesmās lev līdzās, bet es zinu, kāda elle sagatavota tev: kad mēs degsim līdzās, tu redzēsi, ka es palieku vienaldzīgs pret tevi mūžīgi mūžos …

Sakritušu seju, apjucis viņu apakšā hallē gaidīja Padijs.

Ak, tēvs Ralf!-s- viņš teica, panākdamies pretī priesterim.— Vai tas nav briesmīgi? Tādu triecienu nu es negaidīju! Nekad nedomāju, ka viņa tā izdzisīs, vakar vakarā taču julās tik labi! Mīļais dievs, ko lai es tagad daru?

Vai redzējāt viņu?

Lai dievs man stāv klāt, jā!

Tad jūs zināt, kas darāms. Nekad neesmu redzējis līķi tik ātri sairstam. Ja pēc dažām stundām jūs nebūsit iedabū- juši to kādā kastē, būsit spiesti iegāzt to benzīna mucā. Viņa jāapbeda rīt agri no rīta. Netērējiet laiku, izgreznodami zārku, noklājiet to ar dārza rozēm vai ko citu. Tikai sāciet tūlīt rīkoties! Es aizbraukšu uz Giliju pēc amata drānām.

■— Atgriezieties, cik drīz vien varat, tēvs Ralf!— Padijs I līdzās.

Tomēr Ralfs aizkavējās ilgāk, nekā būtu vajadzīgs, lai prezbiterijā paņemtu nepieciešamo. Vispirms viņš iegriezās vienā no Ciilanbounas turīgāko pilsoņu apdzīvotajām sānieli- ņām un apturēja pie visai dižmanīgas celtnes, ko iejoza labi iekārtots dārzs.

Harijs Gofs jau grasījās sēsties pie pusdienu galda, taču, kad kalpone pateica, kas atbraucis, advokāts iznāca pieņemamajā istabā.

Tēvs Ralf, vai nepaēdīsit kopā ar mums pusdienas? Liellopa gaļu ar kāpostiem, vārītiem kartupeļiem un pētersīļu mērci, turklāt gaļa šoreiz nav pārsālīta.

Nē, Harij, nevaru palikt. Es tikai iegriezos paziņot, ka Mērija Kārsone šorīt mirusi.

Augstais dievs! Es taču vakar tur biju! Viņa izskatījās vesela, tēvs.

Zinu. Kad es ap trijiem naktī pavadīju viņu uz augšstāvu, viņa jutās pavisam labi, bet viņa neapšaubāmi mirusi gandrīz tūlīt pec tam, kad aizgājusi gulēt. Misis Smita atrada viņu pulksten sešos vakara. Tad viņa bija nogulējusi beigta jau tik ilgi, ka izskatijas drausmīgi; istabas logi un durvis visu dienu bija palikuši cieši aizdarīti karstums ka inkubatorā. Mīļais dievs, kaut es varētu aizmirst, ka viņa izskatās! Neaprakstāmi, Harij, atbaidoši.

Vai viņu glabās rīt?

Citādi nevar.

Cik pulkstenis? Desmit? Šajā svelmē pusdienas jāēd gandrīz vai nakts stundā kā spāņiem, bet nav ko raizēties, apzvanīt citus vel nav par vēlu. Vai gribai, lai es to nokārtoju jūsu vietā, tēvs?

Pateicos, tā būtu liela laipnība. Es tikai atbraucu uz Giliju pēc amata tērpa. Dodoties turp, man ne sapņos nenāca prātā, ka stāv priekšā bēres. Jāatgriežas Droedā, cik drīz vien iespējams; esmu viņiem vajadzīgs. Mise sāksies deviņos no rīta.

Pasakiet Padijam, ka atvedīšu līdzi viņas testamentu, lai tūlīt pēc apbedīšanas varētu visu nokārtot. Jums arī tiek uzticēta vienas īpašumu daļas pārvalde, tēvs, tāpēc es būtu pateicīgs, ja jūs paliktu, līdz es nolasīšu novēlējumu.

Diemžēl mums radies neliels sarežģījums, Harij. Redzat, Mērija uzrakstījusi citu novēlējumu. Vakarnakt, atvadījusies no viesiem, viņa iedeva man aizzīmogotu aploksni un pieprasīja, lai es apsolu, ka atvēršu to ludaļ pēc lam, kad paša acīm

būšu redzējis viņas līķi. Kad es to izdarīju, ieraudzīju aploksnē jaunu novēlējumu.

Merija uzrakstījusi jaunu novēlējumu? Bez manis?

Ta nu ir. Manuprāt, viņai tas bijis padoma ilgu laiku, taču, kāpēc viņa to turējusi tādā noslēpumā, es nezinu.

Vai šobrīd tas jums ir līdzi, tēvs?

Jā.— Priesteris iebāza roku krekla krūšu kabalā un pasniedza advokātam salocītās papīra lapas.

Harijs, lieki nevilcinādamies, lo izlasīja. Beidzot viņš pacēla acis, un lēvs Balfs ieraudzīja tajās daudz tāda, ko nebūtu gribējis redzēt. Apbrīnu, sašutumu, zināmu nicību.

Nu, lēvs, apsveicu! Beigu beigās jūs tomēr šo trekno kumosu esal dabūjis.— Nebūdams katolis, viņš varēja šādus vārdus atļauties.

Ticiet jel, Harij, man tas bija lielāks pārsteigums nekā jums.

Vai šis ir vienīgais eksemplārs?

Cik zinu, jā.

Un viņa iedeva jums to likai vakarnakt?

Jā.

Kāpēc tad jūs to neiznīcinājāt, lai būtu drošs, ka nabaga vecais Padijs saņem lo, kas viņam likumīgi pienākas? Baznīcai vispār nav nekādu tiesību mantot Mērijas Kārsones īpašumus.

Priestera skaistās acis pauda maigu mieru.— Ā, bet lā rīkoties taču nepiedienētu, Harij, vai ne? Savus īpašumus Mērija drīkstēja novēlēt, kam vien gribēja.

Es ieteikšu Padijam testamentu apstrīdēt.

Pēc manām domām, to jums tiešām vajadzētu darīt.

Pēc šiem vārdiem viņi šķīrās. Rit, kad ļaudis ieradīsies uz

Mērijas Kārsones bērēm, gan visa Gilanbouna, gan tās tuvākā un tālākā apkartne zinās, kas mantojis nelaiķes bagātības. Kauliņi mesli, atpakaļeeļa nav.

Bija četri no rīta, kad tēvs Ralfs aizvēra pēdējos vārtus, aiz kuriem sākās piemājas aploks; viņš nebija steidzies ar atgriešanos. Atceļa viņš bija piespiedies izmest visas domas no galvas; nedrīkstēja tām paļauties. Nedrīkstēja domāt nedz par Padiju, nedz Fionu, nedz Megiju, nedz ari par resnajām, smirdošajām miesām, kas (lā viņš 110 visas sirds cerēja) tagad ieliktas zārkā. Viņš atvēra acis un sirdi pretī naktij, pretī vizošajā zālē vientuļi stāvošo mirušo koku spokainajam sudrabam, pretī koku puduru mestajam ēnām, kuras bija

melnākas par melnāko tumsu, pretī pilnajam mēnesim, kas karājās debesīs kā bērnu gaisa balons. Reiz viņš apturēja mašīnu, izkāpa ārā. aizgāja pie stiepļu žoga un atbalstījās uz ta, ieelpodams eikaliptu smārdu un lauku puķu skurbinošo smaržu. Zeme ir lik skaista, tik līra, lik vienaldzīga pret to radījumu likteņiem, kas domājas lo'valdām. Iespējams, ka viņi ar savām rokām to pārveidojuši, taču galu galā valdniece tomēr izrādās zeme. Kamēr cilvēki nespēj mainīt laika apstākļus un izsaukt liftu, likām zeme patur virsroku.

Viņš novietoja mašīnu gabaliņu aiz mājas un lēni devās uz durvīm. Visi logi bija apgaismoti: no saimniecības vadītājas istabām atskanēja misis Smitas balss — viņa kopā ar abām īru kalponēm virpināja rožukroņi, skaitīdama lūgšanas. Zem glicīniju vītnēm sakustējās kāda ēna: viņš spēji apstājās, mati no bailēm sacēlās stāvus. Vecā zirnekliene izdomājusi, kā piekļūt viņam ne tikai pa vienu, bet pa vairākiem ceļiem! Taču tā bija tikai Megija, kas pacietīgi gaidīja viņu atgriežamies. Ģērbusies galifē biksēs, zābakiem kājās, gluži dzīva.

Tu mani sabiedēji,— viņš strupi izmeta.

Piedodiet, tēvs. las iznāca netīšām. Bet man negribējās sēdēt iekšā kopā ar tēti un zēniem, un māmiņa vēl ir mūsmājās pie mazajiem. Laikam man būlu vajadzējis līdz ar misis Smilu, Minniju un Kelu skaitīt lūgšanas, taču es nespēju par viņu aizlūgt. Tas ir grēks, vai ne?

Viņš nebija noskaņots Mērijai Kārsonei izpatikt.— Neuzskatu. ka las būtu grēks. Megij; liekulība gan ir grēks. Man arī negribas aizlūgt par viņu. Viņa nebija . . . visai labs cilvēks.— Viņa zobi uzzibsnīja smaidā.— Tātad, ja lu, lo sacīdama, esi grēkojusi, tad es esmu darījis tapai, likai smagāk. Amals liek man mīlēt visus — tev tāda nasta nav jānes.

Vai jūs jūtaties labi. tēvs?

Jā, labi.— Viņš palūkojās uz lielo māju un nopūtās. — Man negribas iet iekšā, vairāk neko. Negribas būt tur, kur ir viņa. kamēr svīdīs gaisma un aizdzīs tumsas garus. Varbūt es apseglošu zirgus un izjāsim, līdz ausīs rīts?

Megijas roka pieskārās viņa melnajai piedurknei un tūlīt nolaidās.— Es arī negribu iet iekšā.

Pagaidi brītiņu, kamēr nolieku sutanu mašīnā.

Iešu uz staļļiem.

Pirmo reizi viņa mēģināja izturēties pret Ralfu kā līdzīga pret līdzīgu, kā pieaugusi; pārmaiņas meilenē viņš sajuta tikpat nenoliedzami kā rožu smaržu Mērijas Kārsones skaistajos dārzos. Rozes. Rožu pelni. Rozes, visur rozes.. Ziedlapiņas zālē. Vasaras rozes, sarkanas, baltas un dzeltenas. Rožu smarža, stipra un salda naksnīgajā gaisā. Sārtas rozes, kas mēness balganajā gaismā izskatās pēc pelniem. Rožu pelni, rožu pelni. Manu Megij, es esmu tevi atstājis. Bet vai tu neredzi, ka esi kļuvusi man bīstama? Tāpēc es esmu saminis tevi zem savas godkāres papēža; tu man neesi nekas vairāk par zālē sabradātu rozi. Rožu smarža. Mērijas Kārsones smaka. Rozes un pelni, rožu pelni.

Rožu pelni,— viņš sacīja, uzlēkdams zirgā.— Bēgsim projām no rožu smaržas kaut vai līdz mēnesim. Rīt māja būs ar to pilna.

Viņš iespieda piešus melnbērajai ķēvei sānos un rikšiem aizjāja Megijai pa priekšu lejup uz upīti. Viņam gribējās raudāt: likai tagad, samanīdams, kā smaržo rozes, kas rīt greznos Mērijas Kārsones zārku, viņš apjauta to, kam nenovēršami jānāk. Ļoti drīz vajadzēs aizbraukt. Pārāk daudz domu, pārāk daudz izjūtu, neviena no tām valdāma. Kad kļūs zināmi neticamā testamenta noteikumi, viņu neatstās Gilijā pal nevienu dienu, uz karstām pēdām aizsauks uz Sidneju. Uz karstām pēdām! Viņš bēga no šīm sāpēm, kādas nekad nebija izjutis, taču tās it kā pašas no sevis lurējās viņam līdzās. Šķiršanās nenotiks kaut kad miglainā nākolnē; tā notiks tūlīt. Un viņš gandrīz skaidri saskatīja Padija seju — ar kādu pretīgumu tā novērsīsies no viņa! Pēc tam viņš Droedā būs nevēlams viesis un nekad vairs neredzēs Megiju.

Tad pakavu klaudzieni un trakais lidojums atdeva savaldību. Tā būs labāk, būs labāk, būs labāk. Jāauļo uz priekšu, uz priekšu. Jā, tā katrā ziņā sāpēs mazāk, viņš būs droši noslēpts kādā bīskapa pils cellē, sāpes kļūs arvien mazākas un mazākas, līdz beidzot pavisam izgaisīs no apziņas. Tā jābūt labāk. Labāk nekā palikt Gilijā un noskatīties, kā Megija viņa acu priekšā pārvēršas par būtni, kādu viņš nav vēlējies redzēt, un beidzot viņš vēl būs spiests salaulat to ar kādu nepazīstamu vīrieti. Prom no acīm, prom no sirds.

Bet ko tad viņš īsti tagad dara, jādams kopā ar Megiju caur buksusu un kūlibas koku birzi upītes viņā krastā? Par iemeslu viņš laikam gan nedomā, jūt vienīgi sāpes. Ne jau sāpes par nodevību, tām sirdī nav vietas. Tikai sāpes, ka jāatstāj Megija.

Tēvs, tēvs, es nevaru tikt jums līdzi! Tēvs Ralf, lūdzu, jājiet lēnāk!

Šis sauciens lika atģisties un atcerēties pienākumu. Gausi kā miegā viņš pagrieza zirgu atpakaļ un palika uz vietas, kainēr zirgs padīžājās un (ad aprima. Viņš gaidīja, lai Megija viņu panāk. Tā jau ir visa nelaime. Megija viņu panāk.

Nelālu rūca artēziskās akas izplūde, no lielās ūdenskrātu- ves cēlās garaiņu mutuļi, ozdami pēc sēra; caurule, kas atgādināja kuģa ventilatoru, izšļāca tajā vārošu ūdeni. No mazā. mākslīgi paaugstinātā ezeriņa malas kā spieķi no riteņa rumbas ass uz līdzenumu aizstiepās akas drenas, sniegdamas valgmi spurainai, neparasti spilgtai smaragdkrā- sas zālei. Dīķa krasti bija pelēki no gļotainiem dubļiem, un šais dubļos dzīvoja saldūdens vēži.

Tēvs Ralfs iesmējās.— Ož pēc elles, Megij, vai ne? Sērs lepat uz vielas viņas īpašumā, lielās mājas tuvuma. Viņa droši vien pazīs šo smaku, kad zem rožu pārklāja tur nokļūs. Ak. Megij . . .

Zirgi bija mācīti stāvēt, ja arī pavada atlaista vaļā; žogu tuvumā nebija, un koki auga tikai apmēram pusjūdzes attālumā. Taču dīķa viņā pusē. projām no izplūdes caurules, lur. kur ūdens bija vēsāks, gulēja baļķis. Tur ziemā mēdza apsēsties peldētāji, lai noslaucītu kājas.

Tēvs Ralfs apmetās uz. tā, un Megija atslīga gabaliņu atstatāk, pagriezusies sāniski, lai viņu redzētu.

Kas noticis, tēvs?

Jautājums, ar kuru viņš tik bieži bija vērsies pie Megijas, izrunāts ar viņas muti, skanēja dīvaini. Viņš pasmaidīja. — Esmu tevi pārdevis, Megij. pārdevis par trīspadsmit miljoniem sudraba grašu.

Pārdevis? Mani?

Tas ir tēlains izteiciens. Nav svarīgi. Nāc apsēdies man tuvāk. Var gadīties, ka mums abiem vairs nebūs izdevības parunāt divatā.

Jūs gribat teikt — kamēr ilgs sēras pēc Mērijas tantes?— Viņa pavirzījās pa baļķi tuvāk.— Kāda starpība, vai ir sēru laiks vai nav?

To es negribēju saeīt, Megij.

Jūs gribējāt teikt — tāpēc, ka es kļūstu vecāka un ļaudis par mums var tenkot?

Ne gluži. Es gribēju teikt, ka braukšu projām.

Te nu tas ir: nelaime klāt kā sniegs uz galvas, viņai uzgulst jauna nasta. Viņa nekliedz, neraud, skaļi nerunā pretī. Vienīgi drusku salīkst, it kā nasla nospiestu tikai vienu plecu un lās svars nebūtu sadalīts tā. lai viņa varētu to vieglāk panesl. Un ievelk elpu — tas īsti neatgādina nopūtu.

Kad?

Tas ir dažu dienu jautājums.

Ai. lēvs Ralf! Tas būs grūtāk nekā tad. kad aizgāja Frenks.

Un man grūtāk par visu. kas manā mūžā nācis priekšā. Man nav nekāda mierinājuma. Tev vismaz ir ģimene.

Jums ir dievs.

Labi teikts, Megij! Tu tiešām kļūsti pieaugusi!

Taču viņas domas sievišķīgā neatlaidībā atgriezās pie

jautājuma, kuru trīs jūdžu garajā ceļā viņai nebija izdevies izrunāt. Viņš brauc projām, būs tik grūti bez viņa iztikt, tomēr jautājums lik un tā ir svarīgs.

Tēvs Ralf. staļļos jūs teicāt: «Rožu pelni.» Vai jūs domājat manas kleitas krāsu?

Vienā ziņā varbūt. Bel patiesībā laikam es domāju ko citu.

Ko?

To tu nesaprastu, manu Megij. Es domāju, ka mirst kāda doma. kurai nav bijis tiesību dzimt, kur nu vēl pieņemties spēkā.

Nav nekā, kam nebūtu tiesības dzimt, dzimt drīkst pat doma.

Viņš pagrieza galvu, lai pētīgi palūkotos meitenē.— Tu zini, par ko es runāju, vai ne?

Šķiet, ka jā.

Ne viss. kas dzimst, ir labs, Megij.

Nē. Bet, ja tas ir dzimis, tad iecerēts bijis labs.

Tu spried kā jezuīts. Cik tev gadu?

Pēc mēneša būs septiņpadsmit, tēvs.

Un visus septiņpadsmit lu esi smagi strādājusi. Jā, grūts darbs liek mums visiem atrak kļul vecākiem. Par ko lu domā, Megij. kad tev ir brīvs laiks domām?

Nu. par Džimu un Petsiju. un pārējiem zēniem, par tēti un māmiņu, par Halu un Mērijas tanti. Dažreiz par lo, ka man bus bērni. Tos es ļoti gribētu. Un par jāšanu, par aitām. Par visu, ko vīrieši apspriež savās runās. Par laiku, lielu, sakņu dārzu, vistām, par to, ko darīšu rīt.

Vai lu sapņo arī par vīru?

Nē. taču laikam man viņš būs vajadzīgs, ja es gribu bērnus. Nav labi. ja bērnam nav tēva.

Par spīti sirdssāpēm, viņš pasmaidīja; Megijā dīvaini, bet pievilcīgi jaucās nezināšana ar tikumības nojēgumiem. Tad Ralfs strauji pagriezās sāniski, saņēma viņas zodu rokā un cieši palūkojās viņā. Kā izdarīt to, kas jādara? c

• — Megij. es nesen atskārtu kaut ko, kas man bija jāievēro agrāk. Kad tu stāstīji man. par ko domā, lu nebiji gluži paliesa, vai ne?

Es . . .— viņa iesāka un apklusa.

Tu neteici, ka domā par mani, vai ne? Ja tu nejustos vainīga, tu būlu minējusi manu vārdu kopā ar savu tēvu. Manuprāt, varbūt ir labi. ka es aizbraucu, kā tev šķiet? Skolniecisku aizraušanos tu būlu lā kā pāraugusi, tomēr pārāk pieaugusi tu, gandrīz septiņpadsmitgadīgā, neesi, vai ne? Man patīk, ka tu vel neesi apguvusi pasaulīgo gudrību, bet es zinu, cik sāpīga var būt meiteņu — pusaudžu aizraušanas: esmu pietiekami no tām dabūjis ciest.

Likās. viņa grasās runāt, bel galu galā nolaida plakstus — acīs bija sanesušās asaras. Viņa papurināja galvu, lai atbrīvotos no Ralfa rokas.

Redzi. Megij. las ir tikai tāds laika sprīdis, ceļazīme, kas norāda, ka lu ej pretī sievietībai. Kad lu būsi pieaugusi, tu sastapsi cilvēku, kam būs leinls kļūt par tavu vīru, un tevi pārāk nodarbinās savas dzīves iekārtošana, tā ka nebūs vairs laika domāt par mani. ja nu vienīgi kā par labu draugu, kas palīdzējis pārvarēt ļoli sāpīgas augšanas grūtības. Tu nekādā ziņā nedrīksti, domājot par mani. ļaut vaļu romantiskai iztēlei. Es nekad nevarēšu būt pret tevi lāds, kāds būs vīrs. No šāda viedokļa es uz tevi nekad neraugos, vai lu saproti, Megij? Ja es saku. ka levi mīlu. tad las nenozīmē, ka es mīlu tevi kā vīrietis. Es esmu priesteris, nevis vīrietis. Tāpēc tev nedrīkst būt pilna galva ar sapņiem par mani. Es došos projām un ļoli šaubos, vai man būs laiks vēl kādreiz atbraukt šurp — kaul vai uz īsu brīdi.

Megijas pleci salika il ka zem bezgala smagas nastas, taču viņa pacēla galvu, lai ieskatītos Ralfam lieši acīs.

Neraizējieties, mana galva nebūs pilna ar sapņiem par jums. Es zinu. ka jūs esat priesteris.

Es neuzskatu, ka būtu nepareizi izvēlējies amatu. Tas apmierina mani kādu vajadzību, kuru nespētu apmierināt neviens, arī tu ne.

Es zinu. Es redzu lo. kad jūs noturat misi. Jums piemīt spēks. Man šķiet, jūs tad laikam jūtaties kā mūsu debesu valdnieks.

Baznīcā es jutu ik apslāpētu nopūlu, Megij! Laika gaitā es ik dienas nomirstu un ik rītu. noturēdams misi, atdzimstu. Bel vai tas ir tāpēc, ka es esmu dieva izvēlēls priesteris, vai arī tāpēc, ka dzirdu šīs apslāpētās nopūtas, apzinos savu varu pār ikdienu klātesošo dzīvo dvēseli?

Vai tain kāda nozīme? Tā tas ir, un viss.

Tavās acīs tam varbūt arī nav nozīmes, turpretī manās ir. Es šaubos, es šaubos . ..

Megija tomēr atsāka runāt par to, kas likās svarīgs viņai.— Nezinu, kā es bez jums iztikšu, tēvs. Vispirms Frenks, tagad jus. Nez kāpēc ar Halu ir citādi; es apzinos, ka viņš ir miris un nekad neatgriezīsies. Bet jūs ar Frenku esat dzīvi. Es vienmēr domāšu, kā jums klājas, ko jūs darāt, vai ar jums viss ir labi, vai es varētu kaut kā palīdzēt. Man pat būs jāprāto, vai jūs vēl esat dzīvs vai neesat.

Es pārdzīvošu to pašu, Megij, un esmu pārliecināts, ka ar Frenku arī ir tāpat.

Nē. Frenks ir mūs aizmirsis .. . Jūs tāpat aizmirsīsit.

-v- Es nekad nespēšu tevi aizmirst, Megij, kamēr vien dzīvošu! Un sev par sodu es dzīvošu ilgu, ilgu mūžu.— Ralfs pietrūkās kājās, piecēla arī meiteni un viegli, bet mīļi saņēma rokās.— Laikam šis ir ardievas, Megij! Divatā mēs vairs nevarēsim satikties.

Ja jūs nebūtu priesteris, tēvs, vai jūs mani precētu?

Garīdznieka tituls griezās ausīs.— Nesauc mani visu laiku

par tēvu! Mans vārds ir Ralfs.— Tā nebija atbilde uz viņas jautājumu.

Lai gan Ralfs turēja Megiju apskautu, viņam nebija nodoma meiteni noskūpstīt. Viņas pacelto seju gandrīz nevarēja saskatīt, jo mēness bija norietējis un visapkārt bieza tumsa. Ar augumu viņš sajuta Megijas mazās, smailās krūtis; tā bija dīvaina sajūta, satraucoša. Un vēl satraucošāk šķita, ka viņa tik dabiski, it kā būtu ieradusi ik dienas ļauties vīrieša skaujām, paceļ rokas un apvij viņam ap kaklu, cieši sažņaugdama kopā.

Ralfs nekad nebija skūpstījis sievieti kā mīlētājs, negribēja to darīt tagad un domāja, ka to nevēlas arī Megija. Viņš maigi pieskarsies vaigam un viegli apskaus, ka meitene gaidītu no tēva, ja tas kur brauktu. Megija ir jūtīga un lepna; droši vien viņš nodarījis tai briesmīgas sāpes, vienaldzīgi pārcilādams un nopaļādams meitenes sirdij dārgos sapņus. Rez šaubām, tagad lā tikpat izmisīgi kā viņš vēlas, lai šis atvadu brīdis būlu galā. Vai Megijai būs vieglāk, ja viņa apzināsies, ka viņš, Ralfs, cieš daudz nežēlīgāk? Bet, kad viņš nolieca galvu, lai noskūpstītu vaigu, viņa pacēlās pirkstgalos un drīzāk nejauši nekā tīšām pieskārās ar muti viņa lūpām. Viņš atrāvās, it kā būtu sajutis zirnekļa indi, bet tūlīt nolieca galvu vēlreiz, lai meiteni nepazaudētu, mēģināja teikt kādu vārdu šai saldajai, aizvērtajai mutei, un, gribēdama kaut ko atbildēt, viņa pavēra lūpas. Meitenes augums šķita izkustam, pārvēršamies par kaut ko līganu, par siltu, ļāvīgu tumsu; Ralfs ar vienu roku bija aptvēris viņas vidukli, ar otru — pakausi, iegremdēdams pirkstus matos, piespiedis viņas seju cieši pie savējas, it ka baidītos, ka viņa neaizbēg šai paša brīdī, pirms viņš spēs apjaust un saprast šo neticamo brīnumu, kurš ir Megija. Tā reizē ir un nav Megija, lā ir pārāk sveša, lai būtu pazīstama, jo viņa Megija nav sieviete, pret to nav tādu jūtu,'kādas var būt pret sievieti, viņa acīs tā nekad nevar būt sieviete. Tāpat kā viņš tai nevar būt vīrietis.

Šī doma atsauca atpakaļ gaistošo saprātu. Ralfs atraisīja meitenes rokas no kakla, atbīdīja viņu un pūlējās tumsā saskatīt viņas seju. Taču viņa bija nodūrusi galvu un stūrgalvīgi neskatījas Kaifam acīs.

— Laiks doties mājup, Megij,— viņš teica.

Nebilzdama ne vārda, viņa pagriezās pret zirgu, uzkāpa tam mugurā un pagaidīja Kaifu; agrāk parasti bija gaidījis viņš.

Tēvs Ralfs bija uzminējis pareizi. Šaja gadalaika Droeda slīga rozēs, tāpēc māja bija pilna ar uzmācīgo smaržu. Pulksten astoņos no rīla dārzā nebija vairs gandrīz neviena zieda. Pirmie sēru viesi ieradās drīz pēc tam, kad bija apgriezti pēdējie krūmi; mazajā ēdamistabā gaidīja vieglas brokastis: kafija un svaigi ceptas, ar sviestu apzieslas apaļas maizītes. Kad Mērija Kārsone būs novietota kapu velvē, bēriniekiem lielajā ēdamistabā pasniegs stiprāku maltīti, lai tie smeltos spēkus garajam mājupceļam. Jaunā ziņa bija paspējusi aplidot visu apkārtni; Gilijas tenku telefons — kopējā tālruņa līnija — bija nostrādājis labi. Lūpas gan runāja parastās frāzes, bel acis un prāti apsvēra, secinaja, viltīgi smīnēja.

— Kā dzird, mēs jūs drīz zaudēšot, tēvs,— dzēlīgi piezīmēja mis Kārmaikla.

Ralfs nekad nebija izskatījies tik atsvešināts, bez kādām cilvēciskām jūtām kā torīt. Viņš bija ģērbies albā bez mežģīņu rotājuma un blāvā, melnā talārā ar sudraba krustu uz krūtīm; likās, ka šeil klāt ir tikai viņa ķermenis, turpretī gars aizklīdis tālu projām. Tomēr, sākumā nevērīgi palūkojies mis Kārmaikla, viņš il kā atjēdzās un neviltotā jautrībā pasmaidīja.

Dieva ceļi ir neizdibināmi, mis Kārmaikla,— viņš sacīja un devās parunāties ar kādu citu.

Neviens nebūtu varējis uzminēt, par ko viņš domā, bet domāja viņš par brīdi, kad stāvēs aci pret aci ar Padiju, un viņu māca gan bailes no Padija dusmām, gan alkas izjust šis Padija dusmas un nicināšanu.

Pirms bēru mises viņš pagriezās pret draudzes locekļu pulku; telpa bija pilna kā piebāzta un tik stipri oda pēc rozēm, ka smagā smarža nespēja izplūst pa atvērtajiem logiem.

Ls negatavojos teikt garu, slavinošu runu,— viņš sacīja savā skaidrajā, gandrīz vai Oksfordas audzēkņiem raksturīgajā izrunā ar nelielu īrisku pieskaņu.— Jūs visi Mēriju Kārsoni pazināt. Viņa bija mūsu sabiedrības balsts un balsts baznīcai, ko mīlēja vairāk par jebkuru dzīvu radījumu.

Bija tādi, kas lika galvu ķīlā, ka šai mirklī viņa acis zobgalīgi iedzirkstījušās, un bija citi, kas tikpat stūrgalvīgi apgalvoja, ka tās aptumšojušas īstas un neremdināmas ciešanas.

Balsts baznīcai, kuru viņa mīlēja vairāk par jebkuru dzīvu radījumu,— viņš atkārtoja vēl skaidrāk; viņš nebija no tiem, kurus kaut kas novērsīs no uzsāklā.— Savā nāves stundā viņa gan bija viena, gan tomēr nebija viena. Jo mūsu pēdējā mirklī ar mums un mūsos ir mūsu kungs Jēzus Kristus, kas nes mūsu ciešanu nastu. Nedz pats augstākais, nedz zemākais dzīvais radījums nemirst vienatnē, un nāve ir salda. Mēs esam pulcējušies, lai lūgtu par viņas nemirstīgo dvēseli, lai viņa, kuru mēs mīlējām dzīvu, baudītu taisnīgu atalgojumu mūžībā. Lūgsimies!

Pašdarinātais zārks bija tik biezi noklāts ar rozēm, ka koku nevarēja saskatīt, un novietots uz nelieliem ratiņiem, kurus zēni bija sameistarojuši no šķūņos atrastiem dēļiem un riteņiem. Taču, pat par spīti vaļējiem logiem un rožu smaržai, kas piestrāvoja māju, bija jūtama līķa smaka. Šo lo bija sacījis jau ārsts.

«Kad ierados Droedā, viņa bija jau tā sasmirdusi, ka man nāca vēmiens,» viņš bija teicis Marlinam Kingam pa kopējo tālruņa līniju. «Nekad visā sava mūžā man nav bijis neviena lik ļoli žel kā Padija Klīrija—ne vien tāpēc, ka viņam atņemta Droeda, bet arī tāpēc, ka viņš bija spiests iešķūrēl šo drausmīgo tārpu čupu zārkā.»

«Tad nu gan es nepieteikšos par zārka nesēju,» Marlins teica tik klusu — klausījās taču visi līnijas abonenti —, ka ārstam vajadzēja trīs reizes pārjautāt, pirms viņš ko saprata.

Tāpēc zārku veda ratiņos; neviens nebija ar mieru nest plecos Mērijas Kārsones mirstīgās atliekas pāri zālienam uz mauzoleju. Un neviens nejuta nožēlu, kad tā durvis aiz viņas aizveras un beidzot varēja brīvi uzelpot.

Kamēr sēru viesi drūzmējās lielajā ēdamzālē, vai nu kaut ko iebaudīdami, vai izlikdamies, ka to dara, Harijs Gols aizveda Padiju, viņa ģimeni, tēvu Rallu, misis Smitu un abas kalpones uz dzīvojamo istabu. Neviens no bēriniekiem vēl nevēlējās dolies mājup, tāpēc visi izlikās ēdam; ļaudis gribēja būt tuvumā, lai redzētu, kāds izskatās Padijs, iznākdams ārā pēc testamenta nolasīšanas. Ka viņam, ta visai ģimenei par godu bija jāsaka: apbedīšanas laikā viņi nebija uzvedušies ka lādi, kas apzinātos, ka ieguvuši augstaku sabiedrisko stāvokli. Padijs, tikpat labsirdīgs ka vienmēr, bija nobirdinājis par masu asaras, un l'"iona izskatījusies tieši tada pati ka arvien, itin ka viņai bulu vienalga, kas notiek.

Padij, es gribu, lai jus testamentu apstrīdat,— Harijs Gols sacīja, pēc tam kad skarbā, sašutuma pilnā balsī bija nolasījis pārsteidzošo dokumentu.

Vecā, ļaunā ragana!— iesaucās misis Smita; lai gan priesteris viņai šķita simpātisks, viņa daudz vairāk mīlēja Klīrijus. Līdz ar viņiem vecas sievietes dzīve bija ienākuši gan mazi, gan lielāki bērni.

Taču Padijs papurināja galvu.— Nē, Harij! To es nespētu. Tā taču bija viņas manta, vai ne? Viņai bija pilnīgas tiesības rīkoties ar lo, kā patīk, ,1a viņa gribēja, lai to dabū baznīca, tad baznīcai tā jādabū. Es nenoliedzu, ka lā ir zināma vilšanas, tomēr es esmu vienkāršs cilvēks, tāpēc varbūt arī tā ir vislabak. Diez vai man tiklos uzņemties atbildību par tik lielu fermu kā Droeda.

Jūs nesaprotat, Padij!— lēnā, skaidrā balsī sacīja advokāts, it kā skaidrodams mazam bērnam.— Es nerunāju likai par Droedu. Ticiet man, Droeda jūsu māsai bija pats mazākais, ko novēlēt. Viņai pieder akciju kontrolpaketes gandrīz simtā pašu ienesīgāko sabiedrību, viņas īpašumā ir tēraudlietuves un zelta raktuves, kā arī «Mikāras» akciju sabiedrība ar ierobežotām tiesībām, kuras kantoris Sidnejā aizņem desmitstāvu ēku. Viņa bija pati lielākā bagātniece Austrālijā! Dīvaini, ne mēnesis vēl nav pagājis, kopš viņa lika man stāties sakaros ar «Mikāras» direktoriem Sidnejā, lai uzzinātu savu īpašumu precīzo apjomu. Mirstot viņai piederēja mazliet pāri par trīspadsmit miljoniem mārciņu.

Trīspadsmit miljoni mārciņu!— Padijs noteica tādā balsī, kādā nosauc attālumu no Zemes līdz Mēnesim, tas ir, kaut ko pilnīgi neaptveramu.— Ar to viss izlemts. Es negribu būt atbildīgs par tādu naudu.

Tā nav nekāda atbildība, Padij! Vai jūs vēl nesaprotat? Tāda nauda pati pieskata sevi! Jums nebūt nav jārūpējas par apstrādāšanu un ražas novākšanu, ir pieņemti veseli simti darbinieku, kas gluži vienkārši rūpējas par to jūsu labā. Apstrīdiet testamentu, Padij, lūdzu! Es jums sadabūšu labākos titulētos advokātus visā valstī un cīnīšos par jūsu tiesībām, kaut arī būtu jāaiziet līdz pašai Valsts Slepenajai Padomei, ja vajadzēs.

Pēkšņi aptverdams, ka tas attiecas uz ģimeni tikpat daudz kā uz pašu, Padijs pagriezās pret Bobu un Džcku, kas apjukuši sēdēja līdzās uz alabastra sola.— Zēni, ko jūs sakāt? Vai gribat cīnīties par Mērijas trīspadsmit miljoniem? Ja gribat, es apstrīdēšu, citādi ne.

Bet vai testamentā nav sacīts, ka mēs tik un lā varam dzīvot Droedā?— vaicāja Bobs.

Neviens nevar jūs padzīt no Droedas tik ilgi, kamēr tur dzīvo kaul viens no jūsu Ieva mazbērniem,— atbildēja Harijs.

Mēs dzīvosim lielajā mājā, mums būs misis Smita un Keta ar Minniju, kas par mums rūpēsies, un mēs pelnīsim pieklājīgu algu!— Padijs teica tā, it kā nekādas nelaimes nebūtu un viņš lāģā nevarētu ticēt, ka uzsmaidījusi tāda laime.

Kas tad mums vairāk vajadzīgs?— Bobs noprasīja brālim.— Vai tu piekriti?

Skaidrs, ka piekrītu,— attrauca Džeks.

Tēvs Ralfs nemierīgi sakustējās. Viņš nebija nedz noģērbis bēru drānas, nedz arī apsēdies; līdzīgi tumšam, dai|am burvim viņš stāvēja ēnainās telpas dziļumā viens pats, rokas paslēpis melna talāra krokās, nekustīgu seju, pārbiedētu, apstulbotu, niknu izteiksmi zilo, vēso acu dzīlēs. Tātad nav gaidāms pat ilgotais sods, ko nestu dusmas un nicība; Padijs

grasās viņam pasniegt visu uz labvēlības kaldinātas zelta paplātes un teikt paldies, ka viņš atbrīvojis Klīrijus no šīs nastas.

Kā tad ar Fionu un Megiju?— priesteris asi noprasīja Padijam.— Vai jus savas sievietes vērtējat tik zemu, ka nemaz negribat pajautāt, ko viņas domā?

Ko tu domā, Fiona?— Padijs bažīgi ievaicājās.

Izlem tu, Padij. Man vienalga.

Un tu, Megij?

Es nevēlos viņas trīspadsmit miljonus sudraba grašu,— teica Megija, nenovērsdama acis no tēva Ralfa.

Padijs pagriezās pret advokātu.— Nu tad skaidrs, Harij! Mēs negribam apstrīdēt testamentu, lai baznīca ņem vien Mērijas naudu, man nekas nav pretī.

Harijs sasita plaukstas.— Dievs sodi, es nevaru ciest, ka jūs apkrāpj!

Es jau tā pateicos savai laimes zvaigznei, ka alradās Mērija,— Padijs rāmi teica.— Ja nebūtu viņas, es joprojām Jaunzēlandē kautos ar nabadzību.

Nākot ārā no dzīvojamās istabas, Padijs apturēja tēvu Ralfu un pastiepa viņam pretī roku, tā ka tas bija redzams visiem pārsteigtajiem seru viesiem, kas drūzmējās pie ēdamistabas durvīm.

Tēvs, lūdzu, nedomājiet, ka mēs jūtamies apvainoti! Ja Mērija kaul ko bija ieņēmusi galvā, tad viņu nemūžam nebūtu spējis atrunāt neviens, ne priesteris, ne brālis, ne vīrs. Klausiet, ko es saku,— viņa darīja to, ko gribēja. Jūs bijāt pret viņu bezgala labs, un jūs esat bijis bezgala labs arī pret mums. Mēs nekad to neaizmirsīsim.

Vainas apziņa. Nasta. Tēvs Ralfs gandrīz negribēja saņemt mezglainos, sastrādātos pirkstus, bet tad uzvarēja saprāts; viņš drudžaini satvēra Padija roku un samocīti pasmaidīja.

Paldies jums, Padij! Varat būt pārliecināts, ka es rūpēšos, lai jums nekad nekā netrūktu.

Pēc nedēļas Ralfs aizbrauca, vairs neiegriezies Droedā. Atlikušās dienas viņš pavadīja, saiņodams savu nelielo mantību un apbraukādams visas apkaimes fermas, kurās dzīvoja katoļu ģimenes; Droeda bija vienīgais izņēmums.

trešā daļa

1929 1952

Padijs

Tēvs Votkins Tomass, nesen ieradies 110 Velsas, pārņēma Gilanbounas apgabala draudzes gana pienākumus, bet tēvs Ralfs de Brikasārs kļuva par arhibīskapa Klūnija Dārka personisko sekretāru. Tomēr darba slodze viņu smagi nenospieda: viņam bija divi sekretāra palīgi. Lielāko daļu laika viņš veltīja, lai noskaidrotu, kas un eik Mērijai Kārsonei piederējis, un, baznīcas pilnvarots, saņemtu vadības grožus savās rokās.

Pienāca Jaungads ar Engasa Makkvīna kārtējām Vecgada vakara viesībām Radnchanišā, bet Klīriji joprojām dzīvoja vecajā mājoklī. Pārcelšanās nebija vienas dienas darbs — jāsasaiņo vairak nekā septiņos gados sakrājušies ikdienā lietojamie priekšmeti, turklāt Fiona bija pavēstījusi, ka jāpabeidz vismaz lielās mājas dzīvojamā istaba. Neviens arī nesteidzās, lai gan visi gaidīja pārcelšanos ar patiku. No vairākiem viedokjiem lielā māja it kā nesola nekādu atšķirību: arī tajā nav elektrības, bel mušu tāpat melnais tūkstotis. Tomēr vasarā tur ir par grādiem divdesmit vēsāks neka ārā — sienas no akmens, un jumtu apēno spoku eikalipti. īsta greznība ir peldu māja: pa caurulēm, kas stiepjas no blakus uzceltās virtuves ēkas, pa milzīga pavarda aizmuguri plūst karsts ūdens, kurā var mazgāties visu ziemu, turklāt tas ir tīrs lielus ūdens. Lai gan vannā un dušā var iet tikai šai pravaja ēkā ar tās desmit atsevišķajiem nodalījumiem, tomēr gan lielā māja, gan visi mazākie mitekļi tās tuvumā ir neskopojoties apgādāti ar ūdens klozetiem: tā ir tāda nedzirdēta greznība, ka skaudīgie Gilijas iemītnieki, ja var ticēt nostāstiem, dēvē lo par sibarītismu. Ar tādām ērtībām lepojas vienīgi «Imperiāla» viesnīca, divi restorāni, prezbiterijā un klosteris, pārejie Gilanbounas apvidus iedzīvotāji izliek ar ara mazmājiņām. Izņēmums tātad ir vienīgi Droedas centrs, jo tur ir milzīgs daudzums rezervuāru un jumtu, kas ļauj sataupīt lietus ūdeni. Noteikumi ir stingri: nekādas liekas klozetkloķa raustīšanas, labāk krietna deva aitu dezinfekcijas līdzekļa. Taču pēc zemē izraktām bedrēm tā būs lirā svētlaime.

Decembra sakumā tēvs Ralfs bija atsūtījis Padijam čeku par piectūkstoš mārciņām —«turpmākajiem izdevumiem», ka viņš rakstīja vēslulc; aiz pārsteiguma iekliegdamies, Padijs pasniedza to Fionai.

— Laikam gan tādu kaudzi naudas neesmu nopelnījis visā savā darba mūžā,— viņš sacīja.

Ko lai es ar to daru?— Fiona vaicāja, neizpratnē .tīkodamas uz čeku un tad mirdzošām acīm pavērdamās vīrā. Nauda, Padij! Beidzot nauda, vai tu to saproti? Ak, man nav žēl Mērijas trīspadsmit miljonu — lik liels lēvenis nav nekas reāls. Turpretī šis ir reāls! Ko lai es ar to daru?

Tērē,— Padijs īsi atteica.— Varbūt nopērc kādas jaunas drēbes bērniem un sev? Un varbūt tev gribas iegādāties kaut ko lielajai mājai? Cits nekas, ko vajadzētu, man neienāk prālā.

Man arī ne, vai tas nav muļķīgi?— Fiona pietrūkās kājās no brokastgalda, valdonīgi pamādama Megijai. Nāc, meit, ejam uz lielo māju paskatīties, kas tur īsti ir.

Kaut gan bija pagājušas trīs nedēļas kopš drudžainajām dienām, kas sekoja Mērijas Kārsones nāvei, neviens no Klīrijiem nebija rādījies lielajai mājai pal ne tuvumā. Taču tagad Fionas apciemojums atdarīja par visu iepriekšējo icspitibii. Megijas, misis Smitas, Minnijas un Ketas pavadībā viņa soļoja 110 istabas uz istabu ņiprāka, nekā samulsusi Megija jebkad bija viņu redzējusi. Viņa visu laiku kaut ko klusi murmināja: las esot nejauks, sitas esot pilnīgi šausmīgs, vai Mērija bijusi krāsu akla, vai viņa vispār neapjēgusi, kas ir gaume?

Dzīvojamā istabā Fiona uzkavējās visilgāk, noskatīdama lo ar pieredzējušu aci. Tikai viesību zāle bija lielākā par četrdesmit pēdu garo, trīsdesmit — plato un piecpadsmit pēdu augsto dzīvojamo istabu. Tā šķita dīvains paša labākā un paša sliktākā sajaukums, ar nodzeltējušām krēmkrāsas sienam, kas nemaz neļāva ievērot lieliskos ciļņus un paneļus ar kokgriezumiem. Milzīgos logus, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem un stiepās nepārtraukti četrdesmit pēdas gar verandas pusi, ietvēra smaga, brūna samta aizkari, drūmi apēnodami tumšos, brūnos krēslus, divus krāšņus malahita solus, pāri tikpat skaistu alabastra sēdekļu un masīvu kamīnu, būvētu no krēmkrāsas marmora ar tumšsarkanām dzīsliņām. Nospodrināto tīkkoka parketu, ģeometriskā kartībā izvietoti, sedza trīs Obisonas paklaji; sešas pēdas augsta Voterforda lustra bija uzvilkta līdz pašiem griestiem, važas pārpalikums saņemts neglītā saišķi.

Jūs 11u gan jāuzliela, misis Smita,— Fiona teica. — Iekārtojums ir drausmīgs, bet viss nevainojami tīrs. Es pārtaisīšu šo telpu ta, ka būs vērts kopt. Šie brīnišķīgie soli bez niecīgākā rotājuma, kas tos izceltu,— kauns un negods! Kopš pirmā brīža, kad ieraudzīju šo zali, ilgojos pārkārtot to

I8<>

tā, lai ikvienu ienācēju pārņemtu apbrīna, bet lai telpa tomēr būtu tik omulīga, ka visiem gribētos lajā uzkavēties.

Mērijas Kārsones rakstāmgalds bija Viktorijas laikmeta ncgtitenis, uz ta stāvēja tālruņa aparāts; Fiona piegāja klāt un nicīgi uzsita pa neizskatīgo koku.

Te lieliski iederēsies mans mazais rakstāmgalds,— viņa sacīja.— Sākšu ar šo istabu un, tikai kad tā būs galā, pārcelšos 110 straulmales šurp, agrāk ne. Tad mums vismaz būs viena vieta, kur varēsim pulcēties, nejuzdamies nomākti.— Viņa apsēdās un pacēla klausuli.

Pametusi meitu ar kalpotājām samulsušas stāvam bariņā, viņa uzdeva Harijam Gofam, lai tas sāk rīkoties. Abi nolēma, ka Marka Foiza veikals ar vakara pastu atsūtīs audumu paraugus, «Noks un Kērbizs»—krāsu paraugus, «Brāļi Greisi»— lapešu paraugus; šie un citi Sidnejas veikali piegādās īpaši Fionai sastādītus katalogus ar savu mēbeļu krājumu aprakstiem. Jautri smiedamies, Harijs apsolīja sameklēt pieredzējušu polsterētāju un krāsotājus, kas spētu veikt Fionas pieprasīto pedantisko darbu. Lieliski, misis Klīrija! Viņa grasās bez aplinkiem izmēzt Mēriju Kārsoni no mājas.

Pabeigusi sarunu, Fiona lika visām palīdzēm tūdaļ noņemt brūnos samta aizkarus. Sākās Fionas personiski pārraudzītas vētrainas izšķērdēšanas dzīres: drānu sameta kaudzē, kurai pali pavēlniece pielaida uguni.

Mums lie nav vajadzīgi,— viņa paskaidroja,— un es netaisos sodīt Gilanbounas nabagus, atdodot tādus nejaucc- ņus viņiem.

Jā, māmiņ,— piebalsoja galīgi pārsteigtā Megija.

Mēs neliksim nekādus aizkarus,— turpināja Fiona, nemaz neuztraukdamās par lo, ka skandalozi pārkāpj sava laika telpu iekārtojumā paražas.— Lielā veranda tik un tā nelaiž iekšā sauli — kam vajadzīgi aizkari? Es gribu, lai šo zaļi var redzēt.

Paraugi pienāca, atbrauca krāsotāji un polsterētājs; Megijai un Kelai vajadzēja rāpties uz slietnēm, lai nomazgātu un nospodrinātu logu augšdaļu, misis Smita un Minnija tika galā ar apakšdaļu; Fiona ar savām vanaga acīm uzmanīja visu darbu gaitu.

Janvāra otrajā nedēļā zāle bija gatava, un pa kopējo tālruņa līniju jaunā vēsts, protams, aplidoja visu apkaimi. Misis Klīrija pārveidojusi Droedas dzīvojamo istabu par pils zāli! Vai nebūtu gluži vienkārši pieklājīgi, ja misis llouptona piebiedrotos misis Kingai un misis O'Rorkai un ierastos ar sālsmaizi lielajā mājā?

Visi redzēja, ka Fionas pūliņi neapstrīdami darījuši šo telpu skaistu. Krēmkrāsas grīdsegas ar saviem pabalējuša- jiem gaišsārto un tumšsarkano rožu un zaļo lapu pušķiem bija izvietotas pa spoži nospodrināto grīdu mākslinieciskā nekārtībā. Sienas un griestus klāja jauna krāsa iepriekšējā tonī, bel ik cilnis un kokgriezums bija rūpīgi apzeltīts, lielie, ovālie, līdzenie laukumi panelējumā notapsēti ar blāvu, melnu zīdu, kurā ieausti tādi paši rožu pušķi kā trijās grīdsegās,— šis rotājums atgādināja krāšņus japāņu zīmējumus krēmkrāsas un zeltītos ietvaros. Voterforda lustra bija nolaista zemāk, līdz apakšējie pakariņi dzidri trinkšķēja tik likko sešarpus pēdu no grīdas; karulīšu tūkstoši bija nospodrināti, tic dzirkstīja kā varavīksne, un lielā misiņa važa nebija vis saņemta saišķī, bet piestiprināta pie sienas. Uz krēmkrāsas galdiem ar zeltījumiem un tievām kājiņām līdzās Voterforda pelnntraukicm un dzeltenu un sārtu rožu pilnām Voterforda vāzēm slējās Voterforda lampas; visi lielie, ērtie krēsli bija no jauna pārvilkti ar viļņaini lāsniojošu krēmkrāsas zīdu un novietoti mazās, mājīgās grupās kopā ar lieliem turku dīvāniem, kas,pievilkti ik grupai klāt, aicināja apsēsties; kādā saulainā stūrītī stāvēja brīnišķīgais vecais spinets ar milzīgu vāzi, kurā arī smaržoja dzeltenas un sārtas rozes. Virs kamīna karājās portrets — bāli sārtā krinolīnā tērptā Fionas vecmāmiņa, bet viņai iepretī no istabas viņā galā pakarinātas lielākas gleznas raudzījās vēl pajaunā, sarkanmatainā Mērija Kārsone, ģērbusies stīvā, melnā zīdā ar tālaika modei atbilstošu turnīru mugurpusē, sejā atgādinādama karalieni Viktoriju brieduma gados.

Kārtībā,— teica Fiona,— nu mēs varam pārcelties no strautmalas šurp. Citas istabas es iekārtošu vaļas brīžos. Ak, vai nav jauki, ja cilvēkam ir nauda un pieklājīga māja, kuras iekārtošanai to izdot?

Pienāca kāds agrs rīts apmēram trīs dienas pirms pārcelšanās, saule vēl slēpās aiz apvāršņa, taču gaiļi putnu kūti jau dziedāja savu līksmo «kikerigū».

Nožēlojamie āksti,— sacīja Fiona, vīstīdama vecās avīzēs savus porcelāna traukus.— Nezinu, ko lādu viņi domājas izdarījuši, par ko būtu vērts klaigāt. Brokastīm nav nevienas olas, bet cilvēku tik daudz — visi vīrieši līdz pāriešanai uz jauno vietu uzturas mājās. Megij, tev būs jāaiziet uz putnu aploku, es esmu aizņemta.— Viņa pārskrēja ar acīm nodzeltējušai «Sidney Morning Herald» lapai, nošņākdamās par sludinājumu, kas reklamēja «lapsenes vidukļa» korsetes. — Nezinu, kāpēc Padijs uzstāj, lai mēs abonējam visas šīs avīzes; nevienam nekad nav laika tās lasīt. Papīri sakrājas ālrāk, nekā mēs paspējam los sadedzināt krāsnī. Paskaties uz šo! No tiem laikiem, kad lielā māja vēl nebija mūsu rīcībā. Nu, vismaz tic ir parocīgi saiņošanai.

Cik jauki skatīt māti tik līksmu, Megija nodomāja, steigdamās lejup pa sētas kāpnēm un pāri putekļainajam pagalmam. Lai gan pēc dzīves pārmaiņas, dabiski, ilgojas visi, māte šķiet alkstam pēc tās tik ļoti, it kā atcerētos, ko nozīmē dzīvot tādā miteklī. Cik viņa gudra un ar kādu izsmalcinātu gaumi! Agrāk to neviens nenoskārta, jo laika un naudas trūkums neļāva šīm īpašībām izpausties. Megija jutās apmierināta un priecīgi satraukta. Par .daļu no saņemtajām piectūkstoš mārciņām tēvs pasūtījis Gilijas juvelierim dabisku pērļu virteni un auskarus, tajos iestrādāti vēl arī mazi briljantiņi. Viņš grasās pasniegt tos māmiņai, kad ģimene pirmo reizi ēdis pusdienas lielajā mājā. Tagad, kad Megija bija redzējusi, kā no mātes sejas izgaist parastā stingrība, viņa nepacietīgi gaidīja, ar kādu izteiksmi Fiona saņems pērles. Sākot ar Bobu un beidzot ar dvīņiem, bērni satraukti ilgojās pēc šī mirkļa: tētis taču bija parādījis viņiem lielo, plakano ādas futrāli un attaisījis to, tā ka atvizējušas pienbaltās lodītes savā melna samta gultā. Bedzot mati ziedošu un laimīgu, bērni jutās bezgala aizkustināti; šķita, ka viņu acu priekšā sāk līt auglīgs, dzīvinošs lietus. Līdz šim viņi nekad nebija īsti aptvēruši, cik nelaimīga māte droši vien jutusies visus šos gadus.

Vistu aploks bija plašs, tajā iemita četri gaiļi un vairāk par četrdesmit vistām. Naktīs tie patvērās vecā nojumē, kuras tīri izslaucīto grīdu gar malām iejoza salmiem piebāztu apelsīn- grozu virknes olu dēšanai; aizmugurē dažādos augstumos bija piesistas laktas. Dienā putni kladzinādami tekalēja pa lielo, stiepļu sieta iežogoto aploku. Kad Megija atvēra vārtus un iespraucās iekšā, vistas alkatīgi saskrēja viņai apkārt, domādamas, ka tām dos ēst, taču Megija barību nesa vakaros, tāpēc nu tikai pasmējās par putnu jocīgajam izdarībām un, baru pašķirdama, iegaja nojumē.

— Jūs, klukstes, esal gatavās slinkuma lāpītājas!—viņa bargi sprediķoja, taustīdama ligzdas.— Veselas četrdesmit, un tikai piecpadsmit olas! Ar tām pat brokastīm nepietiks, kur nu vēl kūkai. Nu, es jūs 110 visas tiesas brīdinu — ja drīz nelabosities, nokļūsit zupā, un tas attiecas tikpat daudz uz dāmām, kā uz kungiem, tāpēc, cienītie džentlmeņi, nav ko uzpūsties un astes plest, it kā jums tur nebūtu nekādas daļas!

Rūpīgi salikusi olas priekšautā, Megija, dungodama dziesmiņu, skrēja atpakaļ uz virtuvi.

Fiona sēdēja Padija krēslā un bālu seju, mēmi kustinādama lupas, stīvi vērās uz «Smilti's Weekly» lappusi. Megija dzirdēja, ka istabās staigā vīrieši un sava gultiņā smejas sešus gadus vecie Dzims un Petsijs: viņiem neļāva celties, kamēr vīrieši nebija izgājuši ārā.

Kas nolicis, māmiņ?— Megija vaicāja.

Fiona neatbildēja, likai sēdēja, slingi lūkodamās tālumā; augšlūpu bija norasinājušas sviedru pērlītes, acīs satumsušas izmisīgi apvaldītas sāpes, it ka viņa censtos saņemt visus spēkus, lai neiekliegtos.

Tēl, tēli— Megija izbīlī spalgi iesaucās.

Dzirdēdams šo griezīgo kliedzienu, zibensātri atsteidzās

tēvs, pogādams flaneļa apakškreklu, un tūdaļ aiz viņa atskrēja Robs, Džeks, Hjūijs un Stjuarts. Megija mēmi norādīja uz māti.

Padijam uztraukumā sirds kāpa vai pa muti lauka. Viņš pārliecās par Fionu, paceldams viņas ļengano roku.— Kas ir, dārgā? viņš noprasīja tik maigā balsī, kādu bērni nekad nebija dzirdējuši, bel nez kāpēc zināja, ka lā tēvs runā ar mati, kad cita neviena nav klat.

Likās, viņa pietiekami labi saklausa šo īpašo noskaņu un iznirst no stingās nekustības: lielās, pelēkās acis pievērsās vīra sejai, nogurušai, ne vairs jaunai, bet sirsnības pilnai.

Tur . . .— viņa sacīja, noradīdama uz nelielu rakstiņu avīzes lapas lejasdaļā.

Stjuarts bija nostājies mātei aiz muguras un viegli uzlicis roku viņai uz pleca; Padijs saka lasīt, iepriekš palūkojies dēlam acis, kuras ta atgādināja Fionas acis, un pamājis viņam ar galvu. Tas, kas lēva bija izraisījis greizsirdību pret Frenku, nekad neradīja līdzīgas jūtas pret Stjuartu; šķita, ka mīlestība pret Fionņ abus nevis šķir, bel sasaista ciešākām saitēm.

Padijs sāka lasīt — skaļi un lēni, un pamazām viņa balss kļuva skumjākā un skumjāka. īsais virsraksts skanēja: «Bokseris notiesāts uz mūža ieslodzījumu.»

Goulbērnas apgabaltiesa šodien pasludināja spriedumu Frānsisam Ārmstrongarn Klirijam, divdesmit sešus gadus vecam profesionālām bokserim, par trīsdesmit divus gadus veca algādža lionalda Alberta Kaminga noslepkavošanu, kas izdarīta šī gada jūlijā. Zvērinātie pieņēma lēmumu pēc labi ja desmit minūšu ilgas apspriešanās, ierosinādami piespriest visbargako iespējamo sodu. Tiesnesis Fichjū Kamlijs izteicas, ka lieta bijusi skaidra un ātri izlemjama. Divdesmit trešajā jūlijā *()stus» viesnīcas barā starp Kamingu un Klīriju uzliesmojusi ķildu. Vēlāk, tas pašas dienas vakarā, pec «Ostas» viesnīcas īpašnieka mistera Džeimsa Ouglvija izsaukumu tur ieradies Goulbērnas policijas seržants Toms Bīrd- smors, ko pavadījuši vēl divi policisti. Ielā aiz viesnīcas policisti ieraudzījuši Klīriju spārdām nesamaņā gulošo Kamingu pa galvu. Viņa dūres bijušas, asiņainas un aplipušas ar Kaminga malu kušķiem. Aresta bridi Klīrijs bijis piedzeries, tomēr pie pilnas saprašanas. Sakumā viņš apsūdzēts uzbrukumā ar nodomu nodarīt smagus miesas bojājumus, bet, kad Kamings nākamajā diena Goulbērnas apgabala slimnīcā nomiris ar asinsizplūdumu smadzenēs, iepriekšējā formulējuma vietā ierakstīta «slepkavība».

Aizstāvis misters Arturs Vaits, karaliskais advokats, savā runā pūlējās panakt klienta attaisnošana, pamatojoties uz Klīrija nepieskaitāmību, taču četri oficiālie medicīnas eksperti nepārprotami konstatēja, ka pēc Maknotena likuma noteikumiem Klīrijs par nepieskaitāmu nav atzīstams. Uzrunādams zvērinātos, tiesnesis Fichjū Kamlijs viņiem sacīja, ka neesot jālemj, vai apsūdzētais esot vainīgs vai nevainīgs — las neapšaubāmi atzīts par vainīgu —, viņš vienīgi lūdzot zvērinātos nesteigties, apsverot, vai ieteikt žēlsirdīgāku vai bargaku sodu, jo pēc tā tad art viņš vadīšoties. Pasludinādams spriedumu, tiesnesis misters Fichjū Kamlijs nosauca Klīrija rīcību par «mežoņa cietsirdību» un izteica nožēlu, ka noziegunui pastrādāšana kailām rokām dzērumā un bez iepriekšēja nodoma neļaujot piespriest nāves sodu, jo viņš uzskatot Klīrija dūres par tikpat nāvīgu ieroci kā revolveris vai nazis. Khrijam piespriests mūža ieslodzījums, sodu izciešot spaidu darbos Goulbērnas cietumā — šī iestāde paredzēta sevišķi bīstamiem noziedzniekiem. Kad Klīrijam jautāja, vai viņam ir kas sakāms, viņš atbildēja: 'Lūdzu, tikai nestāstiet to manai mātei.»

Padijs palūkojās uz datumu lappuses augšējā stūri: 1925. gada (i. decembris.— Tas noticis pirms vairāk nekā trim gadiem,— viņš nevarīgi noteica.

Neviens neatbildēja un arī nepakustējās, jo nezināja, ko darīt; no mājas priekšpuses atlidoja dvīņu līksmie smiekli un augstās, pļāpīgās balstiņas.

—«Lūdzu … likai . .. nestāstiet to manai mātei»,— Fiona nespodrā balsi atkārtoja.— Un neviens to ari nedarīja! Ak dievs! Mans nabaga, nabaga Frenks!

Padijs ar brīvās rokas delnas virspusi noslaucīja no vaigiem asaras, tad notupās viņai priekšā un teica, maigi papliķēdams pa ceļgaliem:

Fiona, dārgā, ej sakravājies. Brauksim pie viņa.

Viņa pa pusei piecēlās, tad atslīga atpakaļ, acis mazajā,

balajā sejā mirdzēja un zvīļoja kā mirušai, zīlītes bija izpletušās un it kā pārvilkušās ar zeltainu plēvīti.

Es nedrīkstu braukt,— viņa mierīgi sacīja, it ka nejustu ne mazākās ciešanas, taču ikviens šis ciešanas tomēr nojauta.— Mana parādīšanās viņu nogalinātu. Ai, Padij, tā viņu nogalinātu! Es tik labi viņu pazīstu — pazīstu viņa lepnumu, godkāri, viņa apņemšanos dzīvē kaut ko sasniegt. Lai viņš nes šo kaunu pats, lieši to viņš grib. Tu taču lasīji: «Lūdzu, tikai nestāstiet to manai mātei.» Mums jāpalīdz glabāt viņam šo noslēpumu. Kāds no tā būs labums, ja viņš redzēs mūs vai mēs — viņu?

Padijs joprojām raudāja, bet ne par Frenku — par dzīvību, kas izgaisusi no Fionas sejas, par nāves stingumu viņas acīs. Šis puisis vienmēr bijis Jonass [8] , negants posta nesējs, kas allaž stāvējis starp Fionu un viņu, Padiju; tieši Frenka dēļ Fiona nav īsti pieņēmusi Padija un viņa bērnu mīlestību. Ikreiz, kad šķitis, ka nu Fionai lemts kļūt laimīgai, Frenks visu izjaucis.

Taču Padija mīlestība pret sievu bija tikpat liela un nesatricināma kā viņas jūtas pret Frenku; pēc vakara prezbiterijā viņš nekad vairs nebūtu spējis izgāzt uz puisi savas dusmas, nekad vairs.

Tā nu viņš sacīja:— Nu, ja tu, Fiona, uzskati par labāku nemēģināt ar viņu tikties, tad nebrauksim. Taču man gribētos zināt, vai viņam klājas kaut cik ciešami, un, ja ko iespējams darīt, tad las arī jāizdara. Ko lu sacītu, ja es aizrakstītu tēvam de Brikasaram un palūgtu viņu noskaidrot, kā ir ar Frenku?

Acis neatdzīvojās, tomēr vaigos iezagās viegls sārtums. — Jā, Padij, dari tā. Tikai piekodini viņam, lai nesaka

Frenkam, ka mēs esam uzzinājuši. Varbūt Frenks jutīsies labāk, ja būs pārliecināts, ka mēs nezinām.

Pēc dažām dienam Fiona gandrīz atguva agrāko enerģi ju; lielās mājas pārkārtošana neļava nodoties citām domām. Tomēr viņa atkal kļuva tikpat neizdibināmi mierīga un nerunīga kā agrāk, vienīgi ne lik skadra. Šķita, ka viņa vairāk rūpējas par to, kā beigu beigās izskatīsies lielā māja, nekā par ģimenes locekļu labklājību. Varbūt viņa uzskatīja, ka garīgi tie visi var tikt galā paši, bet fiziski par tiem gādās misis Smita un kalpones.

Vēsts par Frenka.lielo nelaimi bija ikvienu dziļi satriekusi. Vecākie dēli ļoti bēdājās par māti un pavadīja bezmiega naktis, nespēdami aizmirst, kāda izskatījusies viņas seja briesmīgajā mirklī. Viņi mīlēja Fionu un nedaudzajās iepriekšējās nedēļās pirmo reizi bija redzējuši viņu tik līksmu — las neparko neizgāja no prāta un modināja dedzīgu vēlēšanos kādreiz ieraudzīt māti tādu pašu. Līdz šim bērnu dzīve bija griezusies ap tēvu kā ap asi, bet no šī brīža māte nostājās tam blakus. Viņi sāka izturēties pret Fionu ar sirsnīgām, patiesām rūpēm, kuras nespēja mazināt pat viņas vislielākā vienaldzība. Sākot ar Padiju un beidzot ar Stjuartu, Klīriju vīrieši šķita sazvērējušies padarīt Fionas dzīvi tik ērtu, cik vien var vēlēties, un pieprasīja, lai ikviens bez ierunām palīdz šo nodomu īstenot. Mātei neviens vairs nedrīkstēja darīt pāri vai viņu sāpināt. Kad Padijs uzdāvāja viņai peries, viņa tās paņēma, strupi un vienaldzīgi pateikdamās, un aplūkoja bez kāda prieka un intereses, taču visus nodarbināja doma, kā viņa izturētos tad, ja Frenku nebūtu piemeklējis lik briesmīgs liktenis.

193

Ja Klīriji nebūtu pārcēlušies uz lielo māju, nabaga Megija būtu dabūjusi ciest krietni vairāk nekā tagad, jo, nepieņemdami meiteni par pilntiesīgu locekli savā slēgtajā vīriešu biedrībā «Māmiņas sargi» (varbūt sajuzdami, ka viņa tajā iekļautos drusku nelabprāt), tēvs un vecākie brāļi gaidīja, ka Megija uzvels sev plecos visus pienākumus, kas Fionai acīmredzot derdzās. Taču izrādījās, ka misis Smita un kalpones dalās šai nastā ar Megiju. Fionai visnepatīkamākās šķita rūpes par abiem jaunākajiem puisēniem, lurpretī misis Smita ņēmās Džimu un Petsiju tik dedzīgi lolot, ka Megijai nācās veco sievieti nevis žēlot, bet, gluži otrādi, priecāties tai Ildzi, ka mazie beidzot pilnīgi pārgājuši tās īpašumā. Arī Megija skuma par māti, tomēr nekādā ziņā ne lik ļoti kā vīrieši, jo agrākās padevības jūtas piedzīvoja bargu pārbaudi: viņai raksturīgo spēcīgo mātes instinktu sāpīgi aizvainoja

T—;:ii>

Fionas augošā vienaldzība pret Džimu un Petsiju. Kad man būs pašai savi bērni, viņa klusībā domāja, es nekad nemīlēšu vienu no tiem vairāk par pārējiem.

Dzīve lielajā mājā, protams, izrādījās pavisam citāda nekā līdz šim. Sakumā šķila visai neparasti, ka ikvienam ir sava guļamistaba. Sievietēm likās savādi, ka nav jārūpējas ne par saimniecību, ne par dārziem. Minnija, Keta un misis Smita pa trijām lika galā ar visu'— gan ar mazgāšanu un gludināšanu, gan ar ēdiena gatavošanu un telpu tīrīšanu, šausminādamas, ja kāds piedāvājās palīdzēt. Par kārtīgu ēdienu un nelielu algu fermā uz laiku pieņēma strādāt pasaules gājējus, kuru straume nekad neizsīka,— viņi skaldīja malku krāsnīm, baroja putnus un cūkas, slauca govis, palīdzēja vecajam Tomam kopt skaistos dārzus, veica visus grūtākos, netīrākos darbus.

Padijs bija apmainījies vēstulēm ar tēvu Ralfu.

«Ienākums no Mērijas īpašuma sasniedz apmēram četrus miljonus mārciņu gada, jo «Mikāras» a/s ir privāta sabiedrība, kuras līdzekļi galvenokārt ieguldīti tērauda rupalos, kuģniecībā un raktuvēs,» rakstīja tēvs Ralfs. «Tāpēc summa, ko es esmu nodevis Jūsu rīcībā, ir tikai piliens Karsoņu naudas jūrā un nav pat viena desmitā daļa 110 Droedas gada peļņas. Neraizejietics arī par neražas gadiem. Droedas fermas konts ir neizsmeļams, tā ka nepieciešamības gadījumā es varu maksat Jums algu 110 procentiem vien bezgalīgi ilgu laiku. Tātad nauda, ko Jūs saņemat, ir likai Jūsu nopelnītā alga un nav atrauta «Mikāras» peļņai. Jūs saņemat fermas naudu, nevis akciju sabiedrības naudu. Es prasu no Jums, vienīgi lai Jūs kārtīgi vestu grāmatas un visu akurāti ierakstītu, tā ka tajās jebkurā laikā varētu ieskatīties revidenti.»

Tieši pēc šīs vēstules kādā vakarā, kad visi bija mājās, Padijs sasauca «sapulci» skaistajā dzīvojamā istabā. Viņš sēdēja lielā krēmkrāsas atzveltnī, uzlicis uz sava romiešu deguna lasāmās brilles metāla ietvarā, kājas ērti novietojis uz turku dīvāna, pīpi nolicis Voterforda pelnutraukā.

— Cik jauki!— Viņš pasmaidīja, ar patiku palūkodamies apkārt.— Manuprāt, mums vajadzētu izsacīt par to māmiņai pateicību, vai ne, zēni?

«Zēni» klusi nomurmināja, ka piekrītot; Fiona, sēdēdama agrākajā Mērijas Kārsones krēslā, kas tagad bija pārvilkts ar viļņaini lāsmojošu krēmkrāsas zīdu, par atbildi palocīja galvu. Megija, saritinājusies kamolā uz turku dīvāna, ko bija izvēlējusies krēsla vielā, stūrgalvīgi nepacēla acis no vīriešu zeķes, ko lāpīja.

Tēvs de Brikasārs izšķirojis visus dokumeiilus un parādījis lielu augstsirdību,— Padijs turpināja.— Viņš noguldījis bankā uz mana vārda septiņus tūkstošus mārciņu un atvēris visiem jums rēķinus, katrā pa divtūkstoš mārciņām. Man par fermas pārvaldīšanu maksās četrus tūkstošus mārciņu gadā, bet llobam kā pārvaldnieka palīgam — trīs tūkstošus gadā. Visi zēni, kas strādā,— Džeks, Hjūijs un Stjuarts — saņems pa diviem tūkstošiem gadā un mazie puišeļi — vienu tūkstoti gadā, līdz izaugs pietiekami lieli, lai izlemtu, ko grib darīt. Kad mazie pieaugs, ferma garantēs katram no viņiem tādu pašu gada ienākumu kā citiem, kuri ar pilnu slodzi strādā Droeda, pat ja viņi te negribēs palikt. Sasnieguši divpadsmit gadu vecumu, viņi brauks uz Rivervjū koledžu Sidnejā, kur dzīvos internātā un tiks izglītoti uz fermas rēķina. Māmiņa saņems divtūkstoš mārciņu gadā savām vajadzībām, un lāda pati summa tiks pārskaitīta Megijai. Mājas apsaimniekošanai paredzētas piectūkstoš mārciņas, lai gan es nesaprotu, kāpēc tēvs Ralfs uzskata, ka mums saimniecībai vajadzīgs tik daudz naudas. Viņš raksta — varbūt mēs gribēšot kaut ko pamatīgi pārbūvēt. Viņš man atsūtījis arī norādījumus, cik maksāt misis Smilai, Minnijai, Ketai un Tomam, un man jāsaka — viņš ir devīgs. Par cilu algām lemšu es pats. Taču vispa- priekš es, stājies savā pārvaldnieka amatā, esmu nolēmis pieņemt vēl vismaz sešus aitkopjus, lai Droedu varētu apsaimniekot tā, kā lā patiešām jāapsaimnieko. Saujiņa cilvēku ar to galā netiek.— Tas bija pals lielākais nosodījums, ko viņš jebkad bija atļāvies izteikt par māsas saimniekošanu.

Neviens nekad nebija dzirdējis par lādu lēveni naudas; visi sēdēja klusuciezdami, pūlēdamies aprast ar domu par tādu laimi.

— Mēs nemūžam neizdosim pat pusi no tā, Padij,— Fiona sacīja.— Viņš mūs apgādājis tā, ka mums vairs nav naudu, kur likt.

Padijs maigi paskatījās uz sievu.— Es zinu, māt. Rel vai nav jauki apzināties, ka mums nekad nebūs jāraizējas par iztiku?— Viņš nokāsējās.— Tagad nu man šķiet, ka māmiņa un it sevišķi Megija lāgā nezinās, kur likt laiku,— viņš turpināja.— Man ar rēķināšanu nekad nav veicies, turpretī māmiņa prot saskaitīt, atņemt, dalīt un reizināt ka īsta matematikas skolotāja. Tāpēc viņa būs Droedas grāmatvede, Harija Gofa kantoris ar mūsu grāmatvedību vairs nenodarbosies. Man nebija ne jausmas, ka Gofs algojis īpašu ierēdni, kas kārtojis Droedas rēķinus; patlaban viņam viena cilvēka trūkst, tāpēc viņš labprāt atdod šo pienākumu atpakaļ mušu ziņā. īstenībā tieši viņš ieminējās, ka no māmiņas varbūt iznāktu laba grāmatvede. Viņš atsūtīs no Gilijas kādu darbinieku, lai las tev visu kārtīgi ierādītu, māt. Acīmredzot tas ir krietni sarežģīti. Tev būs jāved virsgrāmatas, kases grāmatas, žurnāli, jāieraksta viss reģistrācijas grāmatā un lā tālāk. Tur lev pietiks krietni, ko noņemties, bet sviedri tev — kā ēst taisot un veļu mazgājot — nelīs, vai ne?

Megijai jau bija uz mēles jautājums: «Bet kā ar mani? Es taču mazgāju un gatavoju ēdienu tieši tikpat daudz, cik māte!»

Fiona patiešām pasmaidīja — pirmo reizi kopš briesmīgās vēsts par Frenku.— Šis darbs nudien darīs man prieku, Padij. Tā es jutīšos Droedai piederīga.

Bobs iemācīs tevi vadil jauno rolzroisu, jo tu būsi tā, kas brauks uz Gilijas banku un pie Harija. Turklāt tev patiks apzināties, ka tu vari aizbraukt, kur vien gribi, ja arī neviens 110 mums nebūs pie rokas. Mēs šeit esam pārāk nošķirti no pasaules. Es arvien esmu grasījies iemācīt jūs, sievišķus, vadīt mašīnu, bet agrak nekad neizgadījas laika. Vai esi ar mieru, Fiona?

Esmu ar mieru, Padij,— viņa gluži aplaimota atteica.

Un nu, Megij, ņemsim priekšā tevi.

Megija nolika sānis zeķi un adatu un, pa pusei vaicājot, pa pusei aizvainota, pacēla acis uz tēvu, būdama pārliecinātā, ka zina, ko tas dziras sacil: sak, māte būs grāmatvede, tātad meitai japārrauga māja un tās apkārtne.

Man sirds sāpētu, skaloties, kā tu kļūsti par klīrīgu baltrocīti līdzīgi dažām no pazīstamajām jaunkundzēm,— Padijs teica ar smaidu, kas atņēma viņa vārdiem jebkuru nicības nokrāsu.— Tāpēc es arī lev, manu mazulīt, uzvelšu plecos pilnu slodzi^ Tu pārraudzīsi tuvīnos aplokus — ūdenskrātuves apkaimi, straulmalu, Kārsonu, Vinnemūras un Ziemeļu rezervuāra zemes. Tavā pārziņā būs arī piemājas aploks. Tāpat tu atbildēsi par mūsu ganāmpulka zirgiem, noteiksi, kurus var nodarbināt un kuriem jāļauj atpūsties. Aitu atnešanās un šķirošanas reizēs mēs šeit strādāsim, protams, visi, taču pārējā laikā, man domāl, tu tiksi galā viena. Džeks var tev pamācīt, kā izrikol suņus un apieties ar pātagu. Tu joprojām esi gatavais palaidņa puika, tāpēc, man liekas, tev varbūt labāk ies pie dūšas darbs aplokos nekā gulšņāšana pa dīvāniem,— viņš nobeidza, pasmaidīdams savu visplatāko smaidu.

Tēvam runājot, Megijas dusmas un neapmierinātība pagaisa bez pēdām; tas atkal bija lēlis, kas viņu mīl un par viņu domā. Kāpēc viņa lūkojusies uz tēvu ar tādu neuzticību? Viņa tā kaunas par sevi, ka labprāt būtu iedūrusi kājā lielo lāpāmadalu, taču jutas pārāk laimīga, lai ilgi apcerētu pašmocību iespēju, turklāt patiesībā tas ir pārāk muļķīgs paņēmiens, kā paust savu nožēlu.

Viņa staroja.— Ai, tēt, tas man gan ielu pie sirds!

Bet ko tad es, tēt?— vaicāja Stjuarts.

Sievišķiem tevis te, mājās, vairs nevajadzēs, Sljuart, tāpēc tu arī strādāsi tālajos aplokos.

Labi, tēt.— Viņš ilgpilns palūkojās Fionā, lāču neteica ne vārda.

Fiona un Megija iemācījās vadīt jauno rolzroisu, kas Merijai Kārsonei bija piegādāts nedēļu pirms nāves, turklāt Megija apguva prasmi izrīkot suņus, bet Fiona — vest grāmatas.

Ja lik ļoti nepietrūktu tēva Ralfa, Megija būtu jutusies pilnīgi laimīga. Viņa jau sen bija ilgojusies jādelēt zirga mugurā pa aplokiem un uzraudzīt aitas. Sāpe pēc tēva Ralfa nenorima, sirdī glabājās atmiņas par viņa skūpstu, par to viņa sapņoja, pārdzīvodama to tūkstošiem reižu atkal no jauna; tomēr atmiņas neder par ielāpu īstenībai — lai kā viņa pūlējās, kādreizējās izjūtas uzburt nebija iespējams, tagadējās atgādināja ēnu no bijušā, skumju, gaistošu mākoņa skrandu.

Kad Ralfs atrakstīja Klīrijiem, pastāstīdams par Frenku, vienā mirklī sabirza pīšļos Megijas cerība, ka viņš izmantos to par ieganstu, lai apciemotu Droedu. Attēlodams savu braucienu uz Goulbērnas cietumu pie Frenka, viņš bija rūpīgi izvēlējies vārdus, neatklādams, kā atkalredzēšanās sāpinājusi sirdi, nebilzdams neko par Frenka garīgajiem traucējumiem, kas nepārtraukti pastiprinājās. Velti viņš bija pūlējies panākt, lai Frenku pārsūta uz garīgi slimo noziedznieku patversmi Morisetā,— neviens viņu neuzklausīja. Tā nu viņš vēstulē likai uzbūra idealizētu Frenka tēlu — cilvēku, kas samierinājies, ka jācieš par sabiedrībai nodarīto ļaunumu. Trekni pasvītrotā rindkopā viņš apliecināja Padijam: Frenkam neesot ne jausmas, ka ģimene uzzinājusi notikušo. Viņš iegalvojis puisim, ka pats izlasījis to Sidnejas laikrakstos un parūpēšoties, lai vēsts nekad nenāktu ausīs ģimenes locekļiem.

To dzirdēdams, Frenks nomierinājies. Ar lo Ralfs likšanas aprakstu arī beidza.

Padijs ierunājās, ka jāpārdod tēva Ralfa melnbērā ķēve. Darbam aplokos Megija lietoja garkājaino, melno zirgu, ar ko agrak bija devusies izjādēs, jo las bija paklausīgaks un labaks pēc dabas nekā untumainās ķēves vai parastie darba zirgi, kas bija.gan saprātīgi, bet reti — lēnīgi. Ērzeļu ferma nebija, tomēr-pat tas nepadarīja citus dzīvniekus rāmākus.

Ai, tēt, es varu jāt ari ar melnbēro!— Megija lūdzās.— Padomā, cik nejauki būtu, ja pēc visiem saviem laipnības apliecinājumiem levs Ralfs, atbraucis pie mums ciemos, redzētu, ka viņa zirgs pārdots!

Padijs domīgi lūkojās meitā.— Megij, man šķiet, ka lēvs Ralfs te vairs nekad neatgriezīsies.

Ko var zināt! Varbūt tomēr!

Skatiens, kas bija tik līdzīgs Fionas skatienam, salauza tēva pretestību; viņš juta, ka nespēj nodarīt pāri nabaga mazajai vēl vairāk, nekā jau nodarīts.— Nu labi, Megij, paturēsim ķēvi, taču pieraugi — izjāj ar abiem pēc kārtas. Lai es neredzētu Droedā aptaukojušos zirgus—vai dzirdi?

Līdz šim viņai nebija gribejies izmantot tēvam Ralfam dāvāto dzīvnieku, taču tagad viņa ļāva izvingrināt kajas gan vienam, gan otram zirgam, lai nodzītu tiem liekos apaļumus.

Rija arī tīrā laime, ka misis Smita, Minnija un Keta dievina dvīņus, jo tā abi mazie varēja brīnišķīgi pavadīt laiku, kaul arī Megija bija projām aplokos un Fiona stundām ilgi sēdēja dzīvojamā istabā pie rakstāmgalda. Viņi pastrādāja visādus nedarbus, bet lik labdabīgi un ar lādu jautrību, ka neviens nespēja uz viņiem ilgi dusmoties. Vakarā savā mazajā namiņā misis Smita, kas jau sen bija pievērsta katoļticībai, noslīgusi uz ceļiem, skaitīja lūgšanas sirsnīgā pateicībā, gandrīz pauzdama lo skaļā balsi. Viņas laulība ar Robu nebija bērniem svētīta, un lielajā mājā arī gadiem ilgi netika skanējušas bērnu balsis, jo tas iemītniekiem bija aizliegts satikties ar aitkopju namiņu ļaudīm, kas dzīvoja strauta mala. Taču, atbraucot Klīrijiem, Mērijas Kārsones radiniekiem, beidzot mājā bija ienākuši bērni. It īpaši las bija jūtams lagad, kad Džims un Petsijs pārnākuši uz pastāvīgu dzīvi lielajā namā.

Ziema aizritēja bez lielus, un valgmi nesolīja arī vasara. Leknā, dzeltenbrūnā zāle, kas sniedzās līdz ceļgaliem, svelmainas saules staros izkalta, līdz trausla kļuva pat ikviena stiebra vidus dzīsliņa. Skatoties pāri aplokiem, vajadzēja piemiegt acis un uzvilkt cepuri dziļi pierē; zale vizmoja sudrabaina kā spogulis, un vieglas vējpīitas naski šaudījās pa zilo, mirguļojošo gaisu, nemierpilnas dzīdamās nokaltušās lapas un salauztos zāļu stiebrus no kaudzes uz kaudzi.

Tas nu gan bija sausums! Pat koki sažuva, miza stīvās, krakstošās sloksnēs lobījās nost no stumbra. Baidīties, ka aitām pietrūks barības, pagaidām nevajadzēja — ar zāli varēja iztikt vēl vienu gadu un varbūt ilgāk —, taču tāds sausums nebija patīkams. Pilnīgi varēja gadīties, ka lietus nebūs ne nākamgad, ne aiznākamgad. Labos gados nokrišņi nolija desmit līdz piecpadsmit collu biezā kārtā, sliktos — mazāk par piecām collām, bel citreiz — tikpat kā nemaz.

Par spīti svelmei un mušām, Megijai patika dzīve aplokos, patika jāt ar melnbēro ķēvi soļos aiz blējoša aitu bara, kamēr suņi gulēja, izstiepusies uz zemes, mēli izkāruši, tēlodami, ka neko neievēro. Taču vajadzēja likai vienai aitai izskriet no ciešās gūzmas, kad tuvākais suns līdzīgi atriebes bultai aizšāvās lai pakaļ, alkdams kāri iecirst asos zobus neveiksminieces pakaļkājā.

Megija paskubināja zirgu, un tas aizrikšoja baram pa priekšu. Vairākas jūdzes viņa bija elpojusi aitu saceltos putekļus un nu jula atvieglojumu. Klāt bija aploka žogs, un viņa atvēra vārtus, pacietīgi gaidīdama, kamēr suņi, priecīgi, ka gadījusies izdevība parādīt saimniecei savu prasmi, kozdami bikstīja ailas iekša. Grūtāk bija stumdīt un dzīt govis, jo tās spēra vai badīja, bieži nobeigdamas kādu nepiesardzīgu suni; ladas reizēs uzraugam bija jābūt gatavam iejaukties un laisl darbā pātagu, taču suņiem palika lopu ganīšanas azarts; Megijai gan govis nebija jādzen, ar to noņēmās Padijs pats.

Taču suņi nebeidza meiteni valdzināt — to gudrība bija gluži vai neticama. Droedā vairums šo sargu bija Austrālijas aitu suņi spilgti brūnā krāsā, ar gaišām ķepam, krūtīm un uzacīm, bel bija arī Kvīnslendas zilpelēkie — lielāki, ar melniem lāsumiem izraibotu spalvu, kā arī visādi aiļu suņu un kvīnslendiešu mistrojumi. Meklēšanās laikā pie tiem pielaida kuces, turklāt sugas pavairošana notika pēc plāna; vēlāk, pēc atšķiršanas 110 mātēm, kucēniem ļāva paaugties un tad izmēģināja los aplokos: ja tie izrādījās labi gani, los vai nu paturēja, vai pārdeva, ja ne — nošāva.

Pasvilpusi suņus, lai lie griežas alpakaļ, Megija aizvēra aiz aitu bara vārtus un pagrieza melnbēro ķēvi uz mājas pusi. Netālu auga vesela koku birzs — šķiedrainie eikalipti, dzelzs eikalipti un melnie buksusi, malās pa dažai vilgai. Atvieglota viņa iejāja ēnā un nopriecājās, ka pagadījies brīvs brīdis; bija (ik patīkami palūkoties apkart. Eikaliptu zari bija pilni ar mazajiem papagailīšiem, kas lēkāja un svilpoja, atdarinādami dziedātājputnus; žubītes meta lokus no zara uz zaru; divi dzcltencekulaini kakadu sēdēja, piešķiebuši galvu uz sāniem, un dzirkstošām acīm vēroja meiteni; jocīgi cilādamas astītes, šaudījās pa zemi cielaviņas — lās meklēja skudras; sērīgās balsīs nepārtraukti ķērkstēja vārnas. Tās bija pašas nepatīkamākās skaņas visā krūmu klajicnes repertuārā — bez prieka, bez cerībām; lās uzvēdīja sēras, stāstīdamas par trūdošu miesu un gaļas mušām. Bija neiespējami iztēloties, ka vārnas dziesma varēlu būt melodiska; ķērciens un lā nozīme pilnībā atbilda viens otram.

Protams, visur laidelējās mušas; Megijas seju sargāja cepures plīvurs, turpretī kailas rokas kukaiņiem bija labs mērķis, un arī melnbērā ķēve nepārstāja švīkstināt asti un drebināt un raustīt ādu. Megija brīnījās, ka pat caur biezo ādu un spalvu zirgs var sajust kaut ko tik sīku un vieglu kā mušas. Tās sūca sviedrus, mocīdamas zirgus un cilvēkus, lāču cilvēki nekad neļāva tām tik lielu vaļu kā aitas, tāpēc nejaukie kukaiņi izmantoja šos dzīvniekus slēptākiem mērķiem: dēja olas ap dibenu un citur, kur vilna bija mikla un netīra.

Gaisu pildīja bišu sanoņa; visur ņirbēja ašas, spožas spāres, meklēdamas mitrumu; lidinājās lieli un mazi tauriņi ar brīnišķīgi krāsainiem spārniem. Megijas zirgs ar pakavu apvēla trūdošu baļķēnu, un meitene, aiz pretīguma nodrebēdama, platām acīm pavērās uz koka apakšu. Tur ņudzēdami ložņāja naktstauriņu kāpuri, resni, balti, riebīgi, meža utis un gliemji, milzīgi simtkāji un zirnekļi. No alām iznāca truši, palēkāja un pec lam alkal iespruka alpakaļ, pagriezuši augšup baltus, pūkainus astīšu strupuļus, lad apgriezās otrādi un, purniņus raustīdami, lūrēja ārā. Dažus soļus tālāk, pārbijusies no Merijas, savas skudru medības pārlrauca ehidna. Kašņādama zemi lik ātri, ka pēdas ar stiprajiem nagiem pēc dažiem mirkļiem jau nebija vairs redzamas, tā drīz vien pazuda zem milzīga baļķa. Hakšana izskalijās jocīga: zemes pikas lido uz visām pusēm, asie dzeloņi, kas klāj ķermeni, pieglausti, lai vieglāk varētu ielīst slēptuvē.

Megija izjāja 110 mežiņa uz galvenā ceļa, kas veda uz fermu. Pelēku lāsumu klājiens sedza putekļus: tur gaļas knābāja kukaiņus vai kāpurus, bet, izdzirdušas pakavu klaudzoņu, visas barā pacēlās gaisā. Likās, ka pāri galvai veļas spilgti sarkans vilnis, jo tagad varēja redzēt putnu krūtis un spnrnapakšu: pelēkā krāsa kā pēc burvju mājiena bija pārvērtusies koši sarkanā. Ja man vajadzētu rit pamest Droedu uz visiem laikiem, Megija nodomāja, lā man rādītos sapņos, tinusies galu apakšējo spalvu sārtumā. .. Tālāk iekšzemē sausums droši vien kļūst arvien neciešamāks: pie mums parādās arvien vairak un vairāk ķenguru …

Gaļas bija izbiedējušas milzīgu ķenguru baru — iespējams, kādus divus tūkstošus šo dzīvnieku, kas rāmi ganījās zalē,— un tie gariem, gracioziem lēcieniem izgaisa no redzesloka, pieveikdami jūdzēm garus attālumus ātrāk par jebkuru citu dzīvnieku, izņemot emu. Zirgi tiem netika līdzi.

Tīksminādamās par jaukajām dabas ainām, Megija pastarpām, ka vienmēr, domāja par Ralfu. Klusībā meitene nekad nebija uzskatījusi savas jūtas pret viņu par skolnieces aizraušanos, viņa tās dēvēja gluži vienkārši par mīlestību — tāpat kā rakstnieki grāmatās. Visas pazīmes un izjūtas bija lieši tādas pašas kā liteles Dellas varonēm. Viņai nelikās arī pareizi, ka tāds mākslīgs kavēklis kā Ralfa priestera amats varētu aizšķērsot ceļu uz ilgoto mērķi, proti, laulībām ar Ralfu. Viņai gribējās dzīvot ar mīļoto, ka dzīvo tētis ar māmiņu — tikpat saskanīgi, un Ralfs lai viņu dievina tāpat kā letis māmiņu. Megija gan nekad klusībā īsti neatzina, ka māle censtos tādu dievināšanu nopelni), bet la nu reiz bija. Ralfs drīz vien atskārstu, ka dzīvot ar viņu ir daudz labāk nekā dzīvot vienam; viņai nenāca ne prātā, ka Ralfs nedrīkst lauzt zvērestu. Jā, viņa zināja, ka ir aizliegts precēt priesteri vai padarīt to par savu mīļāko, taču bija paradusi apiet šīs grūtības, domās atbrīvodama viņu no priestera amata. Skolā mācītie katoļticības pamati nekad nebija ietvēruši pārrunas par priestera zvēresta būtību; viņai pašai reliģija nelikās vajadzīga, tāpēc viņa arī necentās aiz brīvas gribas neko uzzināt. Lūgšanas Megijai nesniedza nekādu mierinājumu, un baznīcas likumus viņa pildīja likai tāpēc, ka cilatli pēc nāves vajadzētu mūžīgi degt elles ugunīs.

Pašreizēja nomoda sapnī viņa vadīja svētlaimīgu dzīvi kopā ar Ralfu un gulēja ar to vienā gultā kā tētis ar māmiņu. Tad iedomātais tuvums meiteni satrauca un viņa nemierīgi sagrozījās seglos; tuvība izpaudās veselā skūpstu jūrā, citu nojausmu viņai nebija. Aploku uzraudzīšana viņas zināšanas par miesīgu mīlestību nebija paplašinājusi ne par mata tiesu, jo pietika dzīvniekiem samanīt tālumā kaut suņa smaku, kad visa vēlēšanās pāroties izgaisa, un neplānotu pārošanos nevienā fermā ari nepieļāva. Kad īpašā laidarā pie aitu mātēm ielaida aunus, Megiju aizsūtīja citur, un, redzēdama, ka viens suns loc mugurā otram, viņa tikai uzšāva abiem ar pātagu, lai pārtrauktu tādu «rota|u».

Diez vai kāds cilvēks spēļu lemt, kas ir ļaunāks: tikko modušās ilgas, ko pavada nemiers un satraukums, vai ari skaidri apzināta iekāre ar ietiepīgo dziņu to piepildīt. Nabaga Megija ilgojās, lāgā nezinādama, pēc kā, lāču galvenā velme pastāvēja un nepielūdzami vilka viņu pie Ralfa de Brikasāra. Tā un viņa sapņoja par šo vīrieti, tvīka pēc ta, iekāroja to un skuma, ka, par spīti skaļi paustai mīlestībai pret viņu, Megiju, viņa 'tomēr nozīmē Ralfam pavisam maz, jo las nekad neatbrauc viņu apciemot.

Dziļās pārdomas iztraucēja tēvs, kas devās uz Droedas cenlru pa to pašu ceļu kā viņa; Megija smaidīdama apturēja melnbēro ķēvi un gaidīja, lai Padijs piejāj klāt.

Re, eik patīkams pārsteigums,— teica Padijs, ļaudams savam vecajam sainim iet blakus meitas ķēvei.

Ja, patiešām,— viņa atsaucās.— Vai tālajos aplokos ir ļoti sauss?

Manuprāt, sausāks nekā šeit. Vai dieniņ, nekad neesmu redzējis lik daudz ķenguru! Milparinkas pusē laikam viss galīgi izkaltis. Martins Kings runāja, ka jāsarīkojot pamatīga šaudīšana, bet man nu gan šķiet, ka var šaut kaut ar ložmetējiem — ķenguru tikpat paliks, cik bijis.

Tēvs bija lik jauks, tik gādīgs, žēlsirdīgs un mīlošs, bet viņai gaužām reti radās izdevība parunāties ar to divatā, jo parasti tam pavadoņos jāja kāds no brāļiem. Daudz nevilcinādamās, meitene izgrūda šaubu izraisīto jautājumu, kas viņu grauza un plosīja, par spīti iekšējai pārliecībai:

Tēt, kāpēc tēvs de Brikasārs nekad neatbrauc mūs apciemot?

Viņš ir aizņemts, Megij,— Padijs ar zināmu piesardzību atteica.

Bel atvaļinājums taču ir pal priesteriem, vai ne? Droeda viņam bijā tik tuvu pie sirds, droši vien viņš vēlētos pavadīt te savu atvaļinājumu.

Atvaļinājums viņiem tā ka būtu, Megij, bet viņi tik un tā nekad nav brīvi no pienākumiem. Piemēram, viņiem ikmuž- dien jānotur mises, pat ja baznīcā cita neviena nav. Man domāt, tēvs de Brikasārs ir ļoti gudrs cilvēks un zina, ka dzīves ceļu atpakaļ nepagriezīsi — kas noiets, tas noiets. Viņam, manu mazulit, Droeda ir pagātne. Ja viņš atgrieztos, tad ta nesagādātu viņam tādu prieku kā agrāk.

Tu gribi teikt, ka viņš ir mūs aizmirsis,— Megija nomākta sacīja.

Nē, tā cs neteiktu. Ja būtu aizmirsis, tad tik bieži nerakstītu un neapprasītos, ka katram klājas.— Padijs pagriežas seglos sāniski, un viņa acīs iespulgojās līdzjūtība.— Man domāt, labāk būtu, ja viņš nekad te vairs nerādītos, tāpēc es viņu neielūdzu un uz tādām domām nemudinu.

Tēt! . . .

Padijs stūrgalvīgi metas iekšā nezināmajā.

Paklau, Megij, nav pareizi, ka tu sapņo par cilvēku, kas ir priesteris, un tev laiks to saprast. Savu noslēpumu tu esi glabājusi diezgan labi, laikam jau neviens cits lo nenojauš, jo tu taču jautā man, vai ne? Daudz tu gan neprasi, bet ar to pietiek. Tagad uzklausi mani: tev jāpieliek šitam te punkts, vai dzirdi? Tēvs de Brikasārs devis svēto zvērestu, un es zinu, ka viņam nav ne mazākā nodoma to lauzt, un tu viņa siltās jūtas pret sevi redzi nepareizā gaisma. Viņš bija pieaudzis cilvēks, kad pirmo reizi tevi salika, un tu biji maza meitenīte. Tieši tadu viņš tevi atceras līdz pat šai dienai, Megij.

Viņa neatbildēja, un nepārmainījās arī viņas sejas izteiksme. Jā, Padijs nodomāja, īsta Fionas meita.

Pēc brīža viņa saspringusi noteica:— Bet viņš varētu atteikties no garīdznieka amata. Man tikai nav bijis izdevības ar viņu par to parunāt.

Dabūtais trieciens atspoguļojas Padija sejā lik nepārprotami, ka nebija iespējams šaubīties, vai viņa satraukums ir patiess, tāpēc Megiju las pārliecināja vairāk nekā nākamie vārdi, lai cik bažīgi tie skanēja.

Megij! Ak, augstais dievs, redz, kāds posts nāk 110 lādas nomaļas dzīves! Tev vajadzētu iet skola, ineiliņ, un, ja Mērija būlu nomirusi agrāk, es tevi aizšķutetu uz Sidneju, lai tu lur vismaz kādus pāra gadiņus pamācītos. Bet nu tu esi par vecu, vai ne? Man negribētos, lai citi par tevi smejas, nabaga mazulīt.— Viņš turpināja gausāk, atdalīdams vārdus, ta ka tie skanēja asi un nežēlīgi skaidri, lai gan nežēlīgs viņš nemaz negribēja būl, tikai reizi par visām reizēm vajadzēja aizgainit meitas veltīgās cerības.— Tēvs de Brikasārs ir priesteris, Megij! Viņš nekad, nekad nevar atteikties 110 šī amata, tas tev jāsaprot. Zvērests, ko viņš devis, ir svēts, pārāk nopietns, lai to lauztu. Ja cilvēks ir priesteris, viņš nemūžam nevar novērsties no sava pienākuma, un viņa audzinātāji seminārā droši vien bijuši pilnīgi pārliecināti, ka, nododams zvērestu, viņš apzinās, ko zver. Cilvēks, kas to zvēr, nejūt ne mazākās šaubas, ka dolo zvērestu nemūžam nedrīkst lauzt. Tēvs de Brikasārs lo devis, un viņš nekad lo nelauzīs.—- Padijs nopūtas.— Vai tagad I11 saproti, Megij? No šī mirkļa tev nebūs ne mazākā attaisnojuma, ja tu sapņosi par tēvu de Brikasāru.

Viņi bija nonākuši pie fermas nevis no aploka, bel no staļļu puses; neteikdama ne vārda, Megija paskubināja melnbēro ķēvi, lai tā rikšo uz stalli, un atstāja tēvu vienu. Kādu brīdi viņš pagriezies noskalījas meitai nopakaļ, bet, kad viņa pazuda aiz žoga, iespieda sainim papēžus sānos un laidās auļos — nikns uz sevi un uz nepieciešamību, kas spiedusi viņu tā runāt. Pie velna visas šīs mīlestības padarīšanas! Tām laikam ir nez kādi savi likumi, kas nemaz nav līdzīgi citiem.

Tēva Ralfa de Brikasāra balss skanēja ļoti vēsi, taču vēl vēsākas šķita viņa acis, kas nenovērsdamas lūkojās jaunā priestera bālajā sejā. Nosvērti un bargi vārdi krita pār grēcinieka galvu.

— Jūs neesat uzvedies, kā mūsu kungs Jēzus Kristus prasa, lai viņa kalpi uzvestos. Manuprāt, jūs apzināties to labāk, nekā to jebkad varētu apzināties mēs, kas jūs rājam, bet man tik un tā jūs jārāj arhibīskapa vārdā, jo viņš ir jums ne vien amata brālis, bet arī priekšnieks. Jums jāpakļaujas viņam bez ierunām, un jums neklājas pretoties viņa ieskatiem vai lēmumiem.

Vai jus īsti apzināties, kādu negodu esat nodarījis sev pašam, savai draudzei un it īpaši baznīcai, kuru jūs sākāties mīlam vairāk par jebkuru atsevišķu cilvēku? Jūsu zvērests ievērot šķīstību bija likpat svēts un nepārkāpjams kā citi jūsu zvēresti, un ta laušana ir liels grēks. Protams, jūs šo sievieti vairs nekad neredzēsit, bet mums pieklājas sniegt jums palīdzību cīņā pret kārdinājumu, kas jāuzveic. Tāpēc mēs esam nokārtojuši,vka jus tūlīt brauksit uz Ziemeļu teritoriju, kur strādāsit kāda no Darvinas draudzēm. Šovakar jūs ar ātrvilcienu dosities uz Brisbeni un no turienes tālāk — atkal ar vilcienu — uz Longrīču. Longrīčā jūs iekāpsit «Ģuantas» lidmašīnā, kas lidos uz Darvinu. Jūsu personisko mantību nupat kravā; pirms ātrvilciena atiešanas lo nogādās stacija, tāpēc jums nav vajadzības atgriezties savā pašreizējā draudzē.

Tagad kopā ar tēvu Džonu ejiet uz kapelu un lūdzieties! Jūs paliksit kapelā līdz brīdim, kad dosilies uz vilcienu. Jums par balstu un mierinājumu tēvs Džons brauks jums uz Darvinu līdzi. Varat iet.

Priesteri, kas ieņem baznīcas augstākos amatus, ir gudri un tālredzīgi, tie vis nedos grēciniekam izdevību uzturēt sakarus ar jauno meiteni, kas kļuvusi par viņa mīļāko. Draudzē izcēlies skandāls, tas radījis lielas neērtības. Nu, bel mei- lone — lai pagaida, lai pamokās minējumos. No šejienes līdz Darvinai priesteri pieskatīs lieliskais tēvs Džons, kas jau saņēmis norādījumus; turpmāk ikviena vēstule, ko jaunais priesteris sutīs no Darvinas, tiks atvērta, un viņam neļaus arī pieteikt tālsarunas. Meitene nekad neuzzinās, kur viņš palicis, un viņam nekad nebūs iespējas to paziņot. Tāpat kā nebūs izdevības nodibināt tuvas attiecības ar citu sievieti. Darvina ir pilsēta pašā jūras krastā, sieviešu tur tikpat kā nav. Viņa zvērests nav laužams, no tā viņu neviens nemūžam nevar atbrīvot. Ja viņa spēki ir pārāk vāji, lai viņš pār sevi valdītu, baznīcai tas jādara viņa vietā.

Nolūkojies, kā jaunais priesteris un viņam pieliktais sargsuns iziet no istabas, tēvs Ralfs piecēlās no galda un iegāja kāda attālākā telpā. Arhibīskaps Klūnijs Dārks sēdēja savā parastajā krēslā, un taisnā leņķī viņam iepretī klusucicz- dams zvilnēja otrs vīrs ar platu, purpursarkanu joslu ap vidu un garīdznieka cepurīti galva. Arhibīskaps Dārks bija liela auguma, kupliem, skaistiem, baltiem matiem un dzidri zilām acīm, pilns dzīvības, ar lielisku humora izjūtu un gardēdis. Viņa viesis izskatījās gluži pretēji: mazs un kalsns, no cepurītes apakšas spraucas ārā dažas plānas melnu malu šķipsnas, seja stūraina, askētiska, ar dzeltenīgu ādu un tumšām, zilganām ēnām, kur noskūta bārda; acis — lielas un brūnas. Vecumā viņš varēja būt starp trīsdesmit un piecdesmit gadiem, bet īstenībā viņam bija trīsdesmit deviņi, trīs gadi vairāk nekā tēvam Ralfam de Brikasāram.

Sēdieties, tēvs Ralf, iedzeriet tasi tējas,— draudzīgi aicināja arhibīskaps.— Es jau sāku domāt, ka būs jāsūta pēc citas kannas. Vai atlaidāt šo jauno cilvēku ar atbilstošu brīdinājumu, ka viņam jālabojas?

Jā, jūsu ekselence,— īsi atteica tēvs Ralfs un apsēdās trešajā krēslā pie tējas galda, kas bija apkrauts ar gurķu sviestmaizēm, tik plānām kā dievmaizītes, sārtu un baltu glazūru pārlietām kūciņām un karstiem, sviestu apziestiem plāccnīšiem; krislala trauciņos smaržoja ievārījums un bal- toja putukrējums, sudraba tējas servīzi papildināja Einslija porcelāna tasītes ar smalku zeltījumu.

Tādi gadījumi ir bēdīgi, dārgo arhibīskap, taču pat mēs, kas esam iesvētīti par mūsu mīļā debesu valdnieka priesteriem, izrādāmies vārgi, pārāk cilvēciski radījumi. Es sirdī dziļi jūlu līdzi šiin jauneklim un šovakar lūgšos, lai viņš rod sevī vairāk spēka nākamībā,— sacīja viesis.

Viņa izruna bija nepārprotami ārzemnieciska, un «s» izklausījās mazliet svelpjošs. Pēc tautības viņš bija itālietis, pēc titula — viņa ekselence arhibīskaps, pāvesta legāls Austrālijas katoļu baznīcai, un viņu sauca Vitorio Skarbanca di Konlīni-Verkēze. Viņš veica delikātu uzdevumu — nodrošināja sakarus starp katoļu baznīcas vadību Austrālijā un Vatikāna nervu centru; las nozīmēja, ka viņš ir visietekmīgākais garīdznieks šajā pasaules daļā. Pirms nosūtīšanas uz šejieni viņš, protams, bija cerējis tikt uz Amerikas Savienotajām Valstīm, bet, apsvērdams pamatīgāk, nospriedis, ka arī Austrālijā būs ļoti labi. Lai gan iedzīvotāju skaita (bel ne platības) ziņā tā ir daudz mazāka zeme, toties te ir krietni vairāk katoļticīgo. Būt katoļticīgam Austrālijā nenozīmē ieņemt sabiedrībā zemāku stāvokli, kā las ir pārējās angliski runājošās zemēs, tas nenozīmē, ka censonim, kas vēlas kļūt par politiķi, biznesmeni vai tiesnesi, kāds liklu ceļā šķēršļus. Un Austrālija ir bagāta zeme, tā dāsni atbalsta baznīcu. Kamēr viņš būs šeil, nevajadzēs baidīties, ka Homa viņu aizmirsīs.

Arhibīskaps, pāvesta legāls, bija ari ļoli vērīgs cilvēks, viņa acis, raudzīdamās par tējas tases zeltaino maliņu, kavējās nevis pie arhibīskapa K1 ūnija Dārka, bel pie tēva Ralfa de Rrikasāra, kam drīz jāsāk strādāt par viņa paša sekretāru. Bija labi zināms, ka arhibīskapam Dārkam šis priesteris ļoti patīk, taču arhibīskaps, pavesta legāts, prātoja, cik labi tāds cilvēks patiks viņam. Šie īru izcelsmes austrāliešu priesteri visi ir tik liela auguma, ka slejas viņam pāri ka torņi; viņam jau apnicis, ka vienmēr jāatgāž galva, lai ielūkotos tiem sejā. Tēva de Brikasara izturēšanās pret pašreizējo priekšnieku ir nevainojama: dabiska, nepiespiesta, bijīga, taču kā līdzīgam ar līdzīgu un humora pilna. Ka viņš pielāgosies darbam ar stipri atšķirīgu priekšnieku? Parasti par pāvesta Iegala sekretāru ieceļ kādu no Itālijas baznīcas garīdzniekiem, taču Vatikāns ļoti interesējas par tēvu Ralfu de Brikasāru. Viņš dīvainā kārta atšķiras 110 citiem ne vien ar savu personisko bagātību (pretēji vispārējam uzskatam baznīcas augstākajai varai nav tiesību atņemt viņam šo naudu, un viņš arī neizsaka vēlēšanos to atdot), bet arī ar to, ka pats savām rokām ielic is milzu līdzekļus baznīcas klēpi. Tāpēc Vatikāns nolēmis, ka arhibīskapam, pāvesta legātam, jāņem lēvs de Brikasārs par sekretāru, lai jauno cilvēku papētītu un uzzinātu, kāds viņš īsti ir.

Reiz svētajam tēvam vajadzēs atalgot Austrālijas baznīcu ar kardināla bireti, tomēr līdz tam vēl jāpaiet zināmam laikam. Tāpēc legata uzdevums ir iepazīt priesterus tēva de Rrikasāra vecuma grupā, un to vidū tēvs de Brikasārs nenoliedzami ir pirmais kandidāts. Tāpēc lai nu tā būtu. Lai tēvs de Brikasārs kādu laiku parāda savu raksturu darbā ar itālieti. Iespējams, tas būs interesanti. Tikai kāpēc šis cilvēks nevarētu būt drusku mazāka auguma?

Atviegloti malkodams tēju, tēvs Ralfs bija neparasti kluss. Arhibīskaps, pāvesta Iegāts, ievēroja, ka viņš apēd mazu, trīsstūralnu sviestmaizīti, bet no citicin gardumiem atturas, toties kā izslāpis izdzer četras tases tējas, atteikdamies kā no cukura, tā no piena. Nu, lā jau rakstīts arī ziņojumā: personiskajā dzīvē šis garīdznieks ievērojot ārkārtīgu mērenību, viņa vienīgā vājība esot laba (un ļoli ātra) automašīna.

— .lūsu uzvārds izklausās francisks, lēvs,— rāmi ierunājās arhibīskaps, pāvesta legāls,— taču, cik noprotu, jūs esat īrs. Ka las nak? Vai esat cēlies no franču ģimenes?

Tēvs Ralfs smaidīdams papurināja galvu.— Tas ir normaņu uzvārds, jūsu ekselence, ļoli vecs un cienījams. Es esmu tiešais pēcnācējs kādam Ranulfam de Brikasāram, baronam, kurš kalpojis Viljama Iekarotāja galmā. Tūkstoš sešdesmit sestajā gadā viņš devies Viljamam līdzi, kad tas iebrucis Anglija, un viens no viņa deliem saņēmis Anglijā zemi. Anglijā valdot normaņu karaļiem, ģimene uzplaukusi, un vēlāk, Henrija Ceturtā laikā, daži 110 viņiem pārkuģojuši pāri uz Īriju un apmetušies Peilā [9] . Kad Henrijs Astotais panāca Anglijas baznīcas atdalīšanos no Romas, mēs paturējām Viljama ticību, un las nozīmēja, ka mēs apliecinām padevību nevis Londonai, bet Romai. Taču, kad Kromvels iekaroja Īriju un Skotiju, mēs zaudējam gan zemi, gan titulus un tos tā arī nekad neatguvām. Čārlzs atalgoja ar Īrijas zemi savus angļu favorītus. Zināt, īru naidam pret angļiem ir savi iemesli. Lai nu kā, sabiedrībā mūs vairs maz pazina, jo mēs joprojām palikām uzticīgi baznīcai un Romai. Manam vecākajam brālim pieder ienesīga zirgaudzētava Mītas grāfistē, viņš cer izaudzēt kadu Derbija vai Lielā nacionālā kausa uzvarētāju. Es esmu otrais dels, kas saskaņā ar ģimenes tradīciju izvēlas garīdznieka amatu, juzdams attiecīgu slieksmi. Es ļoli lepojos ar savu uzvārdu un saviem radurakstiem. De Brikasāra dzimta pastāv tūkstoš piecsimt gadu.

A, las jau skan labi! Sens, aristokrātisks uzvārds un lieliska ģimenes hronika, kura pierāda uzticību savai baznīcai, par spīti trimdai un vajāšanām.

Un no kurienes šis «Ralfs»?

Saīsinājums no «Ranulfa», jūsu ekselence.

Saprotu.

Jūsu man ļoti pietrūks, lēvs Ralf,— teica arhibīskaps Klunijs Dārks, apkraudams pārgriezto plācenīti ar ievārījumu un putukrējumu un iebāzdams visu uzreiz mutē.

Tēvs Ralfs pasmējās.

Jūs nostādāt mani grūtā stāvoklī, ekselence! Te nu es sēžu starp savu veco un jauno priekšnieku un, ja atbildēšu tā, lai izpaliktu vienam, tad katrā ziņā aizvainošu otru. Varbūt jāsaka lā: es izjutīšu jūsu ekselences Irūkuinu, bet ar prieku gaidīšu darbu pie jūsu ekselences.

Tas bija labi teikts — īsla diplomāta atbilde. Arhibīskapam di Kontīni-Verkēzem sāka likties, ka, iespējams, viņš ar tādu sekretāru būs pilnīgi apmierināts. Tomēr tēvs de Brikasārs ir pārāk glīts — tik smalki sejas vaibsti, neparasti skaista acu un matu krāsa, lielisks augums …

Tēvs Ralfs atkal apklusa un nekustīgi lūkojās uz galdu, īstenībā neko neredzēdams. Viņš domās skatīja jauno priesteri, kam nupat bija sadevis brāzienu, skatīja ciešanu pilno izteiksmi lā seja, kad nabadziņš bija aptvēris, ka viņam pat neļaus pasacīt meitenei ardievas. Augstais dievs, im ja nu tas būtu viņš pats un meitene — Megija? Var jau tikt cauri sveikā, ja rīkojas piesardzīgi; pavisam droši var iziet sveikā, ja šādus sakarus ierobežo ar ikgada atvaļinājumu, pavadot lo projām no draudzes. Tomēr, ja nopietni iemīl vienu sievieti, tas noteikti kļūst zināms.

Ir gadījušās reizes, kad vienīgi ceļos stāvēšana uz pils kapelas marmora grīdas, līdz locekļi stingst fiziskās sāpes, aizkavējusi viņu ielēkt nākamajā vilcienā un traukties atpakaļ uz Giliju un Droedu. Viņš mēģinājis sev iestāstīt, ka ir tikai vientulības upuris, ka viņam trūkst cilvēciska siltuma, ko jutis Droedā. Viņš pūlējies sev iestāstīt, ka nekas nav grozījies, kaut arī viņš ļāvies acumirklīgam vājumam un atbildējis uz Megijas skūpstu, ka viņa mīlestība pret meiteni joprojām lidinās iedomu un jūsmas valstībā, ka lā nav iegājusi citādā pasaulē, kam piemīt mulsinoša, satraucoša pilnestības apjauta, kāda agrākajiem sapņiem nav bijusi raksturīga. Jo viņš nespēj pieļaut, ka kaul kas grozījies, un pūlas paturēt prātā Megiju mazas meitenes izskatā, neļaudams veidoties tēliem, kas būtu citādi.

Viņš bija maldījies. Sāpe nepārgāja. Likās, tā kļūst ļau- naka — saltāka un nežēlīgāka. Agrāk vientulība bija šķitusi bezpersoniska, viņš nekad nebija varējis sev sacīt, ka cita cilvēka klātbūtne viņa dzīvē to spētu aizgainīt, taču tagad vientulībai bija vārds: Megija, Megija, Megija, Megija …

Viņš atguvās no pārdomām un ieraudzīja, ka arhibīskaps di Kontīni-Verkēze nemirkšķinādams veras viņā, un šīs lielās, tumšās, zinīgās acis bija krietni bīstamākas par pašreizējā priekšnieka apa|ajiem, možajiem redzokļiem. Būdams pārāk gudrs, lai izliktos, ka viņa dziļajām pārdomām nav nekāda iemesla, tēvs Ralfs palūkojās savā nākamajā kungā tikpat caururbīgi kā tas viņā, tad viegli pasmīnēja un paraustīja plecus, it kā teikdams: katra cilvēka sirdī mīt skumjas, un nav nekāds grēks atcerēties kaut ko sāpīgu.

Sakiet, tēvs,— vai pēkšņā ekonomiskā krīze nav ietekmējusi jūsu pārziņā nodotos īpašumus?—it kā starp citu pavaicāja itāliešu prelāts.

Pagaidām nav iemesla raizēties, jūsu ekselence, «Mi- kāru» tirgus cenu svārstībām ietekmēt grūti. Pēc manām domām, vispirms cietīs tie, kas ieguldījuši līdzekļus vieglprātīgāk nekā misis Kārsone. Protams, Droedas fermai klāsies grūtāk — vilnas cena krītas. Taču misis Kārsone bija pārāk gudra, lai ieguldītu visus savus līdzekļus vienīgi lauksaimniecībā, viņa deva priekšroku kaut kam pamatīgākam — proti, metālam. Manuprāt, patlaban gan ir visai izdevīgi iepirkt zemi — ne vien fermas, bet ari mazākus un lielākus namus prāvākajās pilsētās. Cenas ir smieklīgi zemas, taču mūžīgi tās tik zemas nepaliks. Neticu, ka nākamajos gados šobrīd iepirktie nekustamie īpašumi varētu sagādāt zaudējumus. Agri vai vēlu depresija beigsies.

Tieši tā,— sacīja arhibīskaps, pāvesta legāts. Tātad tēvs de Brikasārs ir ne vien diplomāts, zināmā mērā viņš ir arī darījumu cilvēks. Romai patiesi jāpatur viņš acīs.

9

Taču ritēja tūkstoš deviņsimt trīsdesmitais gads, un Droeda depresiju izbaudīja papilnam. Visā Austrālijā neskaitāmi cilvēki zaudēja darbu. Tie, kas varēja, pārtrauca maksāt īri un devās uz citurieni, jo pilsētā valdīja bezdarbs. Pamestas likteņa varā, sievas ar bērniem mitinājās būdiņās uz valsts zemes un gaidīja rindās pēc bezdarbnieku pabalsta; tēvi un vīri bija aizklīduši pasaulē. Viņi sakravāja savu trūcīgo mantību segā, savilka to ar siksnu un, uzmetuši nasliņu plecos, devās projām, cerēdami, ka fermās, kurām soļos cauri, dabūs ja ari ne darbu, tad vismaz ko ēdamu. Stiept paunu pa nomaļajiem apgabaliem šķita labāk nekā pārlaist naktis Sidnejas ielās.

Pārtikas produktu cenas kritās, un Padijs piebāza Droedas pagrabus un pieliekamos līdz augšai. Cilvēks, kas iegriezās Droedā, varēja vienmēr būt drošs, ka viņa maizes kule nepaliks tukša. Dīvaini likās, ka klaidoņu pulks pastāvīgi mainījās; ieturējuši siltu, sātīgu maltīti un saņēmuši ēdamo ceļam, viņi pat nemēģināja palikt uz vietas, bel soļoja tālāk, meklēdami likai sev vien zināmo. Ne jau visas fermas bija tik dāsnas un viesmīlīgas kā Droeda, tāpēc jo mīklainak šķila, ka šie pasaules staiguļi negrib te uzkavēties. Varbūt nogurums un bezmērķība — jo nebija taču savu māju, kurp doties,— tieši dzina tālāk klaidu ceļos. Vairākumam izdevās izdzīvot, daži nomira, un, ja citi tos atrada, tad apglabāja, pirms vārnas vai meža cūkas apkrimta nelaimīgo kaulus. Nomaļie apgabali bija plaši un tuksnesīgi.

Stjuarts atkal pastāvīgi dzīvoja mājās, un šautene arvien atradās virtuves durvju tuvumā. Dabūt labus aitkopjus bija viegli, im vecajās strādnieku barakās mita deviņi vieninieki — Padija palīgi, tāpēc aplokos bez Stjuarta varēja iztikt. Fiona vairs neatstāja naudu mētājamies uz galda un lika Stjuartam iebūvēt aiz kapelas altāra slepenu skapīti—seifu. Klejoņu vidu daudz ļaundaru nebija. Ļaundari uzskatīja par labāku palikt piekrastes lielajos centros un zemes iekšienes prāvākajās pilsētās, jo klaidu ceļos dzīve bija pārāk līra, pārāk vientulīga, mantā iedzīvoties nebija iespējams. Tomēr neviens nepārmeta Padijam, ka tas negrib bez vajadzības pakļaut sava nama sievietes briesmām; Droedas slava skanēja tālu un varbūt varēja pievilināt nedaudzos nevēlamos «ciemiņus», kas klī^la pa ceļiem.

Šī ziema atnesa nejaukas vētras, dažas bez lietus, citas ar lo, un nakainajā pavasarī un vasarā lielus gāza tā, ka Droedā zāle izauga garāka un leknāka nekā jebkad agrāk.

Džims un Pelsijs pie misis Sinitas virtuves galda urbās cauri saviem neklātienes mācību uzdevumiem, pļāpādami, kā būs, kad pienāks laiks doties uz Rivervjū internātskolu. Taču misis Smita, dzirdēdama lādas runas, mēdza kļūt lik asa un skarba, ka puikas iepratās, viņai tuvumā esot, par prombraukšanu nerunāt.

Sākās atkal sausums; zāle, kas bija izstiepusies cilvēkam pāri ceļgaliem, šajā sausajā vasarā galīgi izkalta, kļuva sudrabaina un trausla. Nodzīvojuši desmit gadus melnzemes līdzenumos un pieraduši pie «Meijā! ceļamies augšup!», «Heija! slīdam lejup!»— tas ir, svārstībām starp sausumu un plūdiem, cilvēki paraustīja plecus un vadīja dienas, it ka jebkura no tām būtu vienīgā svarīga. Un būtībā galvenais jau arī bija izdzīvot no viena laba gada līdz otram tadam pašam, kad no tam labpatika pienākt. Lietu neviens nespēja pareģot. Brisbenē bija ieradies cilvēks, vārdā Ainigo Džounss, kas diezgan labi prata noteikt laiku krietnu sprīdi uz priekšu, izmantodams jaunatklātus jēdzienus par saules plankumu aktivitati, tomēr melnzemes līdzenumos viņa pareģojumiem neviens lagā neliceja. Lai tādam zīlniekam ticot Sidnejas un Melburnas līgavas, melnzemes līdzenuma iedzīvotāji paļaušo- ties uz to, ko vienādvien pareģojuši viņu kauli.

Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit otrā gada ziemā alkal sākās sausās vētras, nesdamas līdzi svelošu aukstumu, taču leknā zale aizturēja putekļus un arī mušu bija mazāk nekā parasti. Tikko apcirptajām aitām gan klājās grūti, nabaga dzīvnieki salā trīcēja. Misis O'Rorkai, kas dzīvoja diezgan necila koka māja, ārkārtīgi patika uzņemt viesus no Sidnejas; viena no viņas ekskursiju maršrutu naglām bija ciemošanās Droedas centrā, kur iebraucējiem varēja parādīt, ka pat melnzemes līdzenumos mīt cilvēki, kas prol iekārtoties crti un patīkami. Tomēr sarunas allaž pievērsās tām pašām nabaga apcirptajām aitām, kas izskatījās pēc slapjam, izkāmējušām žurkām,— kā tās varot pamest salā bez piecu sešu collu garas vilnas, kuru gaida ataugam, tikai kad sāksies vasaras karstums. Taču, kā Padijs nopietni paskaidroja vienam 110 tādiem viesiem, lā esot iespējams iegūt labaku vilnu. Svarīga esot vilna, nevis aitas. Neilgi pēc šī paskaidrojuma laikraksta *Sydney Morning Herald» parādījās vēstule, kuras autors pieprasīja, lai parlaments nekavējoties pieņem likumu, kas darītu galu «lopkopju cietsirdībai» (lā vēstulē bija leikls). Nabaga misis O'Korka pārciela svēlas šausmas, turpretī Padijs smējās, vēderu turēdams.

— Labi vēl, ka tas stulbenis nekad nav redzējis, kā cirpējam gadās uzplēst aitai vēderu un kā viņš lo sašuj ar resnu adatu, kas domāta maisu lāpīšanai,— viņš mierināja apjukušo misis O'Rorku.— Nav vēris uztraukties, kaimiņien. Tur, pilsētā, viņiem nav nekādas jēgas, kā dzīvo uz laukiem, un viņi var atļauties čubināt savus kaķīšus un sunīšus kā bērnus. Laukos ir citādi. Te jūs nekad neredzēsit, ka mēs neliktos ne zinis, ja kads — vienalga, vīrietis, sieviete vai bērns — būlu iekļuvis nelaimē, turpretī pilsētā lie paši, kas čubinās ap saviem mīlulīšiem, būs pilnīgi kurli pret cita cilvēka palīga saucienu.

Fiona pacēla acis.— Viņam taisnība, misis O'Rorka,— viņa teica.— Mēs visi izturamies ar necieņu pret lo, kā ir pārak daudz. Te lās ir aitas, pilsētā — cilvēki.

Tanī augusta dienā, kad uznāca liktenīgā vētra, vienīgi Padijs atradās tālu projām no mājas. Viņš nokāpa no zirga, piesēja to stingri pie koka un apsēdās zem kādas vilgas, lai nogaidītu. Trīcēdami bailēs, pieci suņi saspiedās ap saimnieku, bet aitas, ko viņš bija grasījies pārdzīt uz cilu aploku, nemiera pilnas izklīda mazos pulciņos un bezmērķīgi skraidīja no vienas vietas uz otru. Vētra bija baismīga, un tā pataupīja savu briesmīgāko niknumu, līdz viesuļa centrs atradās Padijam tieši virs galvas. Viņš aizbāza ar pirkstiem ausis, aizvēra acis un sāka skaitīt lūgšanas.

Netālu no vielas, kur viņš sēdēja zem vilgas nokarenajām lapām, kas nemierīgi sitas arvien brāzmainakajā vējā, pacēlās neliela kaudzīte izgāztu celmu un kritušu koku, ap kuriem auga gara zāle. Bālgano «kaulu» vidū slejās milzīgs nokaltis eikalipts, tā kailais stumbrs ar izstīdzējušo, smailo galotni stiepās četrdesmit pēdu augstumā pretī naklsmelnajiem mākoņiem.

Pēkšņi pašķīda zilas ugunis — lik spožas, ka caur aizvērtajiem plakstiem apžilbināja Padijam acis; viņš pietrūkās kājas, bel spēcīga spēriena vilnis tūdaļ notrieca viņu kā rotaļlietu gar zemi. Viņš pacēla galvu un paspēja vēl ieraudzīt, kā zibens bultu krāšņā, zili sarkanā blāzma līdzīgi vizmojošam oreolam dziestot apņem no augšas līdz lejai asam šķēpam līdzīgā mirušā eikalipta stāvu; pcc lam lik ālri, ka viņam gandrīz nebija laika aptvert, kas notiek, viss sāka degt. Pēdējais mitrums no sažuvušajām kritalām jau sen bija izgarojis, un garā zāle, kas auga visapkart, kļuvusi sausa kā papīrs. It ka zeme vsūtītu izaicinošu atbildi debesīm, milzu koks izsvieda liesmu kūli augstu pāri galotnei, tai pašā mirklī aizsvilas apkārtējie baļķi un celmi un vēja virpuļos no apaļās kaudzes uz visām pusēm aizstiepās garas uguns svēdras, vīdamās arvien tālāk un tālāk. Padijs nepaspēja pat likt līdz zirgam.

Izkaltusi vilga aizdegās, un mīkstā, sveķainā koksne iz- spraga uz visām pusēm. Lai kur Padijs lūkojās, visur redzēja blīvu uguns sienu; koki dega, neganti sprakšķēdami, un zāle viņam zem kājām liesmoja rūkdama. Viņš dzirdēja zirgu izbīlī zviedzam, un sirds aiz žēluma iesmeldzās: nevar taču atstāt nabaga dzīvnieku piesietu un nevarīgu, kad 110 visām pusēm draud nāve. Iekaucās suns, un tā kauciens kļuva tik spalgi sāpīgs, ka gandrīz atgādināja cilvēka kliedzienu. Kādu brīdi dzīvā lāpa blāzmodama šaudījās te uz vienu, te olru pusi, tad noslīga kvēlojošajā zālē. Iegaudojās citi suņi, kurus panaca liesmas, kas vētrā brāzās ātrāk par jebkuru dzīvu būtni ar kājām vai spārniem. Plīvojošs meteors apsvilināja Padija matus sekundes tukstošdaļa, kamēr viņš stāvēja, apsvērdams, kā labak nokļūt pie zirga; viņš palūkojās lejup: pie viņa kājām gruzdēja liels kakadu.

Pēkšņi Padijs saprata, ka tās ir beigas. No šīs elles neizkļūt ne viņam pašam, ne zirgam. Kamēr viņš ta nodomāja, aizmugurē uzliesmoja sauss eikalipts, un sveķainas mizas lēšķes aizlidoja karstajā gaisā. Padija roku āda sačervelējās un nomelnēja, matus pirmo reizi mūžā padarīja tumšākus vēl sarkanāks spožums. Tada nāve nav aprakstāma, jo uguns lauž sev ceļu no ārienes uz iekšieni. Pēdējās, kas sairst, beidzot sadegdamas un apklusdamas, ir smadzenes un sirds. Drēbēm liesmojot, Padijs, nepārtraukti kliegdams, šaudījās pa šo milzu sārtu. Un ikviena baismīgajā kliedzienā bija saklausāms viņa sievas vārds.

Visi pārējie vīrieši bija atgriezušies Droedas centrā pirms vētras, ielaiduši zirgus aploka un devušies vai nu iiz lielo māju, vai uz strādnieku barakām. Fionas spoži apgaismotajā dzīvojamā istabā krēmkrāsas marmora kamīnā rūkdamas dega lielas pagales, un ap to sēdēja Klīriju dēli, klausīdamies vētrā; iet verandā un vērot apkārtni no turienes šinīs dienās nevienam nebija vēlēšanās. Režģī sakrauto degošo eikalipta šķilu sīvais smārds bija pārāk tīkams un kūku un sviestmaižu kaudzes uz pēcpusdienā ieripinātā lējās galdiņa pārak vilinošas. Nebija gaidāms, ka Padijs varētu drīz atgriezties.

Ap pulkslen četriem mākoņi aizvēlas uz austrumiem un visi neapzināti uzelpoja; sausās vētras laikā nez kāpēc nebija iespējams aizgainīt sasprindzinājumu, kaut arī ikvienai Droedas ēkai bija pierīkols zibeņnovedējs. Džeks un Bobs piecēlās un izgāja ārā, teikdamies ieelpot svaigu gaisu, bet patiesībā lai kliedētu satraukumu.

Skaties!— iesaucās Bobs, norādīdams uz rietumiem.

Virs kokiem, kas iejoza piemājas aploku, pacēlās liels

dūmu vals bronzas krāsā un pletās arvien platāks; ta malas stiprais vējš plosīja skrandās.

Augstais dievs!— iekliedzās Džeks, mezdamies atpakaļ istabā pie tālruņa.

Ugunsgrēks, ugunsgrēks!— viņš sauca klausulē, un visi, kas vēl sēdēja istabā, platam acīm pagriezās, bet tad izsteidzas āra, lai paskatītos paši.— Droedā ugunsgrēks — liels!— Viņš uzkāra klausuli; tas bija viss, ko vajadzēja pateikt Gilijas centrālei un pārējiem līnijai pieslēgtajiem abonentiem, kuri mēdza pacelt klausules, tikko atskanēja pirmais trinkšķis. Lai gan kopš Klīriju ierašanās Droedā liels ugunsgrēks Gilanbounas apvidū nekad nebija izcēlies, visi zināja, kā jārīkojas.

Puiši izklīda, lai sadabūtu zirgus, arī strādnieki bariņā iznāca 110 barakam, bet misis Smita atslēdza vienu no noliktavām un visiem izdalīja rupja džutas auduma maisus. Dāmu mākonis milža rietumos, un vējš pūta tieši no turienes — tas nozīmēja, ka uguns virzīsies uz fermas centru. Fiona novilka garos svārkus, uzģērba Padija bikses un pēc tam kopā ar Megiju aizsteidzās uz. staļļiem: būs vajadzīgs ik roku paris, kas spēs turēt maisu.

Virtuvē misis Smita piemeta plīlī malku un kalpones cēla nost no griestos iestiprinātajiem āķiem lielus katlus.

Labi vēl, ka vakar nokāva vērsi,— sacīja saimniecības vadītāja.— Minnij, te ir dzērienu pieliekamā atslēga. Atnesiet abas ar Ketu visu alu un rumu, kas mums krājumā, un tad sāciet cept plācenīšus, kamēr es sautēju gaļu. Tikai aši, aši!

Zirgi, kurus bija satraukusi vētra, saoda dūmus un neļāvās apsegloties; Fiona un Megija izbīdīja abus tirasiņu sugas zirgus, kas niķīgi mīņājās, no staļļa pagalmā, lai vieglāk tiktu ar tiem galā. Megija vel cīkstējās ar melnbēro ķēvi, kad uz lakas, kura nogriezās no Gilijas ceļa, parādījās divi klejoņi un smagiem soļiem pieskrēja klāt.

Ugunsgrēks, kundzīt, ugunsgrēks! Vai jums ir pāris lieku zirgu? Dodiet mums ari maisus!

Ejiet pa šo ceļu uz aploku! Ak dievs, kaut jel neviens no jūsējiem nebūtu iekļuvis nelaimē!— sacīja Megija, nenojauzdama, kur šai britu ir tēvs.

Abi vīri paķēra no misis Smitas gan džutas drēbi, gan ari ādas maisus ar ūdeni; Bobs un cili bija aizgājuši jau pirms minūtēm piecām. Abi klaidoņi sekoja viņiem, un pēdējās aizjāja Fiona ar Megiju—sasniegušas upīti, viņas devās lai pāri un aizauļoja pretī dūmu mākonim.

Toms, dārza strādnieks, piesūknējis smagās mašīnas lielo cisternu ar ūdeni, iedarbināja motoru. Tik lielu ugunsgrēku gan nevarēja apdzēst nekas cits kā vienīgi pamatīga lietusgāze no mākoņiem, taču viņam būs jāmitrina maisi un to cilvēku drēbes, kuri ar tiem rīkosies. Ieslēdzis vismazāko ātrumu, lai tiktu augšā upītes otrā krastā, viņš mirkli atskalijas uz tukšo galvenā lopkopja māju un diviem neapdzi votajiem namiņiem aiz lās; te bija fermas vārīgais punkts, vienīgā vieta, kur viegli uzliesmojošas ēkas un priekšmeti atradas tik tuvu kokiem upītes viņā krastā. Vecais Toms paraudzījās uz rietumiem, tad, pēkšņi kaut ko izlēmis, papurināja galvu un izmanījās nobraukt mašīnu atpakaļgaita lejā un pāri strautam — tur viņš uzstūrēja to atkal augšā fermai luvākaja pusē. Vīri aplokos ugunsgrēku nemūžam neapturēs, viņi atgriezīsies. Krantī virs strauta ieplakas tieši blakus galvenā lopkopja mājai, kurā Toms arī kādreiz bija mitinājies, viņš pierīkoja šļūteni pie cisternas un apšļāca ēku, pēc lam pavērsa strūklu pret abiem mazākajiem namiņiem un salēja ari tos. Tā viņš varēja visvairāk palīdzēt — šļākdams ūdeni uz šīm trim ēkām, lai tās neaizdegtos.

Megija kopā ar māti plecu pie pleca jāja uz rietumiem, kur draudīgais mākonis milža arvien lielāks, un ar vēju atlidoja arvien stiprākā deguma smaka. Kļuva tumšs; glābdamies no uguns, pari aplokam brāzās arvien prāvāki dzīvnieku bari; ķenguri un meža cūkas, pārbiedētas aitas un govis, emu un goanas, kā arī tūkstošiem trušu. Iejādama no Ūdenskrātuves aploka Bilabilā — katram Droedas aplokam bija savs vārds —, Megija ievēroja, ka Bobs vairs never vārtus ciet. Taču aitas ir tādas muļķes, ka klumza iekšā žoga un apstājas trīs pēdas no vaļa pamestajiem vārtiem, tos pal nepamanīdamas.

Kad ļaudis nokļuva liesmu tuvumā, lās bija nopostījušas jau desmit jūdžu lielu platību un pletās arī uz sāniem, tā ka ugunslīnija ar kairu mirkli pagarinājās. Spēcīgais vējš aizpūta uguni pa augsto, sauso zāli no vienas koku skupsnas uz nakaino, un ļaudis izbijušies palika sēžam seglos, pūlēdamies saturēt zirgus un bez padoma lūkodamies uz rietumiem. Nav cerību ugunsgrēku apstādināt, to nespētu pat vesela armija. Jāgriežas alpakaļ uz fermu un jāmēģina paglābt kaut ko tur. Ugunslīnija jau plešas piecu jūdžu platumā; ja viņi nepagriezīs nogurušos zirgus atpakaļ, liesmas viņus panāks un aprīs. Žēl nabaga aitu, ļoti žēl. Bet līdzēt neko nevar.

Vecais Toms joprojām slacinaja mājas pie upītes, kad jātnieki šķērsoja brasla seklo ūdeni.

— Prātīgs vīrs tu esi, Tom!— uzsauca Bobs.— Turpini, līdz te kļūs par karstu, tad negaidi līdz pēdējam, bel laikus lasies prom, vai dzirdi? Varonība le ir lieka, lu esi vērtīgāks par koku un stiklu kaudzi.

Centra pagalmi bija pilni ar automašīnām, un pa Gilijas ceļu palēkdainās tuvojās vēl citas spožu starmešu gaismas; Bobs iegriezās zirgu aploka, kur viņus jau gaidīja bars viru.

Cik liels ir ugunsgrēks, Bob?—vaicāja Martins Kings.

Manuprāt, pārāk liels, lai pret to varētu cīnīties,— izmisis sacīja Bobs.— Pēc manas saprašanas, apmēram piecas jūdzes plats un tādā vējā virzās uz priekšu gandrīz tik airi kā auļojošs zirgs.. Nezinu, vai spēsim saglābt Droedas centru, un domāju, ka Horijam vajadzētu būt gatavam cīnīties par savējo. Viņš būs nākamais upuris, jo man nav cerību, ka mēs šo sātanu apturēsim.

Nu, jābrīnās vēl, ka tāda ugunsnelaime mūs nav piemeklējusi jau agrāk. Pēdējā reize bija tūkstoš deviņsimt deviņpadsmitajā gadā. Es aizsūtīšu daļu vīru uz Bilbīlu, te ļaužu pieliks, un re, kur nāk vēl klāt. Gilija dzēšanai var sasaukt gandrīz piecsimt vīru. Daļa no mums paliks, lai palīdzētu šeit. Vienīgais, ko es varu leikt,— paldies dievam, ka mana ferma ir rietumos no Droedas.

Bobs pasmīkņāja.— Jūs lieliski protat mierināt, Martin.

Martins palūkojās apkārt.— Kur tad lēvs, Bob?

Kaut kur pie Bjūgelas — ari rietumos no ugunsgrēka. Viņš aizjāja uz Vilgu aploku apskatīt «lažas aitas, kas gaida jērus, un, manuprāt, Vilga ir vismaz piecas jūdzes uz rietumiem no tas vietas, kur sācies ugunsgrēks.

Vai citu vīru, par kuriem jāraizējas, nav?

Paldies dievam, šodien visi ir te.

Tas atgādina karu, nodomāja Megija, iedama iekšā: ātrā, bet savaldīgā rīcība, rūpes par ēdienu un dzērienu, cenšanās sakopot spēkus un drosmi. Un draudošās briesmas.

Kad ieradās vēl citi vīri, lie piebiedrojās agrāk albraukuša- jiem, kas piemājas aploka zāģēja nedaudzos kokus strauta malā un plašā lokā pļāva garo zāli. Megija atcerējās, kā, ierazdamās Droeda,v nodomājusi, cik daudz skaistāks izskatītos kailais un nemīlīgais piemājas aploks, ja tajā augtu tikpat vareni koki kā aiz lā robežām. Tagad viņa saprata iemeslu. Piemājas aploks nav nekas cils kā milzīga, apaļa ugunsdroša josla.

Visi runāja par ugunsgrēkiem, ko Gilija pieredzējusi savā vairāk nekā septiņdesmit gadu ilgajā mūžā. Dīvainā kārtā garie sausuma periodi reti nesuši līdzi ugunsbriesmas, jo zāle parasti izaugusi tik īsa, ka liesmas nekur talu nav tikušas. Milzīgie ugunsgrēki, kurus nebijis iespējams apvaldīt un kuri nopostījuši simtiem jūdžu lielu platību, piemeklējuši Giliju liesi tādās rei/.ēs kā šī, kad lielie lieli ļāvuši zālei izaugt garai iiii sulīgai un pēc gada vai diviem tā uzliesmojusi ka posa.

Martins Ivings uzņēmās vadību pār trīssimt vīriem, kas bija palikuši aizstāvēt Droedu. Viņš bija apgabala fermeru vecākais un piecdesmit gadus cīnījies pret ugunsgrēkiem.

Man Bjūgelā ir simt piecdesmit tūkstoši akru,— viņš teica,— un tūkstoš deviņsimt piektajā gadā es zaudēju visas aitas un kokus līdz pēdējam. Bija vajadzīgi piecpadsmit gadi, lai atkal tiktu uz kājām, un kādu laiku man šķita, ka lās ir veltas pūles, jo tolaik maksāja maz gan par vilnu, gan par liellopu gaļu.

Joprojām gaudoja vējš, un visur bija jūtama dūmu smaka. Satumsa nakts, taču debesis rietumos zvīgoja baisma spožumā, un dūmi, veldamies lejup, koda rīklē, izraisīdami kāsu. Drīz pēc tam Droedas ļaudis ieraudzīja pirmās liesmas; to milzīgās mēles lēkaja un locījās simt pedu platajā dūmu vālā, un līdz viņu ausīm atlidoja rūkoņa kā no liela, bezgala uzbudināta pūļa, kas vēro futbola spēli. Koki rietumos no krūmāja, kas iejoza piemājas aploku, aizdegās, un liesmas saplūda kopā blīvā uguns jūrā. Šausmās sastingusi, Megija stāvēja verandā un vēroja baismo ainu: bija iespējams izšķirt melnus cilvēku siluetus mazus kā pundurīšus lēkājam un lokāmies uz oranžsarkana fona — ta laikam pazudinātās dvēseles cieš mokas elle.

Megij, lūdzu, nāc iekša un sakrauj šos šķīvjus kaudzēs uz bufetes, meitēn! Vai lu nesaproti, ka mēs neesam izbraukušas zaļumos?— atskanēja mātes balss. Megija negribīgi novērsās 110 redzētā.

Pēc divām stundām iestreipuļoja pirmā maiņa pārgurušu vīru kaut ko iekost um iedzert, lai atjaunotu zūdošos spēkus un varētu doties alpakaļ un turpināt cīņu. Tālab ari fermas sievietes bija strādājušas vaiga sviedros, lai trīssimt vīriem būtu papilnam sautētas gaļas un piācenīšu, lēja, rums un alus. Ugunsgrēku laikā ikviens — vienalga, vīrietis vai sieviete — darīja to, ko vislabāk prata, un tas nozīmēja, ka sievietes gatavoja ēdienu, lai uzturētu vīriešu fizisko spēku, kura tiem bija vairāk nekā viņam. Tukšojās kastes pēc kastes dzeramā, un jaunas tika atgādātas vietā; melni no kvēpiem, grīļodamies aiz noguruma, vīri stāvēja un kāri dzēra, stampāja mutē lielus kumosus plāceņu un tiesaja pilnus šķīvjus mazliet atdzisušas sautētas gaļas, lad iemeta vēl kausu ruma un alkal atgriezās pie uguns.

Staigādama turp un alpakaļ uz virtuvi, Megija baiļu un bijības pilna vēroja ugunsgrēku. Tam piemīt savs īpatnējs skaistums, kāda nav nekam citam zemes virsū, jo tā ir itin kā debesu parādība, kas nāk n«> tālām saulēm, kuru gaisma parasti nokļūst pie ļaudīm atvēsusi,— parādība, ko sula abi — gan Dievs, gan Sātans. Ugunslīnija ai/griezusies uz austrumiem, Droeda tagad pilnīgi ielenkta — Megija varēja saskatīt sīkumus, kas agrāk nebija iespējams, raugoties uz nenoteiktajām liesmām no priekšas. Tagad var izšķirt melno, oranžo, sarkano, ballo un dzelteno krāsu; gara, melna koka silueta malās, lēni degot, oranži kvēlo miza; augstu gaisā līdzīgi rotaļīgiem rēgiem draiski lidinās sarkanas plēnes; dzeltenas pulsē izdegušo koku pārgurušās sirdis; uzvirpuļo sārtu dzirksteļu spiets, aizsvilstoties sveķiem; no kaul ka, kas līdz šim pretojies ugunij, pēkšņi izšaujas balli oranžas liesmu čūskas, un spītnieks beidzot padodas uguns varai. Ja, naktī tas izskatās skaisti; viņa to atcerēsies visu mūžu.

Vēja ātrums pēkšņi pieauga, un visas sievietes, aptinušas sev apkārt maisus,— vīrieši atradās piemājas aplokā,— pa glicīniju zariem uzrāpās uz sudrabpelēkā šīfera jumta. Uokas un ceļgali svila pat caur maisiem. Apbruņojušās ar saslapinātiem džutas gabaliem, viņas dauzīja uz sakarsētā jumta uzlidojušās ogļu plēnes, baidīdamās, ka dzirksteles varētu aizdedzināt šīferi un kvēlojošās allūzas iekrist koka pārsegumā. Taču galvenā ugunslīnija bija nogriezušies uz austrumiem un virzījās uz Bīlbīlu.

Droedas centrs atradās tikai trīs jūdzes 110 īpašuma austruma robežas; šī ferma bija vistuvāk Ciilijai. Kaimiņos pletās Bīlbīla un aiz. tās tālāk uz austrumiem — Narrenganga. Kad vēja ātrums palielinājās no četrdesmit līdz sešdesmit jūdzēm stundā, viss apgabals noprata, ka nekas cits kā vienīgi lietus spēs apturēt ugunsgrēku, pretējā gadījumā las trakos nedēļām ilgi un nopostīs simtiem kvadrātjūdžu auglīgas zemes. v

Ugunij pieņemoties spēkā, strautmalas mājas tomēr vēl turējās, un Toms ka apsēsts tikai pildīja savu cisternu, ar šļūteni izlaistīja ūdeni, alkal pildīja un atkal izlaistīja. Taču mirklī, kad vējš sāka pūst vēl negantāk, ēkas aizdegās un Toms raudādams devās uz mašīnu.

— Labāk meties ceļos un pateicies dievam, ka vējš nepieņēmās spēkā, kamēr ugunsgrēks tuvojās no rietumiem,— leica Martins Kings.— Ja tā būtu bijis, ne vien fermas ēkas nodegtu, bet arī mēs izlaistu garu. Ak dievs, ceru, ka Bīlbīlas ļaudīm nekas nav noticis!

Fiona pasniedza viņam glāzi līra ruma; viņš nebija no ļaunajiem, lāču cīnījies tik ilgi, cik nepieciešams, meistarīgi vadīdams arī citus.

Muļķīgi,— viņa sacīja Marlinam,— bet, kad likās, ka viss varbūt aizies boja, es domāju par visdīvainākajam lietām. Nevis par nāvi, nevis par bērniem, nevis par skaisto maju, kas sabruks. Domāju vienīgi par savu rokdarbu groziņu, par nepabeigto adīkli, par pogu kārbiņu, ko biju glabājusi gadiem ilgi, par sirdsveida cepumu formām, kuras kādreiz man pagatavoja Frenks. Kā es bez visa lā varēšu dzīvot? Ka es varēšu dzīvot bez visām sīkajām lietiņām, kas ir neaizstājamas un ko veikalā nevar nopirkt?

Patiesībā lā domā visas sievietes. Jocīgi, vai ne, kurp aizklīst domas? Atceros, kā deviņsimt piektajā gadā sieva ieskrēja degošajā mājā — es vel kliegdams drāzos viņai nopakaļ kā prātu izkūkojis —, un viņa iznāk āra, paņēmusi vienīgi rokdarbu rāmīti ar izšuvumu.— Viņš pavīpsnāja. — Taču mēs tikām ārā laika, kaut gan māja nosvila. Kad uzcēlu jauno, viņas pirmais darbs bija pabeigt izšuvumu. Tas bija viens no tiem vecmodīgajiem šabloniem — jūs jau droši vien zināt. Ar vārdiem: «Manas mīļās mājas».— Viņš nolika tukšo glāzi, nogrozīdams galvu, sak — ir gan tas sievietes ērmīgas.— Jāiet. Mēs būsim vajadzīgi Geretam Deivisam Nar- rengangā un, ja vien nekļūdos, Fngasam Hadnchanišā tāpat.

Fiona nobāla.— Ak, Martin! Tik tālu?

Pavēle jau dota, Fiona. Būrū un Burkas vīri pulcējas.

Trīs dienas ugunsgrēks plosījās, virzīdamies uz austrumiem un plezdamies platāks un platāks, tad pēkšņi sāka gāzt lietus, kas turpinājās gandrīz četras dienas un apdzēsa visu līdz pēdējai dzirkstij. Taču liesmas bija nogājušas vairāk nekā simt jūdžu un atstājušas aiz sevis parogļojušos, nomelnējušu divdesmit jūdžu pialu ceļu, kas sākās apmēram Droedas aploku vidu un austrumos stiepās līdz Radnehanišas, Gilanbounas apgabala pēdējās fermas, robežai.

Kamēr nebija sācis līt, Padiju neviens negaidīja, jo visi domāja, ka viņš alrodas drošīfm olrpus izdegušās joslas un nevar atgriezties mājās, jo starpā ir sakarsusi zeme un joprojām gruzdošie koki. Ja ugunsgrēks nebūlu iznīcinājis tālruņa līniju, tad, pēc Boba domām, viņiem būtu piezvanījis Marlins Kings, jo Padijs visdrīzāk varēja doties uz rietumiem meklēt patvērumu Bjugelas fermā. Taču, kad lietus pludoja jau sešas stundas un Padijs lik un tā nerādījās, Klīriji sāka raizēties. Gandrīz četras dienas viņi visu laiku bija sevi drošinājuši, ka nav iemesla baiļoties, ka tēvs, protams, ir likai nošķirts aiz uguns robežas un nolēmis pagaidīt, līdz varēs doties uz paša māju, nevis patverties Bjūgelā.

Nu gan viņam jau vajadzēja būt te,— sacīja Bobs, soļodams turp un atpakaļ pa dzīvojamo istabu. Pārējie nenolaida no viņa ne acu; šķita gluži vai ironija, ka lietus atnesis līdzi saltu drēgnumu un marmora kamīnā alkal spoži liesmo malka.

Kādas ir tavas domas, Bob?— vaicāja Džeks.

Manuprāt, nekavējoties jāsāk viņu meklēt. Varbūt viņš ir ievainots vai zaudējis zirgu un lagad spiests kājām mērot garo ceļu uz mājām. Iespējams, ka zirgs sabijies, nometis viņu un viņš kaut kur guļ un nevar paiet. Ēdamais viņam bija vienai dienai, nekādā ziņā ne četrām, lai gan badā nomiris viņš nebūs. Pagaidam labāk vēl necelsim trauksmi, vīrus 110 Narrengangas es vēl palīga nesaukšu. Bel, ja neatradīsim viņu līdz tumsai, aizjāšu pie Dominika O'Rorka un rīt sacelsim kājās visu apgabalu. Kaut jel tie sakaru darbinieki pasteigtos savest kārtībā tālruņa līniju!

Fiona drebēja, acis drudžaini šaudījās gandrīz kā ārprātīgai.— Uzģērbšu bikses,— viņa teica.— Nespēju te sēdēt un gaidīt.

Māmiņ, paliec mājās!— Bobs lūdzās.

Ja lēvs ir ievainots, viņš varbūt guļ nez kur, Bob, un nez kādā stāvoklī. Aitkopjus tu aizsūtīji uz Narrengangu, tāpēc meklētāju mums ir ļoli maz. Ja es jāšu pārī ar Megiju, mēs par abām spēsim likt galā, lai ko ari atrastu, turpretī bez manis Megijai vajadzēs meklēt kopa ar kādu 110 jums, lātad liela labuma 110 viņas nebūs un es sēdēšu pilnīgi dīkā.

Bobs piekāpās.— Nu labi,— viņš leica.— Vari jāl ar Megijas zirgu, ar lo lu jāji, kad izcēlās ugunsgrēks. Katram jāņem līdzi šautene un pietiekami daudz patronu.

Viņi devās pāri*upīlei iekšā nopostītajā zemes strēlē. Nekur neredzēja nevienu zaļu vai brūnu plankumu, visapkārt pletās tikai milzu klājiens piemirkušu melnu ogļu, 110 kurām neticama kārtā pēc stundām ilgās lietusgāzes joprojām cēlās garaiņi. No koku lapām bija palikuši tikai mīksti, melni čokuri, un tur, kur bija augusi zāle, vietumis pacēlās mazi, tumši pauguriņi — ugunsgrēka pārsteigto aitu atliekas — vai reizēm kāds lielāks pakalns — vērsis vai cūka. Lietus lāses, ritot pār cilvēku vaigiem, sajaucās ar asarām.

Bobs ar Megiju jāja mazā bariņa priekšgalā, Džeks un Hjūijs vidū, Fiona ar Stjuartu — pēdējie. Viņi abi viens olru netraucēja, tuvums it kā sniedza mierinājumu, vārdi nebija vajadzīigi, pielika, ja viņi alradās blakus. Reizēm zirgi sagāja lioļi.t, reizēm trauksmaini pašķirās, atkal ieraudzījuši ko šausmīgu, taču pēdējais jātnieku paris, šķiet, to nemaz inemanīja. Dubļi ļāva virzīties uz priekšu tikai lēni un ar grūtībām, taču zāle, pārogļojusies un savēlusies, gulēja uz zemos ka kokospalmu šķiedru pinuma paklājs, un zirgi pret lo varēja atsperties. Un ik pēc soļa jātnieki palūkojās apkārt, gaidīdami, ka pie tālā, līdzenā apvāršņa ieraudzīs parādāmies Padiju. Taču laiks rilēja un viņa nebija.

Sirdīm pamirstot, Klīriji atskārta, ka ugunsgrēks sācies lai ak, nekā sākumā domāts,— Vilgu aploka. Acīmredzot negaisa mākoņi nav ļāvuši saskatīt dūmus, līdz liesmas nogājušas jau krietnu ceļa gabalu. Robežjoslas izskats pār- sleidza. It kā skaidri novilktas līnijas vienā pusē pletās melna, spīdīga darva, turprelī otrā pusē zeme bija tāda pati kā vienmēr — dzeltenīgi brūna un lielus strūklās drūmi pelēcīga, bel dzīva. Bobs apstājās un pagriezās atpakaļ pret pārējiem.

— Te nu mēs sāksim. Es došos no šejienes tieši uz rietumiem; tas ir visticamākais virziens, kurā viņu atrast, un es esmu visspēcīgākais. Vai patronu visiem pietiek? Labi. Ja kaut ko atrodat, izšaujiet trīsreiz gaisā, un tiem, kas dzird, jāatbild, katram ar vienu šāvienu. Tad nogaidiet. Tas, kurš izšāvis Irīsreiz, pēc piecām minūtēm alkal raidīs trīs šāvienus un atkārtos to pašu ik pēc piecām minūtēm. Tie, kas dzird, atkal atbildēs ar vienu šāvienu. Tu, Džek, dosies gar ugunslīniju uz dienvidiem. Tu, Iljūij, uz dienvidrietumiem. Es — uz rietumiem. Jūs, māmiņ un Megij, jāsil uz ziemeļrietumiem. Tu, vStjuart, virzies gar ugunsrobežu tieši uz ziemeļiem. Un, lūdzu, jājiet visi lēnam! Lietus apgrūtina redzēšanu, un te vietām ir daudz koku. Labi bieži sasaucieties; iespējams, ka viņš jūs redzei neredz, bet dzirdēt dzird. Un iegaumējiet: šaujiet tikai tad, ja esal ko atraduši, jo tēvam nav līdzi šautenes un, ja viņš dzirdēs šāvienu, bel balss tik tālu nesniegs, viņš jutīsies šausmīgi. Labu veiksmi, un lai dievs mūs svēti!

Vienmuļajā, pelēkaja lietus gāzmā viņi kā svētceļnieki no pēdējām krustcelēm pašķīrās uz visām pusēm, arvien vairāk un vairāk attālinādamies cits no cita, kļūdami arvien mazāki un mazāki, līdz pazuda no acīm.

Stjuarts bija nojājis labi ja pusjūdzi, kad pamanīja, ka daži apdeguši koki atrodas ļoli tuvu ugunsrobežai. Turpat slējās neliela vilga — melna un sasprogojusies kā nēģerēna mati, un netālu no lās blakus deguma robežai rēgojās lāds kā licis celms. Tas bija Padija zirgs, nogāzies un sakusis kopā ar liela eikalipta stumbru; turpat melnoja divi Padija suņi — mazi, stingi ķermeniši, visas četras kājas paslietas gaisā ka nūjiņas. Stjuarts nokāpa no zirga — zābaki līdz potītēm iestiga dubļos — un noņēma seglu somai piekārto šauteni. Kājām slīdot, viņš devās pāri lipīgajām oglēm, un viņa lūpas kustējās, skaitīdamas lūgšanu. Nebūtu zirga un suņu, viņš varētu cerēt, ka liesmas te notvērušas savā slazdā kādu klaidoni vai neveiksmīgu ceļinieku. Taču Padijs bija jājis ar zirgu un paņēmis līdzi piecus suņus, turpretī nevier nam klaidonim nav zirga un nav arī vairāk par vienu suni. Šī viela atradās pārāk tālu Droedas zemes iekšienē, lai varētu domāt par kādiem lopu dzinējiem vai aitkopjiem 110 Bjūgelas, kas pletās rietumos. Pagājis tālāk, viņš uzdūrās vēl trim sadegušiem suņiem; kopā tātad ir pieci — pieci suņi. Viņš zināja, ka sesto neatradīs, un lā arī bija.

lln netālu no zirga aiz kādas kritalas viņš, iedams tuvāk, ieraudzīja cilvēka atliekas. Maldīties nebija iespējams. Spīdot un vizot no lietus, melnais ķermenis gulēja uz muguras, un šī mugura izskatījās pēc liela loka, jo vidū tā bija izliekta uz augšu un zemei pieskārās vienīgi gurni un pleci. Rokas bija atmestas uz abāni pusēm un no elkoņiem paceltas augšup it kā lūgumā, kas raidīts debesīm, bet pirksti, 110 kuriem nolobījusies miesa, atsedzot pārogļojušos kaulus, salikuši tvērās pie tukšuma. Arī kājas bija izvērstas uz āru, taču ceļgalos saliektas, un kādreizējā galva — apaļa, bez acīm —, neko neredzēdama, lūkojās debesīs.

Kādu brīdi Stjuarta skaidrais, visu aptverošais skatiens kavējās pie tēva, un viņš redzēja nevis sakropļoto čaulu, bet cilvēku — tādu, kāds tas bijis dzīvē. Viņš pavērsa šautenes stobru pret debesīm, izšāva, ielādēja patronu, izšāva otrreiz, atkal ielādēja, izšāva trešoreiz. Tālumā atskanēja apslāpēts atbildes šāviens, tad — vēl tālāk un pavisam klusi — olrs. Šai bridi viņam iešāvhs prātā, ka tuvākā skaņa nākusi no mātes vai māsas ieroča. Viņas bija devušās uz ziemeļrietumiem, viņš, Stjuarts,— uz ziemeļiem. Nenogaidījis noteiktās piecas minūtes, viņš ielika šautenes stobrā nākamo patronu, pagrieza ieroci pret dienvidiem un izšāva. īss klusums ielādēšanai, olrs šāviens, ielādēšana, trešais šāviens. Viņš nolika ieroci zeme un stāvēja, galvu paiiecis sānis, skatīdamies uz dienvidiem un klausīdamies. Šoreiz pirmais atbildes šāviens nāca no rietumiem, no Roba, otrais — no Džeka vai lljūija un likai trešais — no mātes. Viņš atvieglots nopūtās: negribējās, lai sievietes sasniedz šo vielu pirmās.

Tāpēc viņš neredzēja no ziemeļpusē augošajiem kokiem parādāmies milzīgu meža kuili; viņš lo saoda. Dzīvnieks bija govs lielumā, masivais rumpis ļumēdams gāzelējās uz īsām, spēcīgām kājām; kuilis bija noliecis galvu un rakņājās slapjajā, izdegušaja zemē. Šāvieni to bija iztraucējuši, turklāt viņam acīmredzot kaul kas sāpēja. Retie, melnie sari vienos sānos bija nosviluši un sarkanīga ada—jēla; nekustīgi raudzīdamies uz dienvidiem, Stjuarts bija saodis kārdinošu apcepinātas cūkas ādas smaržu — tieši tadu, kādu jūt, kad cepeti ar pārsprāgušu, kraukšķīgu ādiņu tikko izņem no krāsns. Iztraucēts no savādi rāmajām skumjām, kādas viņa sirdī laikam bija mitušas vienmēr, viņš pagrieza galvu un sevi nodomāja, ka droši vien te bijis kādreiz agrāk, ka šī mitruma piesūkusies melnā zeme bijusi iegravēta kādā smadzeņu stūrīti jau tai dienā, kad viņš dzimis.

Noliecies viņš taustījās pēc šautenes, atcerēdamies, ka lā nav pielādēta. Meža kuilis stāvēja pilnīgi nekustīgi, mazās ačeles no sāpēm neganti kvēloja, lielie, asie, dzeltenie ilkņi puslokā liecās augšup. Saozdams zvēru, iezviedzās Stjuarta zirgs; kuilis pasita sānis milzīgo galvu, lai apskatītu zirgu, tad to nolieca, gatavodamies uzbrukumam. Kamēr dzīvnieks bija pievērsis uzmanību zirgam, Stjuarts izmantoja savu vienīgo iespēju — ātri noliecās pēc šautenes un atrāva vaļā stobru, ar otru roku tūdaļ taustīdamies kabatā pēc patronas. Visapkārt paloja lietus straumes, ar savu vienmuļo šalkoņu noslāpēdamas citas skaņas. Taču meža kuilis dzirdēja stobra klakšķi un pēdējā mirklī mainīja uzbrukuma virzienu, pagriezdamies no zirga pret Stjuartu. Kuilis bija jau gandrīz klāt, kad jauneklis izmanījās vienreiz iešaut lam tieši krūtis, taču /.veru tas neapstādināja. Ilkņi sāniski pagriezās uz augšu un ķēra Stjuartu cirksnī. Jauneklis pakrita, asinis izšļācās kā 110 krāna, kas atgriezts līdz galam vaļā, piesūcināja drēbes, plūda zemē.

Beidzot sajutis lodi, meža kuilis neveikli pacirtās sānis, lai atkal laistu darbā ilkņus, paklupa, sagrīļojās un sabruka. Viss tūkstoš piecsimt mārciņu svars uzgāzās virsū Stjuartam un iespieda viņa seju darvai līdzīgajos dubļos. Bridi viņš ar rokām izmisīgi ieķērās zemē, veltīgi pūlēdamies atbrīvoties. Tātad las ir tas, ko viņš allaž nojautis, kāpēc nekad nav nedz cerējis, nedz sapņojis, nedz plānojis, likai sēdējis un dzēris dzīvo pasauli tik lieliem malkiem, ka nav atlicis laika sērot par gaidāmo likteni. Māmiņ! Māmiņ! Es nevaru palikt pie tevis!—viņš domāja pat tai mirklī, kad sirds jau beidza pukstēt.

Diez kāpēc Stjuarts nešāva trešo reizi?— bezgala noraizējusies, Megija vaicāja mātei, zirgiem palēni rikšojot turp, no kurienes divreiz bija atskanējuši tris šāvieni,— pa dubļiem ātrāk jāt nebija iespējams.

Laikam viņš nolēmis, ka mēs esam dzirdējuši,— Fiona atteica. Taču zemapziņā iznira Stjuarta seja mirklī, kad viņi bija šķīrušies, lai dotos meklēt dažādos virzienos. Viņa atcerējās, ka «lēla roka pastiepusies un paspiedusi viņējo un kā viņš uzsmaidījis.— Tālu mēs droši vien vairs neesam,— viņa sacīja un paskubināja zirgu.

Taču Džeks bija sasniedzis nelaimes vielu pirmais, Bobs otrais, un, kad sievietes pāri pēdējai dzīvās zemes joslai virzījās uz laukumu, kur bija sācies meža ugunsgrēks, abi aizšķērsoja tām ceļu.

Nenāc klāt, māmiņ,— teica Bobs, kad Fiona nokāpa no zirga.

Džeks bija piegājis pie Megijas un aplicis tai rokas ap pleciem.

Divi pelēki acu pāri pievērsās jaunekļiem — ne tik daudz apjukumā un bailēs, bet it kā jau zinātu un paskaidrojumi vairs nebulu vajadzīgi.

Padijs?— Fiona noprasīja svešādā balsī.

.lā. Un Sljuarls.

Neviens no abiem dēliem nespēja paskatīlies mātē.

—- Stjuarts? Stjuarts! Ko lu gribi ar to sacīt? Ak dievs, kas tas ir, kas noticis? Taču ne abi — nē!

Tēli pārsteidzis ugunsgrēks, viņš ir miris. Sljuarls acīmredzot iztraucējis meža kuili, un las viņam uzbrucis. Viņš uz lo šāvis, bet zvērs, izlaizdams dzīvību, uzkritis viņam virsū un nosmacējis. Viņš arī ir miris, māmiņ.

Megija kliedza un raustījās, pūlēdamās atbrīvoties no Džeka rokām, turpretī Fiona Boba netīro, asinīm notraipīto roku apkampienā stāvēja kā pārakmeņojusies, un viņas acis bija glāžainas kā stikla lodītes.

Tas ir par daudz,— viņa beidzot sacīja, palūkodamās augšup uz Bobu. Lietus lāses tecēja viņai pār vaigiem un mali bija atrisuši uz kakla kā zeltainas urdziņas.— Ļauj man iet pie viņiem, Bob! Vienam es esmu sieva un otram — māte. Tu nevari man to liegi … tev nav tiesību man lo liegi. Ļauj man iet pie viņiem.

Megija bija apklususi un slavēja Džeka skavās, nolaidusi galvu uz brāļa pleca. Kad Fiona, kurai Bobs bija aplicis roku ap vidukli, sāka iel pari nodeguļiem, Megija noskatījās abiem

nopakaļ, lat u nemēģināja sekot. No neskaidrā miglas auta 1/nira lljuijs; Džeks pamāja uz mātes un Boba pusi.

Išj viņiem nopakaļ, Hjūij, un paliec tur. Mēs ar Megiju dosimies alpakaļ uz Droedu, lai atvestu ratus.— Viņš palaida masu vaļā un palīdzēja tai uzsēsties melnbērās ķēves mugura.— Jāsim, Megij, drīz būs tumšs. Mēs nedrīkstam atstāt viņus tādā laikā visu nakti ārā, un, kamēr mēs nealgriezīsi- mies, viņi no šejienes prom neies.

Tikt cauri dubļiem ar kravas ratiem vai kādu citu pajūgu nebija iespējams; galu galā Džeks ar veco Tomu pieķēdēja rievotā skārda plāksni pie iejūga, lai divi darba zirgi varētu lo vilkt. Pats Toms, seglos sēdēdams, vadīja vilcējus, bet Džeks jāja pa priekšu ar lielāko lukturi, kādu Droedā izdevās atrast.

Megija palika mājās, dzīvojamā istabā pie kamīna. Misis Smita mēģināja pierunāt, lai viņa kaut ko ieēd; redzot meitenes mēmās, stingās sāpes, kas nerada izeju asarās, vecā sieviete rūgti raudāja. Izdztrdusi āmuriņa klaudzienus pie parādes durvīm, saimniecības vadītaja pagriezās un devas tās atvērt, prātodama, kas gan spējis tikt cauri dubļu jūrai, un, kā allaž, brīnīdamās, ar kādu ātrumu jaunas ziņas nolido jūdzēm garos, tuksnesīgos attālumus starp retajām fermām.

Verandā stāvēja tēvs Ralfs, slapjš un dubļains, ģērbies jātnieka drēbēs un lietusmētelī.

Vai drīkstu ieiet, misis Smita?

Ai, tēvs, tēvs!— viņa iesaucās, apkrizdama pārsteigtajam garīdzniekam ap kaklu.— Kā jūs uzzinājāt?

225

Misis Klīrija atsūtīja man telegrammu, un es šo pārvaldnieku uzmanību prel īpašniekiem vērtēju ļoti augstu. No arhibīskapa di Kontīni-Verkēzes dabūju atļauju atbraukt. linu gan uzvārdiņš! Un, ticat vai ne, man tas jāizrunā simtreiz dienā! Sēdos lidmašīnā. Nolaizdamās lā iestiga muklājā un nosvērās uz priekšgala, tāpēc es iepazinos ar zemi, iekāms spēru pirmo soli uz tās. Te nu ir Gilija visā savā jaukumā! Atstāju ceļasomu pie tēva Volija prezbiterijā, bet zirgu izdiedelēju no «Imperiāla» viesnīcas īpašnieka — viņš teica, ka es esot traks, un derēja uz pudeli «Džonija Vokcra» ar melno etiķeti, ka es nemūžam netikšot cauri staignājam. Ak, misis Smita, jel neraudiet! Vai dieniņ, ugunsgrēks taču nenozīmē pasaules galu, lai cik liels un briesmīgs tas

būtu!— Viņš smaidīdams viegli papliķeja sievietes plecus, kas raustījās elsās.— Te nu es stāvu, pūlēdamies jūs nomierināt, bel jūs nemaz mani neklausāties. Lūdzu, neraudiet lik briesmīgi!

Tad jau jūs nezināt,— viņa šņukstēdama sacīja.

Ko? Ko es nezinu? Kas ir . . . kas noticis?

Misters Klīrijs un Stjuarts ir miruši.

No Ralfa sejas izzuda pēdējā asins lāse; viņš atbīdīja saimniecības vadītāju.— Kur Megija?— viņš iekliedzas.

Dzīvojamā istabā. Misis Klīrija vēl ir aplokā pie nelaiķiem. Džeks mi Toms aizjāja, lai atvestu viņus šurp. Ak, lēvs, dažreiz par spīti tam, ka esmu ticīga, es neviļus domāju, ka dievs ir pārāk nežēlīgs! Kāpēc viņam bija jāaižsauc pie sevis abi?

Taču tēvs Ralfs bija palicis verandā vienīgi tik ilgi, līdz dzirdēja, kur atrodas Megija; ejot raudams nost lietusmēteli, atstādams uz grīdas dubļaina ūdens tērcilcs, viņš metās iekšā dzīvojamā istabā.

Megij!— viņš teica, pienākdams meitenei klāt, noslīgdams uz ceļiem pie krēsla un cieši saņemdams savās slapjajās rokās viņas aukstos pirkstus.

Megija noslīdēja no krēsla viņa rokās, noguldīja galvu uz lietū izmirkušā krekla un aizvēra acis, par spīti sāpēm un bēdām izjuzdama tādu laimi, ka vēlējās, kaut šis mirklis nekad nebeigtos. Ralfs ir te, tas liecina, ka viņai, Megijai, tomēr ir vara pār viņu, ka viņa nav cietusi sakāvi.

Megij, mīlulīt, es esmu izmircis līdz kaklam — tu sasla- pināsies,— viņš čukstēja, iespiedis vaigu viņas mālos.

Tas nav svarīgi. Jūs esat te.

Jā, esmu te. Gribēju pārliecināties, vai ar jums kaul kas nav noticis, man bija tāda sajūla, ka esmu te nepieciešams, man vajadzēja redzēt visu pašam. Ak, Megij, tavs tēvs un Stjuarts! Ka tas jiotika?

Tēti bija pārsteidzis ugunsgrēks, un Stjuarts viņu atrada. Brāli nogalināja meža kuilis; tas uzkrita viņam virsū, kad Stjuarts jau bija to sašāvis. Džeks un Toms aizjāja atvest viņus mājās.

Viņš neteica vairs ne vārda, bel paturēja meiteni savās skaujās, šūpodams šurp un turp, it kā Megija būtu mazs bērniņš, līdz kamīna liesmas mazliet apžāvēja viņa kreklu un matus un viņš atģidās, ka meitene viņa rokās vairs nav tik stinga. Viņš saņēma plaukstā Megijas zodu, atlieca tās galvu atpakaļ, piespiezdams pacelt acis, un, daudz nedomādams, noskūpstīja viņas lūpas. Tā bija neapzināta kustība, ko neizraisija iekāre,— skūpstu viņš neviļus dāvāja, redzēdams. Un ko pauž pelēkās acis. Tas bija kaut kas īpašs, sava veida •min iinients. Megijas rokas pacēlās, lai sakļautos viņam uz muguras; viņš negribot sarāvās, gandrīz ievaidēdamies aiz sāpcm.

Megija mazliet atliecās atpakaļ.— Kas nolicis?

Lidmašīnai nolaižoties, laikam esmu nobrāzis krūšu- kurvi. Mēs iestigain līdz fizelāžai vecajos, labajos Gilijas dubļos, tāpēc nolaižoties mūs kārtīgi sakratīja. Beigās es pamanīju, ka zvārojos uz priekšējā sēdekļa atzveltnes.

Atļaujiet paskatīties!

Stingriem pirkstiem viņa atpogāja mitro kreklu, atbrīvoja rokas no piedurknēm, izvilka apakšmalu no biksēm. Gludajā, brūnajā ādā zem ribām no viena sana uz olru stiepās nejauks sarkani violets plankums; Megijai aizrāvās elpa.

- Vai dieniņ, Ralf! Un ar šo te jūs jājāt šurp no pašas (■ilijas? Droši vien stipri sāpēja! Vai jūtaties kaut cik ciešami? Vai galva nereibst? Iespējams, ka iekšā kaut kas plīsis!

— īNe, man ir pavisam labi, un jādams es, goda vārds, neko nejutu. Tik ļoti gribēju tikt šurp, lai pārliecinātos, vai ar jums viss kārtībā, ka laikam neņēmu to vērā. Ja būtu iekšķīga asiņošana, es noteikti jau sen būtu lo jutis. Ak dievs, Megij, nevajag!

Viņa bija noliekusi galvu un ar lūpām maigi skara nobrazumu, plaukstas apzinātā juteklībā, kas Ralfu satrieca, slīdēja augšup pa viņa krūtīm uz pleciem. Apburts, izbijies, gribēdams atbrīvoties, lai tas maksātu ko maksādams, viņš atbīdīja Megijas galvu alpakaļ, taču dīvainā kārtā panāca vienīgi to, ka meitene atkal atradās viņa skavas, un kaut kas līdzīgi čūskai cieši apvija un žņaudza viņa gribu. Aizmirsās sāpes, aizmirsās baznīca, aizmirsās dievs. Ralfs atrada meitenes muti, ka izsalcis piespieda viņu atvērt lūpas, alkdams izbaudīt vairāk un vairāk no viņas, piekļaudams viņu sev cieši jo cieši, lai remdētu sevi augošo baismīgo dziņu. Megija ļāva, lai viņš skūpsta lās kaklu, atbrīvoja no blūzes plecus, kuru ada bija vēsa, gludākā un zīdaināka par atlasu; likās, ka viņš slīkst, grimdams dziļāk un dziļāk, nevarīgs un bez elpas. Viņam uzgūlās mirstīga cilvēka vājums, milzīgs smagums satrieca druskās dvēseli, pēkšņi atbrīvojot ceļu un izplūdinot jutekļu tumšo, rūgti reibīgo vīnu. Viņam gribējās raudāt, mirstīga cilvēka vājuma nasta izspieda no viņa pēdējo iekāres lāsi, viņš atrāva Megijas rokas 110 sava apgrēcīgā auguma, atvirzījās projām, pietupās stingri uz papēžiem, noliecis galvu uz priekšu, il kā cieši vērotu savas trīsošās rokas, kas bija nevarīgi noslīgušas uz ceļgaliem. Megij, ko tu esi izdarījusi ar mani, ko tu varētu ar mani izdarīt, ja es tev padotos?

Megij, es mīlu tevi un mīlēšu vienmēr. Bet es esmu priesteris, es nedrīkstu … Es gluži vienkārši nedrīkstu!

Megija aši piecēlās kājās, sakārtoja blūzi un stāvēja, nolūkodamās viņā un piespiesti smaidīdama, bet šis smaids vēl klajāk apliecināja sakāves sāpes, ko pauda viņas acis.

Viss kārtībā, Ralf. Iešu palūkoties, vai misis Smita var sarūpēt jums ko ēdamu, tad atnesīšu ziedi, ar ko dziedē brūces zirgiem. Tā lieliski palīdz ārstēl ievainojumus un katrā ziņā remdina sāpes daudz sekmīgāk nekā skūpsti.

Vai tālrunis strādā?— viņš ar grūtībām pavaicāja.

Jā. Pirms dažam stundām sakaru darbinieki izvilka pagaidu līniju pa kokiem un pieslēdza mūs tīklam.

Taču pēc viņas aiziešanas pagāja pagarš laika sprīdis, pirms viņš spēja pieliekami savaldīties, lai varētu apsēsties pie Fionas rakstāmgalda.

Centrāle, lūdzu, dodiet man tālsarunu telefonisti. Runā tēvs de Rrikasārs no Droedas — ā, labvakar, Dorīna, tātad jūs joprojām strādājat pie komutatora. Jauki dzirdēt jūsu balsi. Sidnejā nekad nevar zināt, kas ir pie aparāta; dzird tikai garlaikotu atbildi. Gribu pieteikt steidzamu sarunu ar viņa ekselenci arhibīskapu, pāvesta legātu Sidnejā. Viņa numurs ir divi divi divi trīs divi četri. Un, kamēr gaidu Sidneju, savienojiet mani ar Bjūgelu, Dorīna.

Ralfs tik tikko paspēja pasacīt Martinam Kingam, kas noticis, kad jau atsaucās Sidneja, taču Rjūgelai pielika ar dažiem vārdiem. No Martina un tiem kopējās līnijas abonentiem, kas sarunu noklausījās, šī vēsts kļūs zināma visai Gilijai, un lie, kuri uzdrošināsies spītēt Gilijas staignajiem dubļiem, droši vien ieradīsies bērēs.

Vai jūsu ekselence? Šeit tēvs dc Rrikasārs .. . Jā, pateicos, atbraucu labi, tikai lidmašīna iestiga līdz fizelāžai dubļos un atpakaļ būs jābrauc ar vilcienu … Dubļos, jūsu ekselence, dub ļos, dubļos! Nē, jūsu ekselence, kad līst, te visi ceļi kļūst ncizbrienami. No Gilanbounas līdz Droedai man vajadzēja jāt ar zirgu; lietus laikā vienīgi tā var mēģināt kaut kur aizkļūt… Un tagad — kāpēc es jums zvanu, jūsu ekselence. Labi, ka atbraucu. Laikam kaut ko paredzēju … Jā, te klājas slikti, ļoti slikti. Padriks Klīrijs un viņa dēls Stjuarts ir miruši, viens sadedzis ugunsgrēkā, otru nosmacējis meža kuilis … Kuilis, kuilis, jūsu ekselence, meža cūka … ,1,1. jums taisnība, te runā mazliet dīvainā angļu valodā.

Par spīli sliktajai dzirdamībai, viņš saklausīja, kā visā līnija šausmās noelšas nelūgtie klausītāji, un neviļus pavīp- iīaja. Nevar jau kliegt, lai visi noliek klausules,— tā ir vienīgā kopīgā izklaidēšanās iespēja, ko Gilija var sniegt saviem sakarus alkstošajiem pilsoņiem,— bet, ja viņi nebūtu pieslēgušies līnijai, viņa ekselence varētu labāk dzirdēt.— Ar jūsu atļauju, ekselence, es palikšu, lai guldītu viņus kapā un pārliecinātos, ka ar atraitni un dzīviem palikušajiem bērniem viss ir kārtībā . . . Jā, jūsu ekselence, paldies. Tiklīdz būs iespējams, atgriezīšos Sidnejā.

Arī centrāles telefoniste klausījās; nospiedis sviru, viņš lulit runāja atkal tālāk:— Dorīna, savienojiet, lūdzu, mani vēlreiz ar Bjūgelu!— Dažas minūtes viņš parunāja ar Martinu Kingu, un abi nolēma, ka tagad, augustā, tik vēsā laikā, bēres var atlikt uz aizparītu. Daudzi gribēs ierasties, par spīti dubļiem, un būs gatavi jāt šurp, taču ceļš sagādās grūtības un prasīs ilgu laiku.

Megija atgriezās ar zirgiem domāto brūču ziedi, bet nepiedāvājās uzklāl to uz asinsizplūduma; viņa likai mēmi pasniedza pudeli, strupi pavēstīdama Kaifam, ka misis Smita pēc stundas pacienāšot viņu mazajā ēdamistabā ar siltām vakariņām, tātad pietikšot laika, lai ieietu vannā. Kaifu mocīja sajūta, ka Megija uzskata viņu zināmā mērā par krāpnieku, taču viņš nesaprata, kāpēc meitene ta domā un kāpēc viņu nosoda. Viņa zina, kas viņš ir,— kāpēc tad dusmojas?

Alaustot pelēkai dienai, mazais jātnieku pulciņš, kas pavadīja nelaiķus, apstājas ūdens malā. Kaut gan Gilana vēl nebija izgājusi no krastiem, tā tomēr bija kļuvusi par lielu upi, lās straume bija ālra un trīsdesmit pēdu dziļa. Tēvs Kails paskubināja melnbēro ķēvi, un tā parpeldēja pāri. Priesteris sagaidīja jātniekus; stolu viņš bija aplicis ap kaklu, cilus amata piederumus sakravājis seglu somā. Fionai, Bobam. Džekam, Hjūijam un Tomam bariņā slāvol apkārt, viņš noņēma no abiem nelaiķiem brezentu un sagatavojās svaidīšanai. Pēc Mērijas Kārsones nekas vairs nespēja izraisīt viņā nelabumu, taču Padijam un Stjuartam ari nepiemita nekas atbaidošs. Abu sejas bija melnas — gan kaira savādāk, Padijam no liesmām, Stjuartam tāpēc, ka viņš bija nosmacis, taču priesteris noskūpstīja abus ar bijību un mīlestību.

Piecpadsmit jūdžu ceļā rievotā skārda raupjā plāksne, divu zirgu vilkla, bija gan lēkājusi, gan griezusies iekšā zeme, atstādama dubļos dziļas grambas — varēja gaidīt, ka tās būs redzamas vēl pēc gadiem, kad vairākas reizes jau būs izaugusi jauna zāle. Taču patlaban likās, ka tālāk viņi netiks, mutuļojošā upe piespiedīs palikt otrā pusē, kaul gan no Droedas viņus vairs šķīra tikai viena jūdze. Viņi stāvēja, nekustīgi vērdamies uz eikaliptu galotnēm, kas bija skaidri saskatāmas pat cauri lietus autiem.

Man ienaca prātā kāda doma,— teica Bobs, vērsdamies pie tēva Ralfa.— Tēvs, jums vienīgajam zirgs nav noguris, tāpēc tas būs jāizdara jums. Labi, ja mūsējie kleperi vispār tiks otrā krastā — aukstums un dubļainais ceļš atņēmuši tiem gandrīz visus spēkus. Jājiet atpakaļ un sameklējiet tukšus četrdesmit četru galotni konteinerus, un uzlieciet vākus tā, lai tie. nenokrīt un arī nelaiž iekšā ūdeni. Ja nepieciešams, aizlodējiet. Mums vajadzēs divpadsmit — ja nevarat tik daudz sameklēt, tad desmit. Sasieniet tos kopā un pārvelciet pāri šinī krastā. Mēs paliksim los zem rievotā skārda plātnes un pārvedīsim pāri kā plostu.

Tēvs Ralfs bez vārda runas izpildīja norādījumus; neko labāku par Boba ieteikto viņš nebūtu varējis izdomāt. Droedā 110 Dibandibanas bija atjājis Dominiks O'Rorks ar diviem dēliem; viņš dzīvoja kaimiņos — pēc Austrālijas mēroga ne pārāk tālu. Kad tēvs Ralfs paskaidroja, kas jādara, viņi tūdaļ saka rīkoties — devās meklēt šķūņos tukšus konteinerus, iz- gāza no kādreizējām benzīna tvertnēm tajās sabērtos eksejsal- mus un auzas, salūkoja vākus un pielodēja tiem konteineriem, kuri nebija sarūsējuši un izskatījās pietiekami stipri, lai izturētu šūpošanos viļņos. Lietus, ka sācies, tā joprojām nebeidzās. Varēja gaidīt, ka tas turpināsies vēl dienas divas.

Dominik, man neērti jūs lūgt, bet šie cilvēki atgriezīsies pusbeigti. Tomēr bēres jārīko rīt, un, ja Gilijas apl>edīšanas birojs pat spētu izgatavot zārkus laikā, mēs pa šiem dubļiem nevarētu atgādāt tos šurp. Varbūt kāds no jums prastu tos Uztaisīt? Lai tiktu pāri upei, man vajadzīgs likai viens vīrs.

O'Rorka dēli piekrītot palocīja galvu; viņiem nepavisam negribējās redzēt, ko ugunsgrēks nodarījis Padijam un meža kuilis — Stjuartam.

Tēt, mēs to izdarīsim,— sacīja Laicms.

Sākumā vilkšus, tad peldus Ralfa un Dominika zirgi nogādāja plostu viņā pusē.

Viens gan ir labi, tēvs!— uzsauca Dominiks.— Mums nebūs jārok šais drausmīgajos dubļos kapi. Agrāk es domāju.

ka Mērija gan plātās, celdama Maiklam kapsētā marmora mauzoleju bet šitādā reizē es viņu nobučotu.

Jums pilnīga taisnība!— atkliedza tēvs Ralfs.

Viri palika sasietos konteinerus zem plātnes — katrā pusē Unāra pa sešiem —, stingri piestiprināja brezenta pārklāju •ii» tad skubināja nogurušos zirgus peldēt pāri, velkot virvi, ar kuru beigās bija jāpargādā plosts. Dominiks ar Tomu sēdēja /ilgiem mugurā un. uzjājuši krasta kranti Droedas pusē, palūkojās atpakaļ: tie, kas bija palikuši viņā mala, pieāķēja paštaisīto plostu, aizgrūda to līdz krastam un iestūma ūdenī. Zirgi saka soļot, un, kad plosīs sakustējās, Toms ar Dominiku ņemas, spalgi klaigādami, vilcējus mudināt. Plosts stipri lēkāja un šūpojās, taču noturējās virs ūdens, līdz to sveiku izvilka krastā; lai nešķiestu laiku pontonu atsiešanai, abi priekšjūga vīri budināja zirgus pa (aku uz lielo māju, un plātne slīdēja ar konteineriem labāk neka bez tiem. Visi devās uz cirpšanas šķūņa galu, kur vilnu mēdza saiņot ķīpās.

Šķūņa lielo vārlu priekšā bija uzbērts slips pievedceļš, un pa to plātni ar visu nastu ievilka milzīgajā, tukšajā ēkā, kur oda pēc darvas, sviedriem, lanolīna un mēsliem. Ietinušās lietusmēteļos, no lielās mājas bija atnākušas Minnija ar Ivetu, lai pirmās sēdētu nomodā pie nelaiķiem. Viņas nometās ceļos abpus rievotā skārda katafalka; sāka klikslel rožukroņa krelles, balsis kļuva te skaļākas, te klusākas, ka prasīja labi pazīstamās ieražas.

Māja pildījās ar cilvēkiem. No Ičjuizdžes bija ieradies Dankens Gordons, no Narrengangas — Gerels Deiviss, no Bīlbīlas — Horijs Houptons, no Bārkūlas — Idens Kārmaikls. Vecais Engass Makkvīns bija apturējis vienu 110 gausajiem preču vilcieniem un braucis blakus mašīnistam līdz Gilijai, kur aizņemies zirgu no Harija Gofa un jājis tālāk kopā ar advokātu. Ta vai citādi viņš bija mērojis pāri dubļu jūrai vairāk nekā divsimt jūdžu.

— Es esmu pliks kā baznīcas žurka, tēvs,— Horijs sacīja priesterim, kad šie septiņi viri vēlāk sēdēja mazaja ēdamistabā, iebaudīdami maltas gaļas un nieru pīrāgu.— Ugunsgrēks pārstaigājis manas zemes no viena gala līdz olram un nav atstājis dzīvu tikpat kā nevienu aitu un nevienu koku. Varu tikai sacīt: laime, ka daži pēdējie gadi bija labi. Pietiks naudas, ar ko iepirkt aitas, un, ja lietus turpināsies, zāle ataugs, ka nebūs ko redzēt. Taču kaut jel dievs nākamajos desmit gados novērstu no mums jaunu postu, tēvs, jo tad man vairs nebūs ne graša nebaltai dienai!

Tava ferma gan ir mazāka par manējo, Horij,— teica Gerets Deiviss, ar nepārprotamu baudu nogriezdams gabalu misis Smitas irdenās kūkas, kura vai kusa mutē: nekāda nelaime nespēj uz ilgu laiku mazināt melnzemes līdzenuma vīru ēstgribu, ēdiens vajadzīgs, lai pietiktu spēka izturēt. — Pēc mana rēķina, izdegusi apmēram puse manas zemes un piedevām gājušas bojā laikam divas trešdaļas aitu. Tēvs, mums vajadzīga jūsu aizlūgšana.

Jā-ā,— novilka vecais Engass.— Es ta nu neesmu tik grūti piemeklēts kā šilie te sīkuļi Horijs un Gerijs, tēvs, bet labuma jau ar nav nekāda. Man gājuši zudībā sešdesmit tūkstoši akru un puse aitiņu. Šitādās reizēs, lēvs, man gribētos, kaut puiša gados būtu pieticis prāta paliki Skaijā.

Tēvs Ralfs pasmaidīja.— Jūs labi zināt, Engas, ka šī vēlēšanās pāries. Jus aizbraucāt no Skaijas salas ta paša iemesla pēc kā es no Klunamaras. Tā bija kļuvusi jums par mazu.

Jā, šaubu nav. Virši lak tik smuki neliesmo kā eikalipti, vai ne, tēvs?

Tās būs dīvainas bēres, nodomāja tēvs Ralfs, aplaizdams skatienu apkārt; vienīgās sievietes būs Droedas iemītnieces, jo no kaimiņiem ieradušies likai vīrieši.

Kad misis Smita bija noģērbusi Fionu, noslaucījusi viņu ar dvieļiem un noguldījusi lielajā gultā, ko Fiona tika dalījusi ar Padiju, Ralfs bija atnesis lielu devu opija tinktūras, un, kad nelaimīgā sieviete, rūgti raudādama, bija atsacījusies zāles dzert, viņš bija aizspiedis tai degunu un, neļaudamies žēlumam, iegāzis šķidrumu rīklē. Dīvaini, viņš nebija domājis, ka Fiona sabruks. Opijs iedarbojās ļoti drīz, jo veselu diennakti viņa neko nebija ēdusi. Redzēdams, ka viņa cieši iemigusi, Ralfs jutās atvieglots. Viņš neizlaida no acīm Megiju; pašlaik viņa palīdzēja misis Smitai virtuvē gatavot ēdienus. Klīriju jaunekļi visi bija devušies pie miera tik noguruši, ka ar mokām novilka stapjo apģērbu un tūlīt iekrita gultās. Kad beidzās paražas noteiktais Minnijas un Ketas nomoda laiks (nelaiķi taču gulēja vientuļā, neiesvētītā vietā), viņas nomainīja Gerets Deiviss ar dēlu īnoku; pārējie, kas joprojām sēdēja pie galda un sarunājās, sadalīja stundu garos laika sprīžus savā starpā.

Neviens no jaunajiem vīriešiem nebija piebiedrojies vecākajiem ēdamistabā. Viņi visi kvernēja virtuvē, šķietami palīdzēdami misis Smitai, bet patiesībā mezdami acis uz Megiju. Tēvs Ralfs, lo pamanījis, jutās gan sapīcis, gan atvieglots. Ko lai saka — no šo puišu rindām Megijai jāizvē-

'2.12

las sev virs, un tā arī neizbēgami notiks. Divdesmit deviņus Kiidus vecais melnmatainais, tumšacainais Inoks Deiviss, Iesaukts par «melno velsieti», ir ļoli glils; divdesmit sešus gadus vecajam Laiemam O'Rorkam ir ierūsgani mati un zilas ik is lāpāt kā viņa divdesmit piecus gadus vecajam brālim Itorijam; Konors Kārmaikls, apbrīnojami līdzīgs māsai, ar saviem trīsdesmit diviem gadiem ir mazliet vecāks un ļoti skaists, kaul arī drusku augstprātīgs. Tēvs Ralfs nosprieda, ka vispatīkamākais šajā pulciņā ir veca Engasa mazdēls Elistērs; pēc vecuma — viņam ir divdesmit četri gadi — viņš ir vistuvāk Megijai, turklāt ļoti jauks jauneklis ar sava vectēva skaistajām, zilajām skotu acīm un jau gandrīz sirmiem matiem — tas raksturīgs visai ģimenei. Lai Megija iemīlas kādā no liem, lai apprecas, lai audzina bērnus, pēc kuriem tik ļoti ilgojas. Ak, dievs, mans dievs, ja tu man palīdzēsi un to izdarīsi, es ar prieku cietīšu savas mīlas sāpes, cietīšu tās ar prieku …

Zārki neslīga puķēs, un vāzes gar kapelas sienām bija tukšas. Tie ziedi, kas bija palikuši dzīvi pec versmainā gaisa briesmīgā karstuma, bija krituši par upuri lietum un sagūlu- šies dubļos kā beigti tauriņi. Nebija pat kosu krūmu zaru vai agra rožu pumpura. Un visus māca nogurums, liels nogurums. Nogurums māca los, kas bija jājuši garas jūdzes pa dubļiem, lai apliecinātu simpātijas pret Padiju, los, kas veduši nelaiķus mājās, tos, kas gatavojuši ēdienu un tīrījuši telpas; tēvs Ralfs jutās lik noguris, ka kustējās kā sapni, skatienam kavējoties pie Fionas ciešanu pilnās, bezcerīgās sejas, tad pie Megijas vaibstiem, kas pauda reizē bēdas un dusmas, un beidzot pie kopus stāvošajiem, bēdu sagrauztajiem Padija dēliem — Boba, Džeka un Hjūija .. .

Viņš neteica slavinošu runu; Marlins Kings īsi un aizkustinoši atvadījās visu klātesošo vārda, un priesteris tūdaļ pārgāja pie rekviēma mises. Viņš kā pašu par sevi saprotamu bija paņēmis līdzi biķeri, sakramentus un stolu, jo neviens garīdznieks, dodamies sniegt mierinājumu vai palīdzību, nelaižas ceļā bez tiem, taču amata tērpa viņam līdzi nebija un tāds neatradās arī Droedā. Tomēr vecais Engass pa ceļam bija iegriezies Gilijas prezbiterijā un atvedis lielā, ūdens necaurlaidīgā drēbē ietīto rekviēma mises melno sēru tērpu. Tā nu Ralfs stāvēja, piedienīgi ģērbies, lietum sitoties pret logu rūtīm un bungojot pa šīfera jumtu divus slāvus augstāk.

Tad visi izgāja ārā skumīgajā lietū un devās pāri karstumā apsvilušam un nobrunējušam mauram uz mazo kapseļu ar balti krāsoto žogu. Šoreiz nesēji alradās — tie labprat uzcēla plecos vienkāršos, taisnstūrainos zārkus; šļūkdami un slīdēdami dubļos, lietum triecoties sejā, viņi mēģinaja saskatīt, kur likt kājas. Un mazie zvaniņi uz ķiniešu pavāra kapa vienmuļi šķindēja: Hī Sings, Hī Sings, Hī Sings.

Bēres gāja savu gaitu līdz galam. Sēru viesi aizjāja salīkuši, ietinušies lietusmēteļos, daži — sagrauzti vērdamies uz posta pilno ainavu, citi — pateikdamies dievam, ka uguns un nāve gājuši viņiem secen. Arī tēvs Balfs sakravāja savas nedaudzas mantas, apzinādamies, ka jādodas ceļa, pirms pienāk mirklis, kad viņš vairs nespēs to izdarīt.

Viņš aizgaja pie Fionas, kas sēdēja pie rakstāmgalda un mēmi lūkojas lejup uz savām rokām.

Fiona, vai izturēsit?—viņš noprasīja, apsēdies tā, lai varētu viņu redzēt.

Fiona pagriezās pret viņu lik stinga savā sirds izmisumā, ka viņš izbijies aizvēra acis.

Jā, lēvs, izturēšu. Manā ziņā ir grāmatvedība, un man atlikuši pieci dēli — seši, ja skaita arī Frenku, kaut gan Frenku mēs laikam nedrīkstam skaitīt klāt, vai ne? Nespēju izsacīt vārdos, cik sirsnīgi jums par viņu pateicos. Ir tik labi apzināties, ka jūsu cilvēki stāv par viņu nomodā un dara viņam dzīvi kaul drusku vieglāku. Ai, ja es varētu viņu redzēt, tikai vienu reizi redzēt!

Fiona ir ka bāka, Ralfs nodomāja; bēdas uzliesmo ikreiz, kad domas apmet loku, līdz sāpes nav vairs iespējams apvaldīt. Tad uzplaiksnās spoža liesma, un pēc tam ilgu laiku nav redzams nekas.

Fiona, es gribētu, lai jus par kaul ko padomātu.

Jā, par ko?—Liesma bija noplakusi.

—- Vai jūs klausoties manī?- viņš asi noprasīja, noraizējies un pēkšņi vēl vairāk izbijies nekā iepriekš.

Pagāja krietns brīdis; viņam šķita — Fiona iegrimusi tik dziļi sevī, ka nav dzirdējusi pat viņa skarbo balsi, tomēr bāka atkal uzliesmoja un viņas lūpas pavērās.— Mans nabaga Padijs! Mans nabaga Stjuarts! Mans nabaga Frenks!— viņa sāpīgi izdvesa, tad atkal ar dzelžainu gribu apvaldījās, il kā būlu apņēmusies ar katru reizi pagarināt aptumsumu, lai gaisma viņas mūžā vairs neatplaiksnitos nekad.

Viņas acis maldījās pa istabu, it ka neko tajā nepazītu. — Jā, tēvs, es klausos,— viņa sacīja.

I'iona, kā ar jūsu meitu? Vai jūs kādreiz atceraties arī, I. i jums ir meita?

Pelēko acu skatiens pievērsās priestera sejai, gandrīz lnl/jiitīgi pakavēdamies pie tās.—- Vai vispār kādai sievietei tiis ienāk prātā? Kas ir meita? Tikai atgādinājums par sāpēm, gados jaunāka mātes līdziniece, kas vilks to pašu jūgu, ko viņa, un raudās tas pašas asaras. Nē, tēvs, es pūlos aizmirst, ka man ir meita,—ja es arī domāju par viņu, tad tā, it kā viņa būtu viens no maniem dēliem. Māte atceras lieši dēlus.

Vai jūs kādreiz raudat, Fiona? Asaras jūsu acīs esmu redzējis tikai reizi.

Jūs tās nekad neredzēsit, jo es vairs nemūžam nerau- dāšu.— Viss viņas augums raustījās drebuļos.— Vai zināt ko, tēvs? Pirms divām dienām es beidzot sapratu, cik ļoti mīlu Padiju, taču šis atklājums, ka viss manā dzīvē, nāca par vēlu. Par vēlu viņam, par vēlu man. Ja jus zinātu, kā es gaidīju, kad varēšu viņu apskaut un pateikt, cik ļoti viņu mīlu! Ak dievs, es ceru, ka nevienai citai dzīvai būtnei nekad nebūs jācieš lādas sāpes kā man!

Viņš nebija gaidījis, ka Fionas seja paudis tādas mokas, un novērsās, lai ta paspētu atkal kļūt mierīga un lai viņš pats paspētu tikt galā ar mīklu — kas īsti ir Fiona.

Katram cilvēkam ir savas sāpes, — viņš sacīja.

Viņas mutes kaktiņi izliecās greizā smīnā.— Jā. Tas ir

zināms mierinājums, vai ne? Iespējams, ka te nav ko apskaust, taču manas sāpes ir manas.

Vai jus man kaut ko apsolīsit, Fiona?

Ja vēlaties …

Rūpējieties par Megiju, neaizmirstiet viņu! Piespiediet, lai viņa apmeklē vietējās balles, saliekas ar jaunekļiem, skubiniet viņu domāl par precēšanos un savas dzīves iekārtošanu. Redzēju, kā visi jaunekļi viņu vai aprija ar acīm. Dodiet viņai iespēju atkal sastapties ar tiem priecīgākos apstākļos nekā šodien!

Darīšu visu, ko jūs sakāt, tēvs.

Nopūzdamies Ralfs atstāja Fionu pētām savas vājās, bālās rokas.

Megija devās viņam līdzi uz staļļiem, kur «Imperiāla» īpašnieka bēris divas dienas bija stūķējis iekšā sienu un klijas, juzdamies kā zirgu paradīzē. Ralfs uzmeta tam mugurā viesnīcnieka apdilušos seglus un pieliecās, lai savilktu seglu jostu. Megija stāvēja, atbalstījusies pret salmu ķīpu, un viņu vēroja.

Tēvs Ralf, paskatieties, ko es atradu,— viņa sacīja, kad josta bija kārtībā un garīdznieks izslējās taisni. Viņa pastiepa roku: plaukstā gulēja balgana, peleksārta roze.— Vienīgā. Es to atradu krūmā zem rezervuāriem. Laikam svelme nav tikusi klāt un rezervuāri pasargājuši no lietus. Tā nu es noplūcu to jums. Tā jums kādreiz mani atgādinās.

Ar mazliet nedrošu roku viņš paņēma pusatvērušos pumpuru un brīdi slavēja, nolūkodamies tajā.— Megij, man nav vajadzīga lieta, kas tevi atgādinātu — ne tagad, ne citreiz. Tu zini, ka mīti manā sirdī. To nav iespējams noslēpt, vai ne?

Bet dažkārt piemiņa palīdz atburt atpakaļ īstenību,— viņa neatlaidās.— Jūs varai to paņemt un aplūkot un tad atcerēties visu, kas cilādi varbūt piemirstos. Lūdzu, ņemiet to, tēvs!

Mani sauc Ralfs,— viņš sacīja, tad atvēra mazo sakramentu somu un izņēma pats savu lielo lūgšanu grāmatu dārgā perlamutra iesējumā. To viņam pirms trīspadsmit gariem gadiem bija dāvājis nelaiķa tēvs tai dienā, kad viņš, Ralfs, tika iesvētīts par priesteri. Lapas atšķīrās vietā, kur atradās plata, bieza balta lente; viņš palapoja mazliet tālāk, ielika rozi un aizvēra grāmatu ciet.— Vai tas nozīmē, ka tu arī gribi piemiņu no manis, Megij?

Jā.

Es tev neko nedošu. Es gribu, lai tu mani aizmirstu, es gribu, lai tu paskatītos sev apkārt uz pasauli, kurā tu dzīvo, un atrastu kādu labu, jauku puisi, apprecētu viņu un dāvātu viņam bērnus, pēc kuriem tu tik ļoli ilgojies. Pēc dabas lu esi māte, tu nedrīksti pieķerties man, tas nav pareizi. Es nekad nespēšu alleiklies no baznīcas, un tevis pašas dēļ es būšu tagad pret tevi pilnīgi godīgs. Es negribu atteikties no baznīcas, jo nemīlu tevi lā, kā tevi mīlēs vīrs,— vai tu mani saproti? Aizmirsti mani, Megij!

Vai jūs mani uz ardievām nenoskūpstīsit?

Par atbildi viņš uzlēca mugurā viesnīcnieka bērim un, aizjājis līdz staļļa durvīm, uzbāza galvā viesnīcnieka veco filca cepuri. Zilās acis īsu mirkli iezibsnījās, tad zirgs izgāja ārā lietu un, kājām slidot, negribīgi nogriezās uz Gilijas ceļa. Megija nemēģināja Ralfam sekot, viņa palika drēgnajā, tumšajā stalli; tas oda pēc siena un zirgu mēsliem un atsauca atmiņā šķūni Jaunzēlandē un Frenku.

Pec trīsdesmit slundam tēvs Ralfs iegaja arhibīskapa, pāvesta legāla, islabā, šķērsoja to, lai noskūpstītu augstāk stāvošā garīdznieka gredzenu, un noguris atslīga krēslā. Tikai Juzdams, ar kādu izteiksmi viņam pievērsušās skaistās, zinīgus acis, viņš atģidās, cik dīvains droši vien izskatās un kāpēc iii, daudzi cilvēki blenzuši viņā pēc izkāpšanas no vilciena ( cntrfilajā stacijā. Piemirsis paņemt ce|asomu, ko pats bija ntslajis tēva Votija Tomasa glabāšanā prezbiterijā, viņš bija Iekāpis nakts vilcienā divas minūtes pirms tā atiešanas un nobraucis sešsimt jūdzes aukstā vagonā, ģērbies kreklā, jātnieka biksēs un garajos zābakos, slapjš līdz ādai, drēgnumu nemaz nemanīdams. Nu viņš ar vainīgu smaidu noskatīja sevi un tad palūkojās uz arhibīskapu.

Piedodiet, jūsu ekselence. Notikumu bijis tik daudz, ka neesmu nemaz iedomājies, cik savāds laikam izskatos.

Nevajag lūgt piedošanu, Ralf!— Atšķirībā no agrākā priekšnieka viņam labāk patika uzrunāt sekretāru vārdā. — Manuprāt, jūs izskatāties ļoti romantisks un gluži vienreizīgs, tikai mazdrusciņ pārāk pasaulīgs, vai piekrītat?

Katrā ziņā visai pasaulīgs. Bet, ja jūs sakāt «romantisks» un «vienreizīgs», jūsu ekselence, tad jūs gluži vienkārši neesat pieradis pie Gilanbounai raksturīgā apģērba.

Dārgais Ralf, pat ja jums ienāktu prātā ietērpties maisa drēbēs un kaisīt pelnus uz galvas, arī tad jūsu izskats būtu romantisks un vienreizīgs. Bet jātnieka apģērbs jums piestāv, to nevar noliegt. Gandrīz tikpat labi kā sutana, un nešķiediet velti vārdus, cenzdamies man iestāstīt ko citu: jūs skaidri zināt, ka tas piestāv jums labāk par priestera melno tērpu. Jūsu kustības ir ļoti īpatnējas un valdzinošas, un jūs esat saglabājis lielisku augumu — laikam saglabāsit to vienmēr. Un laikam tad, kad mani sauks atpakaļ uz Romu, es ņemšu jūs līdzi. Man tas būs liels uzjautrinājums — vērot, kādu iespaidu jūs atstāsit uz mūsu mazajiem, tuklajiem itāliešu prelātiem. Skaists kaķis ar spīdīgu spalvu starp aptukušiem, pārbiedētiem baložiem.

Roma! Tēvs Ralfs izslējās krēslā taisni.

Vai bija ļoti ļauni, Ralf?— arhibīskaps turpināja, ar gredzenoto, pienbalto roku nesteidzīgi glaudīdams savas ņurrājošās abesīniešu kaķenes zīdaino muguru.

Briesmīgi, jūsu ekselence.

Vai jūs esat šiem ļaudīm ļoti pieķēries?

Jā.

Un vai jūs mīlat viņus visus vienādi vai arī dažus mīlat vairāk?

Tēvs Ralfs tomēr viltībā neatpalika no sava priekšnieka un bija strādājis kopā ar to pietiekami ilgi, lai noģistu, kādā virzienā tam risinās domas. Tāpēc viņš atvairīja slīpēto jautājumu, izsacīdamies šķietami godīgi,— viņš bija atklājis, ka šāds paņēmiens tūdaļ iemidzina pāvesta legāta aizdomas. Šis asais, lokanais prāts nenojauta, ka ārēja vaļsirdība var but nepatiesāka par jebkuru laipošanu.

•— Es gan mīlu viņus visus, tomēr, kā jums tik izteikties, dažus mīlu vairāk. Visvairāk es mīlu meiteni Megiju. Man allaž licies, ka esmu par viņu īpaši atbildīgs, jo šai ģimenē vienmēr pirmajā vietā ir dēli — un meita paliek gluži novārtā.

Cik veca ir šī Megija?

Noteikti nezinu. Laikam viņai varētu but gadu divdesmit. Es tomēr panācu, ka māte apsolīja pa brīdim atrauties no savas grāmatvedības un parūpēties, lai meitene apmeklē balles un satiekas ar jaunekļiem. Citādi viņas vientuļā dzīvīte paies Droedas nostūrī, un tas nu bulu briesmīgi.

Viņš runāja tīru patiesību; arhibīskapa bezgaljutīgais deguns lo tulil manīja. Viņš gan bija likai trīs gadus vecāks par savu sekretāru, taču sava karjerā nebija uzdūries tādiem kavēkļiem kā Ralfs un daudzējādā ziņā jutās krietni vecāks, nekā Ralfs vispār jebkad varētu justies; ja priesteris agri nokļūst Vatikāna gaisotne, ta izsūc no cilvēka kadu būtiski svarīgu dzīvības spēku, kura Ralfam ir papilnam.

Mazliet atslābinājis modrību, viņš tomēr nebeidza vērot sekretāru un atsaka interesanto rotaļu, kuras uzdevums bija nekļūdīgi uzminēt, kādi ir tēva Ralfa dc Brikasāra dzinuļi. Sākumā viņš bija juties pārliecināts, ka ieraudzīs kadu miesas vājību — vai nu tādu, vai citādu. Neparasti skaislā seja un (ai atbilstošais augums droši vien kļuvuši par mērķi neskaitāmām iekārēin pārāk daudz labumu, lai cilvēks paliktu neziņā un saglabātu nevainību. Laikam ritot, viņš bija atklajis, ka daļēji la varētu but taisnība: tevs Ralfs, bez šaubām, visu zināja, taču ši zināšana bija apvienota ar nenoliedzamu šķīstību. Tāpēc, lai kurp liecās tēva Ralfa kvēlās alkas, miesas bauda tā nebija. Arhibīskaps bija savedis priesteri kopā ar izsmalcinātiem homoseksuālistiem, kas varētu likties gluži neatvairāmi, ja jaunais priesteris būtu tāds pats,— tomēr iznākuma nebija nekāda. Viņš bija vērojis sekretāru Austrālijas skaistāko sieviešu sabiedrībā — iznākuma nekāda. Nekādu pazīmju, ka Ralfā būtu uzliesmojusi interese vai iekāre — pat tad, kad viņam nebija ne mazākās jausmas, ka viņu novēro. Jo arhibīskaps ne vienmēr vēroja pats un, kad izmantoja aģenlus, lad darīja lo bez sekretāra starpniecības.

Pāvesta legāts bija sācis domāt, ka tēva Ralfa vājības ir lepnums uz priestera amatu un godkāre; šīs abas rakstura šķautnes viņš saprata, jo tās piemita viņam pašam. Baznīcai bija daudz iespēju likt lielā godkarus cilvēkus — tā ikviens dižens iestādījums rūpējas par savu nākamību. Klīda valodas, ka tēvs Ralfs novīlis likumīgo mantojumu šiem Klīrijiem, Kurus sakās tik ļoti mīlam. Ja nu tiešām tā ir, tad jo vairāk vērts pie viņa turēties. Un kā šīs brīnišķīgi zilās acis bija Iemirdzējušās, kad viņš, arhibīskaps, tika pieminējis Romu! Varbūt pienācis laiks izmēģināt citu gambītu? Viņš itin kā laiski pabīdīja uz priekšu kādu vārdisku bandinieku, taču acis zem pievērtajiem plakstiem raudzījās ļoli asi.

Jūsu prombūtnes laikā, Ralf, es saņēmu vēstis no Vatikāna,— viņš sacīja, pastumdams kaķi mazliet sāņus.

Mana mīļā Sābas ķēniņiene, tu esi savtīga, lu guli tā, ka man tirpst kājas.

Jā?— Tēvs Ralfs atslīga atpakaļ krēslā; viņš tik tikko turēja vaļā acis.

Ja, jūs varēsit doties pie miera, tomēr vispirms jums jādzird šīs vēstis. Nesen es nosūtīju personiski slepenu ziņojumu Svētajam tēvam un šodien saņēmu atbildi no sava drauga kardināla Monteverdi — diez vai viņš ir lā renesanses laikmeta mūziķa pēctecis? Nez kāpēc es satiekoties vienmēr aizmirstu to pajautāt? Vai manu, Sābas ķēniņien, vai tev omulīgā jutoņā noteikti jāizlaiž nagi?

Es klausos, jūsu ekselence, neesmu vēl iemidzis,— smaidīdams teica tēvs Ralfs.— Nav brīnums, ka jums tā patīk kaķi. Jūs pats esat viņiem līdzīgs — spēlējaties ar savu upuri prieka pēc.— Viņš uzsita knipi.— Ei, Sāba, pamet viņu un nāc pie manis! Viņš ir nelabs!

Kaķis tūlīt nolēca no purpurkrāsas kroku klātā klēpja, pārso|oja pār grīdsegu, viegli uzrāpās priesterim uz ceļiem un stāvēja tur, locīdariis asti un ar lielu interesi ostīdams nepazīstamo smaku, kas bija palikusi no saskares ar zirgiem ūn dubļiem. Tēva Ralfa zilo acu pāris uzsmaidīja arhibīskapa brūnajām, abi raudzījās caur pievērtiem plakstiem — abi bez mazākā laiskuma vai miegainības.

Kā jums tas izdodas?— noprasīja arhibīskaps.— Kaķi nekad neiet pie cila, taču mana Sābas ķēniņiene tek pie jums, it kā jūs cienātu viņu ar kaviāru un baldriānu. Nepateicīgais dzīvnieks!

Es taču gaidu, jūsu ekselence.

Un par šo gaidīšanu sodāt mani, aizvilinot pie sevis manu kaķi! Nu,labi, jūs esat uzvarējis, es padodos. Vai jūs vispār kādreiz zaudējat? Interesants jautājums. Jūs var apsveikt, dārgo Ralf. Nākamībā jūs valkāsit mitru un tai piederīgo talāru un jūs uzrunās par eminenci bīskapu de Brikasāru.

Arhibīskapam par lielu apmierinājumu sarunu biedra acis plaši iepletās. Nu reiz tēvs Ralfs nemēģināja izlikties vai slēpt savas paliesās jūtas. Viņš staroja.

CETURTĀ DAĻA

1933-1938

Lūkass

Tīrais brīnums, cik airi zeme atspirga; pēc nedēļas 110 lipīgā dumbrāja izlīda vārgi, zaļi zāles asniņi, un pēc diviem mēnešiem saplauka lapas apsvilinātajiem kokiem. Tāpēc arī cilvēki šai apgabala ir sīksti un spēj pretoties, pali zeme neļauj viņiem but citādiem; mazdūšīgie, kam trūkst nelokāma sīkstuma, Lielajos Ziemeļrietumos ilgi nepaliek. Taču jāpaiet gadiem, līdz nogludinās rētas. Jāizaug daudzām mizas kār- lain un jānokrīt sveķainām lēšķēm, pirms koku slumbri kļus atkal balli, "sarkani vai pelēki, un zināma daļa koku vispār neatdzimsi, bet paliek tumši un bez dzīvības. Un gadiem ilgi trūdošie kauli izraibina līdzenumus, izzūdot laika austajā segā, pakāpeniski pārklājoties ar putekļiem un iegrimstot dziļāk zem pāri soļojošo dzīvnieku kājām. Un vēl ilgi palika asi iezīmētās, dziļās sliedes, kuras dubļos bija iegriezušas uz ātru roku uztaisītā katafalka malas. Sliedes aizstiepās pāri Droedas zemei uz rietumiem; ceļagājēji, kas zināja šo notikumu, rādīja tās citiem ceļagājējicm, kas notikumu nezināja, līdz stāsts par lo kļuva par vienu 110 melnzemes līdzenumu teiksmām.

Droedai ugunsgrēkā bija izdegusi apmēram piektā daļa zemes platības un gājuši bojā divdesmit pieci tūkstoši aitu — tīrais sīkums fermai, kuras aitu skaits nesenajos labajos gados sasniedzis tūkstošus simt divdesmit piecus. Vienalga, kā piemeklētie dēvētu dabas katastrofu, nebija jēgas kurnēt uz ļauno likteni vai žēloties par dieva dusmām. Vienīgais, ko varēja darīt, bi ja norakstīt zaudējumus un sakt 110 gala. Tā jau nebija pirmā reize, un neviens arī nccercja, ka lā būs pēdējā.

Taču bezgala sāpīgi bija pavasari redzēt Droedas dārzus kailus un brūnus. Citkārt sausā laikā los bija palīdzējuši uzturēt pie dzīvības Maikla Kārsona ūdens rezervuāri, turpretī pēc ugunsgrēka nebija palicis nekas. Neziedēja pat glicīnijas; svelmē bija sačokurojušies lo maigie pumpuru ķekari, kas tobrīd tikai veidojās. Ilozes sakalta, atraitnītes iznīka, lefkojas pārvērtās par sēpijas krāsas salmiem, ēnainās vietās iestādītās fuksijas sažuva, par to atdzīvošanos nebija ko sapņot, plīvurīši noslāpa, puķuzirņi bez smaržas karājās pie savītušajām stīgām. LJdens krājumus, kas bija izsūknēti no rezervuāriem ugunsgrēka laikā, atjaunoja bagātīgās lietusgāzes, tāpēc visi Droedas iemītnieki ziedoja savu nenoteikto brīvo laiku, palīdzēdami vecajam Tomam atdzīvināt dārzus.

Bobs nolēma, ka turpmāk rīkosies tāpat kā Padijs, proti, izmantos Droedas vajadzībām vairāk darbaroku, tāpēc viņš pieņēma vēl trīs aitkopjus. Mērija Kārsone bija uzskatījusi, ka pastāvīga alga jāmaksā tikai Klīriju vīriešiem, palīgi vajadzīgi vienīgi dzīvnieku atnešanās reizēs, šķirošanai un cirpšanai, turpretī Padijs bija apsvēris, ka vīri strādā labāk, ja var būt droši par rītdienu, turklāt, ja cilvēks strādā ilgu laiku, algas starpība arī neiznāk pārāk liela. Vairumam ailkopju gan ik pa brīdim sāka niezēt pēdas, un uz vietas viņi nekur īpaši ilgi nepalika.

Jaunceltajās mājās, kas atradās tālāk no upītes, dzīvoja precētie pāri; vecajam Tomam uzbūvēja glītu, jaunu Irīsis- tabu namiņu aiz zirgu aplokiem zem piparu koka, un ikreiz, mājiņā ieiedams, viņš īpašnieka priekā noklakšķināja mēli. Megija joprojām pārraudzīja piemājas aplokus un māte strādāja grāmatvedes darbu.

Fiona bija pārņēmusi Padija pienākumu — saraksti ar bīskapu Kaifu un, būdama kā parasti noslēgta, stāstīja vienīgi to, kas attiecās uz fermas vadīšanu. Megijai gribējās paķert viņa vēstules un kāri tās izlasīt, taču Fiona nesagādāja viņai ne mazāko izdevību; rūpīgi iepazinusies ar vēstuļu saturu, viņa nevilcinādamās ieslēdza tās seifā. Pēc Padija un Stjuarta nāves piekļūt Fionai tuvāk nekādi nevarēja. Un, ja nu runa par Megiju, tad, tikko bīskaps Kails bija atstājis Droedu, māte tūdaļ bija pilnīgi aizmirsusi savu solījumu. Megija pieklājīgi noraidīja jebkuru ielūgumu uz ballēm vai viesībām; to zinādama, Fiona tomēr ne reizi necentās meitu pierunāt vai viņai ieteikt, ka vajadzētu gan braukt. Laiems O' Korks izmantoja katru ieganstu, lai atjātu; īnoks Deiviss pastāvīgi zvanīja pa tālruni, tāpat ari Konors Kārmaikls un Elislērs Makkvīns. Tomēr Megija ar visiem runāja strupi un nevaļīgi, un jaunekļi beidzot zaudēja jebkuru cerību viņu ieinteresēt. I

Vasara bija ļoti slapja, taču lietus gāza īsām strāvām, tā ka plūdi neizcēlās, tikai zeme visu laiku bija dubļaina un tūkstoš jūdžu garās Bārvonas-Dārlingas straume turējās dziļa, plata un spēcīga. Arī kad pienāca ziema, šad tad uzšāva lielus;

gaisa virmoja nevis brūni putekļi, bet ūdens šaltis. Tā nu tautsaimniecības depresijas radītās pasaules gājēju rindas uz ceļiem kļuva krietni retākas, jo klumzāt slapjā laikā pa i/mirkušajiem melnzemes līdzenumiem bija tīrā elle, un, kad drēgnumam pievienojās sals, tos, kuri nevarēja pārgulēt siltumā, nežēlīgi pļāva plaušu karsonis.

Bobs raizējās un šad tad ierunājās, ka,.pirmkārt, mitrumam ieilgstot, aitām sākšoties kāju slimība: merīnšķirnes dzīvniekus, staigājot pa tik slapju zemi, piemeklē nagu sērga. Olrkārt, cirpt izrādījās neiespējami, jo pie slapjas, piemirkušas vilnas neviens neķērās klāt. Un, treškārt, ja dubļi neizžūlu pirms jēru atskriešanas, daudzi mazuļi uz aukstās, glizdainās zemes aizietu bojā.

Tālrnnis iezvanījās divreiz gari, vienreiz īsi — tāds bija signāls Droedai. Fiona atsaucās un tad pagriezās atpakaļ.

Bob, tevi.

Hallo, Džimij, Bobs klausās … Jā, jauki . . . A, labi gan! Vai visas rekomendācijas kārtībā? Labs ir, atsūti viņu šurp pie manis . . . Labs ir, ja jau viņš tik dūšīgs, vari teikt, ka vieta, kā rādās, nodrošināta, likai es pats tomēr gribu viņu redzēt, man nepatīk pirkt cūku maisā, un ieteikumiem es neticu . . . Labs ir, paldies! Sveiks!

Bobs atkal apsēdās.— Ieradīsies jauns lopkopis, pēc Džima vārdiem — puisis uz goda. Strādājis Rietumkvīnslcndas līdzenumos kaut kur Longrīčas un C.ārlvilas apkaimē. Bijis arī dzinējs. Labi ieteikumi, un viss pa pirmo. Var jal ar jebko, kam ir četras kājas un aste; mēdzis iejāt zirgus. Pirms lam cirpis arī aitas, Džimijs saka — bijis ātrcirpējs, ticis galā ar divsimt piecdesmit aitām dienā. Tieši tas manī maķenīt rada aizdomas. Kāpēc pirmklasīgs cirpējs grib strādāt par lopkopja algu? Pārāk bieži vis tāds nemainīs cērpamo nazi pret segliem. Bet aplokos varbūt derēs, ko?

Ar gadiem Boba izruna kļuva stieptāka un austrāliskāka, turpretī teikumi īsāki, it kā atlīdzinot par izrunu. Viņš tuvojās trīsdesmit gadu slieksnim un Megijai par lielu vilšanos neizrādīja ne mazākās pazīmes, ka būtu iemīlējies kādā piemērotā meitenē; retajās svinībās, kurās pieklājība spieda piedalīties, tādas tomēr varēja satikt. Pirmām kārtām, viņš bija ārkārtīgi bikls, otrām kārtām, šķita pilnīgi iegrimis rūpēs par zemi un acīmredzot uzskatīja, ka labāk veltīt nedalītu mīlestību tai. Džeks un Hjūijs kļuva arvien līdzīgāki viņam; patiešām, kad viņi sēdēja uz cietajiem marmora soliem — mīkstākas mēbeles viņi neatzina —, viņus varēja noturēt par trīnīšiem. Likās — viņiem nudien labāk patīk pārlaist naktis ara aplokos; palikuši mājās, viņi izstiepās savās istabās uz grīdas, it ka baidīdamies, ka, gultās gulēdami, izlutīs. Saulē, vējš un sausais gaiss bija padarījuši viņu gaišo, vasarraibu- maino ādu līdzīgu plankumainam sarkankokam, bālas un mierīgas sejā mirdzēja zilās acis padziļu grumbu ielokā — tas liecināja, ka viņi paraduši lūkoties tālumā, sudraboti gaišbrūnganā zāles klajā. Nebija gandrīz iespējams pateikt, cik viņiem gadu un kurš no viņiem vecākais, kurš jaunākais. Visiem bija Padija romiešu deguns un laipnie, vienkāršie sejas vaibsti, taču augumi glītāki nekā tēvam, kam rokas bija izstiepušās garas un mugura salīkusi no gadiem ilgās aitu cirpšanas. Dēlu augumus pastāvīgā sēdēšana zirga mugurā turpretī bija izveidojusi slaidus, lokanus un skaistus. Taču pēc sievietēm, ērtas dzīves un izpriecām viņi nealka.

Vai tas jaunais ir precējies?— pavaicāja Fiona, mērkdama spalvu sarkanā tinte un vilkdama ar lineālu akurātas svītras.

Nezinu, neprasīju. Rīt atbrauks, tad uzzināsim.

Kā viņš tiks uz Droedu?

Džimijs atvedīs; grib redzēt vecos aunus Rezervuāru aplokā.

Nu, cerams, ka viņš kādu laiku paliks. Ja nav precējies, tad diez vai pēc dažām nedēļām neņems kājas pār pleciem. Nelaimīgi cilvēki šie lopkopji,— Fiona noteica.

Džims un Petsijs mācījās Rivervju internātskolā un bija nozvērējušies, ka nepaliks tur ne mirkli pēc savas četrpadsmitās dzimšanas dienas, kad beidzas obligātā izglītība. Viņi bija iztvīkuši pēc brīža, kad kopā ar Bobu, Džeku un Hjūiju izjās aplokos. Tad Droedu atkal varēs apsaimniekot ģimene viena pati; lai svešinieki nāk un iet, cik bieži vien iegribas. Kaut gan abi zēni, kā visi ģimenes locekļi, bija kaislīgi lasītāji, Rivervjū skola viņiem tādēļ mīļāka nekļuva; grāmatu varēja ņemt līdzi' seglu somā vai svārku kabatā un lasīt ar daudz lielāku prieku pusdienlaikā vilgas paēnā nekā jezuītu koledžas klasē. Nepieraslā dzīve internātā viņus bija kaitinājusi no pirmā brīža. Klašu telpas ar lielajiem logiem, plašie, zaļie sporla laukumi, daudzie dārzi un pilsētas ērtības viņiem nenozīmēja gluži neko, tāpat arī Sidneja ar saviem muzejiem, koncertzālēm un gleznu galerijām. Viņi draudzējās ar citu skvoteru dēliem un pavadīja brīvos brīžus, sapņodami par mājām vai lielīgi klāstīdami bijīgiem klausītājiem, cik milzīga un krāšņa ir Droeda; skolasbiedri arī visam ticēja, jo rietumos 110 Barenas mezgla stacijas ikviens bija dzirdējis par vareno Droedu.

Pagāja vairākas nedējas, pirms Megija ieraudzīja jauno lopkopi. Viņa vārds — Lūkass O'Nīls — bija pienācīgi iekļauts algu sarakstā, un lielajā mājā par viņu jau runāja daudz vairāk nekā parasti par citiem algādžiem. Pirmkārt, viņš bija atteicies gulēt strādnieku barakās un apmeties pēdējā tukšajā mājā pie upītes. Otrkārt, viņš bija stādījies priekša misis Smitai un godātajai dāmai ļoti iepaticies, kaut gan parasti viņa nemēdza veltīt savu ievērību lopkopjiem. Megija juta tādu ka ziņkāri jau ilgi pirms likšanās ar jaunpienācēju.

Tā ka viņa turēja melnbēro ķēvi un melno zirgu nevis aplokos, bel staļļos un parasti bija spiesta rītos izjāt vēlāk par vīriešiem, viņa bieži vien ilgu laiku nesastapa nevienu no algotajiem strādniekiem. Taču Lūkasu O'Nilu viņa beidzot satika — novakarē, kad vasaras saule sarkana blāzmoja virs kokiem un garās ēnas tiecās saplūst ar nakts lēnprātīgo tumsu. Atgriezdamās no ūdenskrātuves apkaimes, Megija grasījās jāt pāri upītei. Lūkass, kurš bija pārbaudījis dienvidaustrumu tālākos aplokus, ari tuvojās braslam.

Saule spīdēja viņam acīs, tāpēc Megija ieraudzīja viņu pirmā; viņš jāja uz liela, niķīga, melni lasuinaina bēra zirga ar melnām krēpēm un asti; Megija labi pazina šo dzīvnieku, jo viņas pienākums bija noteikt darba zirgu maiņas un viņa bija prātojusi, kāpēc tieši šis pēdējās dienās nav redzams. Pārējiem vīriešiem šis zirgs lāgā nepatika, un, ja vien bija iespējams, viņi ar lo nejāja. Jaunajam lopkopim acīmredzot zirga iedaba bija gluži vienaldzīga, un tas katra ziņa liecināja par viņa jāšanas prasmi, jo bērim bija slikta slava — kad viņam uzsēdās mugurā, viņš slējās pakaļkājās, bet, liklidz jātnieks nokāpa zemē, negantnieks mēdza ķert ar zobiem pēc tā galvas.

Kad cilvēks sēž zirga mugurā, ir grūti noteikt viņa garumu, jo Austrālijas lopkopji lieto mazus angļu seglus bez amerikāņu seglu augstās mugurpuses un priekšas un jāj, ļoti taisni izslējušies, saliektiem ceļgaliem. Jaunais lopkopis šķila gara auguma, bet dažkārt garš bija tikai rumpis un kājas nesamērīgi īsas, tāpēc Megija nolēma ar secinājumu nesteigties. Atšķirībā no ciliem lopkopjiem viņš acīmredzot deva priekšroku baltam kreklam un baltām moleskina biksēm, nevis pelēkam flanelim un pelēkam saržam; Megija uzjautrināta nosprieda, ka jaunais ir švītīgs. Lai tik pucējas, ja neapnīk mūžīgi mazgāt un gludināt.

—' bdicn, kundze!—viņš iesaucās, abiem sastopoties, noņēma sadūkato veco filca cepuri un uzlika atkal švītīgi pakausī.

Kad Megija piejāja klāt, smejošās, zilās acis nolūkojās viņā ar neslēptu apbrīnu.

Mājas kundze, jus, protams, neesat, lātad droši vien būsit meita,— viņš teica.— Es esmu Lūkass O'Nils.

Megija kaut ko nomurmināja, bet neparko vairs negribēja uz viņu skatīties, juzdamās tik apmulsusi un dusmīga, ka nevarēja atrast piedienīgus vārdus, kā risināt parastu sarunu. Ak vai, las nav godīgi! Kā citam cilvēkam drīkst būt lādas pašas acis un seja kā tēvam Ralfam! Raugās gan viņš citādi —" ar sev vien piemītošu jautrību, un acīs nekvēl mīlestība pret Megiju; jau pirmajā brīdī, kad tēvs Ralls bija notupies Gilijas stacijas laukuma putekļos, meitene bija saskatījusi garīdznieka acīs mīlestību. Bet tagad — lūkoties viņa acis un neredzei viņu pašu! Tas ir cietsirdīgs joks, lā ir gatavā sodība.

Nenojauzdams, kādas domas tirda ceļabiedreni, Lūkass O'Nīls uz sava nelāgā bēra turējās blakus Megijas rātnajai ķēvei, un zirgi, šļakstinādami ūdeni, brida pāri upītei, kurā no lielajiem lietiem joprojām turējās spēcīga straume. Viņa tak ir īsta skaistule, nudien! Šie mati! Vīriešu kārtas Klīriju cekuli ir burkānu krāsā, turpretī šis mazās jaunkundzes cirtas pavisam citādas. Ja vien viņa paceltu acis un ļautu labak saskatīt seju! Tieši šai brīdi Megija to darīja, un viņas sejas izteiksme izrādījās tāda, ka Lūkass neizpratnē sarauca pieri; nevarēja gluži apgalvot, ka tā pauž naidu, bet likās — viņa pūlas kaul ko saskatīt un nespēj vai ir kaut ko ieraudzījusi un vēlas, kaut nebūtu to redzējusi. Varbūt arī tas ir kas cits. Lai nu kā, kaut kas šķiet viņu kaitinām. Lūkass nebija radis, ka sievietes viņu sver un atrod par vieglu. Viņu bija savaldzinājuši saulrieta zeljam līdzīgie mati un maigās acis, tomēr meitenes nepatika un vilšanās ieinteresēja viņu vēl vairāk. Megija joprojām raudzījās puisī, mazliet pavērusi sārto muti, sarkanīgi zeltainās uzacis uzraukusi izbrīnā, it kā kaut ko meklētu. Augšlūpu un pieri klāja dzidras sviedru lāsītes, jo bija ļoti karsts.

Viņš pasmaidīja, atiezdams lielus, baltus zobus kā tēvam Ralfam, taču smaids bija gluži citāds.— Vai jūs zināt, ka izskatāties tieši kā mazs bērniņš, kas, acis ieplētis, par visu brīnās?

Megija novērsās.— Piedodiet, es nemaz tā negribēju. Jūs man kādu atgādinājāt, las ir viss.

Pieliet savas acis, cik vien gribat. Tas ir palīkamak neka skatīties uz jūsu pakausi, lai cik skaists tas būtu. Ko es juins atgādinu?

Tas nav svarīgi. Tikai ir savādi ieraudzīt pazīstamu seju, kas tomēr ir galīgi nepazīstama.

Kā jūs sauc vārdā, mazā mis Klīrija?

Megija. •.

Megi ja . .. Tas neizklausās pietiekami cienīgi, tas jums nemaz nepiestāv. Man gribētos, lai jūs sauktu vai nu par Helindu, vai par Medlinu, bet, ja nevarat piedāvāt neko labāku par Megiju, esmu miera arī ar to. Megija ir mīļvār- diņš — kāds ir īslais: vai Margareta?

Nē, Megana.

A, tas jau skan labāk! Saukšu jūs par Meganu.

Nē, nesauksit vis!— viņa atcirta.— Nevaru to ciest.

Taču viņš par atbildi tikai smējās.— Jūs esat pārāk

pieradusi, ka notiek pēc jūsu prāta, mazā mis Megana. Zināt, pat ja man iegribēsies saukt jūs par Jūslesiju Sofroniju Ogastu, jūs man to neaizliegsit.

Viņi bija piejājuši pie aploka; Lūkass nolēca zemē un iebelza pa galvu savam zirgam — las jau taisījās kosl —, iedzīdams dzīvniekam bijāšanu. Nu puisis stavēja, acīmredzot gaidīdams, lai Megija pasniedz rokas, tad viņš palīdzēs tai nokāpt. Taču meitene iespieda papēžus melnbērajai ķēvei sānos un aizjāja pa ceļu tālāk.

Vai tad jūs nelaižat šo smalko dāmu pie parastiem aiļu ganiem?—viņš nosauca nopakaļ.

Protams, ne!— viņa atteica, galvu nepagriezdama.

Cik tas ir netaisni! Pat kājās stāvēdams, Lūkass izskatās

pec tēva Ralfa; tikpat garš, tikpat plats plecos un tievs gurnos un gandrīz tikpat lokans, vienīgi ar mazliet citādām kustībām. Tēvs Ralfs kustas kā dejotājs, Lūkass O'Nīls — ka cīkstonis. Mati viņam tikpat biezi, melni un cirtaini, acis tikpat zilas, deguns tikpat taisns un glīts, mute tikpat labi veidota. Un tomēr abu līdzība ir tāda ka .. . kā slaidam, bālganam un skaistam spoku eikaliptam ar tikpat slaidu, bālganu un lielisku zilo eikaliptu.

Pēc šīs nejaušās tikšanās Megija uzmanīgi klausījās, ko citi domā un runā par Lūkasu O'Nilu. Robs un jaunākie brāļi bija apmierināti ar viņa darbu un nesūdzējās arī par satikšanu; spriežot pēc Roba vārdiem, slinkuma lāpītājs viņš nebija nekādā ziņā. Pat Fiona kādu vakaru sarunā ieminējās par jauno aitkopi, piezīmēdama, ka viņš esot glīts vīrietis.

Vai tev neliekas, ka viņš kādu atgādina?— Megija dīki pavaicāja. Izstiepusies uz grīdsegas, viņa lasīja grāmatu.

Fiona bridi apsvēra jautājumu.— Nu, varbūt viņš ir drusku līdzīgs tēvam dc Brikasāram. Tāds pats augums, tādas pašas krāsas mali un acis. Taču šī līdzība īpaši neduras acīs, viņi ir pārāk dažādi cilvēki . . . Megij, man gribētos, lai tu lasītu, sēdēdama krēslā kā dāma! Tikai tāpēc, ka tev kajas jātnieku bikses, tev nevajadzētu pilnīgi piemirst kautrību.

Blēņas!— noteica Megija.— It kā kādam par to sāpētu galva!

Un lā viss turpinājās. Līdzība bija, taču cilvēki ar vienādajām sejām bija lik atšķirīgi, ka vienīgi Megijai tas sagadāja mokas, jo vienu 110 tiem viņa mīlēja un jutās aizvainota, ka ari otrs šķiet pievilcīgs. Viņa ievēroja, ka virtuvē Lūkass ir gaužām icmī|ots, un alklaja, kāpēc puisis var atļauties greznību valkāt baltus kreklus un bikses, jādams uz aplokiem: misis Smita, kritusi par upuri viņa laipnībai un pievilcībai, bija ar mieru visu mazgat un gludināt.

Ak, cik viņš ir traki feins īrs!— Minnija sacīja, jūsmīgi nopūzdamās.

Viņš ir austrālietis,— izaicinoši atteica Megija.

Dzimis viņš varbūt ir te, mis Megij, mīļumiņ, bel ar lādu uzvārdu ka O'Nils viņš ir tikpal īrisks kā Padija tīršķirnes sivēni — ar to es nedomāju izrādīt necieņu pret jūsu paradīzē aizgājušo lēti, mis Megij, lai viņš dus dieva mierā un dzied eņģeļu korī. Kā ta misters Lūkass nav irs ar tādiem melniem matiem un zilām acīm? Senos laikos O'Nīli bija Īrijas karaļi.

Man šķiet, ka karaļi bija O'Konori,— blēdīgi noteica Megija.

Minnijas mazās, apaļās ačeles iezibsnījās.— Nu, labi jau, labi, mis Megija, la lak bija liela valsts.

Ka tad! Apmēram tāda kā Droeda! Un O'Nīls vispār ir Oranžas1 vārds; jūs mani neapmānīsit.

Nuka! Bet tas ir dižens īru vārds un pastāvējis jau tad, kad no tādiem oranžistiem [10] vēl nebij ne ziņas, ne miņas. Šilas vārds nāk no Olsteras, tātad saprotams, ka daži no viņiem kļuvuši par oranžistiem, vai ta ne? Tikai vispirms lak bija Klendbojas O'Nils un O'Nīls Murs, mis Megij, mīļumiņ.

Megija atteicas no cīņas: Minnija jau sen zaudējusi savas kareivīgo fīniešu [11] īpašības, kās Viņai kādreiz varbūt piemitušas, un spēj izrunāt vārdu «Oranža», nekrizdairta ģībonī.

Apmēram pēc nedēļas Megija atkal sadūrās ar Lūkasu O'Nīlu pie upītes. Prātā pazibēja aizdomas, ka puisis tīšām viņai uzglūnējis, bel, ja tā arī ir, ko tur lai dara?

Labdien, Megana!

Labdien,— viņa sacīja, neatraudama skatienu no ķēves pieres.

Nākamās sestdienas vakarā Breikipūlā būs aitu cirpšanas noslēguma balle. Vai brauksit man līdzi?

Pateicos par uzaicinājumu, bel es neprotu dejot. Nebulu nekādas jēgas braukt.

Iemācīšu jūs dejot viens divi, tāpēc tas nav nekāds šķērslis. Un, tā ka es vedīšu uz balli skvotera māsu, tad — kā jums šķiel — vai Bobs man aizdos ja ne jauno, tad veco rolzroisu?

Es tak teicu, ka nebraukšu!— viņa caur sakostiem zobiem izgrūda.

Jūs teicāt, ka neprotal dejot, es teicu, ka jūs iemācīšu. Jūs nebūt nesacījāt, ka nebrauktu ar mani, ja prastu dejot, tāpēc es uzskatīju, ka jūs esat pret dejošanu, nevis pret mani. Vai tagad nu gribai izvairīties?

Megija sakaitināta zvērojošām acīm raudzījās Lūkasā, bet tas tikai smējās.

Jūs esat galīgi izlutināta, Meganas jaunkundz; ir laiks jūsu iespītību lauzt.

Es neesmu izlutināta!

Nestāstiet pasakas! Vienīgā meitene, ko brāļi nēsā uz rokām, visa šī zeme un nauda, lepna māja, kalpolaji! Es zinu, ka Droeda pieder katoļu baznīcai, bet Klīrijiem tik un tā skanošā netrūkst.

Tad te slēpjas lielā starpība starp abiem, Megija uzvaras priekā nodomāja; kopš tikšanās ar Lūkasu šī patiesība lēti nebija devusies viņai rokā. Tēvs Ralfs nekad nebūtu uzķēries uz ārējās greznības āķa, lurpreti šim cilvēkam trūkst Ralfa smalkjūtības; viņam trūkst kādas iekšējas ierīces, kura iečukstētu, kas īsti slēpjas lietu būtībā. Viņš iet caur dzīvi, nemaz neaptverdams, cik tā sarežģīta un pilna ciešanu.

Bobs, galīgi pārsteigts, bez vārda runas iedeva Lūkasam jaunā rolzroisa atslēgas; īsu bridi viņš bija neizpratnē vēries puisī, tad plati pasmaidījis.

Nemūžam negaidīju, ka Megija brauks uz dančiem, bet ved vien viņu, Lūkas! Droši vien mazajai patiks. Viņa tak, nabadzīte, gandrīz nekur netiek. Mums pašiem vajadzētu apjēgt, ka viņa jāizklaidē, bet nezin kāpēc nekad nesanāk.

Vai tad tev ar Džeku un Iljūiju arī nederētu aizbraukt?— Lūkass pavaicāja — acīmredzot viņam nekas nebija pretī arī pret lielāku sabiedrību.

Bobs svētās šausmās papurināja galvu.— Nē, paldies! Mums danči neiet pie sirds.

Megija bija uzvilkusi savu pelēksārto tērpu, jo cila viņai nebija; viņai nenāca ne prātā doma, ka varētu izmantot balles kleitu un viesību tērpu šūšanai naudu, ko tēvs Ralfs noguldījis viņas rēķinā bankā. Līdz šim viņai bija izdevies uzaicinājumus noraidīt, jo tādus puišus kā Inoku Deivisu un Elistēru Makkvīnu varēja viegli atbaidīt ar stingru «nē». Tiem nepiemita Lūkasa O'Nīla nekaunība.

Tomēr, lūkodamās spogulī, viņa nodomāja, ka nākamnedēļ varētu doties līdzi mātei parastajā braucienā uz Giliju, apciemot veco Gērlu un pasūtināt dažas jaunas kleitas.

Jo viņai neparko negribējās vilkt šo tērpu; būtu bijis cits, kaut nedaudz piemērots, viņa šo bez vārda runas iekārtu skapī. Citi laiki, citāds melnmatains vīrietis; tērps tik ļoti saistījās ar mīlu un sapņiem, asarām un vientulību, ka nēsāt to par godu tādam kā Lūkass O'Nīls šķita svētuma apgānīšana. Viņa bija pieradusi slēpt savas jūtas, izlikties allaž mierīga un arēji laimīga. Savaldības čaula bija uzaugusi biezāka par koka mizu, un dažreiz naktī viņa iedomājās māti un nodrebēja.

Vai viņa galu galā kļūs līdzīga Fionai, kurai nav pieejamas nekādas izjūtas? Vai tā tas sācies tanīs dienās, kad Fiona bijusi kopa ar Ffenka tēvu? Un diez ko māmiņa darītu, ko viņa teiktu, ja zinātu, ka Megija atklājusi patiesību par Frenku? Šī ķilda prezbiterijā! Skaidri, it kā tas būtu noticis vakar, viņa redzēja lēli un Frenku stāvam aci prel aci un Ralfu turam viņu, Megiju, lik cieši, ka las nodara sāpes. Un kā tētis ar brāli kliedz šos drausmīgos vārdus! Līdz ar to viss kļūst skaidrs. Patiesībai nākot gaismā, Megijai bija licies, ka viņa to zinājusi vienmēr. Tagad viņa bija pietiekami pieaugusi, lai apjēgtu, ka dabūt bērnus nav tik vienkārši, kā agrāk šķitis; vajadzīga tāda fiziska saskare, kas pilnīgi aizliegta vīrietim un sievietei, kuri nav precēti. Kāds kauns, kādi pazemojumi droši vien bijuši jāizcieš nabaga māmiņai li ruka dēļ! Nav brīnums, ka viņa kļuvusi tāda. Ja tas notiktu ar viņu, Megiju, tad labāk būtu mirt. Grāmatās tikai visnetikumīgākajām, visgaisīgākajām meitenēm dzimst ārlaulības bērni, bet māmiņa nav gaisīga, viņa nekad nav bijusi gaisīga. Megija no visas sirds ilgojās, kaut māmiņa spētu ar viņu par lo parunāt vai arī kaut viņai pašai pietiktu drosmes par to ieminēties. Varbūt mātei no tā kļūtu kaut mazliet vieglāk. Taču Fiona nav cilvēks, kam var tuvoties, un pirmā nesāks runāt nemūžam. Raudzīdamās spogulī, Megija nopūtās, tomēr cerēdama, ka ar viņu nekas tamlīdzīgs nenotiks.

Viņa ir jauna; tādās reizēs kā šī, skatoties uz sevi pelēksārtajā kleitā, viņai gribas pārdzīvojumu, gribas, lai jūtas brāžas pāri kā spēcīgs, svelmains vējš. Viņai negribas visu atlikušo mūžu darboties lēnā gaitā kā mazam automātam, viņa ilgojas pēc pārmaiņām, pilnestīgas dzīves un mīlas. Pēc mīlas, pēc vīra, pēc bērniņiem. Kāda jēga alkt pēc cilvēka, kuru viņa nekad nevarēs dabūt? Ralfs viņu negrib un nekad negribēs. Viņš apgalvo, ka mīlot Megiju, bet ne tā, kā viņu mīlēšot vīrs. Jo viņš esot pielaulāts baznīcai. 'Vai tā ir ar visiem vīriešiem, ka viņi mīl nedzīvu lietu vairāk par sievieti? Nē, ar visiem vīriešiem tā noteikti nav. Ar sarežģītiem raksturiem varbūt, jo tos moka vesela gūzma šaubu un iebildumu, un prāta apsvērumu. Bet jābūt arī vienkāršākiem vīriešiem, vīriešiem, kas spēj mīlēt sievieti vairāk par visu. Piemēram, tādiem kā Lūkass O'Nīls.

Man šķiet, ka jūs esat visskaistākā meitene, ko es jebkad esmu redzējis,— teica Lūkass, iedarbinādams rolzroisu.

Megijai komplimenti bija pilnīgi sveši; viņa nobijusies sāniski pavērās ceļabiedrā un nesacīja neko.

Vai tas nav jauki?—Lūkass vaicāja. Meitenes vienaldzība viņu acīmredzot neuztrauca.— Pagriez tikai atslēgu, nospied uz paneļa pogu, un mašīna sāk ripot. Nav jāgriež kurbulis, nav ar bailēm jāgaida, vai sasodītais motors ierūksies, pirms cilvēkam izsīkst spēki. Tā ir īstā dzīve, Megan, ticiet man!

Jūs taču mani neatstāsit vienu, vai ne?— viņa pajautāja.

Augstais dievs, nē! Jūs tak esat atbraukusi man līdzi, vai ne? Tas nozīmē, ka visu vakaru jūs piederēsit man, un es netaisos nevienu laist jums klāt.

Cik jums gadu, Lūkas?

Trīsdesmit. Un cik jums?

Gandrīz divdesmit trīs.

Jau tik daudz, ko? Jūs izskatāties pēc tīrā bērna.

Es neesmu bērns.

Oho! Vai esal kādreiz bijusi iemīlējusies?

Vienu reizi.

Un vairāk ne? Divdesmit triju gadu vecumā? Nu, vai zināt! Jūsu vecumā es jau biju iemīlējies un izmīlējies savas desmit reizes.

Varbūt ar mani būtu noticis tāpat, bel Droedā parādās ļoti maz cilvēku, kuros varētu iemīlēties. Līdz jums neviens lopkopis neuzdrošinājās bilst man ne vārda, pasaka «labdien», un viss.

Nu, ja jūs nebrauksit uz ballēm, tāpēc ka neprotat dejot, jūs tā arī neviens nenoskatīs. Nekas, mēs to aši vien nokārtosim. Balles beigās jūs jau dejosit un pēc dažām nedēļām parādīsit visām garu degunu.— Viņš ātri pavērās Megijā.— Bet jūs taču neteiksit, ka skvoteru dēliņi 110 citām fermām nav mēģinājuši pierunāt, lai jūs braucat viņiem lidzi uz dejām? Ka lopkopji to nav darījuši, es saprotu,— jūs stāvat pakāpi augstāk, tas pat muļķim skaidrs,— bet daži no aitu lielmaņiem droši vien šķielējuši uz jums ar kāru aci.

Ja es stāvu pakāpi augstāk, kāpēc tad jūs mani aicinājāt?— viņa atteica, izvairīdamās no atbildes.

A, es esmu traki bezkaunīgs!— Viņš pavīpsnāja.

Pastāstiet nu, nesāciet runāt par ko citu. Droši vien Gilijas apkaimē ir puiši, kas jūs aicinājuši.

Daži ir,— viņa atzinās.— Bet man tiešām nekad nav gribējies braukt. Jūs mani gluži vienkārši piespiedāt.

Nu, tad tie pārējie ir gatavie mūlāpi,— viņš secināja.

Es pazīstu labu mantu.

Megijai gan diez kā nepatika Lūkasa runasveids, bet nelaime bija la, ka tik neatlaidīgu cilvēku lagā nevarēja apklusināt.

Uz aitu cirpšanas noslēguma balli nāca visi, sākot ar fermu īpašnieku dēliem un meitām un beidzot ar lopkopjiem un to sievām, ja viņiem tādas bija, kalponēm, mājskolotājām un visādu vecumu un abu dzimumu pilsētniekiem. Tādos vakaros, piemēram, skolotājas guva iespēju sadraudzēties ar lopu un zemes īpašumu pirkšanas un pārdošanas kantoru aģentu mācekļiem, bankas ierēdņiem un īstiem krūmu klajienes iemītniekiem, kas dzīvoja tālu 110 lielajām fermām.

Smalku uzvedību te neredzēja — tā tika taupīta svinīgākām sanākšanām. Vecais Mikijs O'Braiens brauca no Gilijas spēlēt vijoli, un vienmēr atradās kāds, kas prata izvilināt skaņas no harmonikas vai akordeona — tie pārmaiņus aizstāja cits citu, pavadīdami veco vijolnieku, kurš sēdēja uz mucas vai vilnas ķīpas, stundām ilgi čīgādams bez atpūtas, siekalām pilot pār nokareno apakšlūpu, jo viņam nebija laika tas norīt — tad palēninātos dejas temps.

Taču te nedejoja tā, kā Megija bija redzējusi dejojam Merijas Kārsones dzimšanas dienas svinībās. Te pāri griezās, lēkdami polku, džigu, mazurku, soļodami kadriļā, iedami rotaļās, vai kā «Serā Kodžerā dc Kaverlijā» stāvēja divās rindās — vīrieši pretī sievietēm. Te vai nu tikai īslaicīgi sadevās rokās, vai trakulīgi virpuļoja, partneriem bez kādas saudzības sitinot meitenes riņķī un apkārt. Te nebija ne tuvības izjūtas, ne sapņainības. Visi, likās, uzskatīja šis izdarības gluži vienkārši par izklaidēšanās iespēju, kas ļauj aizmirst grūto ikdienu; romantiskas dēkas labāk sekmējās ārā, tālu prom no trokšņa un kņadas.

Megija drīz pamanīja: daudzām skauž, ka viņai ir tāds slaida auguma, glīts pavadonis. Viņam pievērsās gandrīz tikpat daudz pavedinošu un tvīksmīgu skatienu kā reiz lēvain Ralfam, tikai tas notika daudz atklātāk. Kā reiz tēvam Ralfam … Kā reiz … Cik briesmīgi, ka jādomā par viņu kā par vistālāko pagājību.

Turēdams doto vārdu, Lūkass atstāja Megiju vienu likai tik ilgi, kamēr aizgāja uz vīriešu klozetu. īnoks Deiviss un Laiems O'Rorks arī bija ballē un ļoti labprāt būtu apsēdušies blakus Megijai Lūkasa vietā, bet viņš nelaida šos puišus ne tuvumā, un Megija pati šķita pārāk apjukusi, lai aptvertu, ka viņai ir pilnīgas tiesības pieņemt aicinājumus uz deju arī no citiem vīriešiem, ne tikai no sava pavadoņa. Meilene gan nedzirdēja viņiem mērķētās piezīmes, bet Lūkass dzirdēja un klusībā nosmējās. Ir nu gan sasodīts nekauņa, parasts lopkopis, taču nozog no deguna priekšas tādu meiteni! Lūkasu tādas paļas it nemaz neuztrauca. Ja agrāk nav pratušies, lai tagad stāv pie ratiem.

Pēdējā deja bija valsis. Lūkass saņēma Megijas roku, apskāva viņas vidukli un pievilka meiteni klāt. Viņš bija lielisks dejotājs. Sev par pārsteigumu Megija manīja, ka viņai nav jādara nekas cits kā jāļaujas partnera vadībai. Un ir brīnišķīgi, ja vīrietis piekļauj tevi klāt un tu jūti viņa krūšu un augšstilbu muskuļus un it kā iesūc sevī viņa auguma siltumu. īsie saskares mirkļi ar tēvu Ralfu bija tāda satraukuma pilni, ka neatlika laika uztvert atsevišķus sīkumus. Viņa no tiesas bija domājusi, ka lo, ko jutusi Ralfa rokās, nekad nejutīs cita apskāvienos. Taču, lai gan patlaban sajūta šķita savādāka, tā tāpat satrauca. Megijas sirds sita ātrāk, un viņa noģida, ka Lūkass to mana: viņš pēkšņi pagrieza Megiju, piekļāva viņu ciešāk klāt un pieglauda vaigu viņas matiem.

Rolzroisam klusi rūcot un līgani ripojot pa grumbuļaino ceļu, kas reizēm vispār nebija ceļš, abi daudz nerunāja. Brcikipūla atradās septiņdesmit jūdžu no Droedas, abas fermas šķīra aploki bez nevienas mājas, neredzēja nevienu apgaismotu logu, cilvēks te vēl nebija iztraucējis dabas klusumu. Kalnu mugura, kas sliepās pāri Droedas ganībām, nepacēlās augstāk par simt pēdām virs pārējās apkārtnes, taču melnzemes līdzenumos sasniegt tās kori nozīmēja to pašu, ko šveicietim stāvēt kādā Alpu virsotnē. Lūkass apturēja mašīnu, izkāpa ārā un apgāja apkārt, lai atvērtu Megijai durvis. Mazliet drebēdama, viņa nostājās blakus pavadonim: vai tagad tas visu sabojās, mēģinādams viņu noskūpstīt? Te ir tik kluss — tik tālu prom no cilvēkiem!

Viena pusē ceļam stiepās vecs, ļodzīgs koka žogs; viegli pieturēdams Megijas elkoni, lai meitene savās augstpapēžu kurpītēs ncpakiuptu, Lūkass palīdzēja viņai tikt pāri nelīdzenajai zemes strēmelei ar trušu alām. Cieši turēdamās pie žoga, viņa mēmi lūkojās pāri līdzenumam — sākumā nerunādama aiz bailēm, tad, tām izgaistot (jo Lūkass acīmredzot nedzīrās viņai pieskarties),— aiz izbrīna.

Mēness rāmā, palsā gaisma gandrīz tikpat skaidri kā saule ļāva saskatīt bezgala plašās tāles, kur, kā nemierīgās nopūtās virmojot, vizēja zāle — sudrabota, balta un pelēka. Kad vējš, ieskriedams koku galotnēs, pagrieza augšup spīdīgās lapas, tās pēkšņi iemirdzējās kā dzirksteles un lielas, noslēpumainas ēnas, līdzīgas elles rīklēm, atvērās zem koku puduriem. Pacēlusi galvu. Megija raudzīja skaitīt zvaigznes, tomēr tālu ar to netika; sīkie punktiņi, kuri atgādināja gleznas rasas lāses pie milzīga, apaļa zirnekļtīmekļa, iezibsnījās un apdzisa, iezibsnījās un apdzisa ritmā, kas šķita mūžīgs kā pats dievs. Tās likās karājamies pār viņu līdzīgi bezgalīgam līktam, tik brīnišķas, tik ļoti klusas un tomēr lik modras; tās izskatījās pēc kukaiņu acīm, kas gluži kā dārgakmeņi spoži iezalgojas, kad uz tām krīl gaismas stars,— no tām neko nevar nolasīt, bet pašas tās redz visu. Vienīgās skaņas izraisīja stiprais vējš — tas nošvīkstināja zāli vai iešņācās kokos — un rolz- roiss, kas atdzisdams šad un tad ieklabējās, kā arī miegaina putna balss, kura žēlojās par iztraucēto atpūtu; vienīgā smarža bija vārdos neizsakāmais, spirdzinošais krūmu klajie- nes aromāts.

Lūkass uzgrieza naktstumšajai debespusei muguru, izvilka tabakas maku un rīspapīra bloknotiņu un ņēmās tīt smēķi.

2f>f>

Vai jūs le osai dzimusi, Megan?— viņš iejautājās, laiski ripinādams tabakas šķipsnas plaukstā turp un atpakaļ.

Nē, esmu dzimusi Jaunzēlandē. Atbraucām uz Droedu pirms trīspadsmit gadiem.

Viņš ieslidināja tabakas rullīti papīra apvalkā, lielpralīgi pavirpināja to starp īkšķi un rādāmo pirkstu, nolaizīja šķēluma līniju, ar sērkoka galu iebāza dažas šķiedras atpakaļ čaulītē un uzrāva sērkociņu.

Jums šovakar patika, vai ne?

Ai, jā!

Es labprāt vestu jus uz visiem deju vakariem.

Paldies.

Viņš atkal apklusa un, rāmi pūzdams dūmus, nolūkojās alpakaļ pāri rolzroisa jumtam uz koku skupsnu, kur joprojām kašķīgi čirkstēja saniknotais putns. Kad dzeltenīgajos pirkstgalos dzirkstīdams kvēloja vairs tikai mazs smēķa gals, viņš nometa to zemē un spēcīgi izmīdīja ar zābaka papēdi, līdz pārliecinājās, ka uguns noslāpusi. Neviens nedzēš cigareti rūpīgāk par Austrālijas krūmu klajienes iemītnieku.

Megija nopūzdamās aizgriezās no mēness apspīdētās ainavas, un Lūkass palīdzēja viņai iekāpt mašīnā. Viņš bija pārāk gudrs, lai mēģinātu lik drīz meiteni skūpstīt, jo gribēja to precēt, ja vien būs iespējams, tāpēc lai viņa pirmā sāk ilgoties pēc tuvības.

Sarkanbrūnos putekļos lītajai, žilbīgas saules apspīdētajai vasarai ritot un galu galā aizritot, sekoja citi deju vakari; pamazām fermas ļaudis aprada ar domu, ka Megijai pagadījies ļoli glīts draugs. Brāļi atturējās no ķircināšanas, jo mīlēja māsu un arī Lūkass viņiem gluži labi palika. O'Nīls izrādījās visčaklākais strādnieks, kādu viņi jebkad algojuši,— labāku ieteikumu nevarēja vēlēties. Tā kā savā sirdī Klīriju vīrieši vairāk piederēja pie strādniekiem neka pie bagātiem lopkopjiem, viņiem nekad neienāca prātā, novērtējot Lūkasu, ņemt vērā to, ka viņam nekas nepieder. Fionai, kas būtu varējusi svēri viņu smalkāk, viss šķita vienaldzīgs. Lai kā arī būtu, Lūkasa nelokāmā pašapziņa, ka viņš nav nekāds vienkāršs aitkopis, nesa augļus — Klīriji izturējās pret viņu kā pret sev līdzīgu.

'257

Tādās reizēs, kad viņš naktis nepavadīja aplokos, kļuva par paradumu uzaicina! viņu uz lielo māju; pēc kāda laika Bobs pavēstīja, ka esot muļķīgi Lūkasam ēst vienam, kad Klīriju galds lūstol 110 gardumiem, un la 11u viņš sāka ieturēl mailītes kopā ar ģimenes locekļiem. Vēlāk jau likās bezjēdzīgi, ka viņš mēro jūdzi garo ceļu, lai pārgulētu savā mītnē, ja viņam lik

9—739

labprāt tīk palikt un līdz vēlai naktij runāties ar Megiju, tāpēc viņu uzaicināja pārcelties uz vienu no mazajiem viesu namiņiem aiz lielās mājas.

Nu jau Megijas domas bieži kavējās pie Lūkasa, turklāt ne vairs ar vieglu nicību, mūžīgi salīdzinot ar Ievu Ralfu. Senā brūce dzija. Pamazām viņai piemirsās, ka tēvs Ralfs ar tādām pašām lūpām smaidījis lā, turpretī Lūkass smaida citādi, ka tēva Ralfa izteiksmīgās, zilās acis raudzījušās rāmi, kā 110 tāluma, turpretī Lūkasa acīs dzirkst nemierpilna kvēle. Viņa bija jauna, nekad vēl īsti nenobaudījusi mīlestību, kaut arī dažus mirkļus jutusi lās garšu. Viņai gribējās lo uzlikt uz mēles, dziļi ieelpot plaušās las smaržu, ļaut, lai la reibina prātus. Tēvs Ralfs bija bīskaps Ralfs, kurš nemūžam, nemūžam vairs pie viņas neatgriezīsies. Šis cilvēks pārdevis viņu par trīspadsmit miljoniem sudraba grašu, un tāds aizvainojums sāpēja. .la Ralfs lonakl pie ūdenskrātuves nebūtu lietojis šo izteicienu. Megija nelauzīlu par lo galvu, taču viņš bija to lietojis, un meitene daudzas naktis gulēja nomodā, prātodama, ko gan las varēlu nozīmēl.

Kad Lūkass dejā viņu cieši apskāva, delnas kaisa, jūtot viņa plecus: meiteni satrauca viņš pats, viņa tvēriens, viņa pāri kūsājošais dzīvības spēks. Tiesa, domādama par šo jauno vīrieti, viņa nekad nejuta dzīslās tumšu, ugunīgu kvēli, viņai nebūt nelikās, ka būlu jānovīsl un jāsakalst kā puķei, ja Lūkasu vairs nekad neredzētu, viņa netrīsēja un nedrebēja, kad tas viņā palūkojās. Tomēr viņa bija tuvāk iepazinusies ar tādiem puišiem kā īnoks Deiviss, Laiems O'Rorks, Elistērs Makkvīns, jo Lūkass visu laiku veda viņu uz Gilanbounas apgabala ballēm, un neviens no šiem jaunekļiem nesaviļņoja viņu la ka jaunais O'Nils. .la lie bija pietiekami slaida auguma, ta ka uzlūkot tos vajadzēja no lejas uz augšu, tad izrādījās, ka tiem nav Lūkasa acu. vai ari. ja tiem bija tādas pašas acis. lad nMiija Lūkasa matu. Allaž pietrūka kaut kā tāda, kas piemita Lūkasam, taču, kur slēpjas atšķirība, viņa īsti nezināja. Ja nu vienīgi Lūkasa līdzībā ar tēvu Ralfu… bet Megija neparko negribēja atzīl, ka Lūkasa pievilcības spēks balstās uz tik nedroša pamata.

Viņi abi sarunājās par daudz ko, taču vienmēr par kaut ko vispārīgu: par aitu cirpšanu, zemi, lopiem, vai ari — ko viņš grib dzīvē sasniegt, vai dažkārt par vielām, ko viņš redzējis, vai par kādu politisku nolikumu. Šad lad viņš palasīja kādu grāmatu, tomēr nebija kaislīgs lasītājs ka Megija; par spīti visām savām pūlēm, viņa neparko nespēja pierunā! Lūkasu izlasīt kādu grāmalu likai tāpēc, ka viņa lo uzskata par

interesantu. Viņš neielaidās arī intelektuālās pārrunās; visvai rak Megiju uzbudināja un kaitināja tas. ka viņš nekad neizrādīja interesi par pašas Megijas dzīvi un nevaicāja, ko viņa no tās gaida. Reizēm viņa ilgojās parunāt par jautājumiem, kas bija tuvāki sirdij nekā ailas vai lietus, taču. tiklīdz viņa ko tadu ieminējās, Lūkass izmanīgi ievirzīja sarunu citā gultnē.

Lūkass O'Nīls bija apķērīgs, iedomīgs, ārkārtīgi strādīgs un bezgalīgi alka iedzīvoties bagātībā. Viņš bija dzimis kleķa būdā tieši Mežāža tropos, netālu no Longrīčas pilsētas Kvīnslendas rietumos. Viņa tēvs bija pārticīgas īru dzimtas «kauna traips»— šī ģimene nevienam nepiedeva grēkus —, māte — Vintonas miesnieka, pēc tautības vācieša, meila; kad viņa bija stūrgalvīgi ietiepusies, ka precēs Lūkasa tēvu, arī viņai atņēma manlojumu. Būdā saradās desmit bērnu, bet par visiem kopā tiem nebija viena kurpju para: svelmainajā Longrīčā gan varēja skraidīt basām kājām. Lūkass, vecākais, bija pelnījis iztiku ar aitu cirpšanu, kad viņam tas patika (galvenokārt viņam gan palika dzert lēļu rumu), taču, kad mazais Lūkass kļuva divpadsmit gadu vecs, tēvs gāja bojā ugunsgrēkā Blekolas krodziņā. Tāpēc, mazliet pieņēmies spēkā, zēns devās līdzi aiļu cirpējiem, strādādams par lā saucamo «darvas puiku»— tas uzklāj izkausētu darvu vaļējām brūcēm, ja cirpējam misējas un viņš ne vien nocērp ai lai vilnu, bet iegriež arī miesā.

Lūkass no grūta darba nekad nebijās, las viņam gāja labumā, tāpat kā dažiem cilvēkiem iet labumā pretējais. Vai viņa strādīgums bija izskaidrojams ar lo. ka lēvu saukuši par krogusbrāli un par viņu smējusies visa pilsēta, vai arī ar to, ka dēls mantojis mātes vācietes čaklumu,— to neviens īpaši nepūlējās izdibināt.

9»

Mazliet paaudzies, viņš no «darvas puikas» kļuva par palīgstrādnieku aitu cirpšanas nojumē; viņa uzdevums bija. skrienot pa dēli. uztvert lielos, smagos vilnas klājienus. kas. kopā salipuši, lidoja no cirpšanas nažiem, uzšaudamies augšup līdzīgi pūķiem; pēc tam viņš tos aiznesa uz vilnas ķīpu galdiem, kur tiem aptīrīja malas. Vēlāk viņš iemācījās arī to: no katra klājiena malām noknieba nelīrumos saķepu- šās lēšķes un labo vilnu novietoja apcirkņos, kur to pārbaudīja šķirotājs — nojumes aristokrāts, cilvēks, ko, līdzīgi vīna degustatoram vai smaržu kvalitātes noteicējam, nav iespējams apmācīt, ja viņam nepiemīt arī attiecīgs talants. Lūka-

259

sam šī talanta nebija, tāpēe. ja gribēja nopelnīt vairāk naudas (un to viņš, protams, gribēja), vajadzēja ieprasties vai nu presēšanā, vai cirpšanā. Viņam pielika spēka darbināt spiedi, sablietēl izšķirotos klājienus milzīgās ķīpās, taču ātrcirpējs varēja nopelnīt vairāk.

Tikmēr viņš Rictumkvīnslendā jau bija plaši pazīstams kā čakls strādnieks, tāpēc viegli iekārtojās lā saucamajā «mācekļa aizgaldā». Laimīgā kārtā viņam piemita viss nepieciešamais — veiklība, drošas kustības, spēks un izturība, un tas palīdzēja kļūt par ātrcirpēju. Drīz vien Lūkass cirpa vairāk nekā divsimt aitu dienā, strādāja sešas dienas nedēļā, un katrs simts ienesa vienu sterliņu mārciņu. To visu viņš veica, izmantodams garu, šauru darbarīku, kas atgādināja purva ķirzaku bogi —110 tā cēlies ari instrumenta nosaukums. Lielos Jaunzēlandes darbarīkus ar platajām, retajām ķein- mēm un prāvajām gricznein Austrāli jā neļāva lietot, kaul gan nocirpto aitu skaits būtu dubultojies.

Tas bija nogurdinošs darbs, jo vajadzēja noliekt garo augumu līdz aitai, kas iespiesta starp ceļgaliem, un vadīt darbarīku tā, lai las vienā paņēmienā nocirptu vilnas strēmeli visā ķermeņa garuma un lai pēc iespējas mazāk būtu jaizdara atkārtoti griezieni, turklāl jācērp pietiekami tuvu ļenganajai, paugurainajai ādai, lai izpatiktu saimniekam, kurš ka zibens mestos virsu cirpējam, ja tas stingri neievērotu noteikumus. Lūkass nekurnēja par tveici, sviedriem un slāpēm, kas spieda izdzert vairāk par trim galoniem ūdens diena; dzimis īstā mušu zemē, viņš nelikās ne zinis pal par mokām, ko sagādāja mušu mākoņi. Tāpat viņš nesūdzējās par aitām, lai gan tās parasti bija īsts cirpēju bieds — ar grubuļainu, vārīgu ādu, kas slīd ara no pirkstiem ka glums papīrs, ar slapju vai pāraugušu vilnu, niķīgas ailas, aitas ar netīriem, sakopušiem pinkuļiem, aitas af mušu sadētu oliņu tārpiem,— taču visas tas bija merīnšķirnes aitas, tātad apaugušas ar smalko vilnu no nagiem līdz purniem.

Nē, pret pašu darbu Lūkasam nebija iebildumu — jo grūtāk viņš stradaja, jo labāk jutās; viņu kaitināja troksnis, darbs slēgta telpā, smirdoņa. Neviena vieta uz pasaules tā neatgādina elli ka šķūnis, kurā cērp ailas. Tāpēc viņš izlēma, ka būs šķūņa kungs — cilvēks, kas slaiga turp un atpakaļ gar salīkušo cirpēju rindām, vērodams, kā ar ātriem, līdzeniem vēzieniem tiek cirpts viņa īpašums — aitu vilna.

Šķūņa fļalā uz krēsla, kam sēdeklis pils.

Glūn saimnieks, lai viss tiktu izpildīts.

Ta bija teikts senā cirpēju dziesmā, un Lūkass O'Nils gribēja kļūt tieši par saimnieku. Par šķūņa kungu, par galveno noteicēju, par zemes īpašnieku, par skvoleru. Iemanto) no nepārtrauktās cirpšanas līku muguru un garumā izstiepušās rokas — las viņam nederēja; Lūkass ilgojas pēc tīkama darba svaigā gaisa, darba, kas ripinātu viņa makā skanošus dālderus. Tikai cerība kļut par rekordeirpēju būlu noturējusi Lūkasu šķūnī, jo maz bija tādu, kas spēja apcirpt pāri par trīssimt merīnailām dienā, visas stingri pēc standarta un tikai ar šaurajām «bogi ķirzakām». Tādi piedevām rauša naudu, slēgdami derības. Taču Lūkass diemžēl bija drusku par garu, un papildu laiks, ko prasīja liekšanās un pietupšanās, neļāva viņam kļūt no ātrcirpēja par rekordeirpēju.

Tad viņa visai aprobežotais saprāts pateica priekšā citu ceļu, kā sasniegt kāroto: šajā mūža posmā viņš atklāja, ka ļoli valdzina sievietes. Pirmais mēģinājums notika Gnārlungā; salīdzis par aitkopi, viņš pūlējās iemantot fermas īpašnieka meitas labvēlību, jo viņa bija ne vien mantiniece, bet arī vel pajauna un paglita. Šai gadījumā viņam gluži vienkārši neveicas, jo mantiniece galu galā izvēlējās nesen no Anglijas atbraukušu zaļknābi: runas par tā dēkainajiem «varoņdarbiem» jau bija paspējušas aplidot visu apkaimi. No Gnārlun- gas viņš devās uz Bingeliju un tur sāka nodarboties ar zirgu iejādi, šķielēdams uz fermu, kur kopā ar atraitni tēvu dzīvoja pavecā un nepavisam ne glītā mantiniece. Nabaga Dota, Lūkass gandrīz bija viņu dabūjis, lāču galu galā viņa pakļāvās tēva gribai un apprecēja mundru sešdesmitgadnieku, kam piederēja kaimiņu ferma.

Šie divi mēģinājumi bija maksājuši Lūkasam trīs mūža gadus, un viņš nosprieda, ka zaudēt pusotra gada uz. vienu mantinieci ir krielni par daudz un arī garlaicīgi. Tagad labak būtu kādu sprīdi paceļot šurp un turp, nekur nepaliekot ilgu laiku, līdz šajā paplašinātajā darbības laukā gadītos atkal kas piemērots. Ar lielu paliku viņš sāka strādāt par lopu dzinēju Rietumkvinslendā: pa turienes ceļiem ganāmpulki virzījās gar Daiamanlinu un Kūpcru, gar Bārkiī un Bulu klaniem Jaundienvidvelsas augšējā stūra rietumos. Viņam bija trīsdesmit gadu — pēdējais laiks, kad atrast zosi, kas izdētu vismaz kaul ko līdzīgu kārotajai zelta olai.

Visi bija dzirdējuši par Droedu, taču Lūkass saausījās, kad uzzināja, ka šīs fermas iemītniekiem ir viena vienīga meita. Nebija cerību, ka viņa mantos pašu fermu, taču varbūt dabūs pūrā vismaz pieticīgu simttūkstoš akru lielu zemes gabaliņu

Kainunas vai Vintonas apvidū. Par zemi Gilijas apkārtnē nevarēja žēlolios, tomēr Lūkasam apvidus šķita pārāk mežains viņa acīs te trūka plašuma. Viņš ilgojas pēc Kvīnslen- das rietumu malas tālēm, kur savannām nav gala un kokus cilvēks atceras ka retumus, kas sastapti nez kur austrumos. Tur ir tikai zāle, zāle un zāle bez gala un malas — un tomēr fermeris var priecāties, ja izdodas izganīt aiļu uz desmit akriem zemes. Jo dažkārt zāles nemaz nav, ir tikai līdzens saplaisājušas, nokvcldēlas melnzemes tuksnesis. Zāle, saule, svelme un mušas: katrs cilvēks paradīzi iztēlojas pēc savas gaumes, un lāda nu reiz bija Lūkasa O'Nīla Ēdene.

Pārejās ziņas par Droedu viņš bija izmakšķerējis no Džimija Slronga, lopu un zemes īpašumu pirkšanas un pārdošanas kantora aģenta, kas pirmajā dienā bija atvedis viņu pie Klīrijiem. I zzinājis, ka liela aitkopības ferma pieder katoļu baznīcai, nabaga līgavu mednieks julas gauži satriekts. Tomēr viņš bija arī noskaidrojis, cik maz un reti pagadās sievietes—zemes īpašumu mantinieces, un, kad Džimijs Strongs piebilda, ka Klīriju vienīgajai meitai pašai esot bankas rēķinā glila summiņa un krietns pulciņš brāļu, kuri māsu dievinot, Lūkass nolēma rikolies, kā izplānojis.

Lai gan viņš jau sen bija izlēmis, ka viņa dzīves mērķis ir simttūkstoš akru liels zemes īpašums Kainunas vai Vinlonas apvidū, un ciligi un neatlaidīgi darbojas šai virzienā, tomēr īstenībā sirds dziļumos viņš mīlēja skaidru naudu daudz kvēlāk neka visu, ko galu galā par lo varētu nopirki: viņš ilgojās ne tik daudz pēc zemes un varas, ko ta varētu dāvāt, ka pēc izredzēm ierakstīt glītas skaitļu virknes krājgrāmatiņā, kurā bulu lasāms viņa vārds. Vairāk par fermām Gnārlungā vai Bingelijā viņš izmisīgi karoja šo fermu vērtību skaidrā nauda. Cilvēks, kas patiešām bulu gribējis kļul par saimnieku, nebūtu sācis lenkl bezzemnieci Megiju Klīriju. Tāds cilvēks nebūtu ari tā mīlējis pašu grūto fizisko darbu, ka lo mīlēja Lūkass O'Nīls.

Balle (iilijas Svētā Krusta zālē bija pēc skaita trīspadsmitā, uz kuru Lūkass trīspadsmit nedēļu laikā aizveda Megiju. Kā viņš uzoda, kur dejas notiek, un kā sadabūja ielūgumus, Megija sava naivumā nespēja uzminēt, bet, lai ka ari būtu, viņš kairu sestdienu palūdza Bobam rolzroisa atslēgas un aizveda meiteni uz jebkuru vietu simt piecdesmit jūdžu plašas apkaimes robežās.

Sai vakarā, stāvēdama pie žoga un skatīdamās uz mēness neapspīdēto ainavu, Megija drebinājās aiz aukstuma: zeme zem kājām bija sasalusi. Tuvojās ziema. Lūkass apli ka viņai roku ap vidukli un pievilka klat.

Jums salst, viņš teica, labāk vedīšu jūs mājas.

Nē, tagad ir labi. man kļūst siltāk.— elpai aizraujoties, viņa atbildēja.

Viņa ievēroja kādu pārmaiņu gan savā pavadonī, gan viņa rokā. kas itin ka svabadi un bez kāda nodoma apvija viņas vidukli. Bija lik jauki atbalstīties pret Lūkasu, izjust siltumu, kas dveš 110 viņa. samanīt viņa vīrišķīgo augumu. Pal cauri vilnas jakai varēja jaust viņa roku, kas lagad ka izmēģinādama un vaicādama nelielos lokos glāstoši slīdēja pār muguru. Ja viņa šai brīdī teiktu, ka salst. Lūkass apstātos, bel. ja neteiktu neko. viņš uzskatītu to par mēmu atļauju, ka var turpināt. Megija bija jauna, viņai tik ļoli gribējās pa īstam izjust mīlu. Pēc Kaifa Lūkass ir vienīgais cilvēks, kas šķiet pievilcīgs, kāpēc lad nenobaudīt, kādi ir viņa skūpsti? Tikai kaut lie butu citādi! Kaut lie nebulu lādi ka Kaifa skūpsti!

Uzskatīdams klusuciešanu par piekrišanu. Lūkass uzlika otru roku meitenei uz pleca, pagrieza viņu ar seju pret sevi un nolieca galvu. Vai patiešām tādu izjutu sniedz otra cilvēka mute? Tikai tāds spiediens, nekas cits! Kas viņai bulu jādara, lai izrādītu patiku? Megija pakustināja lūpas un lulil lo nožēloja. Spiediens kļuva stiprāks, Lūkass plati atvēra.muti, ar zobiem un mēli atdabūja vaļa viņas lupas un aplaizīja visu viņas mutes iekšieni. Riebīgi! Kāpēc, Kailam skūpstot, las bija licies gluži citādi? Toreiz viņa nebija ievērojusi, ka skūpsts būtu bijis tik siekalains un izraisītu pretīgumu; toreiz viņa, šķiet, nemaz nebija domājusi, likai pavērusies, kā šķirstiņš, kad labi pazīstama roka pieskaras slepenai atsperei. Ko īsti Lūkass dara? Kāpēc viņas augums ta nodreb un piekļaujas viņam, ja gars tik izmisīgi grib raulies nost?

Lūkass bija atradis jutīgo vietu viņas sānos un turēja pirkstus uz las: lai palokās, līdz šim nekādu lielu sajūsmu nav izrādījusi. Atraudamies no Megijas lupām, Lūkass cieši piespieda muti viņas kaklam virs pleca. Tas viņai šķita tīkainak, viņa apskāva puisi, dziļi ievilkdama elpu, bet, kad viņš ļāva lūpām slīdēt zemāk, tai pašā laikā mēģinādams novilkt no pleca kleitu, viņa strauji atgrūda savu pavadoni un aši atkāpās atpakaļ.

— Pieliek. Lūkas!

Notikušais bija sagādājis vilšanos un izraisījis zināmu pretīgumu. Lūkass lo skaidri nomanīja, kad palīdzēja viņai iekāpt mašīnā un uzlina visai nepieciešamo smēķi. Viņš uzskatīja sevi par neatvairāmu mīlnieku, līdz šim neviena meitene nebija sūdzējusies — taču jāņem vērā, ka bijušās partneres nevarēja uzskatīt par dāmām kā Megiju. Pat Dota Makfērsone, Bingelijas mantiniece, daudz bagātāka par Megiju, bija prasta kā ielasmeita, nebija jau arī izglītojusies lepnā Sidnejas internātskolā vai līdzīgā iestādījumā. Par spīti ārējam izskatām, seksuālo attiecību pieredzē Lūkass atradās apmēram caurmēra laukstrādnieka līmenī: viņš zināja vienīgi tehniku, kas deva baudu pašam, par teoriju viņam nebija ne mazākās sajēgas. Daudzās mīļākās allaž bija steigušās apgalvot, ka esot patīkami, bet viņām vajadzēja ticēt uz vārda, un vārds ne vienmēr ir patiess. Ja vīrietis ir pievilcīgs un strādīgs kā Lūkass, meitenes ielaižas tuvās attiecībās, cerēdamas, ka viņš tas precēs; lai viņam izpatiktu, tās meloja, ka ausis kust. L'n nekas nesagādā vīrietim lielāku prieku kā dzirdēt, ka viņš ir visburvīgākais mīlnieks pasaulē. Lūkass nemaz nenojauta, ka uz šīs makšķeres uzķēries ne vien viņš, bel ari daudzi citi vīrieši.

Joprojām atcerēdamies Dotu, Lūkass domās paraustīja plecus. Kad tēvs bija noturējis meitu veselu nedēļu ieslēgtu cirpšanas šķūnī kopā ar mušām aplipušu sprāgušu aiļu, Dota bija padevusies un paklausīgi izgājusi pie kaimiņa. Megija būs ciels rieksts, viņš nedrīkst meiteni nobiedēt vai izraisīt viņā pret sevi pretīgumu. Uz saldo ēdienu vēl jāgaida, un cauri. Viņš lakstosies lā, kā Megija acīmredzot vēlas, dāvās puķes un būs uzmanīgs, bel rokas nepalaidīs.

Kādu brīdi valdīja neomulīgs klusums, tad Megija nopūtās un atzvēlās prel sēdekļa muguru.

Piedodiet, Lūkas!

Piedodiet jūs arī! Negribēju jūs aizvainot.

Ai, nē, jūs nemaz to nedarījāt, nudien! Laikam es neesmu pie tā īsti pieradusi . . . Es nobijos, nevis apvainojos.

Ak, Megan!— Viņš noņēma vienu roku no stūres un apklāja meitenes kopā saņemtās plaukstas.— Paklausieties, neraizējieties par to! Jūs vēl esat gandrīz vai maza meitene, un es tuvojos pārāk ātri. Aizmirsīsim, kas nolicis!

Jā, aizmirsīsim,— viņa piekrita.

Vai tad viņš jūs neskūpstīja?— Lūkass ziņkāri pavaicāja.

Kurš?

Vai viņas balsī jautās bailes? Bet kāpēc lai lajā jaustos bailes?

Jūs taču teicāt, ka reiz esot bijusi iemīlējusies, tāpēc es domāju, ka jūs zināt, kas un ka. Piedodiet, Megan! Man būtu vajadzējis saprast, ka tādā ģimenē ka jūsējā citādi nevar but,— jūs gribējāt teikt, ka esat pārdzīvojusi meitenīgu aizraušanos ar kadu zēnu mi viņš pat nav to pamanījis.

Jā, jā, ja! Lai viņš tā domā!

— Jums pilnīgi taisnība, Lūkas,— tā bija likai meitenīga aizraušanās.

Mājas priekšā Lūkass alkal pievilka viņu sev klat un uzspieda ilgu, maigu skūpstu, necenzdamies, lai viņa pavērtu lupas. Nevarētu sacīt, ka Megija būtu atbildējusi, taču viņai las palika; Lūkass aizgāja uz savu namiņu, juzdamies mazliet drošāks, ka nav pavisam zaudējis savas iespējas.

Megija nogurusi devās pie miera un gulēja, lūkodamās uz blāvo, apaļo lampas atspulgu griestos. Nu, viens ir skaidrs: Lūkasa skūpstos nekas neatgādina Kallu. Keizes divas uz beigām viņa bija manījusi prātā pazibam baiļpilnu salrau- kumu, kad Lūkass bija spiedis pirkslus viņas sānos un lad skūpstījis uz kakla. Nav jēgas salīdzināt Lūkasu ar Kallu, un diez vai viņa vairs lo ari grib darīt. Labāk aizmirst Ralfu; Ralfs nevar būt viņas vīrs. Lūkass var.

Kad Lūkass skūpstīja Megiju otrreiz, viņa izturējās pavisam cilādi. Viņi bija apmeklējuši brīnišķīgu balli Kadneha- nišā — ta bija robeža, līdz kurai Kobs atļāva doties izpriecas braucienos,— un vakars noritējis labi no sākuma līdz beigām. Lūkass bija izturējies tik jauki ka nekad, turpbraucol jokodams tā, ka Megija vai plīsa aiz smiekliem, un visā balles laika būdams uzmanīgs un maigs. Un mis Kārmaikla la bija centusies Lūkasu viņai atņēmi! Elistērs Makkvins un Inoks Deiviss bija baidījušies kļūt uzbāzīgi, turpretī mis Kārmaikla pielipusi Lūkasam ar Megiju kā dadzis, uzkrītoši flirtējusi ar puisi un piespiedusi lo pieklājības pēc uzaicināt viņu uz deju. Viesības bija lepnākas nekā citkārt, pāri dejoja kā balles zālē, un deja, uz kuru Lūkass uzlūdza mis Kārmaiklu,— lēnais valsis. Taču, tam beidzoties, viņš bija tūdaļ atgriezies pie Megijas, neteikdams ne vārda, likai paceldams acis pret debesīm, lā neapšaubāmi apliecinot Megijai, ka mis Kārmaikla viņam apnikusi ka rūgta nāve. Megija par lo izjula sillu pateicību; kopš dienas, kad šī dāma bija mēģinājusi izjaukt viņai prieku Gilanbounas izstādē, Megija juta pret viņu nepatiku. Meitene joprojām atcerējās, ka Ralfs bija pametis augstprātīgo dāmu bez ievērības, lai pārceltu mazu skuķēnu pāri peļķei; šovakar Lūkass bija izturējies tāpat Bravo, Lūkas, tu esi lielisks!

Mājupceļš bija ļoli garš un laiks ļoli auksts. Lūkass ar glaimiem bija izdīcis no vecā Engasa Makkvina sainīti sviestmaižu un pudeli šampanieša, un, kad bija nobrauktas divas trešdaļas atceļa, viņš apstādināja mašīnu. Sildītāji Austrālijas automobiļos, kā bijuši, ta ir retums, taču rolzroi- sam sildītājs bija, un tonakt tas izrādījās ļoti derīgs, jo zemi klaja bieza sarmas kaila.

Vai nav jauki sēdēt tādā naktī bez mēteļa?— Megija smaidot sacīja, paņemdama Lūkasa pasniegto savāžamo mazo sudraba glazili ar šampanieti un piekozdama sviestmaizi ar šķiņķi.

Jā, ir. Jūs šonakt izskatāties tik daiļa, Megan!

Kas gan tā par dīvainību ar viņas acu krāsu? Parasti viņš par pelēko krāsu nejūsmo, lā šķiet pārāk bāla, taču, lūkodamies Megijas pelēkajās acīs, viņš varētu zvērēt, ka redz tajās vai visu varavīksnes lāsmojumu: violeto, tumši zilo, skaidru debesu spilgto zilumu, sūnu samtaino zaļumu un arī kaut ko dzeltenbrūnu. Un šīs acis spulgo ka liegi blāzmojoši dārgakmeņi garo, izlieklo skropstu ielokā, bet skropstas savukārt it kā būtu iemērktas zeltā. Lūkass pastiepa pirkstu, uzmanīgi pārvilka pār vienas acs skropstām un lad nopietni aplūkoja pirkstgalu.

Lūkas, ko jūs darāt? Kas noticis?

Nespēju attiirēties: gribēju pārbaudīt, vai jums uz tualetes galdiņa nav trauciņš ar zelta putekļiem. Vai jus zināt, ka es neesmu sastapis nevienu citu meiteni, kurai bulu īstas zelta skropstas?

Ak!— Viņa pieskārās tām pati, paskatījās uz pirkstu un iesmējās.— Patiešam! Nemaz neiet nost.— Šampanietis kutināja degunu un kūsāja vēderā; viņa jutās brīnišķīgi.

Un islas zelta uzacis, izliektas ka baznīcas velve, un šie brīnišķi skaistie zeltainie mati . .. man vienmēr likās, ka lie ir cieti kā mclāla JHieple, bet tie ir smalki un mīksti kā bērnam… Un ādu jūs arī droši vien pūderējat ar zelta putekļiem, ta viz . .. Un jums ir visdaiļākā mute, kas radīta skūpstiem . . .

Megija sēdēja, platām acīm raudzīdamās Lūkasā, mazliet pavērusi glezno, sārto muti kā pirmaja tikšanās reizē; viņš pastiepa roku un paņēma no viņas tukšo glāzīti.

Manuprāt, jums derētu iedzert vēl drusku šampanieša,— viņš leica, piepildīdams glāzi.

Jāatzīst, ka ir jauki ceļā apstāties un atpūsties. Un paldies, ka jums ienāca prātā palūgt misteram Makkvīnam sviestmaizes un šampanieti:

Klusumā rāmi dūca rolzroisa lielais motors, gandrīz bez skaņas dzīdams pa caurulēm silto gaisu: tie bija divi atšķirīgi trokšņi, kas it kā ieaijāja sapni. Lūkass palaida vaļīgāk kaklasaiti un. to noņēmis, atpogāja krekla apkakli. Abu jakas bija noliktas uz aizmugures sēdekļa, jo mašīnā bija pārāk silis.

— Vai. cik laba sajūta! Nezinu, kas izgudrojis kaklasaites un tad ņēmies apgalvot, ka vīrietim slaigal bez las ir nepieklājīgi?! Ja es šo radījumu kādreiz satiktu, nožņaugtu viņu ar paša izgudrojumu!

Viņš spēji pagriezās, nolieca galvu un. liekas, satvēra viņas lupu izliekumu savējā kā atjautības rotaļlieta, kurā cieši saāķējas kopa abas puses: lai gan viņš nedz apskāva, nedz pieskārās Megijai ar rokam, viņa jutās it kā savienota ar Lūkasu un. puisim atliecoties atpakaļ un velkot viņu sev uz krūtim. klausīgi liecās līdzi. Tad viņš saņēma plaukstās Megijas galvu, lai labak izgaršotu šo reibinošo, negaidīti atsaucīgo muti un iesūktu las saldini. Nopūzdamies viņš atdevās vienīgi šim izjūtām, beidzot piemērojies maigajām, bērnišķīgajām lūpām, kas nu galu gala pakļāvušās viņējām. Megijas roka apskāva viņa kaklu, trīsošie pirksti iegrima matos, otras rokas plauksta nogulās uz kakla gludās, brūnās ādas. Šoreiz viņš nesteidzās, kaul gan. liedams otru glāzi šampanieša un lūkodamies meitenē, bija sajutis nevaldāmu iekāri. Neatlaizdams vaļā Megijas galvu, viņš sāka skūpstīt tās vaigus, aizvērtās acis. uzacu lokus, lad ļāva pārslīdēt lūpām atkal uz vaigiem, kas atgādināja atlasu, un pēc tam uz muti. jo tās bērnišķīgās aprises darīja viņu traku, bija darījušas Irāku kopš pirmās likšanās dienas.

Un viņas kakls, bedrīte lā lejasdaļā un plecu āda — lik smalka, gluda, vēsa . . . Nespēdams apstāties, gandrīz zaudējis galvu aiz bailēm, kaut tikai viņa neliktu beigt, viņš nocēla vienu roku no meitenes galvas un. attaisījis garo podziņu rindu tērpa mugurpuse, atbīdīja lo no paklausīgajām rokām, līdzi noslidinādams vaļīgo zīda salma apakšsvārku plecu lentītes. Paslēpis seju starp Megijas kaklu un plecu, viņš ar pirkstgaliem noglāstīja meitenes kailo muguru, juzdams, kā viņai pārskrien sīkas baiļu trīsas, un samanīdams, ka pēkšņi kļūst cieli viņas krūšu galiņi. Aklā dziņā, kurai nebija iespējams pretoties, viņš pavirzīja galvu zemāk un. lupas pavēris un piespiedis vēsajam apaļumam, ļāva tām meklējot maldīties, līdz aptvēra stingro, sagrumbolo galiņu. Viņš samulsa, uz mirkli mēle apstājās, tad viņa rokas mokpilnā tīksmē apvija meitenes muguru un lūpas sūca. tvēra, skūpstīja, alkal sūca . . . Mūžsenais impulss, kam viņš vienmēr deva priekšroku, nekad nepievīla. Bija tik labi, labi, labi, ia-a-bi! Viņš neizgrūda kliedzienu, likai vienā īsā, saspriegtā mirkli, kaislei pārplūstot, nodrebēja un krampjaini norija kaklā sakāpušo kamolu.

Līdzīgi izsalkumu apmierinājušam zīdainim, viņš izlaida no mutes krūts galiņu, uzspieda bezgalīgas mīlas un pateicības pilnu skūpstu viņas krūtij un gulēja nekustīgs, likai smagi elpoja. Viņš sajuta Megijas muti pieskārāmies saviem matiem, samanīja viņas roku zem krekla un, it kā pēkšņi atģidies, atvēra acis, tad mundri izslējās taisni, pavilka meitenes apakšsvārku lentītes atpakaļ uz pleciem, sakārtoja kleitu un veikli aizpogāja tai visas pogas.

Bulu labak, ja lu kļulu mana sieva, Megan,— viņš sacīja, maigi lūkodamies Megija ar smejošu skatienu.— Diez vai tavi brāļi bulu gluži miera ar lo, ko mēs nupat darījām.

Ja. laikam gan ta vajadzētu,— vaigiem viegli sārtojoties, viņa piekrita, nolaizdama plakstus.

Bīl no rīta viņiem pateiksim.

Kāpēc ne? Jo ātrāk, jo labak.

Nākamo sestdien es tevi aizvedīšu uz Giliju. Aiziesim pie tēva Tomasa — tu droši vien gribēsi laulāties baznīcā —, nokārtosim uzsaukšanu un tad nopirksim saderināšanās gredzenu.

Paldies, Lūkas.

Nu, lā nu las ir. Viņa devusi solījumu, atkāpties nav iespējams. Pēc dažām nedēļām — cik nu ilgs laiks paies līdz uzsaukšanai — viņa precēs Lūkasu O'Nīlu. Viņa būs .. . misis O'Nīla! Cik savadi! Kāpēc es devu jāvārdu? Tāpēc, ka viņš toreiz sacīja, ka man la jādara, tāpēc, ka viņš sacīja, ka tā vajag? Bet kādēļ? Lai novērstu briesmas 110 viņa'! Lai pasargātu viņu vai mani? Bail' de Brikasār, dažreiz man šķiet, ka es jus ienīstu . >.

Notikums mašīnā pārsteidza un satrauca. Tas nemaz neatgadināja pirmo reizi. Tik daudz brīnišķīgu, tomēr biedējošu izjutu! Viņa roku pieskāriens! Un lūpu tvēriens ap krūšu galiņu, kas likās raidām satraukuma viļņus pa visu augumu! Un to viņš bija sācis darīt tieši tanī mirklī, kad pamodās viņas sirdsapziņa un iečukstēja bezdomu būtnei, par kādu viņa šķietami bija kļuvusi, ka Lūkass taču viņu izģērbj, ka viņai jākliedz, jāizpļaukā šis vīrietis, jābēg projām. Viņu, ko vairs nebija ieaijājis un pa pusei apdullinājis šampanietis, siltums un atklājums, ka ir burvīgi, ja tevi skūpsta tā, lai būlu tīkami,— viņu Lūkasa pirmā straujā pieskaršanās krūšu

galiņam bija sastindzinājusi, atņēmusi viņai veselo saprātu, apklusinājusi sirdsapziņas balsi un izgaisinājusi visas domas par bēgšanu. Pleci bija atliekušies no Lūkasa krūtīm, gurni k|āvušies viņam klāt, bet augšstilbus un vārdā nenosaukto vielu virs tiem viņa spēcīgās rokas bija spiedušas pret kaut ko tādu, kas bija ciets kā akmens, un viņai, satriektai līdz sirds dziļumiem, bija gribējies palikt tādā pozā kaut vai līdz mūža galam — it ka atvērtai un tukšai, tvīkstot pēc kaut kā . . . Tvīkstot — pēc ka? Viņa nezināja. Mirkli, kad Lūkass bija viņu atvirzījis no sevis, viņa nebija vēlējusies atrauties, viņa būtu pat spējusi mesties viņam virsū līdzīgi mežonei. Un tas bija apzīmogojis viņas arvien stiprāko apņēmību precēt Lūkasu O'Nīlu. Turklāt, pec viņas pārliecības, Lūkass bija izdarījis to, no kā rodas bērni.

Jaunā ziņa nevienu pārāk nepārsteidza, un nevienam nenāca ne prātā iebilst. Vienīgais, kas viesa izbrīnu, bija Megijas nelokāmais aizliegums rakstīt un pastāstīt visu bīskapam Kaifam. Viņa gandrīz histēriski noraidīja 13oba priekšlikumu ataicināt bīskapu Ralfu uz Drocdu un sarīkot tepat mājās lielas kazas. Nē, nē, nē!— viņa bija kliegusi uz brāļiem — Megija, kas nekad nepacēla balsi. Acīmredzot māsa noskaitusies, ka Ralfs ne reizi nav atgriezies, lai paciemotos Droedā, un uzskata, ka viņas laulības ir pašas darīšana. Ja viņš nav ievērojis parastu pieklājību un atbraucis šurp bez iemesla, tad viņa netaisās uzlikt bīskapam pienākumu, no kura tas nevar atteikties.

Tā nu Fiona apsolīja neminēt savās vēstulēs ne vārda; likās, ka mātei tas viss ir vienaldzīgs un viņu ne druskas neinteresē, ko Megija izvēlējusies par vīru. Tik lielas fermas grāmatvedība aizņem visu laiku. Fionas ieraksti būtu apgādājuši vēsturnieku ar vispusīgu aitkopības fermas dzīves tēlojumu, jo tie nesastāvēja vienīgi no skaitļiem un rēķiniem. Sīki tika atzīmēta ikviena aitu bara pārvietošana, gadalaiku maiņas, katras dienas laika apstākļi, pat misis Smitas gatavoto pusdienu ēdienkarte. Svētdienas, tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtā gada divdesmit otrā jūlija, ieraksts žurnālā skanēja: «Debesis skaidras, bez mākoņiem, temperatūra rītausmā trīsdesmit četri grādi. Šodien nenotiek mise. Bobs mājās, Džeks ar diviem lopkopjiem Marimbas aploka, Hjūijs ar vienu lopkopi pie Rietumu aizsprosta, Pīts Alusmuca pārdzen trīs gadus vecos kastrētos aunus no Badžinas aploka uz Vinnemūru. Pulksten trijos temperatūra augsta — astoņ-

desmit pieci grādi. Barometrs stāv uz vietas, spiediens trīsdesmit, komats, sešas collas. Austrumu vējš. Pusdienās sālīta liellopu gaļa, vārīti kartupeļi, burkāni un kāposti, pēc tam pudiņš ar korintēm. Meganas Klīrijas laulības ar misteru Lūkasu O'Nīlu, lopkopi, notiks sestdien, divdesmit piektajā augustā, Svētā Krusla baznīcā Gilanbounā. Ieraksts izdarīts pulksten deviņos vakarā, temperatūra — četrdesmit pieci grādi, mēness :— tukšs.»

Lūkass nopirka Megijai briljantu saderināšanās gredzenu, vienkāršu, bet gluži glītu,— ta divi celurtdaļkarāta dārgakmeņi bija iestrādāti platīna siržu pārī. Laulības bija noliktas uz sestdienas, divdesmit piektā augusta, pusdienlaiku Svētā Krusta baznīcā. Bija paredzēts, ka tam sekos ģimenes pusdienas «Imperiāla» viesnīcā; lajās, dabiski, bija ielūgtas misis Smita, Minnija un Keta, toties Džims un Petsijs bija atstāti Sidnejā, jo Megija bija stingri paziņojusi, ka nesaskatot nekādu jēgu zēniem kulties sešsimt jūdžu, lai būtu klat ceremonijā, ko viņi īstenībā nesaprotot. Viņa bija saņēmusi mazo brāļu apsveikuma vēstules, Džiina garo, nesakarīgo un bērnišķīgo vēstījumu un Petsija novēlējumu, kas sastāvēja no diviem vārdiem: «Daudz laimes». Zēni, protams, pazina Lūkasu, jo brīvdienās kopā ar viņu bija jādelējuši pa Droedas aplokiem.

.Misis Smitu apbēdināja Megijas ietiepīgā vēlēšanās rīkot kāzas tik klusi, cik vien iespējams; vecā sieviete bija cerējusi, ka redzēs Droedas vienīgo meiteni izejam pie vīra, karogiem plīvojot, orķestra šķīvjiem dārdot, svinībām ilgstot vairākas dienas. Turpretī Megija bija la noskaņota pret kņadu, ka atleicās pat no līgavas tērpa un plīvura; viņa bija nolēmusi laulāties, ģērbusies dienas kleitā un parastā cepurē, ko pēc tam varēs izmantot, dodoties ceļā.

Mīlulīt, esmti izlēmis, kur mēs brauksim pavadīt medusmēnesi, teica Lūkass, atslīgdams krēslā viņai iepretī svētdienā pēc kāzu norises izplānošanas.

Kur?

Uz Zieineļkvinslendu. Kamēr lu biji pie šuvējas, es «Imperiāla» bārā parunājos ar dažiem puišiem, un viņi man stāstīja, ka cukurniedru plantācijās varol iesist lērumu naudas, ja vien cilvēks esol spēcīgs un nebaidoties no smaga darba.

liet, Lūkas, tev jau ir labs darbs tepat! Vīrietis nejūtas ērti, aptaukodamies uz sievas radu rēķina. Es gribu sapelnīt naudu, ar ko nopirki īpašumu Kvīnslendas rietumos, un es gribu lo paveikt, pirms kļūstu par veeu un nevaru vairs pats pielikt roku. Cilvēkam, kuram nav izglītības, šajos krīzes gados ir grfili alrast labi apmaksātu darbu, taču Kvīnslendas ziemeļos trūkst strādnieku, un lur es nopelnīšu vismaz desmitreiz vairāk, nekā būdams lopkopis Droedā.

Ko tad tu darīsi?

Cirtīšu cukurniedres.

Cirtīsi cukurniedres? Tas taču ir kūlija darbs.

Nē, tev nav taisnība. Kuli ji nav pietiekami liela auguma, lai padarītu to tik labi kā baltie strādnieki, turklāt — lu zini to tikpat labi kā es — Austrālijas likumi aizliedz ievest melnos vai dzeltenos, lai liktu viņus pie vergu darba ar zemāku algu, neka maksā baltajiem, un lai viņi atņemtu maizi baltajiem austrāliešiem. Cukurniedru novācēju trūkst, un nauda viņiem nāk kā spaļi. Nav pārāk daudz tādu puišu, kas ir pieliekami liela auguma un pietiekami spēcīgi, lai tiktu galā ar cukurniedrēm. Bet es esmu. Mani šis darbs nesalauzīs!

Vai las nozīmē, ka lu gribi, lai mēs apmetamies uz dzīvi Kvīnslendas ziemeļos, Lūkas?

Jā.

Megija nekustīgi vērās pāri viņa plecam pa lielajiem logiem uz Droedas ainavu — spoku eikaliptiem, piemājas aploku, koku audzi aiz la. Nedzīvot Droedā? Būt tādā vietā, kur bīskaps Ralfs viņu nemūžam nevarēs alrast, dzīvot, nekad vairs viņu nesatiekot, uz visu mūžu sasaistoties ar šo svešinieku, kurš sēž viņai pretī tik negrozāmi, it kā atkāpšanās ceļa nebūtu. . . Pelēkās acis kavējās pie Lūkasa možās, nepacietīgās sejas un kļuva vēl skaistākas, tomēr nepārprotami skumjākas. Lūkass to tikai neskaidri apjauta; Megija neraudāja, nenolaida plakstus un neļāva nošļukt uz leju mutes kaktiņiem. Taču viņam nerūpēja nekāda Megijas sērošanās, jo viņš nelaisījas pieļaut, lai sieva kļūst viņam tik svarīga, ka ir par to jāuztraucas. Protams, jāatzīst, ka viņa ir tīrā laimes loze vīrietim, kas mēģinājis apprecēt Dotu Makfēr- soni no Bingelijas, taču Megijas fiziskā pievilcība un padevīgais raksturs tikai saasināja Lūkasa modrību: nedrīkstēja taču ļaut vaļu sirdij. Neviena sieviete, pat tik jauka un daiļa kā Megija Klīrija, nekad nedabūs viņu zem tupeles.

Tā, palikdams uzticīgs pats sev, viņš nevilcinoties uzsaka runu par galveno, kas satrauca viņa prātus. Bija reizes, kad

jārīkojas ar viltību, taču šai jautājumā vislabāk runāt bez aplinkiem.

Megan, es esmu vecmodīgs cilvēks,— viņš sacīja.

Megija apjukusi vērās viņa platām acīm.— Jā?— viņa

atvaicāja, it kā teikdama: vai tam kāda nozīme?

Jā,— viņš apstiprināja.— Pēc mana prāta, ja sieviete un vīrietis precas, visam sievietes īpašumam jāpāriet vīra ziņā. Tapai kā vecos laikos pūram. Es zinu, ka tev ir drusku naudas, un es tev tagad pasaku, ka, ņemot mani par vīru, tev jāpārraksta tā man. Saku to godīgi, lai tu dzirdētu manas domas, pirms vēl neesi mani apprecējusi un vari izlemt, vai vēlies to darīt vai ne.

Megijai nekad nebija nācis prātā savu naudu paturēt; viņa gluži vienkārši bija iedomājusies, ka pēc apprecēšanās tā piederēs Lūkasam, nevis viņai. Visās austrālietēs (izņēmums bija vienīgi pašas izglītotākās un gudrākās) lika ieaudzināts uzskats, ka viņas ir lielākā vai mazākā mērā vīra īpašums, un Megijas pārliecība par to bija īpaši stipra. Tēvs allaž bija noteicis Fionas un bērnu dzīvi, un pēc viņa nāves Fiona pakļāvās Bobam, jo tas stājās tēva vietā. Vīrietim piederēja nauda, māja. sieva un bērni. Megija nekad nebija šīs tiesības apšaubījusi.

Ai!—viņa izsaucās.— Es nezināju, ka kaut kas jāpārraksta. Lūkas. Domāju, ka tas, kas pieder man, mums precoties, pats 110 sevis pāriet lavā īpašumā.

Ta reiz bija, bet šie aprobežotie muldoņas Kanberā pielika tam punktu, kad piešķīra sievietēm balsstiesības. Es gribu, lai viss starp mums būtu godīgi un taisnīgi, Megan, tāpēc tagad brīdinu, ka jānotiek.

Viņa iesmējās.— Viss kartībā. Lūkas, man nav nekas pretī.

Viņa samierinās ar to ka krietna, vecmodīga sieva; Dota tik viegli nebūtu piekāpusies.— C.ik tev ir?— viņš noprasīja.

Patlaban četrpadsmit tūkstoši mārciņu. Ik gadu man nāk vēl divi klat.

Lūkass iesvilpās.— Četrpadsmit tūkstoši mārciņu! Va velnu! Tas ir lērums naudas, Megan. Tad 11u patiešām labāk nodot to manā ziņa. Nākamnedēļ varam aiziet pie bankas pārvaldnieka, un atgādini man, lai es nokārtoju arī, ka turpmāk viss ienāk manā rēķinā. Es neiztērēšu ne pensa, to tu zini. Naudu izlietosim, kad vēlāk pirksim fermu. Dažus nākamos gadus abi cītīgi strādāsim un krāsim katru grasi, ko nopelnīsim. Labi?

Viņa pamāja ar galvu.— Jā, Lūkas.

Lūkass bija pieļāvis nelielu kļūdu, kas gandrīz apturēja kazas pusceļā. Viņš nebija katolis. Tēvs Votkins, to uzzinādams, šausmās pacēla rokas pret debesim.

Ak kungs, Lūkas, kāpēc jūs nepateicāt lo agrāk? Tik tiešam vajadzēs pūlēties vaiga sviedros, lai jūs pirms kāzām pievērstu katoļticībai un nokristītu.

Lūkass platām acīm pārsteigts vērās tēvā Votkinā.— Kāda le var būt runa par pievēršanu katoļticībai, lēvs? Man ir gluži labi bez jebkādas ticības, bel, ja tas sagādā jums raizes, ierakstiet, ka es piederu kaul vai pie vasarsvētku ļaudīm, vai ko nu jums tik. I3et par katoli jūs mani nepataisīsit.

Lūgšanās neko nelīdzēja; Lūkass nebija ar mieru kaut mirkli apsvērt domu par pāriešanu katoļticībā.— Man nav nekas pret katolicismu vai Īriju, un es uzskatu, ka Olsterā ar katoļiem apietas cūcīgi. Taču es esmu oranžietis un kažoku uz otru pusi nemetu. Ja es būtu katolis un jūs gribētu pievērst mani metodismam, es teiklu to pašu. Es iebilstu nevis pret katoļticību, bet prel lo, ka cilvēks met kažoku uz otru pusi. Tāpēc jūsu ganāmpulkam vajadzēs iztikt bez manis, tēvs, un las ir viss.

Tad jūs nevarat laulāties!

Apželiņ, kāpēc tad ne? Ja jūs negribai mūs laulat, gan jau lo izdarīs anglikāņu mācītājs vai miertiesnesis Harijs Gols.

Fiona skāņi pasmīnēja, atcerēdamās savas kādreizējās grūtības ar Padiju un priesteri — viņa šai cīņā bija uzvarējusi.

Bel, Lūkas, man ir jalaulajas baznīcā!— Megija nobijusies iebilda.— Ja mani tur nelaulās, es dzīvošu grēkā!

:— Nu, ja gribi dzirdēt manas domas, tad dzīvošana grēkā ir krietni labāka nekā pārbēgšana uz otru nomelni,— teica Lūkass, kurš dažreiz rīkojās dīvaini pretrunīgi; lai cik viņš kāroja pēc Megijas naudas, aklā stūrgalvība neļāva piekāpties.

Ak, dariet galu visām šīm muļķībām!—iesaucās Fiona, vērsdamas nevis pie Lūkasa, bet pie priestera.— Rīkojieties kā mēs ar Padiju un beidziet ķildoties! Ja tēvs Tomass negrib aptraipīt savu baznīcu, viņš taču var salaulāt jūs prezbiterijā.

Visi izbrīnījušies lūkojās Fionā, lomēr viņas vārdi līdzēja: tēvs Votkins piekāpās un bija ar mieru salaulāt abus prezbiterijā, gan atteikdamies svētīt gredzenu.

Baznīcas daļējā piekrišana radīja Megijā sajūtu, ka viņa grēko, taču ne tik briesmīgi, lai nokļūtu ellē, un vecā Annija, prezbiterijas saimniecības vadītāja, pielika visus spēkus, lai tēva Votkina kabinets izskatītos pēc iespējas līdzīgāks baznīcai, izgreznodama to ar lielām puķu vāzēm un daudziem misiņa svečturiem. Taču ceremonija noritēja ļoti neomulīgi, jo gaužām aizkaitinātais priesteris lika visiem manīt, ka pilda savu pienākumu tikai tādēļ, lai saglābtu stāvokli, ko radītu laicīgas laulības kaut kur citur. Izpalika laulību mise, izpalika svētīšana.

Tomēr tas nu bija nodarīts. Megija saucās misis O'Nīla un atradās ceļā uz Kvīnslendas ziemeļiem, kur viņu gaidīja mazliet aizkavējies medusmēnesis, jo brauciens prasīja diezgan ilgu laiku. Lūkass nebija ar mieru pavadīt sestdienas nakti «Imperiālā», jo Gandivindi vilciens gāja likai reizi nedēļā, sestdienas naktī, lai pasažieri svētdien laikā varētu tikt uz Gandivindi—Brisbenes pasta vilcienu. Tā viņi nokļūs Brisbenē pirmdien un paspēs uz Kērnsas ekspresi.

Gandivindi vilciens bija pilns kā piebāzts. Palikt divatā nevarēja, turklāt visu nakti vajadzēja sēdēt, jo guļamvagonu nebija. Stundu pēc stundas vilciens, riteņiem klandot, īdzīgi ripoja uz ziemeļaustrumiem, stāvēdams bezgalīgi ilgi ikreiz, kad lokomotīves vadītājam iegribējās uzvārīt sev katliņā tēju vai bija jāpalaiž pāri sliedēm aitu bars, vai jāpapļāpā ar dzinēju.

Diez kāpēc raksta «Gūndivindi», bet izrunā «Gandivindi»?— Megija laiski pavaicāja, kad abi sēdēja vienīgajā vietā, kas svētdienās bija vaļā,— proti, drausmīgi neglītā zaļā «kroņa» krāsā nopervētajā stacijas uzgaidāmajā telpā ar tās cietajiem, melnajiem koka soliem. Nabaga Megija, viņa bija sanervozējusies un jutās neomulīgi.

Kā lai es zinu?— nopūzdamies teica Lūkass; viņam negribējās runāt, turklāt viņš jutās neganti izsalcis. Tā kā bija svētdiena, nevarēja dabūt pat tasi tējas; iespēja piepildīt tukšos vēderus un dzesēt slāpes radās tikai pirmdienas rītā, kad Brisbenes pasta vilciens apstājās, lai pasažieri ieturētu brokastis. Tad viņi iebrauca Brisbenes Dienvidu stacijā, šķērsoja pilsētu, lai nokļūtu Romas ielas stacijā, un iekāpa Kērnsas vilcienā. Te Megija atklāja, ka Lūkass pasūtījis divas otrās klases biļetes un tās arī nav guļamvagonā.

Lūkas, mums taču naudas netrūkst!— viņa sacīja, nogurumā zaudējusi pacietību.— Ja esi piemirsis aiziet uz banku, man te, makā, ir simt mārciņu, ko iedeva Bobs. Kāpēc tu nenopirki vietas pirmās klases guļamvagonā?

Lūkass vērās viņā galīgi pārsteigts.— Bet līdz Danglo ir tikai trīs diennakšu brauciens! Kādēļ izdot naudu par guļamvagonu, ja abi esam jauni, veseli un spēcīgi? Brītiņu pasēdē-

Jusi vilcienā, mēs nenomirsim, Megan! Laiks tev saprast, ka Iii esi apprecējusi vienkāršu strādniekpuisi, nevis kādu naudasmaisu skvoteru.

Tā nu Megija atkrila uz sēdekļa pie loga, kuru Lūkass viņai bija iekarojis, un atspieda drebošo zodu plaukstā, lai varētu lūkoties ārā un Lūkass nepamanītu viņas asaras. Lūkass bija runājis ar viņu, kā runā ar nesaprātīgu bērnu, un viņai iešāvās galvā doma, vai vīrs patiešām viņu par tādu uzskata. Sirdī sarosījās pretestība, taču tā bija gaužām vārga, negantais lepnums neļāva zaudēt cieņu un strīdēties. Viņa sev iestāstīja, ka ir šā vīrieša sieva un sieva viņam ir kaut kas gluži jauns, nepierasts. Jādod viņam laiks. Viņi dzīvos kopā, viņa gatavos Lūkasam ēdienu, lāpīs drēbes, rūpēsies par viņu, dzemdēs bērnus, būs viņam laba sieva. Tētis bija tik augstu vērtējis māmiņu, kā viņš to bija dievinājis! Jādod Lūkasam laiks.

Viņi brauca uz pilsētu, vārdā Danglo,— tā atradās tikai piecdesmit jūdzes uz dienvidiem no Kērnsas, Kvīnslendas piekrastes garās dzelzceļlīnijas galapunkta pašos ziemeļos1.

Pāri par tūkstoš jūdzēm pa šaurām, trīs pēdas sešas collas platām sliedēm, šūpojoties un klanoties uz priekšu un atpakaļ kupejā, kur nav nevienas brīvas vietas, nekādas iespējas nogulties vai vismaz izstiept kājas. Lai gan šis apvidus bija daudz biezāk apdzīvots nekā Gilija un daudz gleznainaks, Megijai apkārtne palika gluži vienaldzīga.

Galva viņai sāpēja, no ēdiena kļuva nelabi, un karstums bija daudz, daudz briesmīgāks nekā vissvelmainākajās dienās Gilijā. Skaistais sārta zīda kāzu tērps bija netīrs no sodrējiem, kas lidoja iekšā pa logu, āda lipīga no sviedriem, kas neparko nenožuva, tomēr lielākas mokas par visām fiziskām neērtībām sagadāja apziņa, ka viņa gandrīz vai nīst Lūkasu. Viņu šis ceļojums acīmredzot nemaz nenogurdina un nekaitina, viņš sēž, ērti atgāzies, un pļāpā ar diviem vīriem, kas brauc uz Kārdvelu. Megijā viņš palūkojās vienīgi tad, kad piecēlās, pārliecās pāri tik neuzmanīgi, ka viņa sarāvās, un izlingoja ārā pa logu rullītī satītu avīzi pulciņam kankarainu, jaunu ziņu alkstošu vīru — tērauda veseriem rokās tie stāvēja pie sliedēm—, uzsaukdams: «Avīzes! Avīzes!»

— Remontstrādnieki, kas uzlur kārtībā līniju,— viņš, pirmo reizi piecēlies, paskaidroja un atkal apsēdās.

Šķiet, viņš uzskatīja, ka sieva jūtas tikpat labi un ērti kā viņš pats un ka garāmslīdošais piekrastes līdzenums viņu tā

' Tagad šī (l/.elzco|līnija ir pagarinala līdz Velpai.

valdzina, ka viņa neatrauj no tā acis. Megija turpretī stingi skatījās uz ainavu, neko neredzēdama, un ienīda šo zemi, pirms bija spērusi uz tās kāju.

Kārdvelā abi viri izkāpa, bet Lūkass aizgāja uz veikaliņu, kur pāri ceļam iepretī stacijai pārdeva zivis ar kartupeļiem, un atgriezās ar avīzē ietītu sainīti.

Stāsta, ka Kārdvelas zivis jānogaršo, lai noticētu to slavai, mīļo Megan. Labākās zivis pasaulē! Pamēģini! Tas tev būs pirmais īstais Banānu zemes ēdiens. Es tev saku: pasaulē nav jaukākas vietas par Kvīnslendu.

Megija palūkojās uz taukainajiem, miltos apvārtītajiem un tad apceptajiem zivs gabaliem, piespieda kabatas lakatiņu pie mutes un metās uz mazmājiņu. Kad viņa pēc brīža bāla un dreboša iznāca ārā, Lūkass gaidīja viņu ejā.

Kas vainas? Vai nejūties labi?

Nejūtos labi, kopš izbraucam no Gandivindi.

Vai dieniņ! Kāpēc tu man neteici?

Vai tad tu pats neievēroji?

Tu izskatījies gluži labi.

Cik vel atlicis ko braukt?—viņa vaicāja, atmezdama Lūkasa «pāraudzināšanai» ar roku.

Trīs līdz sešas stundas, drusku vairāk vai mazāk. Te neko daudz neskatās uz sarakstu. Kopš šie puiši izkapa, vietas ir diezgan; ej čučēt un ieliec ķepiņas man klēpi.

Ak, nerunā ar mani kā ar bērnu!—viņa asi atcirta. — Bulu bijis daudz labak, ja tavi drauģeļi būtu izkāpuši pirms divām dienam Bandebergā!

Nu, nu, Megan, neesi lik skāba! Esam taču gandrīz gala. Vēl likai Talija un Inisfeila, pēc tam būs Danglo.

Vēlā pēcpusdienā viņi izkāpa no vilciena. Megija izmisīgi ieķērās Lūkasa elkonī — parak lepna, lai atzītos, ka nejaudā vairs noturēties kājās. Viņš pajautāja stacijas priekšniekam kadas strādnieku»viesnīcas adresi, paņēma ceļasomas un izgāja uz ielas; Megija grīļodamās steberēja nopakaļ.

Ielas otra pusē, tikai līdz šī kvartāla galam,— viņš mierināja.— Baltais divstāvu nams.

Lai gan viņu istaba bija maza un stāvgrūdām piebāzta ar Viktorijas laikmeta mēbelēm, Megijai lā likās gluži ka paradīze, un viņa atkrita uz platas gullas malas.

Pirms pusdienām brītiņu pagūli, mīlulīt. Es iziešu ārā, mēģināšu atrast kādus pieturas punktus,— viņš teica un izsoļoja 110 istabas, izskatīdamies tikpat spirgts un atpūties kā viņu kāzu rītā—sestdienā, kaut gan tagad bija ceturtdienas pievakare; piecas dienas viņi bija pavadījuši, sēdēdami pilnos vilcienos, cigarešu piedūmotā un lokomotīves sodrēju piekvēpinātā gaisā.

(iulla šķila viegli šūpojamies tērauda riteņu ritmiskajā Uaboņā, tiem traucoties pari sliežu salaidumiem, lāču Megija atvieglota iespieda galvu spilvenā nn gulēja, gulēja, gulēja.

Kāds bija novilcis viņai kurpes un zeķes un apsedzis ar palagu. Megija sakustējās, alvēra acis un palūkojās apkārt. Vienu ce|galu pavilcis augšup, Lūkass sēdēja uz palodzes un pīpēja. Megijai sakustoties, viņš pagrieza galvu, paskatījās uz sievu un pasmaidīja.

Tu nu gan esi jauka līgava! Te nu es sēžu, ar ilgām gaidīdams medusmēnesi, bel mana sieva gandrīz divas dienas nav lietojama! Biju maķenīt noraizējies, kad nespēju tevi pamodināt, taču viesnīcnieks teica, ka tā ar sievietēm notiekot — vainīgs esot brauciens v ilcienā un mitrums. Viņš sacīja, lai ļaujot tev izgulēties. Kā tu tagad jūties?

Megija stīviem locekļiem uzslējās sēdus, izstiepa rokas un nožāvājās.— Paldies, jūtos daudz labāk. Ai, Lūkas! Es, protams, esmu jauna un stipra, tomēr sieviete. Es nejaudāju lā panest fiziskas mocības kā lu.

Viņš pienāca klat un apsēdās uz gultas malas, diezgan pievilcīgā nožēlas izpausmē noglaudīdams viņai roku. — Piedod, Megan, jūtos patiešām vainīgs! Nepadomāju, ka tu esi sieviete. Neesmu pieradis, ka man blakus ir sieva, las ir viss. Vai esi izsalkusi, dārgā?

Mirstu badā! Vai tu aptver, ka es gandrīz veselu nedēļu neesmu neko ēdusi?

Tad nu visprāligak būtu nomazgāties, uzvilkt tīru kleitu un iziet ārā apskatīt Danglo.

Viesnīcai blakus atradās ķīniešu kafejnīca, un Lūkass aizveda tur Megiju, lai viņa pirmo reizi mūžā nogaršotu austrumnieku ēdienus. Viņa bija tik izsalkusi, ka viss būtu licies labs. taču šī maltīte šķita tieši nepārspējama. Viņai bija vienalga, kaut arī lā būtu gatavota 110 žurku astēm, haizivs spurām un putnu iekšām, kā mēļoja Gilanbounā — tur bija tikai viena grieķu kafejnīca, un lajā piedāvāja bifštekus ar ceptiem kartupeļiem. Lūkass slepus bija atnesis līdzi no viesnīcas divas kvarta pudeles alus un uzstāja, lai viņa izdzer glāzi, par spīti nepatikai.

Sākumā ar ūdeni piesargies,— viņš deva padomu.— No alus lik daudz nebūs jāskrien.

Tad viņš saņēma Megiju aiz elkoņa un lepni izvadāja pa Danglo, il ka bulu šīs pilsētiņas īpašnieks. Tomēr vajadzēja ņemt vērā, ka Lūkass ir dzimis kvīnslendielis. Kada Danglo bija neparasta! Izskatā un raksturā ta stipri atšķīrās 110 rietumu pilsētiņām. Lielumā ta laikam bija tāda pali kā (iilija, tomēr nami nerindojās tikai gar vienu garo, galveno ielu. Danglo bija colla kārtīgos četrstūrainos kvartālos un visas mājas, ka arī visi veikali nokrāsoti balli, nevis brūni. Logu šķērskoki bija stateniski — laikam tādēļ, lai logs labak uztvertu vēja pūsmas, un, kur vien iespējams, mājam nebija jumtu, kā, piemēram, kinoteātrī — tur bija ekrāns, sienas ar gluži parastiem logiem un ērti buraudekla krēsli, taču nebija jumta.

Visas nomalēs pilsētai virsū mācās isli džungļi. Visur zēla vīteņaugi un staipekņi — tie tinās ap stabiem, jumtiem, sienām. Koki dzina atvases, kur pagadījās — pal ceļa vidu, un šur tur ap tiem bija apbūvētas mājas, vai varbūt lie bija izauguši cauri mājām. Nevarēja saprast, kas bijis pirmais — koki vai cilvēku mitekļi; lielāku iespaidu atstāja drudžaini, nevaldāmi sakuplojusi augu valsis. Kokospalmas, garākas un taisnākas par Droedas eikaliptiem, šūpoja lapotnes dziļi zilgo, plusmaino debesu fonā; visur, kur Megija lūkojas, spoži zvīgoja raibu krāsu plankumi. Šī vis nebija pelēkbrunā zeme. Šķita, ka zied ik koks — purpurkrāsas, oranžiem, gaišsarka- nieiii, rožainiem, ziliem, baltiem ziediem.

Te bija daudz ķīniešu, ģērbušos melnās zīda biksēs un baltos kreklos ar stāvām apkaklēm, mazām melnbaltām kurpēm un baltām, īsām zeķēm kājās, matu bizi pakausī. Vīrieši un sievietes likās lik līdzīgi, ka Megijai bija grūti pasacīt, pie kura dzimuma lie pieder. Likās, ka visa pilsētas tirdzniecība atrodas ķīniešu rokās; lielais universālveikals, daudz bagātāks paivlīdzīgiem uzņēmumiem Gilijā, lepojās ar ķīniešu vārdu: izkārtnē bija lasāms «Ā Vongs».

Visas mājas bija celtas uz ļoti augstiem pāļiem, tāpat kā agrākais galvenā lopkopja miteklis Droedā. Ta varot panākt vislabāko gaisa apmaiņu, paskaidroja Lūkass, uti māju gada laika pēc tas uzcelšanas nevarot sagrauzt termīti. Katra paļa galu klāja skārda loksne ar lejup noliektām malām; termīti nespējot vidukli saliekties, tāpēc nevarot pārlīst pāri skārda aizsargjoslai un likt mājā. Protams, tie mielojoties ar pāļiem, bet, kad pālis sapūstot, lo izņemot un apmainot ar citu. Tas esot daudz vieglāk un lēlāk par jaunas mājas celšanu. Lielākā daļa dārzu ar saviem bambusiem un palmām izskatī- ļits pec džungļiem, it ka iemītnieki būtu atmetuši ar roku mēģinājumiem saglabāt kārtīgās puķu dobes.

Vīriešu un sieviešu izskats izraisīja Megijā sašutumu. Dodamās pusdienās un pastaiga ar Lūkasu, viņa bija piedienīgi apģērbusies: kājās augstpapēžu kurpes un zīda zeķes, mugurā saliņa apakšsvārki, gaisīgs zīda tērps ar joslu un piedurknēm līdz elkoņiem. Galvā viņai bija liela salmu platmale, rokās — cimdi. Un visvairāk viņu kaitināja neērtības sajuta: cilvēki blenza viņā platam acīm, it kā nepiemēroti apģērbusies būtu tieši viņa.

Vīrieši staigāja basām kājām, kailiem stilbiem un vairumā arī kailām krūtīm, ģērbušies vienīgi aizsargkrasas īsbiksēs; ja kāds apslēpa kailās krūtis, lad likai ar sporta krekliņu bez piedurknēm. Ar sievietēm bija vel ļaunāk. Dažas bija ģērbušas īsās, šaurās kokvilnas kleitas, zem kurām, skaidri redzams, nebija apakšveļas, basajās kajas — nevīžīgas sandales. Lielākā daļa nēsāja īsbiksēs, slaigaja bez zeķēm un apsedza krūtis ar nepieklājīgi īsām bolero jaciņām. Danglo taču bija īsta pilsēta, nevis kaut kāda pludmale, un tomēr vietējie ballie iedzīvotāji staigaja apkart nekaunīgi trūcīgos tērpos; lad jau ķīnieši izskatījās labāk apģērbti.

Visur redzēja divriteņus, simtiem divriteņu; automašīnu bija maz, zirgu — nemaz. Jā, nekādas līdzības ar Giliju. Un bija karsts, drausmīgi karsts! Viņi pagāja garām kādam termometram: Megija neticēja savām acīm — tas rādīja likai deviņdesmit grādus1; Gilijā simt piecpadsmit grādu"' kar- stuma šķila vēsāks nekā te. Megijai šķita, ka viņa virzās cauri blīvam gaisam — augumam las jāgriež kā slapjš sviests, 110 kura ceļas tvaiki,— un elpojot viņas plaušas pildās ar ūdeni.

Lūkas, es nevaru lo paciest! Lūdzu, iesim atpakaļ!— nenosoļojusi ne jūdzi, viņa aizelsusies izdvesa.

Ja vēlies — lūdzu! Tu neesi pieradusi pie mitruma. Te mitruma procents reti ir zemāks par deviņdesmit, vienalga, vai ziema vai vasara, un temperatūra parasli svārstās starp astoņdesmit pieciem un deviņdesmit pieciem grādiem. Gadalaiki šai ziņā stipri neatšķiras, tikai vasarā musoni uzdzen mitrumu līdz simt procentiem, un tas ilgst visu sasodīti karsto laiku.

Vai tad līst vasara, nevis ziemā?

' Pec l'ārcnheita termometra, apmēram 32° pee Celsija termometra. ' Apmēram 40° pēc Celsija termometra.

«

Cauru gadu. Vienmēr pūš musoni un, ja nepūš tie, tad dienvidrītu pasāti. Tie ari neskopojas ar lietu. Danglo apkaime nokrišņi svārstās starp simtu un trim simtiem collu.

Trīssimt collas lietus gada! Nabaga Gilija bija stāvā sajūsmā, ja nolija karaliskas piecpadsmit collas, turpretī te. divtūkstoš jūdžu attalumā no Gilijas, lejup gāzās trīs simti.

Vai tad nakti nav vēsāks?— jautāja Megija, kad viņi pienāca pie viesnīcas; salīdzinājumā ar šo tvaika vannu Gilijas karstās naktis varēja paciest.

Ne pārāk. Gan tu pieradīsi.— Viņš atvēra istabas durvis un palaida Megiju pirmo.— Es noiešu lejā bārā iedzert alu, pēc pusstundas būšu atpakaļ. Manuprāt, ar to tev pietiks.

Megijas acis baiļpilnas pievērsās viņa sejai.— Jā. Lūkas.

Danglo atradās septiņpadsmit grādu uz dienvidiem no ekvatora, tāpēc nakts iestājās pēkšņi; vienu brīdi šķita, ka saule lik likko sākusi rielēl, bel nākamajā brīdī zemi jau klāja tumsa — tik bieza un silta kā melns sīrups. Kad Lūkass atgriežas, Megija bija nodzēsusi gaismu un gulēja gultā, savilkusi palagu līdz zodam. Viņš smiedamies pastiepa roku, norāva viņai palagu un nometa uz grīdas.

Pārāk karsts, mīlulīt! Palags mums nebūs vajadzīgs.

Viņa dzirdēja Lūkasu staigājam pa istabu un neskaidri

redzēja viņa stāvu, kamēr viņš ģērbās.— Uzliku tavu pidžamu uz tualetes galda,— viņa čukstēja.

Pidžamu? Tādā svelmē? Gilijā. protams, visi dabūtu trieku: ka vīrietis var gulēt pliks, bez pidžamas?! Bel le ir Danglo! Vai lu patiešām esi uzģērbusi naktskreklu?

Ja.

Tad velc nost! Tas stulbais apģērba gabals likai traucēs.

Megija neveikli izspraucās no batista naktskrekla, ko misis

Smita rūpīgi bija rotājusi ar izšuvumiem meitenes kāzu naklij. Megija pateicās dievam, ka ir lik tumšs un Lūkass viņu neredz. Bet viņam taisnība: ir daudz vēsāk, ja guli kaila un ļauj vēja pūsmām, kas iemaldās pa plaši atvērtajiem logiem, viegli glāstīt augumu. Tomēr nebūs patīkami, ka blakus iegulsies otrs karsts augums.

Atsperes nokrakšķēja; Megija juta miklu ādu pieskārāmies rokai un salēcās. Lūkass pagriezās uz sāniem, pievilka viņu klal un ņēmās skūpstīt. Sākuma viņa gulēja nekustīgi, pulēdamās nedomāt par plati pavērto muti un uzmācīgo, nekaunīgo mēli, bet tad saka ķepuroties pretī, negribēdama šai karstumā gulēt tik tuvu kopā, negribēdama, lai viņu skūpsta, negribēdama Lūkasu. Tas it nemaz neatgādināja nakti rolzroisā. atgriežoties 110 Badnehanišas. Lūkass, šķiet, nepavisam i>< domā par viņu, turklāt spiež kādu locekli neatlaidīgi klāt viņas gurniem, kamēr olras rokas nežēlīgi asie nagi griežas pēcpusē. Bailes pārauga šausmās, Lūkasa spēks, apņēmība mii nevērība prel viņu kā pret cilvēku satrieca Megiju ne tikai li/iski vien. Pēkšņi viņš palaida Megiju vaļā, paslējās sēdus un ņēmās nez ko darīties ar sevi, paķēris kaul ko no galdiņa un vilkdams virsū.

Labāk nodrošināties,— viņš elsa.— Gulsties uz muguras, ir laiks! Nē, ne tā! Dieva dēļ. paver kājas! Vai tu tiešām neko nezini?

Nē, nē. Lūkas, nezinu!— viņai gribējās kliegt. Tas ir drausmīgi, neķītri; lai ko tu dari ar mani, lo nekādā ziņā nepieļauj ne baznīcas, ne cilvēku likumi! Lūkass tagad uzgūlās viņai virsū, mazliet pacēla savus gurnus, vienu roku iebāza starp viņas cirkšņiem, otru — matos tik cieši, ka viņa neiedrošinājās pakustēties. Locīdamās un raudamās projām no svešķermeņa sev starp kājām, Megija tomēr pūlējās izpildīt Lūkasa pavēles, paplēta platāk kājas, taču vīrietis bija krietni lielāks par viņu, un viņas gūžu muskuļi no Lūkasa svara un neparastās pozas sastinga krampjos. Bailes un nespēks aptumšoja apziņu, taču pal cauri šai miglai viņa samanīja līdzīgi negaisam tuvojamies sev milzīgu spēku; kad Lūkass iekļuva Megijas klēpī, viņa izgrūda ilgu, spalgu kliedzienu.

Turi mūli!— viņš dobji sēca. atbrīvodams roku no Megijas matiem un aizsargājoties aizspiezdams viņai muti.

Vai tu gribi, lai visi ļaudis šai draņķa viesnīcā nodomā, ka es tevi žmiedzu nost? Guli mierīgi, tad tev nesāpēs vairāk kā parasti lādās reizēs! Guli mierīgi, guli mierīgi!

Megija turējās pretī kā apsēsta, lai tiktu vaļā no drausmīgā locekļa, kas darīja sāpes, taču Lūkasa smagums piespieda viņu pie gultas, roka apslāpēja kliedzienus, un neciešamās mokas nebeidzās. Lūkass nebija pacenties ar glāstiem izraisīt Megijas alkas, un prezervatīvs, vēl sausāks par viņas klēpi, vīrietim kustoties arvien ātrāk un ātrāk, skrāpēja un plosīja iekšējos audus; elpa ar svilpjošu skaņu plūda Lūkasam eaur zobiem; lad pēkšņi iestājās pārmaiņa, viņš aprima, sadrebēja, krampjaini norija siekalas. Sāpes zaudēja asumu, klēpis likai sūrstēja kā ievainots, Lūkass, paldies dievam, pavēlās sāņus un elsodams gulēja uz muguras.

Nākamreiz tev būs labāk,— viņš vienīgi jaudāja pateikt.

Pirmo reizi sievietei vienmēr sāp.

Kāpēc tad tu nebiji tik žēlsirdīgs un nepateici to iepriekš?— viņai gribējās uzkliegt, taču trūka spēka izleikl kaul vārdu, pārāk izmisīga bija vēlēšanās miri. Vairāk par fiziskajām ciešanām mocīja atskārsme, ka viņa bijusi vīram nevis mīļotā sieviete, bet līdzeklis iekāres apmierināšanai.

Otrreiz sāpēja tikpat briesmīgi un trešo reizi tāpat; gaidīdams', ka Megijai nepatīkamā sajuta (pēc viņa domām, eils nekas las nebija) olraja reizē ka pēc burvja mājiena izgaisīs, un neapjēgdams, kāpēc viņa joprojām turas pretī un kliedz, Līīkass aizkaitināts nikni uzgrieza viņai muguru un aizmiga. Asaras ritēja Megijai pār deniņiem matos; viņa gulēja uz muguras, ilgodamās pēc nāves vai pēc agrākās dzīves Droeda.

Vai lo pirms daudziem gadiem bija gribējis sacīt tēvs Ralfs,, kad stāstīja par apslēpto eju, kam sakars ar bērniem? «Jauks», izziņas paņēmiens, kas ļāvis atskārst, ko viņš domājis. Nav brīnums, ka viņš bija uzskatījis par labaku skaidrāk neizteikties. Taču Lūkasam las gaužām paticis, citādi viņš nebūtu to trīs reizes atkārtojis. Acīmredzot viņam nesāp. Un Megija apzinājās, ka tāpēc nīst gan Lūkasu, gan visu notikušo.

Pārguruši un tik izmocīta, ka kustības sagādāja bezgalīgas ciešanas, Megija lēni pagriezās uz sāniem ar muguru pret Lūkasu un, iespiedusi galvu spilvenā, raudāja. No viņas miegs bēga, turpretī Lūkass gulēja tik cieši, ka Megijas biklās, piesardzīgas kustības nemaz neiztraucēja viņa vienmērīgos elpas vilcienus. Viņš izmantoja miegam atvēlēto laiku ar taupīgu aprēķinu — gulēja klusu, nekrākdams un nemētādamies, un Megija, gaidīdama ausmu, kas negribēja svīst, nodomāja: ja viņi būtu tāpat vien gulējuši blakus, varbūt viņai tas šķistu pal tīkami. Gaisma atausa tikpat pēkšņi un skumīgi, ka vakara bija sabiezējusi tumsa; likās dīvaini, ka nedzird gaiļu dziesmu un citas skaņas, kas, ļaudīm mostoties, atskan Droedā ar tas aitām, zirgiem, cūkām un suņiem.

Lūkass atvēra acis un pagriezās, Megija jula viņa skūpstu sev uz pleca, lāču bija lik piekususi un noilgojusies pēc mājām, ka piemirka kautrību un necentās apsegties.

Nāc nu, Megan, gribu uz tevi palūkoties,— viņš pavēlēja, uzlicis roku viņai uz gurna.— Esi un lik labiņa un pagriezies!

Šorīt Megijai viss bija vienaldzīgs; viebdamās no sāpēm, viņa pagriezās un truli raudzījās Lūkasā.— Man nepatīk vārds «Megana»,— viņa teica, neattapdama, kā citādi vel varētu izrādīt pretestību.— Es ļoti gribu, lai tu sauc mani par Megiju.

Man turpretī nepatīk «Megija». Bet, ja lev patiešām ir lik lieli iebildumi pret «Meganu», saukšu tevi par Megu.— Viņa skatiens sapņaini klīda par Megijas augumu. — Cik tu esi jauka!— Viņš aizskāra vienu viņas krūti, kuras •nirtais galiņš boz mīlas tvīksmos nobijā piebriedis.— II īpaši Mc uzkalniņi.— Sametis spilvenus kaudzē, viņš aizvēlas tajos mii pasmaidīja.— Nāc. Meg. noskūpsti mani! Tagad ir lava kaila l>ul mīļai prel mani. un varbūt tas lov patiks labāk, ko?

Savu mūžu man vairs negribēsies lovi skūpstīt, viņa nodomāja, skatīdamas uz garo. muskuļaino augumu, tumšo. Mtvēlušos apmatojumu uz krūtīm un vēdera, l'n cik biezi mati klāj viņa kājas! Megija bija uzaugusi kopā ar vīriešiem, kuri sieviešu klātbūtnē nekad nenoģērba nevienu drēbju gabalu, tikai karstā laika zem krekla vaļējās apkaklītes varēja redzēt Krušu apmatojumu. Turklāt viņi visi bija gaišmataini, maigi iiii saudzīgi, turpretī šis melnīgsnējais ir svešs un pretīgs. Kalta mali bija tikpat tumši, tomēr Megija labi atcerējās viņa kailās, gludās, brūnganās krūtis.

Dari. kā sacils. Meg! Noskūpsti mani!

Megija noliekusies noskūpstīja Lūkasu: viņš saņēma saujā viņas krūtis un piespieda skūpstīt sevi vēl un vēl. satverdams vienu viņas roku un pievilkdams sev pie cirkšņiem. Megija izbijusies atrāva negribīgās lūpas no viņa mutes, lai palūkotos. kas atrodas zem viņas rokas, mainīdamies forma un liel umā.

Ai. Lūkas, lūdzu, nu vairs nevajag! viņa ievaimanājas. Lūdzu, vairs nevajag! Lūdzu, lūdzu!

Zilās acis domīgi viņu nopēlīja.— Vai tik dikti sāp? Labi. darīsim ko cilti. bel. dieva dēļ. mēģini negulēt ka malkas pagale!

Uzvilcis Megiju sev virsu, viņš pašķīra lai kājas, atlieca alpakaļ plecus un piekļāvās krūtīm, ka bija darījis automašīnā tonakt, kad meitene apsolīja viņu precēl. Izslēgusi visas domas un jūtas. Megija spēja lo paciest: Lūkass vismaz lika miera viņas klēpi, lapēc sāpes darīja vienīgi kustības, cits nekas. Cik savādi radījumi gan ir vīrieši, viņa domāja, šķiet, ka to viņi uzskata par visjaukāko pasaulē. Tas ir riebīgi, lā ir ņirgāšanās par mīlestību, .la novarētu cerēl. ka gala iznākums bus bērniņš. Megija nepārprotami atteiktos turpmāk pakļauties.

Dabūju lev darbu! — Lūkass sacīja, kad viņi ēda brokastis viesnīcas ēdamistabā.

Kā? Pirms es esmu omulīgi iekārtojusi māju? Pirms mēs vispār esam sameklējuši jumtu virs galvas?

Nav jēgas īrēt māju. Meg. Es strādāšu cukurniedru vākšanā: viss ir norunāts. Vislabākie novācēji Kvīnslenda ir pulciņš zviedru, poļu un Iru. viņus vada kāds puisis, vārdā Ārne Svonsons, un. kamēr tu izgulēji ceļojuma grūtības, es biju pie viņa aizgājis. Viņam trūkst viena cilvēka, un viņš ir ar mieru mani izmēģināt. Tas nozīmē, ka es dzīvošu barakā kopā ar viņiem. Mēs strādāsim sešas dienas nedēļā no saules lēkta līdz rietam. Un nav jau tas vien, mēs braukāsim šurp un turp gar piekrasti, kur vien mūs gaidīs nākamais darbs. Jo vairāk niedru apstrādāšu, jo vairak nopelnīšu, un, ja plēsīšos, cik spēšu, un Ārne pieņems mani sava artelī, es sarausīšu vairak par divdesmit sterliņu mārciņām nedēļā. Divdesmit mārciņu nedēļā! Vai vari to iedomāties?

Vai tu gribi teikt, ka mēs nedzīvosim kopā. Lūkas?

Mēs nevaram, Meg! Vīri negrib, ka barakā mitinās sieviete, un kāda jēga tev vienai īrēt atsevišķu māju? Tu arī vari strādāt; visa šī nauda krāsies mūsu fermai.

Bet kur es dzīvošu? Kādu darbu es varu strādāt? Te nav lopu, kas jāuzrauga.

Nē, diemžēl nav. Tāpēc es tev sameklēju darbu ar dzīvokli, Meg. Ēdiens būs par brīvu, man tevi nevajadzēs uzturēl. Tu strādāsi par istabeni Himmelhohā, Ludviga Millera namā. Viņš ir lielākais cukurniedru plantators šinī apgabala, un viņa sieva ir invalīde, viena pali nevar likt galā ar saimniecību. Aizvedīšu tevi tur rīt no rīta.

Bet kad mēs ar tevi satiksimies, Lūkas?

Svētdienās. Ludijs saprot, ka tu esi precēta sieva; viņam nav nekas pretī, lai svētdienās lu būlu brīva.

Hin! Protams, tu esi visu nokārtojis tā, kā tev ērtāk, vai ne?

Tā man šķiet. Paklau, Meg, mēs būsim bagāti! Mēs smagi strādāsim un krāsim katru pensu, un nepaies ilgs laiks, kad varēsim paši nopirkt vislabāko fermu Rietumkvīnslcndā. Gilijas bankā man ir četrpadsmit tūkstoši mārciņu, ik gadu ienāks divi tūkstoši, un mēs par abiem kopa gadā varam nopelnī! tūkstoš trīssimt vai pat vairāk. Apsolu, mīļā, las nevilksies ilgi! Pasmaidi un paciet to manis dcļ, jā? Kāds labums īrēt māju, ja tagad mēs varam čaklāk pastrādāt, lai tu drīzāk saimniekotu pati savā virtuve!

Ja tu lā vēlies . ..— Viņa ielūkojās savā naudasma- ciņā.— Lūkas, vai tu esi paņēmis manas simt mārciņas?

Ieguldīju lās bankā. Nevar nēsāt apkārt tādu naudu, Meg!

Bet tu esi paņēmis visu! Man nav ne pensa! Ja nu man ievajadzēsies ko pirkt?

Kam lev vajadzīgs ko pirkt? Rīt tu jau būsi Himmel- liolia. un tur nav par ko naudu izdot. Es nokārtošu viesnīcas rēķinu. Tev, Meg, laiks saprast, ka esi apprecējusi strādnieku un ka neesi izlutināta skvotermeitiņa, kas var sviest naudu nra pa logu. Millers iemaksās tavu algu tieši manā bankas rēķinā, kur tā gulēs līdz ar manējo. Sev es naudu netērēšu, Meg, to tu zini. Noguldījumam nepieskarsimies ne es, ne lu, jo tas domāts mūsu nākotnei, mūsu fermai.

Jā, es saprotu. Tu rīkojies ļoli prātīgi. Lūkas. Bet ja man piedzims bērniņš?

Kādu mirkli Lūkass juta kārdinājumu pateikt Megijai patiesību, ka bērna nebūs, pirms viņiem nepiederēs ferma, tomēr viņas sejas izteiksme lika izšķirties par pretējo.

Nu, lo izlemsim, kad būsim tiktāl nonākuši, vai ne? Man labāk gribētos dzīvot bez bērniem, līdz iepirksim fermu, tāpēc cerēsim, ka mums to nebūs.

Ne mājas, ne naudas, ne bērnu. Un vīra arī nav. ja skalās patiesībai acīs. Megija pēkšņi sāka smieties. Lūkass viņai piebiedrojās, pacēlis tējas tasīti, it kā uzsaukdams tostu.

Lai dzīvo franču dāvaniņas!—viņš sacīja.

No rīla viņi devās uz Himmelhohu ar piepilsētas autobusu, vecu fordu ar neiestiklotiem logiem. Vietas tajā pietika divpadsmit cilvēkiem. Megija jutās labak, jo Lūkass viņu bija atstājis mierā, apmierinādamies ar krūti,— šķita, ka tas viņam patīk tikpat labi kā tā otra briesmīgā nejaueība. Bel viņai, Megijai, gluži vienkārši bija pietrūcis drosmes, lai kā arī viņa ilgojās pēc bērniem. Pirmajā svētdienā, kad nemaz vairs nesāpēs,— tā viņa klusībā sev sacīja,— varēs pamēģināt no jauna. Varbūt mazais jau ir ceļā un viņai nekad nebūs jānoņemas ar šīm pretīgajām izdarībām, līdz iegribēsies vēl kādu bērnu. Acis noskaidrojās, un, autobusam aizpukšķinot pa sarkanīgo zemesceļu, Megija sāka lūkoties apkārt ar interesi.

No šī apvidus aizrāvās elpa, tas tik ļoti alšķīrās no Gilijas; gribot negribot vajadzēja atzīt, ka tam piemīt tāds krāšņums un daile, kadas Gilijai pilnīgi trūkst. Skaidri redzams, ka mitruma te ir papilnam. Augsne ir svaigi izlietu asiņu krāsā, spilgti sarkana, un tur, kur tā nav atstata papuvē, uz tās koši izceļas cukurniedres: garās, gaišzaļās lapas šūpojas piecpadsmit, divdesmit pēdu augstumā pie tumšsarkaniem stublājiem, lik resniem kā Lūkasa delms. Lūkass jūsmīgi stāstīja, ka nekur visā pasaulē neaugot tik slaidas un ar cukuru bagatas niedres, šeit to devums esot visaugstākais, kāds vien zināms. Spilgti sarkanā augsnes kārta dziļumā sniedzoties pāri par simt pēdām un esot lik piesātināta ar visvajadzīgākajām barības vielām, ka cukurniedres nemaz nevarot izaugt citādas ka likai pirmšķirīgas, īpaši ņemol vērā bagātīgos nokrišņus. Un nekur citur visa pasaulē ražu nenovācot baltie, bel baltais, kas slāpsi pēc naudas, esot visātrākais strādnieks.

•— No tevis iznaklu labs reklāmas aģents, Lūkas,— Megija zobgalīgi piezīmēja.

Lūkass aizdomīgi pašķielēja uz viņu, lāču atturējās no atbildes, jo autobuss bija apstājies ceļmala, tai vietā, kur viņiem vajadzēja izkāpt.

Himmelhotia bija liela, balla māja kalna galā; lo iejoza kokospalmas, banānu palmas un skaistas mazākas palmas, kuru lapas bija izvērstas līdzīgi lieliem vēdekļiem, kas atgādināja pavil astes. Četrdesmit pēdu augsta bambuskoku birzs sargāja māju no ziemeļrietumu briesmīgajiem muso- niem; neraugoties uz kalna pacēlumu, maja tomēr bija būvēta uz piecpadsmit pēdu augstiem pāļiem.

Lūkass nesa Megijas ceļasomu, viņa pati elsodama soļoja līdzās pa sarkanīgo ceļu, joprojām ģērbusies pieklājīgas kurpēs un zeķēs; cepures platās, lejup noliekušās malas daļēji aizsedza seju. Cukurniedru barona nebija mājās, lāču viņa sieva, Lūkasam un Megijai nākot augšup pa kāpnēm, izkliboja verandā, balstīdamās uz diviem spieķiem. Viņa smaidīja; ielūkojusies viņas laipnajā, mīlīgajā sejā, Megija tūdaļ jutas labāk.

Nāciet tik iekšā, nāciet!— aicināja misis Millere, runādama ar stipru austrāliešu akcentu.

Megija ārkārtīgi nopriecājās: viņa bija gaidījusi, ka dzirdes vācu izrunu. Lūkass nolika ceļasomu un paspieda dāmas labo roku, kad ta palaida vaļa spieķi; pēc tam viņš nodimdi- naja lejup pa kāpnēm, steigdamies uz autobusu, jo tas tūlīt devās atpakaļ. Bija norunāts, ka pulksten desmitos viņu pie viesnīcas gaidīs Asne Svensons.

Kāds ir jūsu priekšvārds, misis O'Nīla?

Megija.

A, las ir jauki! Mani sauc par Annu, un es ļoti gribētu, lai jūs mani lā arī uzrunātu. Kopš mana palīdze pirms mēneša aizgaja projām, te ir bezgala vientuļi, taču nav viegli alrast labu mājsaimnieci, un lā nu es kūlos viena pati. Jārūpējas likai par mani un Ludiju, bērnu mums nav. Ceru, jums patiks dzīvot pie mums, Megij.

Esmu pārliecināta, ka ja, misis Millere … Anna.

Paradīšu jūsu istabu. Vai varat pastiept ceļasomu? Man diemžēl nešana lāga neveicas.

Istaba bija iekārtota vienkārši, tāpat kā pārejās telpas, lai ii tas logi atradās vienīgajā majas pusē, kur skatu neaizsedza pretvēja stādījumi, un gar logu priekšu stiepās tā pali veranda, kas dzīvojamai istabai,— ta ar savām pītajām mēbelēm bez pārsegiem Megijai likās ļoti kaila.

Ne samīs, ne arī kokvilnas drāna te neder, ir pārāk karsts,— Anna paskaidroja.— Mēs dzīvojam ar niedru mēbelēm un ģērbjamies tik skopi, cik vien pieklājība pieļauj. Man lius jūs jāpamāca, citādi jus izlaidīsit garu. Pašlaik jums pārāk daudz mugurā.

Viņa pati bija ģērbusies blūzē bez piedurknēm, ar lielu kakla izgriezumu un pavisam īsos šortos, kas nemaz neapsedza nabaga kroplās, nespēkā drebošās kājas. Pavisam drīz Megija jau slaigaja līdzīgi ģērbusies — drēbes aizdeva Anna; Megija cerēja, ka vēlāk pierunās Lūkasu nopirkt jaunas. Bija lik pazemojoši skaidrot, ka viņas rīcībā nav naudas, bel, tā kā tas bija jāizcieš, viņa vairs tik ļoti nekautrējās par trūcīgo apģērbu.

Nu, mani šorti, bez šaubām, jums piestāv labāk nekā man,—- teica Anna. Tad viņa atkal mundri turpināja savu stāstu:— Ludijs piegādās malku, jums la nebūs jāskalda un jāstiepj augšā pa kāpnēm. Žēl, ka mums nav elektrības kā tiem, kas dzīvo tuvāk Danijai, bet valdība velk darbus garumā. Varbūt nakamgad augstsprieguma līnija sasniegs Himmelhohu, taču līdz tam diemžēl būs janoņemas ar parasto pavardu. Bel gan jūs redzēsit, Megij! Tiklīdz sāks pievadīt strāvu, mums būs elektriskais pavards, elektriskais apgaismojums un ledusskapis.

Esmu pieradusi izlikt bez tiem.

Jā, bel tur, 110 kurienes jūs nākat, karstums ir sauss. Te ir daudz, daudz ļaunāk. Es ļoti baidos, ka eietīs jūsu veselība. Tā bieži notiek ar sievietēm, kas le nav dzimušas un augušas; tas saistīts ar asinsriti. Redzat, mēs atrodamies tik pat tālu no ekvatora uz dienvidiem, cik Bombeja un Rangūna uz ziemeļiem; šis apvidus nav piemērots nevienam cilvēkam un dzīvniekam, kas te nav dzimuši.— Viņa pasmaidīja.— Ai, cik jauki, ka jūs jau esal te! Mums abām kopā būs brīnišķīgi! Vai jums patīk lasīt? Mēs ar Ludiju esam kaislīgi lasitaji.

Megijas seja staroja priekā.— Ak, jā!

Lieliski. Jūs būsit pavisam apmierināta un neskumsit pēc sava lielā, skaistā vīra.

Megija palika atbildi parādā. Skumi pēc Lūkasa? Vai viņš ir skaists? Viņa nodomāja, ka justos gluži laimīga, ja ar šo cilvēku nebūtu vairs jāsatiekas. Taču Lūkass nu reiz ir viņas virs, ar kuru pēc likuma jānoiet kopā dzīves ceļš. Viņa spērusi šo soli ar vaļējām acīm un nevar vainot nevienu citu kā pati sevi. Un varbūt, kad ienāks nauda un ferma Rietumkvīns- lendā kļūs par īstenību, viņi ar Lūkasu dzīvos kopā, iekārtosies, iepazīs viens olru un satiks labi.

Lūkass nav nedz ļauns, nedz netīkams, viņš tikai dzīvojis viens lik ilgi, ka neatskārš, ka dalīties ar otru. Un viņš ir vienkāršs, nežēlīgi mērķtiecīgs, viņu nemoka nekādas šaubas. Viņš alkst pēc konkrētiem ieguvumiem, lai arī las ir likai sapnis; šī sapņa piepildīšanos viņš uzskata par drošu atalgojumu, ko var iemantot, nerimtīgi strādājot im nesot sāpīgus upurus. Šada nostāja izraisa cieņu. Megijai ne mirkli neienāca prātā, ka Lūkass varētu izmantot naudu, lai gūlu ērtības sev pašam; ko viņš saka, lo ari darīs. Nauda gulēs bankā.

Nelaime lā, ka viņam nav ne laika, ne vēlēšanās saprast sievieti; šķiet, viņš neaptver, ka sieviete ir citāda, ka tai vajadzīgs kaut kas tāds, ko viņam nevajag, tāpat kā viņam vajadzīgs las, ko nevajag sievietei. Tiesa, varētu būt arī ļaunāk. Ja nu Lūkass būtu salīdzis viņu, Megiju, darbā pie kādas daudz skarbākas un nesmalkjūtīgākas sievietes ka Anna Millere? Te, uz šā pakalna, viņai neviens pāri nedarīs. Bel — ak vai!— tas ir tik lālu no Droedas!

Šī pēdējā doma alkal atgriezās pēc tam, kad viņas bija apskatījušas māju un stāvēja verandā blakus dzīvojamai istabai, vērodamas Himmelhohas ainavu. Lielajos cukurniedru laukos, vēja nemierīgi laistoties, plandījās sulīgi, lietū nomazgāti lapu pušķi; cukurniedres stiepās lejup pa garo nogāzi līdz džungļiem apaugušas lielas upes krastiem, tās straume bija platāka par Bārvonu. Aiz upes cukurniedru stādījumi atkal ceļas augšup, indīgi zaļajiem četrstūriem mijoties ar sarkanam papuvēm, līdz liela kalna pakājē kultivētā zeme izbeidzās un atkal sākās džungļi. Aiz kalna virsotnes tālāk slejas citas smailes un purpursarkanas gaisa talē. Debesis zvīgoja dziļākas un tumšāki zilas nekā Gilijā, pāri tām krājas baltu mākoņu gubas, visa apkārtne vizmoja spilgtas, izteiksmīgās krāsās.

— Tas ir Bārlllrīra kalns,— leica Anna, norādīdama uz vientuļo virsotni.— Tas slejas seštūkstoš pēdu virs jūras līmeņa. Slāsla, ka las esot no tīras alvas, liet džungļi nelaiž klāt, tāpēc nav cerību to izmantot.

Dīki atskrējusi spēcīga vēja brāzma atnesa stipru, šķebinošu smārdu, ko Megija velti bija pūlējusies aizgainīt jau kopš izkāpšanas 110 vilciena. Tas likās līdzīgs trūdu smakai,

lai gan trūdu smaka tā nebija; neciešami salkana tā iespiedās visur, tās gluži vai taustāmā klātbūtne šķita nepavājināmies, lai cik spēcīgi pūstu vējš.

Tā ir melases smaka,— Anna sacīja, pamanījusi Megijas ieplestās nāsis; Anna patlaban aizkūpināja pašlīlu Ārdata tabakas smēķi.

Pretīga!

Zinu. Tāpēc es pīpēju. Taču jūs pie lās kaul cik pieradīsit, lai gan atšķirībā no citam smakām tā nekad neizgaist. Pēc melases ož vienmēr, diena vai nakts.

Kas tās par ūkām ar melniem dūmeņiem lur, pie upes?

Tā ir fabrika. Tur niedres pārstrādā jēlcukurā. Sausās paliekas no niedrēm, no kurām iegūts cukurs, sauc par izspaidām. Gan jēlcukuru, gan izspaidas sūta uz dienvidiem — uz Sidneju attīrīšanai. No jēlcukurā iegūst melasi, tumšo sīrupu, zeltaino sīrupu, brūno cukuru, balto cukuru un šķidro glikozi. Izspaidas pārstrādā šķiedras plāksnēs, ko lieto celtniecībā. Nekas neiet zudumā, it nekas. Tāpēc pat tagad, krīzes laikā, cukurniedru audzēšana joprojām ir ļoti ienesīga.

Ārne Svensons bija sešas pēdas divas collas garš. tieši tikpat, cik Lūkass, un tieši tikpat glīts. Viņa kailais augums bija iededzis zeltaini brūns, jo pastāvīgi bija jāstrādā saulē; biezie kvieškrāsas mali sprogojas; smalkie zviedriskie vaibsti pēc sava tipa bija lik līdzīgi Lūkasa vaibstiem, ka viegli varēja nomanīt, cik daudz seno skandināvu asiņu rit skotu un īru dzīslās.

Lūkass bija nomainījis moleskina bikses un balto kreklu pret šortiem. Kopā ar Arni viņš iekāpa vecumvecā, drebelīga, mazā kravas mašīnā un devās pie vīriem, kas vāca cukurniedres Gandivindi tuvumā. Lietotais divritenis, ko Lūkass bija nopircis, gulēja kravas kastē līdzās ceļasomai, un viņš pats bezgala ilgojās sāki darbu.

Citi vīri bija ķērušies pie tā līdz ar ausmu un pal nepacēla galvu, kad no baraku puses parādījās Arne. vezdams līdzi Lūkasu. Cukurniedru novācēju apģērbs sastāvēja no šortiem, zābakiem, biezām vilnas zeķēm un buraudekla platmalēm. Acis piemiedzis. Lūkass stīvi vērās uz strādniekiem — lie izskatījās visai dīvaini. No galvas līdz kājām tos klāja ogļmelna netīrumu kārta, sviedru straumītes bija atstājušas uz krūtīm, roku delmiem un mugurām spilgti sārtas svēdras.

280

Tie ir kvēpi un netīrumi no niedrēm,— paskaidroja Ārne.— Pirms griešanas mums tās jāapsvilina.

10—739

Viņš pieliecās un, pacēlis divus darbarīkus, atdeva vienu Lūkasam, otru paturēdams sev.— Tas ir cukurniedru nazis,—1 viņš teica, pasvārstīdams riku rokā.— Ar to mēs cērtam niedres. Ja zini, kā jārīkojas, tad darbs nav sarežģīts.— Viņš pasmīnēja un tad ņēmās ierādīt, kas jādara,— laikam gan tas izskatījās krietni vieglāk, nekā īstenībā bija.

Lūkass palūkojās uz Arnes rokā sažņaugto draudīgo priekšmetu, kas nemaz neatgādināja Kārību jūras salu mačeti. Galā tam nebija smailes, tas paplašinājās kā liels trijstūris, un no platā gala viena stūra izliecās bīstama izskata āķis, līdzīgs gaiļa piesim.

Mačete Ziemeļkvīnslendas cukurniedrēm ir par mazu,— teica Arne, parādījis, kā ar nazi jārīkojas.— Tu redzēsi, šī ir lieši īstā lietiņa. Tikai bieži jāasina. Labu veiksmi!

Viņš aizgāja uz savu iecirkni, pamezdams Lūkasu stāvam. Lūkass brīdi šaubījās, tad, paraustījis plecus, ķērās pie darba. Drīz. vien viņš atskārta, kāpēc šo nodarbošanos uztic vergiem un tādu ļaužu sugai, kas nav pietiekami slīpēta, lai aptvertu, ka iztiku var nopelnīt arī vieglāk, «piemēram, cērpot aitas», viņš, greizi pasmīnēdams, nodomāja. Noliekties, nocirst, izslie- ties, cieši satvert neparocīgo stublāju ar smago augšgalu, izslidināt visā garumā caur rokām, atdalot lapas, nomest kārtīgā kaudze pie citiem, pāriet pie nākamā niedru pudura, noliekties, cirst, izslieties, nobraucīt lapas, uzmest stublāju atkal uz kaudzes …

Cukurniedrēs čumēja un mudžēja žurkas, bandikuti'. vaboles, krupji, zirnekļi, čūskas, lapsenes, mušas un bites. Te bija lieliski pārstāvēti visi, kas prata nežēlīgi kost un bezgala sāpīgi dzelt. Aiz šā iemesla strādnieki cukurniedres vispirms apsvilina, jo labak ir strādāt ar apogļotiem stublājiem nekā ar visādu ložņātāju pilnām zaļām niedrēm. Pal tā viņus vēl arvien dzēla, kodaļai arī viņi netīši sagriezās paši. Ja nebūtu bijis zābaku, Lūkasa kājām klātos ļaunāk nekā rokām, kaut gan cimdus neviens strādnieks nenēsāja. Tie pagausināja tempu, un šai spēlītē laiks bija nauda. Turklāl cimdi liecinātu par mīkstčaulību.

Saulrietā Arne uzsauca, ka jāmet miers, un atnāca apskatīties, kā Lūkasam klājies.

Ei, lu neesi slikts čoms!— viņš iesaucās, papliķēdams biedram pa muguru.— Piecas tonnas — pirmajai dienai tas nebūt nav maz.

' Sevišķi lielu žurku suga.

Līdz barakai nebija tālu, ko iet. taču tropu nakts iestājās lik pēkšņi, ka, pienākot pie viegli celtās ēkas, jau bija tumšs. Pirms ieiešanas viņi visi kaili sapulcējās kopīgajā dušas telpā, lad, apsējuši ap gurniem dvieļus, iesoļoja barakā, kur galds vai lūza no ēdieniem, ko vislabāk prata gatavot kārtējais virtuves dežurants. Šodien tie bija bifšteki ar kartupeļiem, pelnos cepli plāccniši un pudiņš ar ievārījumu; vīri izsalkuši ka vilki metās virsū ēdienam un notiesāja lo līdz pēdējam kumosam.

Garajā rievotā skārda būdā viena otrai pretī bija izvietotas divas rindas dzelzs gullu; stenēdami un apveltīdami cukurniedres ar tik izteiksmīgiem lāstiem, ka los bulu varējis apskaust pat vēršu dzinējs, kailie vīri smagi atkrita uz nebalinata audekla palagiem, pavilka no riņķiem sev pāri moskilu tīklus un pēc nedaudziem mirkļiem iemiga, lā ka zem caurspīdīgajām teltīm varēja saskati! likai neskaidrus augumu apveidus.

Arne aizturēja Lūkasu.— Paskatīšos, kādas tev rokas.— Viņš aplīikoja asiņojošos griezumus, tulznas un satūkušās dzēlienu vielas.— Vispirms kārlīgi noberz ar ziepēm un tad ierīvē ar šo ziedi. Un, ja gribi uzklausīt manu padomu, tad ik vakarus ieberzē ar kokosriekstu eļļu. Tev ir lielas rokas, tāpēc, ja vien mugura izturēs, tu kļūsi labs novācējs. Nedēļas laikā tu norūdīsies un sāpes aprimsies.

Ik muskulis Lūkasa lieliskaja augumā smeldza savā veidā; apziņa apjauta tikai vienu vienīgu lielu, mokpilnu sāpi. leziedis un aptinis rokas, viņš izstiepās ierādītajā guļvietā, parāva sev virsū moskītu tīklu un aizvēra acis. lai neredzētu sieta mazos caurumiņus, kas tikpat kā nelaida iekšā gaisu, .la viņam agrāk būtu kaut sapņos rādījies, kāda elle viņu sagaida, viņš nemūžam nebūtu šķiedis spēkus ar Megiju; tas tēls bija izbālējis, kļuvis nevēlams un netīkams, iegrimis zemapziņā. Lūkass noģida, ka tikmēr, kamēr vāks cukurniedres, viņš Megijai nespēs atlieinat 110 sevis nenieka.

10*

Kā Arne bija pareģojis, nedēļas laikā viņš norūdījās un sasniedza minimālo dienas normu — astoņas tonnas, ko Arne pieprasīja 110 visiem saviem vīriem. Tad Lūkass nolēma pārtrumpot pašu Arni. Viņam gribējās pelnīt vairāk par citiem, varbūt tad varēs kļūt par uzņēmēja partneri. Tomēr visvairāk viņam gribējās, lai tādi paši skatieni, kādus velta Arnem, pievērstos arī viņam; Arne bija kaut kas līdzīgs dievam, jo viņu uzskatīja par vislabāko cukurniedru vācēju Kvīnslendā, un las droši vien nozīmēja, ka viņš ir vislabākais vācējs pasaulē. Kad viri sestdienas vakarā devās uz pilsētu,

291

vietējie nepārstāja izpirkt Ārnem rumu un alu, bet sievietes aplidoja viņu kā kolibri. Arne un Lūkass šķita daudzējādā ziņā līdzīgi. Abi bija iedomīgi, abiem patika sieviešu sajūsmī- gie skatieni, taču tālāk par to viņi arī negāja. Viņiem nebija nekā, ko tām dot; visus spēkus viņi atdeva cukurniedrēm.

Lūkasa acīs darbs šķita skaists, un ciešanas, ko tas nesa sev līdzi, viņš likās gaidījis visu mūžu. Noliekties, izslieties un atkal noliekties īpaša rituāla taklī nozīmēja piedalīties kadā mistērija, kas pieejama vienīgi izredzētajiem. Jo, vērodams Arni, viņš pārliecinājās, ka sasniegt šai darbā pilnību nozīmē iekļūt pasaules izveicīgāko strādnieku pulciņa pirmajā rindā; tad viņš varēs lepni iet visur kur, apzinādamies, ka tikai retais no apkārtējiem izturētu kaul vienu dienu cukurniedru audzē. Par viņu nebūs pārāks pal Anglijas karalis — ja vien Anglijas karalis viņu pazītu, tas gan neslēptu apbrīnu! Viņš, Lūkass, varēs iecietīgi, lāču reizē ari nicīgi noskatīties uz ārstiem, juristiem, visādiem kantora žurkām, sīkajiem fermeriem. Vakt cukurniedres la, ka prot vienīgi naudaskāri baltie, viņaprāt, bija vislielākais sasniegums.

Viņš mēdza smaidīdams sēdēt uz gultas malas un taustīt, ka pietūkst cietie, stiegrainie delmu muskuļi, apskatīt gan tulznainās, sarētojušās roku delnas, gan skaisti veidotas, iedegušās kājas. Viņš prātoja, ka cilvēks, kas spēj lā strādāt un ne vien izdzīvot, bet šo darbu iemīlēt, ir īsts vīrietis. Diezin vai Anglijas karalis lo par sevi var sacīt.

Pagāja četras nedēļas, līdz Megija ieraudzīja Lūkasu. Ik svētdienu viņa nopūderēja nosvīdušo degunu, uzģērba skaistu zīda kleitu — tiesa, atteikdamās 110 mokām, ko sagādāja apakšsvārki un zeķes,— un gaidīja vīru, kurš lā arī nerādījās. Anna un Ludijs Milleri neteica ne varda, likai vēroja, kā ik svētdienas vakarti aprimst viņas rosme, kad iestājas tumsa — gluži ka teātrī aizveras priekškars, aizsegdams spoži apgaismotu, bel lukšu skatuvi. Nevarēja apgalvot, ka Megija tieši ilgolos pēc Lūkasa — viņa tikai apzinājās, ka šis cilvēks ir piederīgs viņai vai viņa šim cilvēkam, kā nu to trāpīgāk pateikt. Iedomāties, ka Lūkass pat neatceras viņu, turpretī viņai dienas un nedēļas paiet, gaidot vīru, kas allaž aizņem viņas prālus,— to iedomāties nozīmēja izjust vilšanos, sašutumu, pazemojuma rūgtumu, skumjas. Lai cik drausmīgi viņa cietusi tajās divās naktīs Danglo viesnīca, toreiz viņai Lūkasa dzīvē tomēr piederējusi pirmā vieta; tagad viņai neapšaubāmi gribējās, kaul viņa drīzāk bulu nokodusi mēli nekā mokās kliegusi. Protams, tā jau ir tā nelaime. Viņas žēlabas par sāpēm Lūkasam apnikušas, jo traucējušas tā labsajūtu. Nu Megija vairs nedusmojās uz Lūkasu, uz tā vienaldzību pret viņas ciešanām, bel mocījās sirdsapziņas pārmetumos un galu galā vainoja pali sevi.

Ceturtajā svētdiena Megija vairs nepūlējās uzposties un basām kājām šļūkāja pa virtuvi, ģērbusies šortos un veslē, gatavodama siltas brokastis Annai ar Ludiju, kuri reizi nedēļā atļāvās šis «pārmērības». Izdzirdusi sev aizmugurē uz kāpnēm soļus, viņa novērsās no cūkgaļas, kas čurkstēja uz pannas, un kādu brīdi apjukusi pialām acīm raudzījās uz lielo, pinkaino vīrieti, kas stāvēja durvīs. Lūkass? Vai las ir Lūkass? Viņš izskatās pēc akmens tēla. Taču lēls šķērsoja virtuvi, uzspieda viņai uz vaiga skaļu skūpstu un apsēdās pie galda. Megija uzlika uz pannas vēl vienu cūkgaļas šķēli un iesila olas.

Ienāca Anna Millere un pieklājīgi pasmaidīja, neizrādīdama, ka sirds viņai aiz niknuma kāpj vai pa muti laukā. Neģēlis tāds, ko viņš domā, tik ilgi pamezdams savu jauno sievu novārtā?

Redz, cik jauki — esal atcerējies, ka jums ir sieva,— viņa sacīja.— Nāciet uz verandu, Lūkas, pasēdiet pie mums ar Ludiju, un paēdīsim visi brokastis. Palīdziet Megijai iznest ārā ēdamo. Grauzdēlo maizīšu groziņu es varu paņemt zobos.

Ludvigs Millers bija dzimis Austrālijā, taču vāciskā izcelsme tik un ta bija skaidri redzama: piala, sārta seja, kas liecināja, ka tās īpašnieks nepanes alus un saules apvienojumu, stūraina galva ar sirmu malu kodaļu, balzilas Baltijas jūras piekrastes iemītnieka acis. Viņiem abiem ar sievu ļoli patika Megija, un viņi uzskatīja par laimi, ka dabūjuši tādu izpalīdzi. Sevišķi lielu pateicību izjula Ludijs, ievērojis, cik daudz priecīgāk ap sirdi ir Annai, redzot gan vienā, gan otrā istabā pavīdam zeltaino galviņu.

Kā veicas ar cukurniedrēm, Lūkas?— viņš vaicāja, kraudams šķīvī olas ar cūkgaļu.

Ja es teiktu, ka man patīk, vai jūs ticētu?— Lūkass smiedamies sacīja, pildīdams savu šķīvi.

Ludija vērīgo acu skatiens pakavējās pie sarunu biedra glītās sejas, un viņš palocīja galvu.— Ticētu gan. Manuprāt, jums ir tam nepieciešamais temperaments un nepieciešamie muskuļi. Tāds darbs ļauj izbaudīt savas vērtības apziņu un pārākumu pār citiem.— Cukurniedru plantāciju Ludijs bija mantojis, tāpēc nevarēja apmainīt lo pret augstām skolām, taču viņš dedzīgi nodevās cilvēka dabas izpētei un lasīja lielas, biezas, safjānādā iesietas grāmatas, uz kuru muguriņām varēja lasīt tādus vārdus kā F reids, Jungs, I luksi i js un Hasels.

Ks jau sāku domāt, ka jūs nekad neieradīsities apciemot Megiju. teica Anna, ar mazas sukas palīdzību ziezdama uz grauzdētās maizes kausētu sviestu: citādi sviestu te nebija iespējams saglabāt, taču labāk tāds nekā nekāds.

Mēs ar Arni izlēmām kādu laiku strādāt arī svētdienās. Rīl pārceļamies uz Ingemu.

Tas nozīmē, ka nabaga Megija jus pārāk bieži vis neredzēs.

Megija saprot. Tas nevilksies ilgāk par dažiem gadiem, un vasaras darbi tiks pārtraukti. Arne sola tad dabūt man nodarbošanos Sidnejas cukurfabrikā, un es varēšu ņemt Megu līdzi uz turieni.

—: Kāpēc jums vajag lik briesmīgi nopūlēties?— ievaicājas Anna.

Jākrāj nauda, lai nopirktu Kvīnslendas rietumos Kainu- nas apkaimē fermu. Vai tad Mega nav jums stāstījusi?

Megija diemžēl daudz par sevi nerunā. Stāstiet jūs, Lūkas!

'I ris klausītaji sēdēja, vērodami, ka mainās iedegošās, apņēmīgās sejas izteiksme, kā iemirdzas koši zilās acis. Kopš ta mirkļa pirms brokastīm, kad Lūkass bija parādījies uz sliekšņa, Megija nebija pateikusi ne pušplēsta vārda; Lūkass turpreli runāja un runāja par brīnišķīgo zemi pasaules malā, par sulīgo zaļi, par lielajiem, pelēkajiem putniem — brolgām, kas sīkiem solīšiem tipina pa Kainunas vienīgās ielas pulek- ļiem, par tūkstošiem «lidojošo» ķenguru, par svelmaino, mākoņu neaizklāto sauli.

Un kādā jauka dienā krietns rieciens no tā visa būs mans. Drusku naudas šai pasākumā ir ieguldījusi Mega, un, la ka mēs strādājam ar pilnu tvaiku, nebūs jāgaida vairāk par četriem pieciem gadiem. Ja es būlu mierā ar mazāku zemes gabalu, nevajadzētu pat tik daudz, bel tagad, apjēdzot, cik var nopelnīt, vācot cukurniedres, es ļaušos kārdinājumam un pirkšu patiešām pieklājīgu zemes platību.— Saņēmis lielajās, rētainajās saujās tējas tasi, viņš paliecās uz priekšu.— Vai zināt, ka es pēdējās dienās gandrīz pārsniedzu Arnes ievākumu? Nocirtu vienpadsmit tonnu vienā dienā!

Ludijs neviltotā apbrīna iesvilpās, un saruna pievērsās niedru ciršanas rekordiem. Megija malkoja stipru, tumšu tēju bez piena. Ai, Lūkas! Sākumā tu runāji par dažiem gadiem, tagad jau par četriem pieciem, un kas zina, līdz cik ilgam laikam gaidīšana tiks pagarināta nākamreiz, kad lu to pieminēsi. Nav šaubu, ka Lūkasam šis darbs patīk. Vai viņš no ta atteiksies, kad pienāks piemērots bridis? Vai gribēs atteikties? Un, ja nu par to ir runa,— vai viņai pašai gribēsies gaidīt un piedzīvot, ka lā notiek? Milleri ir ļoli laipni, un viņa nekāda ziņā nejūtas pārstrādājusies, bet, ja viņai jādzīvo šķirti 110 vira, tad vispiemērotākā vieta ir Droeda. Visu šo mēnesi, kas aizritējis Himmclhohā, viņa nevienu dienu nebija jutusies īsti vesela; ēsl negribējās, mocīja sāpīga caureja, viņa vienmēr šķila miegaina un nespēja no šis miegainības atkratīties. Tā ka parasti viņa bija jutusies vesela ka rutks, nesaprotamais nespēks biedēja.

l'ēc brokastīm Lūkass palīdzēja viņai nomazgāt traukus un lad aizveda pastaigā uz tuvējo cukurniedru audzi, nemitīgi runādams par cukuru un niedru novākšanu — un cik «baigi feina» esot dzīve svaigā gaisā, un cik «baigi feini» esot Ārnes puiši, un ka šis darbs atšķiroties no aitu cirpšanas — nevarot nemaz salīdzina!.

Viņi pagriezās un alkal devas kalnup; Lūkass ieveda Megiju brīnišķīgi vēsā stūrīti zem mājas starp palieni. Anna bija iekārtojusi lur seglu dārzu, izvietodama slāvus dažāda garuma un resnuma terakotas caurules, piepildīdama tās ar zemi un iestādīdama nokarenus vai ložņājošus augus, visādu šķirņu un krāsu orhidejas, papardes, eksotiskus vīteņus un krūmus. Augsne bija mīksta un smaržoja pēc skaidām; lieli stiepļu grozi ar papardēm, orhidejām un tuberozēm nokara- jās 110 sijām; pāļiem piestiprinātos koka mizas traukos kuploja slādi ar ragvielu stublājos un zaros; desmitiem krāšņu, spilgtu begoniju ceroja ap cauruļu apakšu. Tas bija Megijas iemīļotais patvērums, vienīgā vieta Himmclhohā, kas viņai palika labak nekā Droeda. Jo Droedā nebija ko domāt tāda maza platībā izaudzēt lik bagātīgu augu valstību: gaisā gluži vienkārši nepietika mitruma.

Vai te nav burvīgi, Lūkas? Kā lev šķiet, varbūt pēc dažiem gadiem mēs le, augša, varētu noīrēt māju? Man ļoli gribētos pamēģināt pašai izveidot kaul ko līdzīgu.

Apžēlojies, kāpēc lu par varu gribi dzīvot viena pali veselā mājā? Šeil nav (jilija, Meg; šeit sievietei dzīvot vienai pašai nav droši. Tici man, te tev ir daudz labak. Vai tu nejūties šeil apmierināta?

Esmu lik apmierināta, cik cilvēks var but apmierināts, dzīvodams svešā mājā.

Paklau, Meg, tev jābūt inierā ar to, kā ir tagad, līdz mēs pārcelsimies uz rietumiem. Mēs nevaram lērēt naudu, īrējot mājas un sagādajol tev dīku dzīvi,— tad mēs neko nevarēsim iekrāt. Vai dzirdi?

Jā, Lūkas.

Viņš bija lik dusmīgs, ka pat aizmirsa, kādēļ ievedis Megiju te, zem mājas,— proli, viņš taču bija gribējis sievu noskūpstīt. Tagad viņš tikai viegli iesila Megijai pa dibenu — sitiens sāpēja mazliet vairāk, lai to varētu patiešām dēvēt par vieglu,— un devās lejup pa ceļu uz turieni, kur pieslietu pie koka bija atstājis savu divriteni. Lai apciemotu Megiju, viņš bija labāk gribējis divdesmit jūdzes mīt pedāļus nekā izdot naudu par dzelzceļu un autobusu, bet tas nozīmēja, ka tagad jāsukā divdesmit jūdzes atpakaļ.

Nabaga maza dvēselīte!— Anna teica Ludijam.— Es varētu to lamzaku nožmiegt!

Pienāca un aizgāja janvāris, kas cukurniedru novācējiem ir visbrīvākais mēnesis, tomēr no Lūkasa nebija ne vēsts. Viņš bija ieminējies, ka aizvedīs Megiju uz Sidneju, taču galu galā aizbrauca turp ar Arni bez viņas. Ārne bija vecpuisis, un Rozellā, pavisam tuvu cukurfabrikai (nevajadzēja maksāt par tramvaju— alkal ietaupījums!), savā mājā dzīvoja viņa krustmāte. Šai fabrikā ar biezumbiezajām betona sienām — lā atgādināja pakalna uzbūvētu cietoksni — niedru novācējs ar sakariem varēja dabūt darbu. Lūkass ar Arni neļava muskuļiem ierūsēt, cilāja cukura maisus un brīvajā laikā peldējās vai brauca ar dēli pa viļņiem.

Pamesta Danglo pie Millcriem, Megija ar grūtībām pārcieta lietavas, ka le dēvēja musonu laiku. Sausums ilga 110 marta līdz novembrim, un šai kontinenta nostūrī gaiss lad nebija gan tieši sauss, taču salīdzinājuma ar lietavām brīnišķīgs. Lietavu laikā debesis il ķā pavēras un izvēma ūdeni — ne augu dienu, bel grūdieniem, lietusgāžu starplaikos visa apkārtne garoja, 110 cukurniedrēm, zemes, džungļiem, kalniem cēlās lieli ballu garaiņu mākoņi.

Dienām ritot, Megija arvien vairāk un vairāk sāka ilgoties pēc Droedas. Tagad viņa bija atskārtusi, ka Ziemeļkvīnslenda viņai nekad nekļūs par mājām. Pirmkārt — šejienes klimats viņai nebija piemērots, varbūt tāpēc, ka lielāko mūža daļu viņa bija aizvadījusi sausā gaisā. Un viņa nevarēja ciest, ka apkārt nav cilvēku, viss šķiet naidīgs, sastindzis saltā vienaldzībā. Viņa nevarēja ciest neskaitāmos kukaiņus un rāpuļus — milzu krupjus, tarantulus, tarakānus, žurkas; šie briesmoņi ik nakti pārvērta par smagu pārdzīvojumu; likās, nekas šos nejauccņus nespēj izdzīt 110 mājas, un Megija no tiem baidījās. Tie bija tik lieli, tik uzmācīgi, tik izsalkuši! Visvairāk viņa nevarēja ciest «daniju», kas vietējā izloksnē nozīmēja ateju, taču kalpoja arī kā pamazināmais vārds Danglo pilsētiņai — par lielu sajūsmu vietējiem iedzīvotājiem, kuri nekautrējās vārda līdzību nemitīgi apspēlēt savās asprātībās. Taču Megijai no Danijas «danijas» metās nelabi. Šajā tveicīgajā klimatā nevarēja but ne runas par zemē izraktām bedrēm, tas draudēja ar vēdertīfu un citām zarnu slimībām; «danija» bija nevis zemē izrakta bedre, bel nodarvota skārda Ivertne, kas nelabi smirdēja; tvertnei pildoties, lajā čumēja un mudžēja pretīgi kāpuri un tārpi. Reizi nedēļa tvertni aizvāca un tās vietā nolika tukšu, tomēr ar tik retām reizēm nepietika.

Megijas būtne sacēlās pret vietējo iemītnieku nevērīgo attieksmi; kā tādas riebeklības var uzskatīt par normālām, viņa ar tām nesamierināsies, kaul arī Ziemeļkvīnslendā būtu jānodzīvo viss mūžs! Taču tūdaļ prātā ienāca doma, ka varbūt patiešām būs jāpavada le viss mūžs vai vismaz lik ilgs laiks, līdz Lūkass kļūs par vecu, lai novāktu cukurniedres. Tomēr, lai kā viņa ilgojās pēc Droedas un sapņoja par lo, spītīgais lepnums liedza atzīties ģimenei, ka virs viņu pamet novārtā; tad jau drīzāk jāsamierinās ar šo mūža katorgu, viņa klusībā cenlās sev iestāstīt.

Ritēja mēneši, pagāja gads, un beigām tuvojās otrs gads. Palikt Himmelhohā un pūlēties nokļūt pie kāda atrisinājuma Megijai ļāva vienīgi Milleru neatslābstošā laipnība. Ja viņa būtu aizrakstījusi Bobam un lūgusi atsūtīt naudu mājupceļam, brālis to būlu tūdaļ attelegrafējis, taču nabaga Megija nespēja saņemties un atklāt ģimenei, ka Lūkass tur viņu bez graša kabatā. Tai pašā dienā, kad viņa aizrakstīs, Lūkass būs jāpamet uz visiem laikiem, un pagaidām viņa vēl nebija par tādu soli izšķīrusies. Pamest Lūkasu kavēja visi ieaudzinātie principi, laulību zvēresta svētums, cerība reiz dzemdēt bērnu, Lūkasa vīra tiesības un loma viņas likteņa lemšanā. Piedevām nāca klāl jūtas, kas izrietēja no viņas pašas rakstura: stūrgalvīgais, ietiepīgais lepnums un neizskaidrojamā pārliecība, ka šajā stāvoklī vainojams ne vien Lūkass, bel tikpat daudz arī viņa. Ja viss būtu kārtībā ar viņu pašu, iespējams, ka Lūkass izturētos citādi.

Astoņpadsmit trimdas mēnešos viņi bija tikušies sešas reizes, un Megija, kurai gan nebija ne jausmas par homoseksuālismu, bieži nodomāja, ka īstenība Lūkasam bulu vajadzējis precēt Arni,— viņš taču dzīvo kopā ar šo zviedru, un tā sabiedrība viņam neapšaubāmi patīk daudz labāk. Darbu uzņemšanā viņi tagad ir vienlīdzīgi partneri un braukā šurp un turp pa tūkstoš jūdžu garo piekrasti, kur nu kuro reizi jānovāc cukurniedres. Cits nekas acīmredzot viņus neinteresē. Ierazdamies ciemos, Lūkass pat nemēģina viņai tuvoties, tikai pasēž pāris stundu, papļapa ar Ludiju un Annu, aizved viņu, Megiju, pastaigāties, uzspiež uz vaiga draudzīgu skūpstu un prom ir.

Brīvo laiku Ludijs, Anna un Megija visi trīs pavadīja lasīdami. Himmelhohā bija krietni vairāk grāmatu nekā Droedas nedaudzajos plauktos, tas sniedza lielākas zināšanas, turklāt dažas grāmatas bija ari vaļīgākas, lapēc Megija lasīdama daudz ko iemācījās.

Kādā tūkstoš deviņsimt trīsdesmit sestā gada jūnija svētdienā abi — Lūkass ar Arni — ieradās, visai apmierināti ar sevi; viņi teicās atbraukuši, lai sagādātu Megijai īstu izklaidēšanos, jo gribot vest viņu uz keiliju.

Atšķirība no Austrālijas etnisko grupu vispārējās sliecības izklīst un pārvērsties par tīriem austrāliešiem Zienieļkvīnslcn- das dažādās tautības dedzīgi tiecās saglabāt savas tradīcijas: iedzīvotāju vairākums te sastāvēja 110 četrām grupām — ķīniešiem, itāliešiem, vāciešiem un skotiem kopa ar īriem. Lin, kad skoti rīkoja keiliju, uz to ieradās ikviens šīs tautības piederīgais no plašas apkaimes.

Megijai par izbrīnu Lūkass un Arne afbrauca, ģērbušies skotu kalniešu svārciņos; atguvusies no pārsteiguma, viņa nodomāja, ka abi izskatās lieliski. Vīrišķīgs puisis šķiet visvīrišķīgāks šād<js svārciņos, jo garo soļu ritmā to ieloces aizmugurē plaši un strauji pasitas augšup, bet priekšā paliek pilnīgi nekustīgas; gurnu aizsegam kalpo sporans , un zem brunču malas, kas sniedzas līdz puscclim, redzamas spēcīgās, glīti veidotās kājas rūtainās zeķēs un sprādzēm rotātās kurpēs. Bija pārak karsts, lai nēsātu apmetni-un virssvarkus; vīri bija apmierinājušies ar baltiem krekliem, atpogātiem līdz puskrūtīm, un uzrotījuši lo piedurknes virs elkoņiem.

— Kas tad īsti ir keilijs?— Megija vaicāja, kad viņi devās ccļā.

' No ādas darināts somai līdzīgs apģērba gabals ar spalvaino pusi uz āru.

(icliem1 las nozīmē sanākšanu, «šindigu»2. Bef kāpēc jūs esat uzģērbuši brunčus? Citādi mūs nelaidīs iekša, turklāt visos keilijos starp llrisbeni un Kērnsu mūs jau pazīst ka raibus suņus.

Ak tā? Laikam gan jūs tur esal bieži viesi, citādi Lūkass «Iroši vien neatļautos izdot naudu par lādu apģērbu. Vai lā nav, Ārne?

— Vīrietim kādreiz arī jāatpūšas,— Lūkass diezgan izaicinoši atcirta.

Keilijs nolika šķūnim līdzīgā, pussabrukušā būvē trūdošajos mangrovju staignājos pie Danglo upes grīvas. Ak dievs, kādas lik smakas var saost šai apgabala! Megija izmisumā nodomāja, jo nāsis noraustījās no kādas vel neiepazītas, sevišķi riebīgas smirdoņas. Melase, pelējums, alejas smaka un nu ari mangroves. Visu piekrastes puvekļu izgarojumi saplūduši kopā.

Patiešām, ik vīrs, kas parādījās šķūnī, bija ģērbies brunčos; kad trijotne iegāja iekšā, Megija, palūkojusies apkārt, saprata, cik pelēcīga jutas pāvu mātīte, kad tās acis apžilbina tēviņa spilgtais krāšņums. Sievietes šeit likās galīgi aizēnotas un viņu klātbūtne ar kairu stundu kļuva arvien nemanāmāka.

Telpas vienā galā uz ļodzīga paaugstinājuma slavēja divi dūdinieki, aplikušies gaišzilas, raibi svītrotas seģenes, un apbrīnojami saskanīgi spēlēja līksmu taulas deju; rūsganie mati bija sacēlušies gaisa, pār sārtbrūnajāni sejām ritēja sviedru lāses.

Daži pāri dejoja, taču pali trokšņainākā rosme šķila kūsājam ap pulciņu vīru, kas izdalīja glāzes, droši vien pildītas ar skolu viskiju. Megiju kopā ar vairākām citam sievietēm iespieda kakla, un viņa jutās apmierināta, ka var le palikt un aizrautīgi vērot, kas notiek. Klanu rūtainajos brunčos nebija tērpusies neviena sieviete, jo skotietes tos arī nevalkā, viņas apliek vienīgi seģenes, bel te bija pārāk sulīgs, lai tītu plecus lādā biezā, smagā drānā. Tā nu sievietes bija ģērbušās Ziemeļkvinslendas noplukušajās kokvilnas kleitas, kas līdzās vīriešu tērpiem izskatījās galīgi nožēlojamas. Te varēja redzēt Menzizu klana balto un liesmaini sarkano krāsu, Lūisas Maklaudu klana līksmo melno un dzelteno, Skenu klana dzidri zilās un sarkanās rūtis, Ouglviju klana spilgtos raibumus, Makfērsonu klana brīnum jauko sārtumu, pelē-

' Skolu kalnieši un ķellu ļīpasi tfčlu) valoda runājošie Skotijas, Īrijas un Mēnas salas iedzīvotāji. Sanāksme ar dejām.

kumu un melnumu. Lūkasam bija mugurā Maknīlu klana krāsas. Arnem — tipiski angliskais karaļa Džeimsa Pirmā laika rūtainais vilnas audums. Skaisti!

Lūkass un Ārne acīmredzot bija labi pazīstami un ieredzēti. Tātad viņi bieži apmeklējuši keilijus vieni, bez Megijas? Un kas pamudinājis vest viņu līdzi šovakar? Megija nopūzdamās atspiedās pret sienu. Citas sievietes veltīja viņai ziņkārus skatienus, bet it īpašu interesi izraisīja saderināšanās un laulību gredzeni; uz Lūkasu un Arni visas lūkojās ar apbrīnu, uz Megiju — ar skaudību. Nez ko viņas teiktu, domāja Megija, ja es pastāstītu, ka staltais tumšmatis, mans vīrs, pēdējos astoņos mēnešos apciemojis mani tieši divas reizes un nevienā no tām nav izrādījis vēlēšanos likties blakus gultā? Paskatieties vien uz šiem abiem švaukstiem! Ne viens, ne otrs taču nav skoti, viņi tikai tēlo, jo zina, cik lieliski izskatas, ģērbušies bruncīšos, un trakoti grib atrasties uzmanības centrā. Ak jus. nepārspējamais krāpnieku pāris! Jūs esat pārāk lieli patmīļi, lai ilgotos vai justu nepieciešamību pēc kāda cita mīlestības.

Pusnaktī sievietes aizsūtīja stutēt sienas; dūdinieki sāka spalgi pūst kādu īpašu melodiju, un nu gāja vaļā īstā dancošana. Vēlāk visu mūžu, tiklīdz ieskanējās dūdas, Megija iztēlē pārcēlās uz šo šķūni. Tāpat notika, ja uzplandīja skolu bruncīši; kā sapnī saplūda kopā skaņas ar krāsām, kūsājošu dzīvību un spēkpilnām kustībām — atmiņas bija tik skaudras, tām piemita tāds burvju spēks, ka tās nekad neizgaisa.

Zemē tika nolikti sakrustoti zobeni; divi vīri, ģērbušies Slitas Makdonaldu klana brunčos, pacēla rokas virs galvas, vēcinādami delnas kā baletdejotāji, un drūmā svinīgumā, it kā pārliecināti, ka beigās zobeni iedursies viņiem krūtīs, ņēmās slīdēt starp asmeņiem un tiem pāri.

Augsts, spalgs kliedziens ielauzās dūdu mundrajā tremolo, sāka skanēt «PārL robežām mums zilcepures dzīt», zobenus aši novāca, un visi vīri. kas atradās telpā, laidās rotaļās; rokas te saķērās, te atlaidās, bruncīši uzplīvoja gaisā. Skolu dejas sekoja cita citai, vīri izdejoja tās visas; papēžu klaudzieni uz dēļu grīdas atbalsojās pret spārēm, kurpju sprādzes mirdzēja, un ikreiz, kad mainījās ritms, kāds atgāza atpakaļ galvu, izgrūzdams spalgus, gaudīgus aurus, un viņam pievienojās citas spekpilnas rīkles. Sievietes turpretī aizmirstas stāvēja un vēroja.

Bija gandrīz četri no rīta, kad keilijs beidzās; ārā nejuta ne Blēra atola, ne Skaijas tvirto spirgtumu, te valdīja tropu nakts trulais nekustīgums; liels, smags mēness kūtri peldēja pa zvaigznēm nosētajiem debesu plašumiem, un visam pāri klājās mangrovju prelīgā smirdoņa. Kad Ārne iedarbināja klabošo veco fordu, pēdējā melodija, ko Megija aizbraucot dzirdēja, bija sērā «Dzimtenes meža puķes»; pamazām noklusdama, tā bridi lidoja viņiem nopakaļ, mudinot ballinie- kus doties mājās. Mājās. Kur ir mājas?

Nu, vai lev patika?— Lūkass vaicāja.

Man būtu paticis labāk, ja es būtu vairāk dejojusi,— viņa atcirta.

Ko, keilijā? Negvelz, Mega! Te paredzēts dejot tikai vīriešiem, tātad mēs pret jums, sievietēm, izturamies vēl gauži pieklājīgi, atļaudami vispār cilāt kājas.

Laikam tikai vīrieši var visu ko atļauties, it īpaši to, kas izklaidē un dara prieku.

Nu, atvaino!— Lūkass vēsi novilka.— Es, redzi, savā prālā spriedu, ka tev patiks kāda pārmaiņa, tieši tāpēc atvedu tevi šurp. Man tas nebūt nebija jādara, vai saproti? Un, ja tu par to nesaki «paldies», turpmāk es to vairs nedarīšu.

Tu droši vien tik un tā negrasījies to darīt,— Megija atteica.— Nebūtu taču labi, ja lu ielaistu mani savā dzīvē. Pēdējo dažu stundu laikā es daudz ko uzzināju, kaut gan nedomāju, ka tu to būtu gribējis. Mani piemuļķot kļūst arvien grūtāk, Lūkas. Patiesībā tu man esi līdz kaklam, gan tu, gan mana pašreizējā dzīve, gan viss pārējais!

Cst!—viņš sašutis nošņāca.—Mēs neesam vieni!

Tad atbrauc jel viens!— viņa asi atcirta.— Kati man vispār ir iespēja likties ar tevi vienatnē ilgāk par dažām minūtēm?

Līdzjūtīgi smaidīdams, Arne apturēja mašīnu Himmelho- has pakalna piekājē.— Ej, draugs,— viņš teica,— pavadi viņu; es tevi te gaidīšu. Nav taču jāsteidzas.

Es nejokoju, Lūkas!— Megija iesaucās, tiklīdz Arne vairs nevarēja viņus dzirdēt.— Mana pacietība ir galā, vai saproti? Es apzinos, ka esmu devusi solījumu tev klausīt, bel tu solīji mani mīlēt un sargāt, tātad mēs abi esam meļi! Es gribu tikt mājās, uz Droedu!

Lūkass iedomājās Megijas divtūkstoš mārciņas, kuras varbūt vairs netiks ik gadu noguldītas viņa rēķinā.

Ai, Meg!— viņš nevarīgi novaidējās.— Paklau, mīļumiņ, tas nevilksies mūžīgi, es apsolu! Un šovasar es ņemšu levi līdzi uz Sidneju, tici O'Nīla godavārdam! Arnes krustmātes mājā atbrīvosies vairākas istabas, un mēs trīs mēnešus varēsim dzīvot tur cepuri kuldami. Paciet, ka es vēl gadu vai drusku ilgāk nostrādāju, vākdams cukurniedres,— tad mēs nopirksim formu un apmetisimies tajā uz pastāvīgu dzīvi, vai jā?

Mēness apspīdēja viņa seju; likās, ka viņš runā no sirds un izskatās satraukts, nobažījies, pilns nožēlas. Un ļoti līdzīgs Ralfam de Brikasāram.

Megija atmaiga, jo viņai joprojām gribējās bērnus. — Labi,— viņa teica.— Vēl vienu gadu. Bel tev jātur vārds un jāaizved mani uz Sidneju, Lūkas, liec lo vēra!

12

Reizi mēnesī Megija izpildīja pienākumu un aizrakstīja vēstuli Fionai, Bobam un zēniem. Vēstule bija pilna ar Ziemeļkvīnslendas aprakstiem, un Megija parūpējās, lai tie būtu jocīgi un nesaturētu mājienus uz nesaskaņām starp viņu un Lūkasu. Atkal šis lepnums! Droedā valdīja pārliecība, ka Milleri ir Lūkasa draugi, un, tā kā Lūkass daudz brauka, Megija viesojas viņu namā. Viņas neviltotā pieķeršanās Annai un Ludijam bija jūtama ik vārdā, tāpēc Droedā neviens neraizējās. Visi tikai skuma, ka Megija nekad neatbrauc. Bet kā gan viņa var atzīties, ka nav naudas ceļam, reizē ar to neatklādama, cik nelaimīga izrādījusies laulība ar Lūkasu O'Nīlu?

Reizēm viņa saņēma drosmi un it kā garāmejot pavaicāja par bīskapu Ralfu, un vēl retāk Bobs atcerējās pastāstīt to mazumiņu, ko viņš par bīskapu uzzināja no Fionas. Bet tad pienāca vēstule, pilna ar jaunām vēstīm par priesteri.

«Kādu dienu viņš ieradās kā zil>ens 110 skaidrām debesīm, Megij,» Bobs rakstīja, «izskatījās visai satraukts un bēdīgs. Man lev jāsaka, ka, neatrazdams Tevi, viņš bija galīgi lēmēts. Sākumā spēra vai zemes gaisā, ka mēs neesam ziņojuši neko par Tevi un Lūkasu, bet, kad māmiņa pateica, ka Tu esot saspītējusies un neparko neesot gribējusi, lai mēs stāstām, viņš apklusa un nebilda vairs ne vārda. Manuprāt, viņš gan pēc Tevis bija noilgojies vairāk nekā pēc mums visiem kopā, un laikam tas ir gluži dabiski, jo Tu tak pavadīji ar viņu vairāk laika nekā mēs, pārējie, un, cik es saprotu, viņš allažiņ skatījās uz Tevi kā uz savu mazo māsiņu. Nabadziņš klīda apkārt, it kā nespētu ticēt, ka Tu pēkšņi kaut kur nepabāzīsi galvu. Mums nebija pat fotogrāfiju, ko parādīt, un, pirms viņš pajautāja, es arī nemaz nebiju iedomājies, cik savādi ir,, ka Tavās,kāzās nemaz nav bijis fotogrāfa. Viņš prasīja, vai Tev esot bērni, un es teicu, ka laikam nav. Tev taču nav, vai no, Megij? Cik ilgi Tu tagad jau esi precējusies? Drīz būs divi gadi, vai ne? Tā laikam ir, jo tagad ir jūlijs. Laiks skrien! ('.oru, ka Tev drīz būs kāds mazulis, jo, manuprāt, bīskaps priecāsies, to uzzinādams. Piedāvāju viņam Tavu adresi, bet viņš neņēma. Sacīja, ka tam neesot nozīmes, jo viņš ar arhibīskapu, pie kura strādājot, braucot uz Atēnām — uz Grieķiju. Arhibīskaps acīmredzot ir itālietis, vārds tik garš, ka es neparko nevaru atcerēties. Vai Tu vari iedomāties, Megij, viņi lidos! Tik tiešām! Bet, lai nu kā,— redzēdams, ka Tu neesi Droedā un neklaiņosi ar viņu pa fermu, viņš ilgi nepalika, tikai pāris reižu izjāja, katru dienu noturēja mums misi un pēc nedēļas aizbrauca.»

Megija nolika vēstuli sāņus. Viņš zina, viņš zina! Beidzot viņš zina. Ko viņš domājis, cik sāpīgi skumis? Kāpēc galu galā viņš dzinis viņu, Megiju, to darīt? Nekādu labumu tas nav nesis. Viņa nemīl Lūkasu un nemīlēs nekad. Lūkass nav nekas cits kā aizstājējs, viņš ļaus laist pasaulē bērnus, pēc izskata līdzīgus tiem, kas viņai būtu varējuši būt no Ralfa de Brikasāra. Ak dievs, cik viss ir sarežģīti!

Arhibīskaps di Kontīni-Verkēze bija izlēmis labāk apmesties laicīgā viesnīcā nekā izmantot telpas kādā Alēnu ortodoksālās baznīcas pilī. Viņa misija bija ļoli delikāta un svarīga. Vairākus jautājumus būtu vajadzējis apspriest ar grieķu ortodoksālās baznīcas prelāliem jau sen; grieķu un krievu pareizticīgo baznīcai Vatikāns veltīja siltākas jūtas, nekā jebkad spētu veltīt protestantiem. Galu galā ortodoksāļi ir likai šķeltnieki, nevis ķeceri: viņu bīskapi, tāpat kā Romas katoļu augstākie garīdznieki, ir svētā Pētera tieši pēcteči.

Arhibīskaps zināja, ka, uzticot viņam šo misiju, tiek pārbaudītas viņa diplomāta spējas, un kas zina, vai pēc tam ceļš nevedīs tālāk uz augstāku amatu Romā. Priekšrocību sagādāja valodu zināšanas, jo svaru kausiem nosvērties viņa labā bija palīdzējusi nevainojamā prasme runāt grieķiski. Uz tālo Austrāliju pēc viņa bija atsūtīta īpaša lidmašīna.

Un bija pilnīgi izslēgts, ka viņš brauktu bez bīskapa dc Brikasāra, jo, gadiem ritot, arhibīskaps paļāvās uz šo apbrīnojamo cilvēku arvien vairāk un vairāk. Mazarīni, īsts Mazarīni; viņa ekselence apbrīnoja kardinālu Mazarīni daudz vairāk par kardinālu Rišeljē, tāpēc šāds salīdzinājums bija ļoti glaimojošs. Ralfam piemita visas īpašības, kādas baznīca gribēja redzēt savos augstākajos garīdzniekos. Gan viņa teoloģiskie, gan ētiskie uzskati bija konservatīvi, smadzenes darbojās ātri un gudri, no sojas nevarēja nolasīt neko, kas norisa prālā, turklāt viņš brīnišķīgi prata nojaust, kā izdabāt sarunu biedriem, vienalga, vai tic viņam patika vai ne, vienalga, vai viņš liem piekrita vai ne. Ralfs nebija lišķis, bet diplomāts gan. Ja viņam alkal un atkal pievērsis Vatikāna hierarhijas visaugslākstāvošo garīdznieku uzmanību, par paaugstinājumu nav ko šaubīties. Un las ļoli ies pie sirds viņa ekselencei di Kontīni-Verkēzem, kam nebūt negribas zaudēt sakarus ar viņa ekselenci de Brikasāru.

Bija ļoli karsts, taču pēc Sidnejas mitruma Atēnu sausais gaiss likās bīskapam Ralfam ļoti patīkams. Ģērbies kā parasti garos zābakos, jātnieka biksēs un sutanā, viņš ātri devās augšup pa Akropoles akmeņaino uzeju cauri monumentāli drūmajiem Propilejiem, garām Erehtejam, lālak pa grubuļainajiem, slidenajiem akmeņiem uz Partenonu un no turienes uz mūri tā aizmugurē.

Tur, vējam rolaļajoties ar viņa melnajām cirtām, kas tagad deniņos bija iesirmas, viņš stāvēja un lūkojās pāri baltajai pilsētai uz saules apspīdētajiem kalniem un dzidro, brīnumaini zilgo Egejas jūru. Tieši zem viņa pletās Plaka ar mākslinieku koloniju iemīļotajām jumta kafejnīcām; vienā pusē klintis rotāja liels amfiteātris. Tālumā vīdēja romiešu celtās kolonnas, krusta karotāju nocietinājumi un venēciešu pilis, taču ne miņas nebija 110 turkiem. Tā ir gan tauta — šie grieķi! Tik briesmīgi nīst tos, kas septiņsimt gadu pār viņiem valdījuši, ka pēc atbrīvošanās nolīdzinājuši Ifdz ar zemi visas mošejas un minaretus! U11 šī zeme ir lik sena, tik pilna ar bagātu kultūras mantojumu! Kad Perikls lika celt klinšu virsotnē brīnumskaisto marmora templi, viņa, Ralfa, normaņu senči bija vēl barbari, kas staigāja, ģērbušies ādās, un Roma — vienkāršs ciemats.

Tikai šeit, vienpadsmitlūkstoš jūdžu tālumā, viņš spēja domāt par Megiju, asarām neriešoties acīs. Un pat tagad neaizsniedzamie kalni apmiglojās, jo viņš nespēja apvaldīt jūtas. Kā gan viņš drīkst pārmest Megijai, ja pats mudinājis tā rīkoties? Viņš tūlīt bija atskārtis, kāpēc Megija neparko nav gribējusi, ka viņam lo ziņo,— viņa nav gribējusi, lai Ralfs sastaptos ar jauno viru un lai viņam būlu kāda daļa gar viņas tagadējo dzīvi. Protams, viņš lolojis pārliecību, ka Megija apprecējusies apmetisies ar vīru Gilanbounā vai pat pašā Droedā, paliks tur, kur Ralfs zinas, ka viņa ir dzīva un vesela, brīva no raizēm un drošībā no briesmām. Taču padomājis viņš saprata, ka to nu viņa nepavisam negribētu. Nē, viņai bija vajadzējis braukt projām, un, kamēr viņa būs kopā ar šo Lūkasu O'Nīlu, tikmēr neatgriezīsies. Bobs bija stāstījis, ka O'Nils krājot naudu, lai iegūtu īpašumu Rielum- kvīnslendā, un šī ziņa bija nodunējusi kā kapu zvans. Megija nedzīrās vairs braukt alpakaļ. Viņa bija nolēmusi paliki Ralfam de Brikasāram mirusi.

Bet vai tu esi laimīga, Megij? Vai viņš ir labs pret tevi? Vai lu mīli viņu. šo Lūkasu O'Nīlu? Kāds ir šis cilvēks, kura dēļ tu esi no manis novērsusies? Kādas īpašības piemīt viņam, parastam lopkopim, kuru dēļ viņš tev iepaticies vairāk par Inoku Deivisu, Laiemu O'Rorku vai Elisteru Makkvīnu? Vai lu izvēlējies viņu tāpēc, ka es viņu nepazinu, ka es nevaru salīdzināt? Vai ari tu to darīji, lai liklu man ciest, Megij, lai man atmaksātu? Bet kāpēc tev nav bērnu? Kas ir ar šo vīru, kāpēc viņš klaiņo pa visu štatu kā pasaules gājējs un liek lev dzīvot pie draugiem? Tad jau nav brīnums, ka tev nav bērna; bet kāpēc viņš nepaliek pieliekami ilgu laiku kopa ar tevi, Megij? Kāpēc tu apprecēji šo Lūkasu O'Nīlu?

Viņš apsviedās apkārt, devās lejup no Akropoles nn iegriezās Atēnu ļaužu pilnajās ielās. Tirgus laukumos, kas piekļāvās Eiripida ielai, viņš uzkavējās — tik valdzinošs šķila gan pūlis, gan milzīgie grozi ar kalmāriem un zivīm, kuras saulē slipri smakoja, gan dārzeņi, sakārti līdzās vizuļainām rītakur- pēm; viņu uzjautrināja sievietes: tas piederēja pie citas kultūras, kas būtiski atšķīrās no viņa paša puritāniskās kultūras, ,1a šie nekautrīgi dūdotie mīļvārdiņi un pārdrošā apbrīna būtu baudkara (viņš nespēja izdomāt labāku vārdu), tā viņu neizsakāmi mulsinātu, bel nē — uz lo visu jāskatās ta, kā las domāts: ka uz reti sastopama fiziska skaistuma slavinājumu.

Viesnīca atradās Omonijas laukuma un bija ļoli grezna un dārga. Arhibīskaps di Kontīni-Verkēze, iegrimis domās, sēdēja krēslā pie balkona atvērtajām durvīm; ienākot bīskapam Ralfam, viņš smaidīdams pagrieza galvu.

Tieši laikā, Ralf. Es gribētu lūgl dievu.

Manuprat, viss taču bija nokārtots? Vai pēkšņi radušās grūtības, jūsu ekselence?

Ne tādas, par kādām jūs domājat. Šodien saņēmu vēstuli no kardināla Monteverdi, kurā paustas Svētā tēva vēlēšanās.

Bīskaps Ralfs manīja, ka saspringst pleci un ādu ap ausīm sāk il ka durstīt adatiņas.— Pastāstiet jel!

Tiklīdz sarunas būs beigušās — un lās ir beigušās —, man jādodas talak uz Romu. Tur mani iesvētīs par kardinālu, un es turpināšu darbu Romā Svētā tēva tiešā vadībā.

Un kā ar mani?

Jūs kļūsit par arhibīskapu de Brikasāru un brauksit atpakaļ uz Austrāliju, lai pildītu manu līdzšinējo pāvesta legāta amalu.

Ausis pietvīka sarkanas; galva reiba, prāli mulsa. Viņu, kas nav itālietis, pagodina ar pāvesta legāta amatu! Tas nemūžam nav dzirdēts! Nav šaubu, ka viņš reiz būs kardināls de Brikasārs!

Jūs, protams, vispirms Romā mācīsities un iepazīsities ar instrukcijām. Tas prasīs apmēram sešus mēnešus, un es šai laikā būšu jums līdzās un stādīšu jūs priekšā tiem, kas ir mani draugi. Es gribu, lai viņi jūs iepazītu, jo nāks diena, kad es sūtīšu pēc jums, Ralf, lai jūs man palīdzētu manā darbā Vatikānā.

Jūsu ekselence, kā lai es jums pienācīgi paleicos! Šīs milzīgās iespējas taču paverat tieši jūs!

Dievs mani apveltījis ar pietiekami lielu saprātu, lai es pazītu cilvēku, kurš ir ārkārtīgi apdāvināts un kuru nedrīkst atstāt kādā nostūrī, Ralf! Tagad metīsimies ceļos un lūgsimies! Dievs ir bezgala žēlsirdīgs.

Rožukronis un lūgsnu grāmata atradās turpat līdzās uz galda; bīskaps Ralfs ar drebošu roku pasniedzās pēc krellēm un netīšām nogrūda lūgsnu grāmatu zemē. Krizdama tā atvērās tieši vidū. Arhibīskaps, kas sēdēja tuvāk, pacēla lo un ziņkārīgi palūkojās uz nobrūnējušo puķi, plānu kā zīdpapīrs: kādreiz tā bijusi roze.

Cik neparasti! Kāpēc jūs to glabājat? Vai lā ir piemiņa no mājām vai arī varbūt no mātes?— Acis, kas prata atklāt viltu un izlikšanos, nenovērsdamas lūkojās Ralfā, un viņam nebija laika apslēpt satraukumu un bailes.

Nē.— Ralfs saviebās.— No mātes man nekāda piemiņa nav vajadzīga.

Bet ziedam ta^u jūsu acīs droši vien ir svarīga nozīme, citādi jūs to ar tādu mīlestību neglabātu starp tās grāmatas lapām, kura jums ir visdārgākā. Par ko tas stāsta?

Par mīlestību, kas ir tikpat šķīsta kā mana mīlestība uz dievu, Vitorio. Grāmatai tā dara vienīgi godu.

Tā jau es domāju, jo es jūs pazīstu. Bet vai šī mīlestība apdraud jūsu mīlestību pret baznīcu?

Nē. Baznīcas labad es no lās atteicos un baznīcas labad atteikšos vienmēr. Esmu aizgājis no tās tik tālu, ka nekad ne atgriezīšos.

Tātad beidzot es saprotu, kāpēc jūs esat tik skumjš. Tas nav tik briesmīgi, kā jūs domājat, patiesi nav. Jūs dzīvosit, lai darītu daudz labuma neskaitāmiem cilvēkiem, neskaitāmi cilvēki jus mīlēs. Un viņa, kurai pieder šaja vecajā, smaržīgajā ziedā apslēptā mīlestība, nekad necietis no tās trūkuma. Jo līdz ar rozi jūs esat paturējis mīlestību.

Manuprāt, viņa to nemaz nesaprot.

Kā nu ne! Ja jūs viņu tik ļoti esat mīlējis, tad viņa ir īsta sieviete un saprot. Citādi jūs viņu būlu aizmirsis un jau sen šo relikviju aizmetis projām.

Ir bijušas reizes, kad vienīgi stundām ilgas lūgšanas aizkavējušas mani pamest amatu un doties pie viņas.

Arhibīskaps piecēlās 110 krēsla un noslīga ceļos līdzās draugam, šim skaistajam vīram, kuru mīlēja la, ka pēc sava dieva un savas baznīcas, kas viņa acīs nebija šķirami, mīlēja tikai nedaudzus.

No amata jūs neaiziesit, Ralf, un jūs to labi zinai. Jūs piederat baznīcai, jus vienmēr esal tai piederējis un vienmēr piederēsit. Būt par priesteri ir jūsu īsta sūliba. Tagad lūgsim dievu, un no šī brīža līdz savai nāves stundai es aizlūgšu arī par Rozi. Mīļais debesu tēvs mūsu ceļa uz mūžīgo dzīvošanu sūta mums daudz bēdu un sāpju. Mums jāmācās las paciest — jāmācās tikpat daudz man, ka jums.

Augusta t>eigās Megija saņēma no Lūkasa vēstuli, kurā viņš pavēstīja, ka guļot Taunsvilas slimnīcā — viņam uzbrukusi Veila slimība, taču nekādas briesmas nedraudot un drīz viņu laidīšot ārā.

«Tā nu šķiet, Meg, ka mums nebūs jāgaida uz brīvdienām līdz. gada beigām. Patlaban es pie cukurniedrēm atgriezties nevaru, iekāms neesmu simtprocentīgi izveseļojies, un vislabāk tas būs panākams, dodoties kārtīgā atvaļinājumā. Tā nu es pēc nedēļas vai drusku ilgāka laika ieradīšos Tevi paņemt. Mēs pavadīsim nedēļas divas pie Ičemas ezera Etertonas plakankalnē, līdz es būšu tiktāl atguvis spēku, ka varēšu atgriezties darbā.»

Megija tik tikko spēja ticēt un lāgā neaptvēra, vai tagad, kad beidzot radusies izdevība, veļas braukt kopā ar Lūkasu vai ne. Lai gan sāpes sirdī bija mitējušās krietni velak par fiziskajām ciešanām, atmiņām par medusmēneša mocībām Danijas viesnīcā bija tik ilgi bijis liegts ielauzties Megijas domās, ka tas vairs nespēja viņu biedēt, un izlasītās grāmatas ļāva labāk saprast, ka krietnā tiesā šo mocību bijusi vainojama gan viņas pašas, gan Lūkasa nezināšana. Mīļais dievs, lūdzu, ļauj, lai šajās brīvdienās es ieņemtu bērnu! Ja vien man būtu maziņais, ko mīlēt, dzīve kļūtu daudz, daudz vieglāka. Anna neiebildīs pret bērnu, viņai tas tieši patiks. Un Ludijam tapat. To viņi sacījuši simtiem reižu, cerēdami, ka reiz Lūkass paliks pieliekami ilgi, lai atdarītu par dienām, kas sievai aizritējušas bezjēdzīgi — bez mīlestības.

Kad Megija atstāstīja Milleriem vēstules saturu, tie priecājās, taču klusībā ļāvās šaubām.

Gan jau šitais nelietis atradīs ieganstu aizšmaukt bez viņas, man tas liekas tikpat skaidrs kā divreiz divi ir četri,— Anna teica Ludijam.

Taču Lūkass, nez kur aizņēmies mašīnu, kādā agrā rītā ieradās pēc Megijas. Viņš izskatījās vājš, krunkains un dzeltens, it kā būtu nobeicēts. Megija satriekta padeva viņam savu ceļasomu un atslīga līdzās uz sēdekļa.

Lūkas, kas īsli ir Veila slimība? Tu teici, ka tev nedraudot briesmas, bet man šķiet, ka tu nudien esi bijis stipri slims.

A, tas ir kāds dzeltenās kaites paveids, kas agrāk vai vēlāk jāpārcieš kairam cukurniedru novācējam. Šos baciļus pārnēsā žurkas, un tie iekļūst ķermenī pa kādu cirtiena brūci vai citu ievainojumu. Es esmu spēcīgs, tāpēc salīdzinājumā ar citiem pārcietu šo slimību vieglāk. Dakteri apgalvo, ka drīz vien es būšot vesels kā rulks.

Vīdamies augšup pa lielu, džungļiem apaugušu aizu. ceļš veda dziļāk zemes iekšienē; lejā krākdama brāzās upe, un kāduviet nez kur no augšienes tieši šķērsām pāri ceļam ar to saplūda varens ūdenskritums. Viņi brauca starp klinti un taisnā leņķi krītošo ūdeni kā caur slapju, mirdzošu arku pasakainā gaismas un ēnu mija. Un, mašīnai rāpjoties arvien augstāk, gaiss kļuva vēsāks un brīnišķīgi spirgts; Megija bija aizmirsusi, cik labi var juslies dzestrumā. Viņiem pāri nokarājās džungļu vīteņaugi, tik necaurejami, ka neviens nekad nebūtu uzdrošinājies mēģināt tajos iekļūt..īstie džungļi nemaz nebija saskatāmi, jo virs galvas kuploja biezas liānas, kas līdzīgi pāri pārmestai milzīgi lielai zaļa samta segai nepārtrauktā, bezgalīgā klājienā stiepās no koka uz koku. Zem šīm velvēm Megija ik pa brīdim pamanīja brīnumjaukus ziedus un tauriņus, ratu riteņiem līdzīgus tīklus ar lieliem, eleganti izraibotiem, nekustīgiem zirnekļiem vidū, neredzētas piepes, kas bija izaugušas uz sūnām klātajiem stumbriem, putnus ar garām, plīvojošām sarkanām vai gaišdzeltenām astēm.

Ičemas ezers atradās pašā plakankalnes virsotnē un civilizācijas nesabojātajā apkārtnē izskatījās idillisks. Pirms lum- »ias iestāšanās viņi izgāja pansijas balkonā, lai palūkotos pāri rāmajam ūdens spogulim. Megijai gribējās pavērot lielos uugļēdājus sikspārņus, tā dēvētās lidojošas lapsas,— līdzīgi pastardienas vēstnešiem tie milzīgos baros, lokus mezdami, laižas lejup vietās, kur atraduši barību. Tie izskatās kroplīgi un atbaidoši, taču patiesībā ir neparasti bikli un pilnīgi labdabīgi. Tumšās, pulsējošās sikspārņu svēdras, kas tuvojās pa izkausētam zeltam līdzīgajām rieta debesīm, iedvesa bijību; stāvēdama Hiīnmelhohas verandā, Megija ik vakaru bija nolūkojusies šajos baros.

Tīrā svētlaime — iegrimt mīkstā, vēsā gultā! Te nebija jābaidās, ka vajadzēs gulēt nekustīgi, līdz palags vienā vietā saslaps no sviedriem, un lad piesardzīgi pārvietoties, zinot, ka iepriekšējā viela tā arī neizsusēs. Lūkass paņēma no savas somas plakanu, brūnu sainīti, izvilka no tā sauju mazu, apaļu priekšmetu un izlika tos rindā uz naktsgaldiņa.

Megija pastiepa roku, lai vienu paņemtu un apskatītu. — Kas tad tas?— viņa ziņkāri pavaicāja.

Franču dāvaniņa.— Viņš bija piemirsis pirms diviem gadiem pieņemto lēmumu nestāstīt Megijai, ka lielo piesardzības līdzekļus.— Es to uzvelku, pirms ieeju tevī. Citādi varētu aizmesties bērns, un to mēs nevaram atļauties, kamēr neesam iegādājušies īpašumu.— Viņš sēdēja kails uz gultas malas, tik izģindis. ka izspiedās ribas un gurnu kauli. Taču zilās acis mirdzēja, un viņš izstiepa roku, saņemdams Megijas pirkstus, kas turēja prezervatīvu.— Tālu šis brīdis vairs nav, Meg, tālu nav! Es lā rēķinu, ka vēl vieni pieci tūkstoši mārciņu — un mēs nopirksim vislabāko fermu rietumos 110 Čārterstauersas.

Tad tu vari sacīt, ka tā jau ir tava,— viņa pavisam mierīgi noteica.— Es aizrakstīšu bīskapam de Brikasāram un palūgšu, lai viņš šo naudu aizdod. Procentus viņš neprasīs.

To nu tu nedarīsi!—Lūkass viņu asi apsauca.— Pie velna, Meg, kur ir tavs lepnums? Mēs strādāsim un pelnīsim, nevis aizņemsimies! Visu mūžu es nevienam neesmu bijis ne pensa parādā un tagad arī neko nelūgšos.

Megija tik tikko sadzirdēja Lūkasa vārdus, neatlaidīgi raudzīdamās viņā kā caur sarkanu miglu. Nekad vēl viņa nebija jutusi tādu niknumu. Krāpnieks, melis, egoisls! Kā viņš drīkst tā izrīkoties, noblēdīt viņai bērniņu, stāstīt pasaciņas, ka grasās kļūt par lopkopi! Viņš taču ir atradis savu īsto vietu pie Ārnes Svensona un cukurniedrēm.

Apslēpdama dusmas tik veikli, ka pati pabrīnījās, viņa pievērsa atkal uzmanību mazajam gumijas riņķim, ko turēja rokā.— Pastāsti man par šo «franču dāvaniņu». Kā tā var aizkavēt bērna aizmešanos?

Lūkass pienāca viņai no aizmugures klāt, abu augumi saskaras, un Megija nodrebēja, Lūkasam šķila — aiz satraukuma, bet viņa pati apzinājās, ka aiz riebuma.

Meg, vai tu neko nezini?

Ne,— viņa meloja. Ja runa bija par prezervatīviem, lad vismaz šai ziņā tā gan bija taisnība; viņa neatcerējās, ka jebkad bulu par tiem lasījusi.

Lūkasa rokas rotaļīgi kutināja viņai krūtis.— Redzi, kad pienāk īstais mirklis, man … ka lo lai saka . . . izšļācas sēkla, un, ja es esmu tevī iekšā bez piesardzības līdzekļiem, tā tur paliek. Ja tā [jāliek pietiekami ilgi vai arī es daru lā pietiekami bieži, rodas bērns.

Ak, tad tā las ir! Šis priekšmets pasargā no bērna? Krāpnieks!

Nodzēsis uguni, Lūkass ievilka Megiju gultā, un nepagāja ilgs laiks, kad viņš saka taustīties pēc sava pretbērnu līdzekļa; Megija dzirdēja tās pašas skaņas kā toreiz Danijas viesnīcas guļamistabā un tagad zināja, ka Lūkass velk virsū prezervatīvu. Šis blēdis! Bet kā lai apved viņu ap stūri?

Pulēdamās neizrādīt, kā viņai sāp, Megija visu pacieta. Ja tas ir dabiski, kāpēc tomēr lik ļoti sāp?

Nav jēgas, vai ne, Meg?— viņš vēlāk pajautāja.— Ja tev vēl tagad tik briesmīgi sāp, droši vien tev viss lur ir ļoli mazs. Nu, es lā vairs nedarīšu. Vai tev nav nekas pretī, ka es gūstu apmierinājumu, skūpstīdams tev krūtis?

Ak, kāda lam nozīme?— viņa nogurusi atteica.— Ja tev šķicl, ka tā tu man nedarīsi sāpes, lad labi vien ir.

Tu nu varētu gan izrādīt lielāku dedzību, Meg!

Kūdēll

Taču Lūkasu alk^I pārņēma iekāre; pirmo reizi pēc diviem gadiem viņam bija laiks un enerģija nodoties mīlas baudai. Ak, likās lik jauki būt kopā ar sievieti, tas satrauca kā aizliegts auglis! Viņš nemaz ncjulas, ka būtu precējies ar Megu; tas šķita tikpat kā slepus iegūt sievieti zirgu aplokā aiz Kainunas iebraucamās vietas vai piespiest augstpralīgo mis Kārmaiklu pie cirpšanas šķūņa sienas. Megijai bija brīnišķīgas krūtis, tvirtas no pastāvīgajām izjādēm, tieši lādas, kā viņam palika, un viņam no tiesas likās labāk gūt baudu pie lam — tik tiksmīga šķita sajuta, kad prezervatīva neapsegtais loceklis atradās iespiests slarp abu vēderiem. Aizsarglīdzeklis gan stipri vājina vīrieša sajūtas, tomēr nelietot lo parasta mīlas akla laikā, pēc Lūkasa domām, nozīmēja piesaukt nelaimi.

Taustīdamies pēc Megijas gurniem, viņš pavilka los uz augšu un lika viņai uzgulties sev virsū; lad satvēra zobos vienu krūls galiņu, manīdams, ka jutīga vieta no viņa mēles pieskārienā pietūkst un kļūst cieta. Megiju bija pārņēmusi bezgalīga nicība prel viru: kādi smieklīgi radījumi gan ir virieši — sec un zīž, un pūlas cik spēdami, lai likai apmierinātu savu iegribu. Lūkass satraucas arvien vairāk, mīcīja viņas muguru un dibenu, rīdams uz nebēdu siekalas ka liels, zīdaiņa vecumu pāraudzis kaķēns, kas aizlavījies atpakaļ pie matēs. Gurni viņam saka ritmiski, krampjaini kustēties, un, neveikli iepletusi augšstilbus (viss notiekošais izraisīja viņa bezgalīgu riebumu, un viņai nenāca ne prata Lūkasam palīdzēt), viņa juta kailo locekli ieslīdam sev slarp kājām.

Tā ka viņa šai aklā nepiedalījās, domas darbojas patstāvīgi. Un tieši tad kaut kas ienāca prala. Cik vien lēni un nemānāmi spēdama, viņa novirzīja Lūkasu, līdz tas skāra vissāpīgāko vietu; dziļi ievilkusi elpu, lai nezaudētu drosmi, sakostiem zobiem viņa ievadīja locekli sevī. Bez gumijas apvalka tas bija slidenāks, vieglāk ievadāms un krietni vieglāk paciešams.

Lūkasa acis atveras. Viņš pulējās Megiju atgrūst, bel — ak dievs! bez prezervatīva bija neizsakāmi labi; viņš nekad nebija ieguvis sievieti bez lā, nekad nebija zinājis, kāda ir starpība. Saskare bija lik tuva, viņš jutās lik satraukts, ka nespēja piespiesties un atgrūst Megiju pietiekami stipri, tāpēc galu gala apvija rokas viņai apkārt, nejaudādams valdīt drudžaino elpu. Lai gan nebija vīrišķīgi kliegt, tomēr pilnīgi neviļus izlauzās skaņa, un, kad viss bija gala, viņš Megiju maigi noskūpstīja.

Lūkas?

Ko tad?

Kāpēc mēs tā nevaram darīt ikreiz? Tad tev nebūtu jālieto «franču dāvaniņas».

Mēs nebūtu lo drīkstējuši darīt pat tagad, Meg, kur nu vēl cilreiz. Tanī mirklī es biju tevī dziļi iekšā.

Megija pārliecās Lūkasam pāri, glaudīdama viņa krūtis. — Bet vai tad tu nesaproti? Es taču sēžu! Tur nekas nepaliek, viss iztek atkal ārā. Ai, Lūkas, lūdzu! Tā ir daudz jaukāk un nesāp arī gandrīz nemaz. Es esmu pārliecinātā, ka viss ir kārtībā, jo jūtu, kā tas iztek. Lūdzu!

Vai vispār dzīvojis cilvēks, kas spējis atteikties 110 atkārtotas svētlaimes, ja viņu uz lo lik pārliecinoši pamudina? Kā jau Ādama dēls, Lūkass pamāja ar galvu, jo par šo tuvības pakāpi zināja krietni mazāk nekā Megija.

Laikam tev būs taisnība, un man ir daudz tīkaināk, ja tu neturies pretī. Labi, Meg, turpmāk darīsim tā.

Megija istabas tumsā apmierināta pasmaidīja. Jo viss nebija iztecējis. Mirklī, kad Lūkass atvilkās atpakaļ, viņa bija cieši sasprindzinājusi iekšējos muskuļus, noslīdējusi no Lūkasa un apgūlusies uz muguras, it kā nejauši saceldama sakrustotos ceļgalus uz augšu, un ar visu rīcībā esošo gribasspēku centusies saturēties. O, cienītais kungs, gan es tevi vēl pielauzīšu! Pagaidi vien. Lūkas O'Nīl! Bērnu es dabūšu, kaut arī man būtu gars jāizlaiž!

Ticis projām no piekrastes līdzenuma tveices un mitruma, Lūkass ātri atveseļojās. No labā ēdiena viņš sāka atgūt vajadzīgo svaru, āda vairs nebija slimīgi dzeltena, bet kā parasti brūna. Kārdinājums būt kopā ar kaislīgo, atsaucīgo Megiju izrādījās tik liels, ka nebija pārāk grūti viņu pierunāt, lai pagarina divas sākotnēji paredzētās nedēļas līdz trim un tad līdz četrām. Tomēr mēneša beigās viņš sadumpojās.

Tam nav attaisnojuma, Meg. Es esmu pilnīgi vesels. Te nu mēs sēžam pasaules tronī kā ķēniņš ar ķēniņieni un šķiežam naudu. Arne bez manis nevar iztikt.

Vai tu nepārdomāsi. Lūkas? Ja tu patiešām gribētu, lad varētu nopirkt fermu tūlīt.

Meg, pacietīsimies vēl kādu brītiņu.

Viņam, protams, negribas alzīt, ka asinis saindējis cukura vilinājums,— dažus cilvēkus dīvainā kārtā valdzina ārkārtīgi smags darbs. Lūkass nolēmis palikt uzticīgs cukuram, kamēr turēsies spēks kaulos. Vienīgais, ko. Megija var cerēt, ir piespiest vīru pārdomāt, dzemdējot viņam bērnu un tā sagādājot mantinieku īpašumam Kainunas apkaimē.

Tā nu viņa deva* atpakaļ uz Himmelhohu pilna gaidu un cerību. Kaut jel, kaut jel viņai būlu bērniņš! Tas atrisinātu visu, tāpēc kaut jel tas naktu pasaulē! Un cerības piepildījās. Kad viņa to pavēstīja Annai un Ludijam, tie aiz prieka nezināja, kur dēties. īpaši vērtīgs izrādījās Ludijs. Tieši viņš galvenokārt izgreznoja drēbītes ar volāniņiem un izšuvumiem, diviem rokdarbu veidiem, ko Megijai nekad nebija iznācis laiks apgūt, tāpēc, kamēr viņš ar savām cietajām, brīnumaini veiklajām rokām lika skraidīt mazai adatiņai pa plāno audumu, Megija palīdzēja Annai sarūpēt visu pārējo, kas bērnam vajadzīgs.

Vienīgā nelaime bija tā, ka bērns pareizi negulēja; Megija nezināja, kas vainojams: karstums vai las, ka viņa nav laimīga. Nelabā dūša, kā no rīta sakas, tā turpinājās augu dienu, kaut arī pirmie mēneši jau bija garām; par spīli pavisam nelielajam svara pieaugumam, viņu sāka mocīt lnska, un asinsspiediens pacēlās lik augstu, ka dakteris Smils k|uva bažīgs. Sākumā viņš ieminējās, ka vajadzētu atlikušo grūtniecības laiku pavadīt Kērnsas slimnīcā, bet, labi apdo- inajis, ka Megijas vīrs ir projām un Kērnsā nebūs ari draugu, i/lēma, ka viņai būs labak pie Ludija un Annas, kuri viņu patiešām mīl. Tomēr pēdējās trīs nedēļas pirms paredzētajām dzemdībām noteikti jādodas uz Kērnsu. . — Un mēģiniet piedabūt, lai vīrs viņu apciemo!— viņš uzbrēca Ludijam.

Pārliecinājusies, ka gaida bērnu, Megija bija nekavējoties aizrakstījusi Lūkasam sievišķīgā pārliecība, ka, ja reiz negribētais kļuvis par neapstrīdamu laktu, Lūkass būs slāvā sajūsmā. Viņa albildes vēstule iznīcināja visas maldīgās cerības. Viņš bija nikns. Viņam šķila, ka, kļūstot tēvam, gluži vienkārši vajadzēs barot divu bezdarbnieku mutes — līdz šim lāču nav vajadzējis barol nevienu. Megijai nācās norīt rūgtu kumosu, bet viņa to norija: nebija citas izejas. Gaidāmais bērns piesaistīja viņu pie Lūkasa tikpat cieši kā lepnums.

Tomēr viņa jutās slima, nevarīga, galīgi nemīlēta. Pat bērns viņu nemīl, las nav gribējis aizinesties un negrib dzimt. Viņa jut savā augumā, ka sīkā, vārā būtne tikko manāmi pretojas, nevēlēdamās pieaugt par dzīvu cilvēku. Būtu viņa spējusi pārciest divtūkstoš jūdžu garo braucienu pa dzelzceļu mājup, viņa būtu devusies uz Droedu, taču dakteris Smits par to negribēja ne dzirdēt. Nedēļa vai pat ilgāks laiks vilciena, kaut arī ar pārtraukumiem, nozīmētu bērna nāvi. Lai gan vīlusies un nelaimīga, Megija apzināti neparko negribēja darīt bērnam pāri. Taču, laikam ritot, viņas sajūsma un ilgas pēc kaut kā sava un mīlama izplēnēja; bērns viņā kļuva smags kā lietuvēns, turklāt vēl dusmīgāks.

Dakteris Smits ierunājās par agrāku braukšanu uz Kērnsu, viņš nebija pārliecināts, vai mazajā Danglo slimniciņā Megija dzemdības pārcietīs. Asinsspiediens nekrilās, šķidruma daudzums pieauga; dakteris runāja par toksēmiju un eklamp- siju, minēdams arī citus medicīnas terminus, kas tā nobiedēja Annu un Ludiju, ka viņi piekrita, lai cik ari ilgojās, kaut mazulis ieraudzītu pasauli Himmclhohā.

Maija beigās līdz dzemdībām atlika mēnesis; pēc mēneša Megija varēs atbrīvoties 110 šī nepanesamā smaguma, šī nepateicīgā bērna. Viņa sāka to nīst, nīst to pašu radījumu, pēc kura lik ļoti bija ilgojusies, pirms uzzināja, kādas mokas tas nesīs līdzi. Kāpēc viņa bija iedomājusies, ka Lūkass arī gaidīs bērnu, kad tā esība būs īstenojusies? Kopš viņu precībām nekas viņa nostājā un uzvedībā nebija norādījis, ka lā patiešām būs.

Laiks atzīt, ka šī laulība ir nelaimīga, atmest muļķīgo lepnumu un mēģināt glābi no drupu kaudzes, kas glābjams. Viņi apprecējušies, pilnīgi nepareizu dziņu skubināti: Lūkass viņas naudas dēļ. viņa — lai aizbēgtu no Ralfa de Brikasāra, reizē mēģinādama to paturēt līdziniekā. Viņi nekad nav liekuļojuši mīlestību, bel likai mīlestība būlu varējusi palīdzēt abiem pārvarēt milzīgās grūtības, kas cēlās no viņu pilnīgi atšķirīgajiem mērķiem un vēlmēm.

Savādi, viņas kvēlais naids ne mirkli nevērsās pret Lūkasu, turpretī arvien biežāk uzliesmoja pret Ralfu de Brikasāru. Tomēr, kad visu apsver, Ralfs izturējies pret viņu daudz sirsnīgāk un godīgāk nekā Lūkass. Viņš nekad nav devis ieganstu domāt par sevi citādi kā par priesteri un draugu, un, kaul arī divreiz viņu, Megiju, skūpstījis, tomēr pirmo soli allaž spērusi viņa pati.

Kāpēc lad uz viņu jāniknojas? Kāpēc jānīst Ralfs, nevis Lūkass? Jāvaino pašai savas bailes un trūkumi, jāvaino negantais aizvainojums par to, ka Ralfs allaž atraidījis viņas mīlu, kad viņa lā alkusi pēc tās. Un jāvaino muļķīgā iedoma, kas dzinusi viņu precēt Lūkasu O'Nīlu. Viņa nodevusi pati sevi un Ralfu. Vienalga, lai ari viņa nekad nedrīkstētu Ralfu precēt, būt ar lo tuva, dāvāt lam bērnu . . .Vienalga, lai ari Ralfs viņu negrib … un viņš patiešām negrib. Svarīgi ir, ka viņa, Megija, grib vienīgi Ralfu, tāpēc nemūžam nevajadzēja samierināties ar kaut ko mazāku.

Taču, arī zinot, kas ir nepareizi, nav iespējams neko mainīt. Viņa tik un tā ir precējusies ar Lūkasu O'Nīlu un nēsā Lūkasa O'Nīla bē^nu. Kā lai viņa jūtas laimīga, domājot par Lūkasa bērnu, ja pat viņš pats mazuli negrib? Nabaga bērniņš! Kad tas piedzims, tad vismaz būs patstāvīgs cilvēciņš un kā tādu to varēs mīlēt. Tikai … Ko gan viņa dotu, lai tas būtu Ralfa de Brikasāra bērns! Ko viņa dotu par šo neiespējamo, nekad nepiepildāmo sapni! Ralfs kalpo iestādījumam, kas pieprasa viņu visu, pat to daļu no viņa, ko nevar izmantot,— viņa vīrietību. Māte Baznīca kā iestādījums prasa no viņa to par upuri savai varai, tādējādi viņu iznīcinādama, izdeldēdama viņa esību, parūpēdamās, lai tad, kad izdzisīs viņa dzīvības svece, aiz viņa nekas nepaliktu.

I'lkai reiz tai par savu alkatību būs jāsamaksā. Reiz nebūs Viiirs lādu Ralfu de Brikasāru, jo tad šādi cilvēki vērtēs savu Miietību pietiekami augstu, lai saskatītu, ka baznīcas prasītais upuris ir veltīgs, ka tam nav nekādas nozīmes .. .

Pēkšņi viņa piecēlās un smagi ievilkās dzīvojamā istabā, Itm Anna sēdēja un lasīja Normena Lindseja aizliegto Ci Hinatu, droši vien līksmodama par katru stiprāku vārdu.

Anna, man šķiet, tava vēlēšanās piepildīsies.

Anna izklaidīgi pacēla acis.— Ko, draudziņ?

[ — Piezvani dakterim Smitam. Es tūlīt dzemdēšu to nabaga nelaimīgo bērneli.

Ak dievs! Ej uz guļamistabu un atliecies — ne uz savējo, ii/, mūsējo!

Sodīdamies par likteņa untumiem un bērnu neatlaidību, paķēris līdzi no mazās lauku slimnīcas tik daudz instrumentu, « ik vien varēja atvest savā apbružātajā mašīnā, no Danglo atsteidzās dakteris Smits ar vietējo vecmāti aizmugures sēdeklī. Nebija nozīmes vest Megiju uz Danglo, to pašu viņš varēja izdarīt Himmelhohā. Taču pēc patiesības viņai vajadzētu atrasties Kērnsā.

Vai vīram esat paziņojuši?—viņš vaicāja, vecmātes pavadībā smagiem soļiem steigdamies augšup pa parādes kāpnēm.

Aizsūtīju telegrammu. Megija ir manā istabā — domāju, ka tur jums būs vairāk telpas.

Klibodama viņiem pa pēdām, Anna iegāja guļamistabā. Plati iepletusi acis. Megija gulēja gultā, neizrādīdama, ka sāp, likai šad tad krampjaini sažņaudzās rokas un sarāvās augums. Viņa pagrieza galvu, uzsmaidīdama Annai, un Anna redzēja, ka skatiens pauž neizsakāmas bailes.

Esmu priecīga, ka netiku uz Kērnsu,— Megija sacīja.— Māte nekad negāja uz slimnīcu dzemdēt bērnus, un tētis reiz teica, ka ar Halu bijis drausmīgi grūti. Taču viņa palika dzīva, un ar mani būs tāpat. Mēs, Klīriju sievietes, tik viegli nemirstam.

Pēc vairākām stundām ārsts piebiedrojās Annai, kas sēdēja verandā.

Tas prasīs jūsu draudzenei ilgus un grūtus pūliņus. Pirmie bērni reti dzimst viegli, turklāt šim nav pareiza guļa, un māte tikai mokās, bet uz priekšu nekas neiet. Būtu viņa Kērnsā, varētu izdarīt ķeizargriezienu, turpretī te tas ir izslēgts. Viņai gluži vienkārši vajadzēs izspiest lo pašai.

Vai viņa ir pie samaņas?

O jā. Drosmīga sieviete, ne kliedz, ne žēlojas. Es jums teikšu, tieši vislabākajām parasti klājas visgrūtāk. Nepārtraukti taujā, vai Ralfs esot jau te, un man viņai jāmelo, ka Džonstona pārplūdusi. Man gan likās, ka viņas vīru sauc par Lūkasu.

Tā ir.

Hmmm! Varbūt tieši tāpēc viņa taujā pēc šī Ralfa, lai kas viņš arī būtu? No Lūkasa acīmredzot maz jēgas.

Lūkass ir nelietis.

Anna paliecās uz priekšu, apķerdama ar rokām verandas margas. Pa Danijas šoseju tuvojās kāds taksometrs un iegriezās ceļā, kas veda augšup uz Himmelhohu. Annas asā redze saskatīja vienīgi tumšmatainu vīrieti aizmugures sēdeklī, un viņa izgrūda prieka un atvieglojuma saucienu:

Neticu savām acīm, taču. kā man šķiet, Lūkass beidzot atcerējies, ka viņam ir sieva!

Es labāk iešu atpakaļ pie savas pacientes un atstāšu, lai jūs tiekat galā ar vīru, Anna. Nesacīšu viņai neko — varbūt tas nav viņš. Ja tas būs viņš, pacienājiet vispirms ar tēju un atstājiet kaul ko stiprāku uz vēlāku laiku. Viņam tas būs vajadzīgs.

Taksometrs piebrauca; Annai par izbrīnu šoferis izlēca pirmais, piegāja pie pakaļdurvīm un atvēra tās, lai varētu izkāpt pasažieris. Džo Kastiljone, kas vadīja Danijas vienīgo taksometru, parasti nebija lik uzmanīgs.

Hiīnmelhoha, jūsu ekselence,— viņš sacīja, zemu palocīdamies.

Izkāpa vīrielis, ģērbies garā, skaisti krītošā melnā sulanā ar platu purpurkrāsas zīda joslu ap vidu. Kad viņš pagriezās, Anna uz brīdi apstulba, domādama, ka Lūkass O'Nīls grib viņu dīvaini izjokot. Tad viņa saskatīja, ka tas ir pavisam cits cilvēks, krietnus desmit gadus vecāks par Lūkasu. Ak dievs!— viņa no<fomāja, raudzīdamās, cik vijīgiem soļiem atbraucējs kāpj augšup, ņemdams divus pakāpienus reizē. Visskaistākais vīrietis, kādu es jebkad esmu redzējusi! Nav zemāks par arhibīskapu! Kādas darīšanas katoļu arhibīskapam var būt ar diviem veciem luterāņiem — Ludiju un mani?

Misis Millere?— viņš vaicāja, smaidot noraudzīdamies Annā ar savām zilajām acīm, kas šķita piederam kādai citai pasaulei. Likās, viņš ar tām redzējis daudz kā tāda, ko neparko nebūtu gribējis redzēt, un jau sen iemācījies apklusināt jebkuras jūtas.

Jā, es esmu Anna Millere.

Es esmu arhibīskaps Ralfs de Rrikasars, Svelā Krēsla legāls Austrālijā. Cik man zināms, pie jums dzīvo misis O'Nīla?

Jā, ser.— Ralfs? Ralfs? Vai šis ir Ralfs?

Esmu viņai ļoti sens draugs. Vai es varētu viņu satikt?

Redziet, esmu pārliecināta, ka Megija ļoti priecāsies, arhiblskap … — nē, tas nav pareizi, ar vārdu «arhibīskaps» viņu neklājas uzrunāt, jāsaka tā, kā to darījis Džo Kastiljone: «jūsu ekselence»,— tas ir, parastos apstakļos viņa priecātos, lāču pašreiz Megija dzemdē un dzemdības ir ļoti grūtas.

Nu viņa manīja, ka šim cilvēkam nebūl nav izdevies nomākt visas jūtas, viņš tās kā paklaiisīgu suni tikai iedzinis savas domu pasaules tālākajā kaktā. Viņa acis ir lik zilas, ka lādās var noslīkt… un tas, ko Anna tajās tagad saskatīja, uzdeva tirdošu jautājumu, proti — ko Megija nozīmē šim arhibīskapam, un ko viņš nozīmē Megijai?

Es zināju, ka kaut kas nav kārtībā. Ilgu laiku jau jutu, ka nav tā, kā vajag, taču pēdējās nedēļās raizes neatstājās ne mirkli. Biju spiests braukt pats, lai pārliecinātos savām acīm. Lūdzu, atļaujiet man viņu redzēt! Ja vajadzīgs iemesls, tad — es esmu priesteris.

Annai ne prātā nenāca liegt tikšanos.— Lūdzu, jūsu ekselence, nāciet šurp!— Un, lēni vilkdama kājas, balstīdamās uz abiem spieķiem, viņa nebeidza prātot: vai māja ir tīra un kārtīga? Vai esmu noslaucījusi putekļus? Vai mēs neaizmir- sam izmest veco, sasmakušo jēra cisku, vai arī tā picsmirdina visas istabas? Ir nu gan īstais laiks (ādam svarīgam vīram ierasties viesos! Ludij, vai tu neparko nevari atrau( savu resno dibenu no traktora sēdekļa un ienākt iekšā? Zēns, ko es aizsūtīju ar ziņu par dzemdībām, tevi noteikti sen jau ir atradis.

Viesis pagāja garām dakterim Smitam un vecmātei, it kā to nemaz tur nebūtu, un noslīga ceļos pie gultas, pastiepdams roku, lai saņemtu Megijas pirkstus.

Megij!

Viņa ar pūlēm atguvās no briesmīgā sapņa, kurā bija iegrimusi kā atvarā, vairs ne par ko nedomādama, un ieraudzīja pavisam tuvu mīļo seju, biezos, melnos matus ar divām baltām svītrām deniņos, smalkos, dižcillīgos vaibstus, kuros tagad bija ievilkušās dažas grumbiņas un kuri šķita paužam vēl lielāku pacietību nekā agrāk, ja tā vispār varēja būt vēl lielāka. Zilās acis lūkojās viņā ar mīlu un ilgām. Kā viņa jebkad varējusi sajaukt Lūkasu ar Ralfu? Tāda kā viņš nav neviena un viņai arī nebūs neviena, taču viņa nodevusi savas jūtas pret viņu. Lūkass ir atspulgs nespodrā stiklā, Ralfs spožs kā saule un tikpat tais. Ai, cik brīnišķīgi ir viņu redzei!

Palīdziet man, Ralf!— viņa lūdza.

Viņš kaismi noskūpstīja Megijai roku un piespieda to sev pie vaiga. Kā vienmēr, manu Megij, tu to zini.

Lūdziet par mani un mazulīti. Ja kāds var mūs glābt, tad tas esat jūs. Jūs esat daudz tuvāk dievam nekā mēs. Mūs neviens negrib, neviens mūs nekad nav gribējis, pat jūs …

Kur Lūkass?

Nezinu un ari nevēlos zināt.— Viņa aizvēra acis un sāka grozīt galvu spilvenā 110 vienas puses uz otru, taču pirksti spēcīgi žņaudza Ralfa roku un nelaida to vaļā.

Tad dakteris Smits pieskārās viņa plecam.— Jūsu ekselence, tagad laikam jums vajadzētu iet ara.

Ja viņas dzīvība būs briesmas, vai pasauksit mani?

Nekavējoties.

Ludijs beidzot bija atgriezies 110 cukurniedru laukiem un, istabas nevienu neredzēdams, aiz uztraukuma nezināja, kur dēties, jo iet iekša guļamistaba neuzdrošinājās.

Anna, vai ar viņu viss labi?— viņš noprasīja sievai, kad tā kopa ar arhibīskapu iznāca āra.

Pagaidām jā. Solī! dakteris īsti neko nesola, bel, manuprāt, viņam ir cerības. Ludij, mums ir viesis. Arhibīskaps Ralfs de Rrikasārs, sens Megijas draugs.

Zinādams vairāk par sievu, Ludijs nolaidās uz viena ceļgala un, kad Ralfs pastiepa roku, noskūpstīja gredzenu.— Apsēdieties, jūsu ekselence, un parunājiet ar Annu. Es iešu uzliki tējkannu.

Tātad jūs esat Ralfs,— teica Anna, atslicdama spieķus pret bambusniedru galdu; priesteris sēdēja viņai iepretī, viņa sutanas krokas krita lejup, atklājot skatienam melnos, spīdīgos jātniekā zābakus, jo viņš bija sakrustojis ceļgalus. Anna prātoja, ka las nu gan nav vīrišķīgs paradums, lāču viņš ir garīdznieks, tāpēc tam nav nozīmes, turklāt viņā tik stipri jaušas vīrišķība, ka sakrustotās kājas var neņemt vēra. Laikam gan nav lik vecs, kā viņa, Anna, pirmajā acu uzmetiena nodomājusi, iespējams, mazliet pāri četrdesmitiem. Kads lielisks vīrietis iet bojā!

Jā, es esmu Ralfs.

Megija kopš paša dzemdību sakuma vaicā pēc kāda, ko sauc par Ralfu. Man jāatzīstas, ka es apjuku. Neatceros, ka viņa jebkad iepriekš būlu kādu Ralfu pieminējusi.

To no viņas var gaidīt.

No kurienes jus pazīstai Megiju, jūsu ekselence? Cik

ilgi?

Priesteris greizi pasmaidīja un salika kopā slaidos, ļoti skaistos pirkstus, tā ka tie izveidoja smailu jumtiņu.

Pazīstu Megiju kopš desmit gadu vecuma — lolaik viņa likko bija atbraukusi no Jaunzēlandes. Pilnīgi pamatoti varētu teikt, ka es kopā ar viņu esmu izgājis caur uguni un ūdeni, redzējis, kā viņa cieš no citu cilvēku jūtu akluma, kā pārdzīvo savu piederīgo nāvi un jaunas dzīvības rašanos. Piedzīvojis visu, kas mums jāpanes. Megija ir spogulis, kurā es gribot negribot saskatu, ka esmu mirstīgs.

Jūs viņu mīlat!— Anna pārsteigta iesaucās.

Mūžīgi mūžos.

Tā ir traģēdija jums abiem.

Cerēju, ka tikai man. Pastāstiet par viņu — kas ar viņu nolicis kopš apprecēšanās? Es viņu ilgus gadus neesmu redzējis, taču, domādams par viņas dzīvi, nejūtos mierīgs.

Es jums pastāstīšu, bet tikai pēc lam, kad jūs būsit pastāstījis par Megiju. Ak, es nedomāju neko personisku, tikai par to, kāda bijusi viņas dzīve pirms atbraukšanas uz Dāniju. Mēs ar Ludiju itin neko par viņu nezinām — tikai to, ka viņa dzīvojusi kaut kur Gilanbounas tuvumā. Mums gribētos zināt vairāk, jo viņa mums ir ļoli dārga. Taču pali viņa nekad neko nav stāstījusi — laikam lak aiz lepnuma.

Ludijs ienesa pilnu paplāti ar ēdamo un tējas tasēm un apsēdās, un arhibīskaps īsumā notēloja Megijas dzīvi pirms laulībām ar Lūkasu.

Tas nu man nebūtu ne sapņos nācis prātā! Ja padomā, ka Lūkasam O'Nīlam pielika dūšas, lai to visu viņai alņemtu un piespiestu slrādāt par kalponi! Turklāt viņam ir lik bieza āda, ka viņš pieprasīja, lai Megijas algu mēs ieguldām bankā viņa rēķinā! Vai jūs zināt, ka šai nabaga meitenītei, kopš viņa te dzīvo, nekad nav bijis kabata ne graša saviem izdevumiem? Pērnajos ziemsvētkos es sacīju, lai Ludijs iedod viņai gratifikāciju skaidrā naudā, taču toreiz vajadzēja iegādāties lik daudz mantu, ka summa iztērējās vienā paņēmienā, un vairāk viņa no mums neparko neņēma.

Neskumstiet par Megiju,— paskarbi iebilda arhibīskaps Halfs.— Nedomāju, ka viņai žēl sevis; vismaz naudas trūkums viņu noteikti neapbēdina. Galu galā no naudas viņai prieka bijis maz. Turklāt viņa zina, kur griezties, ja tā viņai nepieciešama. Manuprāt, daudz vairāk par to viņu apbēdinājusi Lūkasa acīm redzamā vienaldzība. Mana nabaga Megija!

Anna un Ludijs papildināja ziņas par Megijas dzīvi — kamēr viņi stāstīja, arhibīskaps de Brikasārs sēdēja, joprojām salicis kopā pirkstgalus, lūkodamies uz kādas palmas vareno, līgano vēdekli. Neviens muskulis viņa sejā ne reizi nenoraustī- jās, ne reizi nemainījās skaisto acu vēsā izteiksme. Strādādams Vitorio Skarbancas — kardināla di Konlīni-Verkēzes vadība, viņš bija daudz ko iemācījies.

Kad stāsts beidzās, viņš nopūtās un pievērsa skatienu abu Milleru raižpilnajām sejām.— Nu, šķiel, ka mums būs viņai jāpalīdz, ja jau Lūkass lo nedara. Ja šis cilvēks viņu patiešām negrib, viņai bulu labāk atgriezties Droedā. Es saprotu, ka jums negribas viņu zaudēt, taču Megijas pašas dēļ mēģiniet viņu pierunāt, lai brauc mājās. Es atsūtīšu jums no Sidnejas čeku viņas vajadzībam, las pasargās 110 neērtības lfigl naudu brālim. Majas lai stāsta tuviniekiem, ko grib.— Viņš paskatījās uz guļamistabas durvīm un nemierīgi sakustējās.— Mīļais dievs, ļauj jel šim bērnam piedzimt!

Taču bērns piedzima tikai pēc veselas diennakts, kad Megija aiz noguruma un sāpēm bija vairs tikko dzīva. Dakteris Smits bija licis viņai dzert lielas devās opija tinktūru, kas, pēc viņa vecmodīgajiem uzskatiem, šādos gadījumos bija vislabākās zāles. Viņa it kā griezās drausmīgu murgu virpuļos, kuros nez kādi radījumi spļaudīdamies, rēkdami un gaudodami rāva, plosīja un skrāpēja viņu no ārienes un iekšienes. Reizēm uz īsu mirkli pavīdēja Ralfa seja, bel lo atkal un alkal aizgainīja sāpju lēkmes, tomēr atmiņas par šo seju palika, un Megija apzinājās: kamēr Ralfs stāv sardze, tikām nedz viņa, nedz bērniņš nemirs.

Brīvajos brīžos, kad vecmāte tika galā viena, dakteris Smits, kādu kumosu uzkozdams, iedzerdams malku slipra ruma un pārbaudīdams, vai neviens cils no viņa pacientiem nav pārsteidzīgi iedomājies mirt, klausījās Annas un Ludija stāsta par Megiju — cik nu abi uzskatīja par vajadzīgu viņam atklāt.

Jums taisnība, Anna,— viņš teica.— Iespējams, ka visa tā jādelēšana ir viens no iemesliem, kāpēc viņai tagad ir tik grūti. Dāmu segli izgājuši 110 modes, bet jāšana pēc vīriešu paražas slikti ietekmē vājā dzimuma veselību. Tā attīsta citus muskuļus, ne tos, ko vajag.

Man teica, ka tās esot tikai sievu pasakas,— lēnīgi iebilda arhibīskaps.

Dakteris Smits veltīja viņam niknu skatienu. Vecajam ārstam katoļu priesteri nepalika, viņš los uzskatīja par aprobežotiem, liekulīgiem svētuļiem.

Domājiet, kā gribat,— viņš atcirta.— Bet sakiet man, ekselence,— ja nu būtu jāizvēlas, kam palikt dzīvam, Megijai vai bērnam, kādu padomu dotu jūsu sirdsapziņa?

Šai jautājumā baznīca ir nelokāma, dakter. Nav nekas jaizvēlas. Nedrīkst nokaut bērnu, lai glābtu māti, un nedrīkst ari nokaut mati, lai glābtu bērnu.— Tad viņš pasmīnēja tikpat nikni kā pirmāk dakteris Sinils.— Bet, ja tiktai patiešam nonāktu, dakter, es nevilcinādamies teiktu jums, lai jūs glabjal Megiju — un pie velna ar bērnu!

Dakteris Smits pārsteigumā noelsās, iesmējās un papliķēja ltaH'am pa muguru.— Bravo! Varat būt mierīgs, neviens neuzzinās, ko jūs esat sacījis. Bel pagaidām bērns ir dzīvs un, man šķiet, nemaz netaisās nevienu nokaut.

Anna turpretī klusībā nodomāja: diez ko jūs atbildētu, ja las būtu jūsu bērns, arhibīskap?

Pēc stundām trim, saulei skumīgi grimstot aiz milzīgi lielā, miglā tītā Bārtlfrīra kalna, dakteris Smits iznāca 110 guļamistabas.

Nu, cauri ir,— viņš visai apmierināts sacija.— Megijai vēl garš ceļš priekšā, bel, ja dievs dos, viss būs labi. Ir piedzimusi meitene — vājš, kaprīzs, piecas mārciņas smags skuķēns ar milzīgi lielu galvu un lādu raksturu, kas piedien tik ugunīgi sarkaniem matiem, kādus es tikko dzimušam bērnam vēl nekad neesmu redzējis. Šito mazo sīkaliņu nevarētu nekādi nobendēt, es to zinu droši, jo cik tur trūka, ka bulu to izdarījis.

Ludijs sajūsmā attaisīja šim notikumam glabāto šampanieša pudeli; visi pieci — priesteris, ārsts, vecmāte, fermeris un kroplā sieviete — pacēla līdz malām pilnās glāzes un uzdzēra uz jaunās mātes un untumainā brēkuļa veselību un laimi. Bija pirmais jūnijs, sākās Austrālijas ziema.

Ieradās kopēja, kam vajadzēja slālies vecmātes vietā un palikt Himmclhohā, līdz ārsls atzis, ka Megijai vairs nedraud briesmas. Ārsts ar vecmāti aizbrauca, bet Anna, Ludijs un arhibīskaps devās apraudzīt Megiju.

Megija divguļamajā gultā izskatījās lik sīciņa un vārga, ka arhibīskaps Ralfs atkal bija spiests noglabāt kādu slepenu sāpi prāta dzīlēs, lai vēlāk izvilktu to ārā, aplūkotu un izbaudītu līdz mielēm. Megija, mana saplosītā un izmocītā Megija … Es mīlēšu tevi vienmēr, bet es nespēju dot tev to, ko, lai cik negribīgi, lev devis Lūkass O'Nīls.

321

Niķīgais cilvēkbērns, kas bija par lo visu atbildīgs, gulēja pītā šūpulltī pie attālakās sienas un neizrādīja ne mazāko prieku par uzmanību, ko tam veltīja lielie cilvēki, sastāda-

I I 7.19

mies ap šūpuli un skatīdamies lejup. Tas izbrēca savu sašutumu un ir nedomāja rimties. Galu galā kopēja paņēma to ar visu šūpuli un aiznesa uz telpu, kas bija izraudzīta par bērnistabu.

—-. Ar plaušām gan viņai viss kārtībā,— smaidot piezīmēja arhibīskaps Ralfs, apsēdies uz gultas malas un saņēmis Megijas bālo roku.

Man šķiet, ka dzīve viņai lāgā nepatīk,— arī pasmaidīdama, atteica Megija. Cik stipri vecāks viņš kļuvis! Tikpat stalts un spēcīgs kā vienmēr, tomēr nesalīdzināmi vecāks. Viņa pagrieza galvu pret Annu un Ludiju un pastiepa otru roku.— Mani mīļie, labie draugi! Ko es būtu iesākusi bez jums? Vai ir kādas vēstis no Lūkasa?

Saņēmu telegrammu, kurā rakstīts, ka viņš esot pārāk aizņemts, lai ierastos, bet novēl tev labu veiksmi.

Cik bezgala laipni,— Megija noleica.

Anna aši noliecās un noskūpstīja viņai vaigu.— Mēs ļausim, lai tu parunājies ar arhibīskapu, mīlulīt. Jums droši vien abiem daudz kas stāstāms.— Balstīdamās uz Ludija rokas, viņa pameta ar pirkstu kopējai, kas blenza uz priesteri, it kā nespētu ticēt savām acīm.— Nāciet, Netij, iedzeriet kopā ar mums tasi tējas! Viņa ekselence pateiks, ja Megijai jūsu ievaj adzēsies.

Kā tu nosauksi savu skaļo meitu?— Ralfs jautāja, kad durvis aizvērās un viņi palika divatā.

Par Džastinu.

Ļoti jauks vārds, bet kāpēc tu tādu izvēlējies?

Izlasīju kādā grāmatā, un man tas iepatikās.

Vai tu šo bērniņu negribi, Megij?

Viņas seja bija it kā kļuvusi mazāka, bet acis lielākas; tās bija maigas, dīvainas gaismas apmiglotas, tās nepauda naidu, bet nepauda arī mīlestību.

Man šķiet, ka gribu. Jā, patiešām gribu. Man taču bija jālaiž darbā likv daudz villus, lai viņu dabūtu! Tomēr, nēsādama viņu, es nejutu neko, vienīgi to, ka viņa mani negrib. Džastina laikam nekad nebūs ne mana, ne Lūkasa, ne kāda cita bērns. Laikam viņa arvien piederēs pati sev.

Man jābrauc, Megij,— viņš klusu ierunājās.

Nu viņas acis kļuva spīvākas un spožākas, mule nicīgi saviebās.— To jau es gaidīju! Savādi, kā mani tuvie vīrieši visi laižas lapās, vai ne?

Viņš sarāvās.— Nekļūsti skarba, Megij! Man būs bēdīgi, ja, dodoties projām, tu man atmiņā paliksi tāda. Agrāk tu allaž saglabāji savu jauko maigumu, vienalga, kas ar tevi notika, un man šķiet, ka tieši šī īpašība padara man tevi tik mīļu. Nemainies, nekļūsti cieta, lai kas noticis. Es saprotu: droši vien šķiet briesmīgi, ka Lūkass nav pal papūlējies atbraukt, liii paliec, kāda biji. Citādi tu nebulu vairs mana Megija.

Taču viņa joprojām lūkojās Ralfā gandrīz vai naidīgi.

Ko nu, Ralf, nav vērts runāt! Es neesmu jūsu Megija un nekad neesmu tā bijusi. Jūs mani negribējāt, jūs aizdzināt mani pie viņa, pie Lūkasa. Kā jums šķiet, kas es esmu — svētā vai mūķene? Redziet, es lā neesmu! Esmu parasta cilvēciska bulne, un jūs esat sabojājis man dzīvi! Visus šos gadus es jūs mīlēju . . . bet es vēlējos arī jūs aizmirst un lad apprecēju vīrieti, kas man likās mazliet jums līdzīgs, un arī viņam nav pēc manis ne vēlēšanās, ne vajadzības. Vai tad tiešām ir pārāk daudz prasīts no vīrieša, lai es būtu viņam ilgota un nepieciešama?

Megija sāka elsot, bet tad savaldījās, sejā bija iegūlušas smalkas sāpju rieviņas, ko Ralfs agrāk nekad nebija manījis, un viņš apzinājās, ka ne atpūta, ne atgūta veselība tās nenogludinās.

Lūkass nav ļauns cilvēks un nav pal netīkams.— viņa turpināja.— Gluži vienkārši vīrietis. Jūs visi esat vienādi, lieli, spalvaini naktstauriņi, kas, ieraudzījuši aiz stikla kādu muļķīgu liesmu, sitas pret šo jums neredzamo stiklu kā apsēsti. Un, ja jums izdodas iekļūt iekšpusē aiz šī stikla, jūs ielidojat liesmā un apdedzinājušies nokrītat bez dzīvības. Taču ārā, vēsajā naktī, visu šo laiku ir gan ēdiens, gan mīlestība, gan iespēja radīt mazus naktstauriņus. Bet vai jūs to redzat, vai jūs to gribat? Nē! Jūs tikmēr lidosit uz liesmu, sizdamies pret stiklu kā apdulluši, līdz sadegsit un nokritīsit bez dzīvības.

Ralfs neatjauta, ko viņai sacīt, jo šādu Megiju nekad nebija redzējis. Vai šis rūgtums slēpies viņā arvien, vai arī viņa tam tīšām ļāvusi izaugt no savām briesmīgajām mokām un pamestības izjūtas? Megija lai runātu tādus vārdus? Viņš vairs lāga nedzirdēja, ko viņa saka, satraucies, ka viņa tā runā, un tāpēc neaptvēra, ka cēlonis lam ir vientulība un vainas apziņa.

Vai atceries rozi, ko lu man iedevi naktī, kad es devos projām no Droedas?— viņš maigi ievaicājās.

Jā, atceros.— No balss bija izgaisusi dzīvība, no acīm — spivais spožums. Tās lūkojās Ralfā bez cerībām, tikpat neizteiksmīgas un glāžainas kā viņas mātei.

Man lā vēl ir — manā lūgsnu grāmatā. Un ikreiz, kad es ieraugu tadas krāsas rozi, es domāju par levi, Megij. Es tevi mīlu. Tu esi mana roze, visdaiļākais cilvēka tēls un visbrīnišķīgākā doma manā mūžā.

Mutes kakliņi atkal noliecās lejup, acīs iezalgojās saspringts niknums un pat naids.— Tēls, doma! Cilvēka tēls un doma! Jā, tā ir taisnība, tas ir viss, kas es jums esmu! Jūs neesat nekas cits kā muļķīgs, romantisks sapņotājs, Ralf de Brikasār! Dzīves jēgu jūs neizprotat vairāk par naktstauriņu, kā es jūs iedēvēju. Nav nekāds brīnums, ka jūs esal kļuvis par priesteri! Ja jūs būlu parasts cilvēks, jūs nemācētu dzīvot parasto dzīvi, tāpat kā to nemāk Lūkass, kaut arī viņā nav nekā neparasta. Jūs sakāt, ka mīlat mani, bet jums nav ne jausmas, kas ir mīla, jūs tikai svinīgi izrunājat vārdus, kurus esat iekalis, jo, pēc jūsu domām, tie skaisti skan. Mani satriec jautājums, kāpēc jūs, vīrieši, neesat panāknši, ka varētu vispār iztikt bez sievietēm — to taču jūs gribētu, vai ne? Jums vajadzētu rast iespēju apprecēt citam citu — tā jums būtu tīrā svētlaime!

Megij, nevajag! Lūdzu, nevajag!

Ak, ejiet projām! Negribas uz jums skatīties! Un, runādams par savām dārgajām rozēm, jūs piemirstat vienu, Ralf,— ka tām ir asi, nejauki ērkšķi!

Viņš neatskatīdamies izgāja no istabas.

Lūkass nebija papūlējies atbildēt uz telegrammu, kura saturēja ziņu, ka viņš var lepoties, jo kļuvis par piecas mārciņas smagas meitas Džastinas tēvu. Megija lēnām atlaba, un meitenīte sāka attīstīties. Ja Megija būtu varējusi barot mazo ar krūti, varbūt saites ar kaulaino, untumaino knīpu kļūtu ciešākas, taču viņas krāšņajās krūtīs, ko Lūkasam tā bija paticis sūkt, nebija ne lāses piena. Taisnīga dzīves ironija, viņa nodomāja. Viņa apzinīgi mainīja autiņus un baroja ar pudelītiksarkanādaino, sarkanmataino sīkaliņu pēc visiem tradīciju priekšrakstiem, gaidīdama, kad uzplūdis brīnišķu jūtu vilnis. Tomēr tas neuzplūda; viņa nejuta vēlēšanos apklāt mazo sejiņu ar skūpstiem, kodīt sīkos pirkstiņus vai darīt kādu no neskaitāmajām muļķībām, ar kurām mātes izrāda mīlestību pret zīdaiņiem. Viņai nelikās, ka tas būtu viņas bērns, un bērns neizrādīja lielāku vēlēšanos vai vajadzību pēc mātes kā Megija pēc tā. Kā var teikt — pēc tā\ Pēc viņas jel, pēc viņas\ Megija pal it kā neatcerējās, ka bērns ir «viņa»!

Ludijam un Annai ne sapņos nerādījās, ka Megija nejūt pret Džastinu dievināšanu, ka viņa mīl Džastinu mazāk par

I<i)kurii no'saviem jaunākajiem brāļiem. Kad vien Džastina ieraudājās, Megija piesteidzās pie gultiņas, pacēla meitu, klusu padungoja dziesmiņu, pašūpoja, un bērns allaž bija sauss un apkopts tik labi, ka labāk nevarētu vēlēties. Dīvaini bija tas, ka Džastinai it ka nepatika, ka viņu paceļ rokās vai dungo viņai dziesmiņu; mazā nomierinājās daudz ātrāk, ja palika viena.

Laikam ritot, viņas izskats uzlabojās. Āda kļuva baltāka, iegudama to glezno, zilu dzīsliņu pieausto caurspīdīgumu, kas lik bieži biedrojas ar rudiem matiem. Rociņas un kājiņas tīkami apvēlās. Mati sāka cirtotics, kļuva biezāki un beidzot ieguva lo pašu spilglo krāsu kā viņas vectēvam Padijam. Visi nepacietīgi gaidīja, kadas galu galā bus acis: Ludijs derēja, ka zilas ka tēvam, Anna — ka pelēkas kā mātei; Megija nekādus pareģojumus neizteica. Taču Džastinas acis neapšaubāmi izrādījās viņas pašas, un tās neapšaubāmi spēja atņemt otram drosmi, lai neteiktu vairāk. Pēc sešām nedēļām tās saka mainīties un pēc deviņām ieguva pastāvīgo krāsu un veidu. Neviens nekad neko tamlīdzīgu nebija redzējis. Varavīksnenes ārmalu aplieca ļoli tumši pelēks loks, taču pati varavīksnene bija tik bāla, ka to nevarēja saukt ne par zilu, ne par pelēku, vistrāpīgāk bija saeit, ka lā ir tumši balla. Skaliens viesa neveiklības sajūtu, las bija nekustīgs, savāds — gandrīz kā aklam, tomēr ar laiku kļuva skaidrs, ka Džastina redz pavisam nevainojami.

Kaul gan dakteris Smits neko neteica, bērnam dzimstot, viņam bija radušās raizes par galvas apjomu, un pirmajos sešos meitenītes mūža mēnešos viņš vērīgi sekoja las allislī- bai; viņš bija prātojis — īpaši redzēdams dīvainās acis—, vai mazajai nav smadzenēs ūdens (tā viņš joprojām dēvēja šo parādību, lai gan mācību grāmatās tolaik to sauca par hydroce/>hcilus [12] ). Taču likās, ka Džastinu nemoka nekādi galvas smadzeņu darbības traucējumi vai kroplība, viņai tikai bija ļoti liela galva, un, ķermenītim attīstoties, tā kļuva samērlgaka ar augumu.

Lūkass nerādījās. Megija bija viņam vēlreiz rakstījusi, taču viņš nedz atbildēja, nedz ieradas apraudzīt savu bērnu. Viena ziņā Megija priecājas: viņa nebulu zinājusi, ko vīram teikt, un viņa necerēja, ka Lūkass jutīs kaut mazāko prieku par dīvaino, sīko būtni, kas bija viņa meita. Rūtu piedzimis dūšīgs, liels dēls, varbūl Lūkass kļūlu pieļāvīgāks, taču

Megija sirdT gavilēja, ka ta nav. Džastina bija dzīva liecība, ka dižais Līikass O'Nils nemaz nav pilnības iemiesojums, jo, ja viņš tāds būtu, tad radītu vienīgi dēlus.

Bērnam klājas labak nekā Megijai, tas pēc grūtā ceļa uz pasauli atguvās ātrāk. Četru mēnešu vecumā meitene mitējās tik daudz brēkt un, gulēdama šupulītī, sāka rotaļāties, taustīdama un grozīdama spilgtkrāsainās bumbiņas, kas bija savērtas uz auklas tā, ka viņa tās varēja aizsniegt. Taču viņa nevienam nekad neuzsmaidīja, pat tad ne, kad vēderiņš sāpēja no gāzēm.

Lietavas uznāca agri, oktobrī, un tās bija gaužām dāsnas lietavas. Mitrums sakāpa līdz simt procentiem un nemazinājās, katru dienu Ilimmelhohu stundām ilgi šalkdams šaustīja lietus. Sarkanā augsne izžulga, cukurniedres piemirka, platā, dziļā Danglo upe pildījās ar ūdeni, tomēr neplūda pāri malām, jo tās tecējums bija lik īss, ka liekā valgme pietiekami drīz sasniedza jūru. Džastina gulēja šūpulītī, ar savādajām acīm vērodama pasauli, Megija sēdēja un nomākta lūkojās, kā Bārtlfrīrs te pazūd aiz blīvā lietus lāņa, te atkal parādās.

Reizēm no mākoņiem palūkojās ārā saule, un no zemes cēlās augšup gaistoši garaiņu plīvuri, slapjās cukurniedres mirdzēja un dzirkstīja līdzīgi dimantiem, un upe atgādināja resnu zelta čūsku. Bieži vien pār debess velvi izliecās divkāršs varavīksnes loks, tik sulīgs pret drūmajiem, tumšzilajiem mākoņiem, ka salīdzinājumā ar šīm krāsainajam joslām jebkura ainava aiz Ziemeļkvīnslendas robežām būtu šķitusi blāva un neizteiksmīga. Taču te bija Ziemeļkvīnslenda, gaisīgajā spozmē nekas nenopluka, un Megija attapa, ka zina, kāpēc Gilanbounas apkārtne izskatās tik brūna un pelēka: Ziemeļkvīnslenda piesavinājusies arī tas daļu no krāsu paletes.

Kādu dienu deeembra sākumā Anna iznāca verandā un, apsēdusies Megijai līdzās, vēroja viņu. Ak, kā viņa novājējusi, kā zaudējusi visu dzīvīgumu! Pat skaistie, zeltainie mati kļuvuši nespodri.

Megij, nezinu, vai esmu rīkojusies pareizi vai nepareizi, taču padarīts paliek padarīts, un es gribu, lai tu vismaz uzklausi mani, pirms saki «nē».

Megija smaidīdama atrāva skatienu no varavīksnēm. — Tavi vārdi, Anna, skan ļoti svinīgi. Kas man jāuzklausa?

Mēs ar Ludiju raizējamies par tevi. Pēc Džastinas dzimšanas tu neesi pienācīgi atspirgusi, un tagad, kad iestājies lietus periods, tu izskaties pat vel sliktāk. Tu neēd un i/dilsti. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka šejienes klimats nav li-v piemērots, bet, kamēr nenotika nekas tāds, kas tevi irdragalu, tu turējies. Tagad, pēc mūsu domām, tu esi slima, un, ja kaut ko nedarīsim, tu savārgsi pa īstam.— Viņa ievilka ripu.— Tāpēc pirms vairākām nedēļām es aizrakstīju kādam draugam, kas strādā ceļojumu birojā, un pasūtīju lev atpūtas braucienu. Nesāc atrunāties ar izdevumiem; ne Lūkasa, ne mūsu krājumos lie robu necirtīs. Arhibīskaps atsūtīja mums lavām vajadzībām ļoti lielu čeku, tavs brālis visu droediešu vārdā attelegrafēja lev un mazajai otru — manuprāt, tas ir mājiens, lai tu uz kādu laiku aizbrauktu pie savējiem. Un, visu pārrunājuši, mēs ar Ludiju nolēmām, ka daļu no līdzekļiem visprātīgāk būtu izlietot atpūtas ceļojumam. Tomēr man šķiet, ka, dodoties mājās uz Droedu, tu īsli neatpūtīsies. Mēs ar Ludiju nolēmām, ka tev visvairāk nepieciešams laiks pārdomām. Bez Džastinas, bez mums, bez Lūkasa, bez Droedas. Vai lu kādreiz esi kur braukusi viena pali, Megij? Ir laiks to darīt. Ta nu mēs tev noīrējām uz diviem mēnešiem — no janvāra sākuma līdz marta sākumam — kotedžu Metloka sala. Mēs ar Ludiju pieskatīsim Džastinu. Tu zini, ka viņai nekas ļauns nenotiks, bet, ja mums par viņu radīsies kaul mazākās raizes, lad lici mūsu godavārdam: mēs tev tūlīt to paziņosim — salā ir telefons,— un atceļš neprasīs daudz laika.

Varavīksnes bija pazudušas lāpai kā saule; taisījās atkal uz lielu.

Anna, ja pēdējos trijos gados nebūtu bijis tevis un Ludija, es zaudētu prātu. Tu to zini. Dažkārt naktīs es pamostos un lauzu galvu, kas ar mani būlu noticis, ja Lūkass būlu sarunājis man darbu pie vienaldzīgiem ļaudīm. Jūs esat rūpējušies par mani daudz vairāk neka Lūkass.

Nieki! Ja Lūkass būlu tevi iekārtojis pie vienaldzīgiem ļaudīm, lu būtu atgriezusies Droedā. Un kas zina? Varbūt la būtu bijis vislabāk.

Nē. Tas viss ar Lūkasu nebija patīkami, taču man ir daudz labāk, ka esmu palikusi un nogājusi šo ceļu līdz galam.

Lielus aizsegs pamazām tuvojās, padarīdams neskaidrākas cukurniedru aprises un līdzīgi lielam, pelēkam nazim atgriezdams visu, kas atradās tā aizmugurē.

Tev taisnība, nejūtos vesela,— Megija piekrita. — Neesmu jutusies vesela kopš Džastinas ieņemšanas. Esmu mēģinājusi sasparoties, bet laikam cilvēkam ir robeža, aiz kuras pietrūkst spēka to darīt. Ai, Anna, es jūtos tik nogurusi un mazdūšīga! Es pat neesmu laba māte, taču mans pienā- kūms ir tādai būt. Es izkaroju, lai viņa nāk pasaulē, viņa to nelūdza. Tomēr galvenokārt drosme atstājusi mani tāpēc, ka Lūkass nevēlas sagādāt man ne mazāko izdevību darīt viņu pašu laimīgu. Viņš negrib dzīvot kopā ar mani, ļaut iekārtot viņam māju, viņš nevēlas bērnus. Es viņu nemīlu — nekad neesmu mīlējusi viņu tā, kā sievietei jāmīl vīrietis, ko tā prec, un varbūt viņš to jutis jau no sākta gala. Iespējams, ja es būtu viņu mīlējusi, viņš rīkotos citādi. Kā es varu viņu vainot? Manuprāt, vainīga esmu tikai es pati.

Tu mīli arhibīskapu, vai ne?

Ai, es viņu iemīlēju, jau būdama maza meitene! Kad viņš bija atbraucis šurp, es izturējos pret viņu cietsirdīgi. Nabaga Ralfs! Man nebija tiesību teikt viņam tādus vārdus, jo, redzi, viņš nekad nav mani iedrošinājis. Cerams, viņš tagad pārdomājot būs sapratis, ka man toreiz sāpēja, es biju izmocījusies un bezgala nelaimīga. Spēju domāt tikai par to, ka patiesībā tam vajadzēja bul viņa bērnam, taču tam nekad nav lemts notikt. Un tas nav taisnīgi! Protestantu garīdznieki drīkst precēties, kāpēc katoļu — nedrīkst? Un lai nemēģina man iestāstīt, ka mācītāji nerūpējas par saviem ganāmpulkiem tāpat kā priesteri, jo es tam neticēšu. Esmu redzējusi nejūtīgus priesterus un brīnišķīgus mācītājus. Bet, tā kā priesteriem jāievēro celibāts, man vajadzēja atstāt Ralfu un saistīt dzīvi ar citu, dzemdēt cita bērnu. Un vai zini ko, Anna? Tas ir tikpat briesmīgs grēks kā Ralfam — zvēresta laušana, varbūt pat lielāks. Pēc katoļu baznīcas likumiem sanāk, ka es grēkoju, mīlēdama Ralfu, un viņš grēko, mīlēdams mani,— bet es to nekādi neatzīstu!

Aizbrauc uz kādu laiku, Megij! Atpūties, ēd, cik sirds vēlas, izgulies un beidz, gausties! Varbūt, kad tu atgriezīsies, tad spēsi kaul kā pierunāt Lūkasu, lai viņš nevis tikai runā par fermu, bet patiešām to nopērk. Es zinu, ka tu viņu nemīli, taču, pēc manāmvdomām, ja viņš tev dotu kaut drusku izdevības, tu varētu kļūt ar viņu laimīga.

Megijas pelēkās acis bija tāda paša krāsā kā lietus, kas šaltīm šļācās pār māju; abu sieviešu balsis bija kļuvušas skaļas, lai pārkliegtu nevaldāmo graboņu pret šīfera jumtu.

Bet lā jau tieši ir ta nelaime, Anna! Kad mēs ar Lūkasu aizbraucām uz Etcrtonu, es beidzot sapratu, ka viņš, kamēr vien būs spēks kaulos, nepametīs cukurniedres. Viņam patīk tāda dzīve, nudien patīk. Viņam patīk būt kopā ar vīriem, kas ir tikpat spēcīgi un neatkarīgi kā viņš pats, viņam patīk pārcelties no vietas uz vietu. Tagad, kad par to padomāju,— viņš vienmēr bijis klaidonis. Sievietes viņam nav vajadzīgas, pal ko papriecāties,— cukurniedres viņu pārāk nogurdinājušas. Un … kā lai to labāk pasaku? Lūkass ir tāds cilvēks, kam patiešām vienalga — viņš ir ar mieru ēst, sēdēdams uz liniera kastes, un gulēt uz grīdas. Vai tu nesaproti? Viņu nevar iekārdināt ar ērtībām, ar kaut ko skaistu, jo viņam tas nepatīk. Reizēm man šķiet, ka viņš nicina kā ērtības, tā skaistumu. Tie nozīmē mīkstčaulību, tie var padarīt viņu pašu par mīkstčauli. Manā rīcībā nav tik spēcīgu valdzināšanas līdzek|u, kas spiestu viņu mainīt pašreizējo dzīves veidu.

Viņa pameta nepacietīgu mirkli uz verandas jumtu, it kā nogurusi no kliegšanas.— Es nezinu, vai esmu pietiekami stipra, Anna, lai dzīvotu vientulībā bez savas mājas nākamos desmit, piecpadsmit gadus — vai cik nu ilgs laiks būs vajadzīgs, līdz darbs Lūkasu nokausēs. Pie jums ir brīnišķīgi; es negribu, lai jūs uzskatītu mani par nepateicīgu. Taču es gribu savas mājas! Es gribu, lai Džastinai būtu brāļi un māsas, es gribu slaucīt putek|us no savām mēbelēm, es gribu rotāt ar aizkariem savus logus, gatavot ēdienu uz sava pavarda savam vīram. Ai, Anna! Es esmu gluži parasta sieviete, neesmu nedz godkārīga, nedz gudra vai labi audzināta, tu to zini. Es vairāk nekā nevēlos kā vīru, bērnus, savu māju. Un no kāda cilvēka mazliet mīlestības.

Anna izvilka kabatas lakatiņu un izslaucīja acis, pūlēdamās pasmieties.— Esam nu gan mēs divas sentimentālas čiepstes! Taču es saprotu, Megij, es patiešām saprotu. Mēs ar Ludiju esam desmit gadus precējušies, un šie gadi ir vienīgais īsti laimīgais laiks manā mūžā. Piecu gadu vecumā es saslimu ar bērnu trieku un pēc tās k|uvu tāda, kāda esmu tagad. Biju pārliecināta, ka neviens nekad neveltīs man ne mazāko uzmanību. Dievs ir mans liecinieks, tā arī notika. Kad sastapu Ludiju, biju trīsdesmit gadus veca un, lai nopelnītu iztiku, mācīju bērnus. Viņš bija desmit gadus jaunāks par mani, tāpēc es neskatījos uz viņu nopietni, kad viņš sacīja, ka mani mīlot un gribot precēt. Kas var būt briesmīgāks, Megij, kā sabojāt tik jauna cilvēka dzīvi! Piecus gadus es izturējos pret viņu tik acīm redzami nepieklājīgi, cik vien lu vari iedomāties, taču viņš allaž atgriezās, kaut arī es viņu saņēmu tāpat. Tā nu es izgāju pie viņa par sievu un esmu bijusi laimīga. Ludijs apgalvo, ka arī esot laimīgs, tomēr man par to nav īstas pārliecības. Viņam bijis jāatsakās no daudz kā, arī no bērniem, un viņš, nabadziņš, tagad izskatās vecāks par mani.

— Tas ir no šejienes dzīves, Anna, un no klimata.

Lielus mitējās tikpat pēkšņi, kā bija sācies; saule iznira no mākoņiem, zemes izgarojumu piesūkušās debesis visā krāšņumā apvija varavīksnes josta. Bārtlfrīra kalna violetā virsotne izslējās no vēja trauktajiem padebešiem.

Megija no jauna ierunājās:— Es braukšu. Esmu par šo izdomu tev (oti pateicīga; laikam tas man tiešām vajadzīgs. Bet vai tu droši zini, ka Džastina nesagādās pārāk lielas grūtības?

Ak dievs, zinu, ka ne! Ludijs jau visu izplānojis. Annemarijai, kas strādāja pie mums pirms tavas ierašanās, ir jaunāka māsa, Anunciāta, kura grib Taunsvilā mācīties par žēlsirdīgo māsu. Taču sešpadsmit gadu veca viņa kļūs tikai martā, bet skolu beidz tuvākajās dienās. Tāpēc, kamēr tu būsi projām, viņa nāks pie mums. Viņa prot arī lieliski kopt bērnus. Tezorjēro dzimtā ir vesels bars mazuļu.

Melloka sala . . . Kur tā atrodas?

—• Tieši pie Vasarsvētku šauruma blakus Lielajam Barjer- rifam. Tā ir ļoti klusa un vientulīga vieta, manuprāt, turp dodas jaunlaulātie pavadīt medusmēnesi. Tu zini, ko tas nozīmē,— tur nav centrālās viesnīcas, tur ir atsevišķas kotedžas. Tev nebūs jāēd pusdienas ļaužu pilnā ēdamzālē vai jārisina sarunas veselā pulkā cilvēku, ar kuriem tu vispār negribi pārmīt ne vārda. Un šai gadalaikā sala ir gandrīz neapdzīvota, jo ļaudis baidās no vasaras cikloniem. Lietavas nav nekāda problēma, turpretī vasarā nevienam uz rifu, šķiet, nepatīk braukt. Iespējams, tāpēc, ka lielākā daļa cilvēku, kas dodas uz turieni, ir Sidnejas vai Melburnas iedzīvotāji un šajās pilsētās vasara jau tāpat ir jauka, nav jābrauc projām. Turpretī jūniju, juliju un augustu dienvidnieki aizrunā jau trīs gadus iepriekš.

13

Tūkstoš deviņsimt trīsdesmit septītā gada pēdējā dienā Megija iekāpa Taunsvilas vilcienā. Lai gan brīvdienas bija tikko sākušās, viņa jau juiās labāk: Danglo melases smirdoņa bija palikusi tālu aizmugurē. Taunsvila, lielākā apdzīvotā vieta Ziemeļkvīnslendā, bija augoša pilsētiņa ar vairākiem tūkstošiem iedzīvotāju, kas mita baltās, uz pāļiem būvētās koka mājās. īsais starplaiks starp vilciena pienākšanu un kuģīša atiešanu neļāva apskatīt pilsētu, taču Megija neskuma, ka jāsteidzas tūdaļ uz krastmalu un nebūs laika domāt; pēc drausmīgā brauciena pāri Tasmānijas jūrai pirms sešpadsmit gadiem viņa nebūt neilgojās pavadīt trīsdesmit sešas stundas uz kuģa, kurš bija krietni mazāks par «Vehainu».

Taču šoreiz bija pavisam citādi, kuģītis, it kā klusu čukstot, šķīra gludos ūdeņus, un viņai bija nevis desmit, bel divdesmit seši gadi. Patlaban cikloni bija piestājuši un jūra izsmēlusi spēkus; lai gan pulkstenis rādīja tikai dienas vidu, Megija nolika galvu uz spilvena un nogulēja bez sapņiem, līdz nākamajā rītā pulksten sešos viņu pamodināja stjuarts, ienesdams tasi tējas un šķīvi plakanu, saldu cepumu.

Uzkāpusi uz klāja, viņa ieraudzīja jaunu Austrāliju, atkal citādu. Glezni bezkrāsainajās, augstajās, dzidrajās debesīs no okeāna austrumu pamales lēni cēlās augšup sārta, pēr|aina vizma, līdz pie apvāršņa izpeldēja saule, gaisma zaudēja savu jaunpiedzimuša bērna sarkanumu un pārvērtās par dienu. Kuģis bez trokšņa slīdēja pār ūdens klaju, kam nebija nekādas nokrāsas, skaidrajā dzelmē aiz margām vairāku asu dziļumā varēja saredzēt purpursarkanas grotas un izšķirt mundri šaudīgo zivju apveidus. Tālumā ūdens izskatījās pēc zaļgana, vīnsarkaniem lāsumiem izraibota akvamarīna — tur jūras dibenu klāja aļģes vai koraļļi; šķita, ka visās pusēs pašas no sevis kā kvarca kristāli izaug salas ar palmām rotātiem žilbinoši baltu smilšu liedagiem. Tās bija vai nu džungļos ielērplas un kalnainas, vai lēzenas, krūmājiem apzēlušas salas, kas tik tikko pacēlās virs ūdens.

Lēzenās ir īstās koraļļu salas,— paskaidroja kāds no kuģa apkalpes.— Ja tās izskatās pēc gredzeniem un iejož lagūnu, tās dēvē par atoliem, bet, ja tās līdzīgas klintīm, kas slejas ārā no ūdens, tad tās sauc par koraļļū rifiem. Augstākās salas ir kalnu virsotnes, bet tik un tā ap tām kļaujas koraļļu rifi un tām ir lagūnas.

Kur atrodas Metloka sala?— vaicāja Megija.

Vīrs ziņkāri pavērās viņā: vientuļa sieviete, kas dodas atpūsties uz medusmēnešu salu, kāda ir Metloka, likās neizprotama aplamība.— Tagad mēs brauksim pa Vasarsvētku šaurumu, tad virzīsimies ārā uz rifa malu Klusā okeāna pusē. Mctloku apskalo milzīgas bangas — tās akurāt kā ātrvilcieni brāžas turp no simt jūdžu lieliem okeāna tālumiem, un tur ir tāda rūkoņa, ka ausis krīt ciet. Vai varat iedomāties, kā būtu ap sirdi, ja uz tāda viļņa lidotu simt jūdzes?— Viņš ilgu pilns nopūlās.— Metloka salā mēs piestāsim pirms saules rieta, kundze.

Un stundu pirms saules rieta mazā kuģīša skrūve jau kūla bangas, kuru putas cēlās pret austrumpuses debesīm līdzīgi varenai miglas sienai. Uz tieviem pāļiem uzslietā piestātne iestiepās burtiski pusjūdzi iekšā jūrā pāri rifam — to varēja redzēt, jo bija bēgums,— un aiz tās slējās augstā, klinšainā piekraste, kas nesaderējās ar tropu krāšņumu, kādu Megija bija iztēlojusies sapņos. Pavecs vīrs viņu sagaidīja, palīdzēja nokāpt no kuģa uz piestātnes dēļiem un paņēma no matroža viņas ceļasomas.

Labdien, misis O'Nda,— viņš apsveica atbraucēju. — Es esmu Robs Volters. Ceru, ka jūsu vīram tomēr rāsies izdevība atbraukt. Šinī gadalaikā Metlokā ir gaužām vientulīgi; patiesībā tā domāta ziemas atpūtai.

Viņi kopā gāja pa ļodzīgiem dēļiem, raudzīdamies uz koraļļiem, ko bēguma laikā apspīdēja saules dziesna, mezdama arī sārtu atblāzmu uz bangaini krāšņo, putas sakulto, draudīgo jūru.

Tagad ir bēgums, citādi brauciens būlu bijis grūtāks. Vai redzat miglu austrumu pusē? Ta ir paša Lielā Rarjerrifa mala. Te, Metloka, var dzīvot likai tāpēc, ka rifs aizsargā; jus manīsit, kā bangas visu laiku tricina salu.— Viņš palīdzēja Megijai iekāpt mašīnā.— Ši ir Metlokas vēja puse — izskatās maķenīt mežonīga un neviesmīlīga, ko? Ret pagaidiet, līdz ieraudzīsit aizvēja krastmalu, ai, ai! Ta ir ko vērta, nudien.

Viņi joņoja ar lo bezrūpīgo ātrumu, kas Metlokas vienīgajai mašīnai šķita pilnīgi dabisks, nobraukdami varbūt jūdzes četras pa koraļļū skeletu čirkstošā kaļķa nobērtu šauru ceļu starp palmām un biezu krūmāju, kam vienā pusē slējās augsts pakalns. Reidzot mašīna parvizināja viņus pāri kalnu mugurai.

Ai, cik skaisti!— iesaucās Megija.

Viņi bija izbraukuši uz cita ceļa, kas izlocījās pa smilšaino krastmalu gar lagunu — mēness sirpim līdzīgi izliektu iedobi. Tālu selgā, kur okeāns šļāeās pret rifa malu, žilbinoši baltoja lāšu mežģīņotais plīvurs, turpretī koraļļu ieskautais ūdens bija kluss un rāms, līdzīgs spožam sudraba spogulim ar bronzsārtu spīdumu.

Sala ir četras jūdzes piala un astoņas — gara,— viņas vedējs paskaidroja. Mašīna pabrauca garam ballai ēkai ar vairākam piebūvēm, dziļu verandu un tādiem kā veikala logiem.— Universālveikals,— teica misters Volters ar īpašnie- ciski lepnu rokas vēzienu.— Dzīvojam tur abi ar manu cienīgo, un varu jums sacīt: viņa pārak nepriecājas par vientuļas sievietes ierašanos. Domā, ka es, tā teikt, tikšot aizvilināts uz neceļiem. Labi vēl, ka birojs pieprasīja, lai jums nodrošinātu pilnīgu klusumu un mieru, un es teicos novietot jūs visattālākajā kotedžā, kāda ir mūsu rīcībā,— tas manu cienīgo maķenīt nomierināja. Jūsu tuvumā nebūs nevienas dzīvas dvēseles, divi pārējie viesi — vīrs un sieva — apmetušies pretējā pusē. Jūs te varat draiskoties Ievas kostīmā — neviens jūs neredzēs. Kamēr būsit te, cienīgā neizlaidīs mani no acīm. Ja jums kas vajadzīgs, paceliet tikai klausuli — un es atvedīšu. Nav jēgas so|ot tādu ceļa gabalu līdz veikalam. Un, lai nu cienīgā saka, ko grib, reizi dienā, saulei rietot, es pie jums iegriezīšos — tāpat vien, lai pārliecinātos, ka esat sveika un vesela. Tad labāk uzturieties kotedžā un apģērbiet kārtīgu kleitu — var gadīties, ka cienīgā atbrauc līdzi.

Kotedža bija vienstāva ēka ar Irim istabām un savu baltā liedaga ieloku starp divām kalna atzarēm, kas ietiecās jūrā; tālāk ce|š vairs negāja. Iekštelpu iekārtojums bija loti vienkāršs, bet ērts. Salai bija pašai sava spēkstacija, tāpēc kotedžā atradās mazs ledusskapis, bija elektriskais apgaismojums un pal radioaparāts; netrūka ari solītā tālruņa. Odens klozetā plūda auma|ām, un arī pa vannas krānu tas tecēja svaigs. Megija uzjautrināta nodomāja, ka te ir vairāk modernu ērtību nekā Droedā vai Himmelhohā. Bija viegli noprotams, ka vairums viesu brauc šurp no Sidnejas vai Melburnas un ir tā pieraduši pie civilizācijas labumiem, ka nespēj bez tiem iztikt.

Palikusi vienatnē,— Robs steidzās atpakaļ pie savas aizdomu pilnās cienīgās,— Megija izsaiņoja lietas un apskatīja savu valstību. Lielā divguļamā gulta bija krietni ērtāka par viņas pašas kādreizējo kāzu guļvietu. Sala jau arī bija īsta medusmēneša paradīze, un, lai nu ko, kārtīgu gultu klienti noteikti pieprasīja; Danijas viesnīcas iemītnieki parasti bija pārāk iereibuši, lai iebilstu pret izgulētām atsperēm. Gan ledusskapis, gan sienai pierīkotie plaukti bija pilni ar ēdamo, un uz galdiņa atradās liels grozs ar banāniem, pasifloras ogām, ananasiem un mango augļiem. Kāpēc lai viņa labi negulētu un labi neēstu?

Pirmo nedēļu Megija laikam neko citu nedarīja kā gulēja un ēda; viņa nebija atskārtusi, cik nogurusi jūtas vai ka ēstgribu atņēmis tieši Danglo klimats. Apgūlusies brīnišķīgajā gultā, viņa tūdaļ iemiga un nogulēja nepamozdamās desmit, divpadsmit stundu, un ēdienam tik liels pievilkšanas spēks bija piemitis vienīgi Droedā. Šķila, ka viņa ēd ik mīļu brīdi, kad vien ir nomodā; viņa ņēma mango augļus sev līdzi pal ūdenī. Patiesību sakot, jūra un vēl vanna bija vispiemēro- takās vietas, kur mieloties ar mango, jo 110 tiem tecēja sula. Tā ka viņas mazais liedags piekļāvās lagūnai, ūdens te bija sekls un tā spogulis rāms, straumju netraucēts. Tas viss viņai gāja pie sirds, jo viņa nepavisam neprata peldēt. Taču stipri sāļais ūdens pat šķita ceļam augšup. Viņa nolēma pamēģināt un, jau pirmajā reizē noturējusies virspusē desmit sekundes, jutās laimīga. Apziņa, ka iespējams atbrīvoties no zemes pievilkšanas spēka, radīja vēlēšanos peldei kā zivij.

Ja viņa arī skuma par sabiedrības trūkumu, tad likai tāpēc, ka būlu gribējusi, lai kāds pamāca peldēt. Citādā ziņā but neatkarīgai ne 110 viena likās brīnišķīgi. Anna teikusi svētu patiesību! Visu mūžu mājās viņa bijusi citu cilvēku ielenkta. Dzīvot vienai šķita atvieglojums, jo te valdīja liels miers. Viņa nemaz nejutās vientuļa, nealka ne pēc Annas, ne Ludija, ne Džastinas, ne Lūkasa un pirmo reizi pēdējos trijos gados neilgojas pēc Droedas. Vecais Robs nemēdza traucēt viņas vientulību, likai ik ricla stunda savas necerēti glītas, bargās cienīgās piespiedu pavadība atpukšķināja pa ceļu pietiekami tālu, lai pārliecinātos, ka Megijas draudzīgais rokas mājiens 110 verandas nav briesmu signāls; lad viņš apgrieza mašīnu un lēnām aizducināja to atpakaļ. Reiz Robs piezvanīja un paziņoja, ka grasoties pavizināt otrus viesus savā laivā ar stikla dibenu,— vai viņa negribot braukt līdzi?

Megijai šķila, ka viņa nokļuvusi uz nepazīstamas planētas; cauri stiklam viņa lūkojās uz ņudzošu, burvīgi trauslu pasauli, kuras gleznās formas šūpoja un balstīja ūdens līganā tuvība. Viņa atklaja, ka dzīvi koraļļi nav kliedzoši spilgtā krāsā kā to apdarinātie brāļi suvenīru veikalu vitrīnās, tie bija maigi sārti, gaišbrūni vai pelēkzili, un ap katru izaugumu vai atzarojumu zvīgoja brīnumskaista krāsu varavīksne, it kā acij saskatāms smaržu vilnis. Lielas, divpadsmit collu platas medūzas vēcināja zilās, sarkanas, oranžās vai purpurkrāsas taustekļu bārkstis; ķalti gliemeži rievotos vākos, tik lieli kā klintsgabali, šķita aicinām nepiesardzīgus skatītājus ielūkoties dziļāk to iekšienē, kārdinoši piesaistīdami acis pie kaut kā raiba un kustīga aiz pūkainajām lūpām; sarkani, mežģī- ņoti vēdekļi līgojās vēja zvārotajos ūdeņos; spilgti zaļas ūdenszāļu lentes, nekur nepiesaistītas, dejoja, ļaudamās straumei. Neviens no četriem laivas braucējiem nemaz nejustos pārsteigts, ieraugot nāru: pavizēlu glāsainas krūtis, mirdzēdama izlocītos aste, laiski noplandītos matu mākoņi, pazibētu vilinošs smaids, kaitinot savaldzinātos jūrniekus. Un zivis! Ka dzīvi dārgakmeņi las šaudījās šurp un lurp tūkstošiem un vēlreiz tūkstošiem, apaļas ka ķīniešu laterniņas, slaidas ka lodes, kvēlas dzīvības pilnu krāsu ietērpos, ūdenim raksturīgo lauzto gaismas staru apspīdētas; dažu zeltainās un sarkanās zvīņas it kā meta liesmiņas, citām tās vēsi zalgoja zili sudrabotas, vēl citas, raibākas par papagaiļiem, atgādināja peldošas lupatu sedziņas. Tur bija smaildeguņi sargani, strupdeguņi fahaki, plēsīgās barakudas; kādā grola, pa pusei paslēpies, glūnēja juras asaris, atplētis rīkli, un reiz zem laivas klusi paslīdēja gluda, pelēka haizivs mātīte, kas nebūt nesteidzās viņus pamest.

— Neraizējieties,— sacīja Robs.— Mēs atrodamies pārak talu dienvidos, lai le gadītos kaut kas īsti bīstams, tāpēc, ja jūs šai salā kāds aizraidīs uz viņpasauli, tad visdrīzāk ta būs skorpionzivtele. Nekad nestaigājiet pa koraļļiem basām kājām.

Ja, Megija priecājās, ka izbraukusi jūra. Tomēr doties turp olrreiz viņai negribējās, tapat kā negribējās draudzēties ar Roba līdzpaņemto laulāto pari. Viņa peldējās, devās pastaigās un gozējās saulē. Dīvainā karla viņa pat neilgojās pēc grāmatām, jo allaž alradās kas interesants, ko novērot.

Viņa bija uzklausījusi Roba padomu un nevalkāja drēbes. Sākumā viņa uzvedās kā trusītis, kam vēja pūsma uzvēdījusi dingo smaku, un skrēja slēpties, līdzko nosprakstēja kāds zariņš vai līdzīgi lielgaballodei no palmas novēlās kokosrieksts. Taču pēc vairākām pilnīgā vientulībā pavadītām dienām Megija patiešām pārliecinājās, ka neviens tuvumā nerādīsies, ka Robam, bez šaubām, ir taisnība, sakot, ka te būs pilnīgi viņas vienas valstība. Riklums izgaisa. Un, staigājot pa takām, guļot smiltīs, plunčājoties siltajā, sāļaja ūdenī, viņa sāka juslies kā dzīvnieks, kas dzimis un audzis krātiņa, taču un pēkšņi palaists brīvībā jauka, saulainā, plaša un viesmīlīgā pasaulē.

Projām no Fionas, brāļiem, Lūkasa, no visa tā, kas nesaudzīgi uzkundzējies pār viņas dzīvi, Megija atklāja, ko nozīmē paliesi brīvs laiks; viņas prāla savijas un atvijās vesels līdz šim nepazītu domu rakstu kaleidoskops. Izbrīna pārņemta, viņa atskarta, ka fiziska darbošanas ir visdrošākais paņēmiens, kā nomākt darbīgu garu.

Pirms daudziem gadiem tēvs Ralfs reiz bija viņai vaicājis, par ko viņa domā, un viņa atbildējusi: par tēti un māmiņu, Robu, Džeku, Hjūiju, Stjuartu, par mazajiem puikām, Frenku, Droedu, māju, darbu, lietusgāzēm. Viņa nebija alzinusies, ka viņš ir paša saraksta sākumā — vienmēr. Tagad jāpievieno Džastina, Lūkass, Ludijs un Anna, cukurniedres, ilgas pēc mājām un alkal lietus. Un, protams, atvieglojums, ko vienmēr sniedz grāmatas,— tās ļauj panest dzīves nastu. Bet tas viss nācis un gājis savstarpēji nesaistītos, samezglotos mudžekļos un virknēs; nav bijis nedz izdevības, nedz prasmes mierīgi apsēsties un izdomāt, kas īsti ir Megija Klīrija, Megija O'Nīla. Ko viņa grib? Ka viņa atbild uz jautājumu, kāpēc laista šai pasaulē? Viņa skuma, ka nav iemācīta domāt, jo tādu tukšu vielu izglītībā nav iespējams piepildīt, lai arī cik daudz laika bulu viņas rīcībā. Taču brīvs laiks nu ir, ir ari nepieciešamais miers un fiziskā labsajūta, kas ļauj nodoties dīkai prātošanai; viņa var gulēt smiltīs un pamēģināt to darīt.

Vispirms par Ralfu. Viņa izmisumā rūgti iesmējās. Tas nav nekāds labais sākums, tomēr Ralfs savā ziņā ir līdzīgs dievam: ar viņu viss sakas un beidzas. Kopš dienas, kad viņš riela saules sārtotajos putekļos bija notupies Gilijas stacijas laukuma, lai saņemtu Megiju rokās, pastāvēja Ralfs, un, kaut arī viņa šo cilvēku savā mūžā nekad vairs neredzētu, droši vien viņas pēdējā doma šaisaulē saistītos ar viņu. Cik baisi, ka viens vienīgs cilvēks var lik daudz ko nozīmēt un tik daudz sevī iemiesot!

Ko viņa bija teikusi Annai? Ka viņas vajadzības un vēlēšanās ir gluži parastas — vīrs, bērni, pašai sava māja. Kāds, ko mīlēt. Nelikās, ka las bulu daudz prasīts; galu galā lielakajai liesai sieviešu 1as viss ir. Bet cik sieviešu, kam tas ir, jūtas patiesi apmierinātas? Viņai licies, ka ar lo būtu diezgan, bel varbūt tā šķiet tāpēc, ka to visu ir tik grūti iegūt?

Atzīsties, Megija Klīrija! Megija O'Nilal Tas, ko tu velies, ir Ralfs de Rrikasars, un lu viņu gluži vienkārši nespēj dabūt. Taču kā vīrietis viņš, šķiet, tevi padarījis nederīgu jebkuram citam vīrietim. Nu, labi. Iedomāsimies, ka vīrieša un lieši tā, ko tu mīli, nav. Tādā gadījuma jāmīl bērni, un mīlestībai, ko tu saņemsi, jānāk no šiem bērniem. Tas savukārt nozīmē Lūkasu un Lūkasa bērnus.

Ak, mīļais dievs, mīļais dievs! Nē, dievs nav mīļš! Ko dievs jebkad manā labā darījis? Atņēmis man Ralfu, vairak neko. Dievs un es — mēs viens otru ipaši nemīlam. Un vai zini ko, dievs? Es vairs lā nebīstos 110 tevis kā agrāk. Ka es baidījos no tevis, 110 lava soda! Visu savu mūžu es, bīdamās no tevis, esmu staigājusi laisnn un šauru ceļu. Un ko las man devis? Neko vairak kā tad, ja es būtu pārkāpusi visus tavus baušļus. Dievs, tu esi krāpnieks, lu sēj bailes. Tu izturies pret mums kā pret bērniem, lo vien zini kā draudēt ar sodu. Rel tu vairs manī nevies bailes. Un man jāvērš savs naids nevis pret Ralfu, bet pret tevi. Tā visa ir nevis nabaga Ralfa, bet lava vaina. Viņš likai dzīvo bailēs no tevis — tapai ka agrak es. Es nespēju saprast, kā viņš var tevi milēt. Es nesaskatu tevi neko tadu, ko varētu mīlēt.

Bet kā lai es iespēju iznīdēt savu mīlu pret šo cilvēku, kas mii dievu? Lai cik neatlaidīgi es mēģinu to darīt, tas šķiet vellīgi. Viņš ir kā mēness pie debesīm, un es kā bērns stiepju pēc viņa rokas. Nu, tev gluži vienkārši las jāizbeidz, Megij O'Nīla, un viss. Tev vajadzēs apmierināties ar Lūkasu un Lūkasa bērniem. Tev, plīst vai lūst, būs jāatrauj Lūkass no drausmīgajām cukurniedrēm un jādzīvo ar viņu tādā pasaules malā, kur pat koki neaug. Tu paziņosi (lilijas bankas direktoram, ka turpmākie ieguldījumi paliks tavas pašas rēķinā, un šo naudu tu izlietosi, lai savā kailajā pasaules malā ērti iekārtotu māju, jo Lūkass par to pat nedomā. Tu lo izlietosi, lai Lūkasa bērni saņemtu kārtīgu izglītību un lai viņiem nekad nekā netrūktu.

Un tas ir viss, kas sakāms, Megij O'Nīla. Es esmu Megija O'Nīla, nevis Megija de Brikasāra. Megija de Brikasāra — pat mu|ķīgi skan. Tad man vajadzētu būt Meganai de Brikasārai, un es allaž esmu nīduši Meganas vārdu. Ak, vai es nekad nebeigšu nožēlot, ka tie nebūs Ralfa bērni? Tāds ir jautājums, vai ne? Atkārto sev atkal un atkal: tava dzīve pieder tev pašai, Megij O'Nīla, un tu to nesabojāsi, sapņodama par tādu vīru un bērniem, kas tev nekad nebūs lemti.

Nu re! Tā sev jāsaka! Nav jēgas domāt par to, kas bijis, kas jāaprok. Svarīga ir nākotne, un nākotne pieder Lūkasam un Lūkasa bērniem. Tā nepieder Ralfam de Brikasāram. Viņš ir pagātne.

Megija apgriezās smiltīs otrādi un raudāja, kā nebija raudājusi kopš triju gadu vecuma — skaļi vaimanādama,— taču tikai krabji un putni bija liecinieki viņas bēdām.

Anna Millere bija tīšām izvēlējusies Metloka salu, grasīda- mās pēc iespējas drīzāk aizdabūt turp Lūkasu. Tiklīdz Megija bija devusies ceļā, viņa nosūtīja Lūkasam telegrammu, kurā rakstīja, ka Megijai viņš ārkārtīgi nepieciešams, tāpēc lai, lūdzams, atbrauc uz Himmelhohu. Pēc dabas viņai nepatika jaukties citu cilvēku darīšanās, bet viņa mīlēja un žēloja Megiju un dievināja grūti audzināmo, untumaino knīpu, ko Megija bija laidusi pasaulē un kam Lūkass bija tēvs. Džasti- nai jāaug savā mājā pie abiem vecākiem. Viņai, Annai, būs grūti šķirties no Megijas, tomēr labāk tā — pašreizējais stāvoklis nav ciešams.

Lūkass atbrauca pēc divām dienām. Viņš atradās ceļā uz Sidnejas cukurfabriku, tāpēc nevajadzēja tērēt daudz laika, lai izmestu nelielu līkumu. Jāredz taču beidzot mazulis; būtu tas puika, viņš būtu atbraucis tūlīt pēc dzemdībām, bel vēsts par meiteni bija sagādājusi milzīgu vilšanos. Ja Megija uzstāj, lai dzimtu bērni, tad tiem vismaz jābūt spējīgiem kādreiz turpināt darbu Kainunas fermā. No skuķiem nav nekādas jēgas, noēd tikai vīrietim matus no galvas un, kad pieaug, aiziet strādāt kāda cita labā, turpretī puikas paliek uz vietas, lai palīdzētu tēvam vecumdienās.

Ka klajas Megai?— viņš noprasīja, kāpdams augšup uz priekšējo verandu.— Cerams, nav slima?

Ak to jūs cerat. Nē, slima viņa nav. Es jums drīz vien visu pastāstīšu. Bet vispirms nāciet un palūkojieties uz savu skaisto meitēnu.

Viņš uzjautrināts ar interesi noskatījās lejup uz mazulīti, taču Anna nodomāja, ka tēva jūtas viņā lik un tā nepamostas.

Viņai ir vissavādākās acis, kādas es jebkad esmu redzējis,— Lūkass sacīja.— Diez no kā lās mantotas?

Megija saka — cik zinot, viņas ģimenē tādu neesol.

Manā arī ne. To tā jocīgā, mazā knīpa mantojusi no tāliem senčiem. Diez ko priecīga viņa neizskatās, vai ne?

Kā viņa varētu izskatīties priecīga?— Anna atcirta, tik tikko valdīdama niknumu.— Viņa nekad nav redzējusi tēvu, viņai nav īslu māju, un, ja jūs lāda garā turpināsit, nav arī sagaidāms, ka līdz pilngadībai viņai tadas būs.

Es taču krāju naudu!— Lūkass pretojās.

Nieki! Es zinu, cik jums naudas. Mani draugi Čārters- tauersa laiku pa laikam alsūla vietējo avīzi, tāpēc es esmu lasījusi sludinājumus, kuros piedāvāti īpašumi daudz tuvāk uz rietumiem nekā Kainuna, un zeme arī tur ir auglīgāka. Tagad taču ir krī^e, Lūkas! Jūs varētu dabūt skaistu fermu par krietni mazāku summu, nekā jums ir bankā, un jūs lo labi zināt.

Tieši lāpēc! Tagad ir krīze, un kalnu rietumpusē no Džūnijas līdz pat Aisai valda baigs sausums —jau otro gadu nav nolijis ne piles. Deru, ka las ķer arī Droedu. Un kā, pēc jūsu domām, izskatās ap Vintonu un Blekolu? Nē, pēc manas saprašanas, vēl jāgaida.

Jāgaida, līdz iestāsies labs, mitrs laiks un zemes cenas celsies? Beidziet gvelzt, Lūkas! Tagad ir īstais laiks pirkšanai! Ar Megijas diviem tūkstošiem gadā jūs varat izturēt kaut vai desmit gadu ilgu sausumu! Vienīgi nevajag iegādāties lopus.

I'lieciet ar Megijas ikgadējiem diviem tūkstošiem, līdz sak līt, •iii lad parūpējieties par ganāmpulku.

Es vel nedrīkstu pamest cukurniedres,— viņš ietiepīgi Iebilda, joprojām vērdamies meitas dīvainajās, gaišajās acīs.

Un tā nu beidzot ir īstā patiesība, vai ne?! Kāpēc jūs to neatzīstai, Lūkas? Jūs negribai būt precēts, jums labak patik laria dzīve kā pašlaik -—grūla dzīve vīriešu pulkā, darbs līdz pārgurumam —, lieši lāda dzīve ir katram otrajam austrālietim, kuru es pazīstu! Kas ir ar šo nolādēto zemi, ka tas vīriešiem labāk patīk dzīvol citu vīriešu sabiedrībā nekā iiļajās ar sievu un bērniem? Ja jūs patiesībā gribat dzīvot vecpuisī, kāpēc, pie joda, jāstājas laulībā? Vai zināt, cik novārtā pamestu sievu ir vienā pašā Dānijā? Viņas ar pūlēm velk dzīvību, audzinādamas bērnus bez tēva. «O, viņš patlaban aizgājis vākt cukurniedru ražu, zināt, viņš drīz būs atpakaļ, las ir likai uz neilgu laiku.» Ila! Un, kad jāpienāk pastam, viņas stāv, pārliekušās pār dārza vārtiņiem, gaidīdamas pastnieku un cerēdamas, ka las nekrietnelis vīrs būs atsūtījis drusku naudas. Parasti viņš nav atsūtījis, bel dažreiz tomēr ir—ne jau pietiekami, taču kadu nieku, lai galīgi neaizietu postā.

Viņa drebēja aiz dusmām, lēnīgās, brūnās acis mela dzirkstis.— Zināt, es izlasīju avīzē «Brisbnne \lail», ka Austrālijā ir pats augstākais procents pamestu sievu visā civilizētajā pasaulē! Tas ir vienīgais, ar ko mēs pārspējam visas cilās valstis,— vai ar lo mēs nevaram lepoties?

Rimstieties, Anna! Es neesmu Megu pametis, viņa ir nodrošināta un necieš badu. Kas jums noticis?

Jūsu izturēšanās pret sievu man ir līdz kaklam, las man noticis! Dieva dēļ, Lūkas, uzvedielies kā pieaudzis cilvēks, kaul bridi atcerieties savus pienākumus! Jums ir sieva un meita! Jums jāiekārto viņām māja — izturieties taču ka virs un tēvs, nevis kā svešs tēvocis!

Es lo darīšu, es darīšu! Bet pagaidām es vēl nevaru; dažus gadus man vēl drošības pēc jānostrādā pie cukurniedrēm. Es negribu, lai citi runā, ka es dzīvoju uz Megas rēķina, un ta taču butu, ja mēs nenogaidītu labākus laikus.

Annai nicīgi noraustījās lūpas.— Melo, ka ausis kust! Precejat lak jūs viņu naudas deļ, vai ne?

Lūkasa iedegušajā sejā sakāpa tumšs sārtums. Viņš stūrgalvīgi vairījās Annas skatiena.— Atzīstos, ka nauda mani paskubināja, bet precēt es viņu gan precēju tāpēc, ka viņa man palika labāk par visām citām.

Jums viņa patika! Un ka tad ar mīlestību?

Mīlestība! Kas ir mīlestība? Tikai sievišķu izdomājums, nekas vairak.— Viņš novērsās no bērna šūpulīša un dīvainajām acīm — tās viņu mulsināja; kas zina, varbūt radībiņa ar tādām acīm saprot, ko pieaugušie runā.— Un, ja esal galā ar savu sprediķi, pasakiet — kur ir Mega?

Viņa nebija vesela. Es uz kādu laiku aizsūtīju viņu projām. Ak, nekrītiet panikā! Ne jau par jūsu naudu. Cerēju, ka spēšu jūs pierunāt viņai piebiedroties, bet redzu, ka tas ir veltīgi.

Par to nevar būt ne runas. Mēs ar Ārni šovakar braucam uz Sidneju.

Ko lai es saku Megijai, kad viņa atgriezīsies?

Lūkass paraustīja plecus, viņam gauži gribējās ātrāk tikt

projām.— Man vienalga. Ak, sakiet, lai vēl mazliet paciešas. Tagad, kad viņa ir sākusi noņemties ar ģimenes būšanām, man nekas nebūtu pretī, ja viņa laistu pasaulē dēlu.

Atspiezdamās pret sienu, lai nenokristu, Anna pārliecās pāri pītajam šūpulītim un pacēla mazuli, ar pūlēm aizšļūca līdz gultai un apsēdās. Lūkass pat nepakustējās, lai palīdzētu vai paņemtu bērnu; viņš izskatījās nobijies no meitas.

Ejiet projām. Lūkas! Jūs neesat pelnījis, lai jums būtu tas, kas jums ir. Man kļūst nelabi, uz jums skatoties. Atgriezieties pie tā sasodītā Arnes un pie savām trīskārt nolādētajām cukurniedrēm un vergā darba!

Ticis līdz durvīm, viņš apstājās.— Kā viņu nosauca? Esmu piemirsis vārdu.

Džastina, Džastina, Džastina\

Baigi stulbs vārds,— Lūkass noteica un izgāja ārā.

Anna nolika Džastinu gultā un sāka raudāt. Velns rāvis

visus vīriešus, tikai ne Ludiju, velns viņus rāvis! Vai tas ir Ludija maigais, jūtīgais, gandrīz sievišķīgais raksturs, kas ļauj viņam mīlēt'ļ Vai Lūkasam taisnība? Vai mīlestība ir tikai sievišķu izdomājums? Vai to spēj just vienīgi sievietes un tādi vīrieši, kam piemīt kaut kas sievišķīgs? Lūkasu nekad nepiesaistīs neviena sieviete, neviena sieviete nav spējusi viņu piesaistīt. Viņš grib to, ko neviena sieviete nespēj viņam sniegt.

Taču nākamajā dienā viņa nomierinājās un viņai vairs nelikās, ka pūlējusies veltīgi. Torīt bija pienākusi pastkarte no Megijas: viņa jūsmojot par Metloka salu, kurā tik brīnišķīgi varot atpūsties.

Izdoma nesusi labumu. Megija ir spirgtāka. Kad viņa atgriezīsies, musoni būs kaut cik pierimuši un viņa spēs turpināt dzīves cīņu. Taču Anna nolēma, ka par Lūkasu neko nestāstīs.

Tā nu Nensija — tas bija pamazināmais vārds no Anunciā- tas — iznesa Džastinu priekšējā verandā. Anna izklumburoja ara, saņēmusi zobos mazu groziņu ar visu, kas bērnam vajadzīgs: tīriem autiņiem, bērnu pūdera kārbiņu un rotaļlietām. Viņa iekārtojās pītā niedru krēslā, paņēma no Nensijas mazuli un sāka to barot ar pudelīti, ko Nensija bija uzsildījusi. Ir ļoti jauki, dzīve ir (oli jauka, viņa pūlējusies cik upēdama, lai vestu Lūkasu pie prāta, un, ja arī tas nav izdevies, tad šai gadījumā Megija ar Džastinu vismaz paliks vel kādu laiku Himmelhohā. Anna nešaubījās, ka galu galā Megija aptvers, cik bezcerīgi ir mēģinājumi saglābi attiecības ar Lūkasu, un tad atgriezīsies Droedā. Tomēr lā diena viņu biedēja.

Sarkana angļu sporta automašīna rūkdama nogriezās no Danijas ceļa un virzījās augšup pa garo kalna nogāzi: mašīna bija jauna un dārga, tās motora pārsegs apdarinats ar ādas siksnām, sudrabotie izpūtēji un sarkanais krāsojums mirdzēja. Kādu brīdi viņa nepazina vīrieti, kurš pieliecies izkāpa pa zemajām durvīm, jo viņam mugurā bija Ziemeļkvīnslen- das parastais apģērbs: šorti un nekas cits. Vai traks, cik skaists!— Anna atzinīgi nodomāja, vērodama vīrieti, kamēr tas skrēja augšup, lēkdams pār diviem pakāpieniem reizē. Annā sarosījās neskaidras atmiņas. Kaut Ludijs tik daudz neēstu . . . nebūtu slikti, ja viņš augumā izskatītos mazliet līdzīgs atbraucējam. Tam jau arī vairs nav slapjš aiz ausīm — paskat uz šiem lieliskajiem sudrabotajiem deniņiem! Un drāžas tik ātri, ka neviens cukurniedru vācējs netiktu līdzi.

Kad mierīgais skatiens, kas šķita lūkojamies no tālienes, iegremdējās Annas acīs, viņa atģidās, kas atbraucis.

— Vai dieniņ!— viņa iesaucās, izlaizdama no rokām bērna pudelīti.

Ralfs to satvēra, padeva Annai un, stāvēdams viņai iepretī, atbalstījās pret verandas margām.— Viss kārtībā! Pupiņš neskāra zemi, varat turpināt barošanu.

Mazā jau trīcēja aiz nepacietības. Anna iebāza gumijas pupiņu viņai mutē un. atvilkusi elpu, atkal ierunājās:— Nu, jūsu ekselence, tas tik ir pārsteigums!— Viņa uzjautrināta noskatīja viesi no galvas līdz kājām.— Jāatzīst, ka pēc arhibīskapa jūs lāgā neizskatāties. Tāds gan jūs neizskatījāties arī pienācīgajā ietērpā. Es allaž iztēlojos jebkuras konfesijas arhibīskapus resnus un pašapmierinātus.

Šobrīd es neesmu arhibīskaps, esmu tikai priesteris pelnītā atvaļinājumā, tāpēc jūs varat saukt mani par Ralfu. Vai šī ir tā mazā kripatiņa, kas Megijai sagādāja tik daudz ciešanu, kad es le biju pagājušo reizi? Vai drīkstu viņu paņemt? Manuprāt, es mācēšu noturēt pudelīti vajadzīgajā leņķī.

Viņš atsēdās krēsla blakus Annai, paņēma zīdainili un pudeli un turpināja barošanu, nevērīgi sakrustojis kājas.

Vai Megija nosauca vinu par Džastinu?

Jā.

Man šis vārds patīk. Mīļais dievs, paskatieties jel uz viņas matu krāsu! Vectēvs kas vectēvs!

Megija arī lā apgalvo. Cerams, ka nabadzītei vēlāk neparādīsies tūkstošiem vasaras raibumu, bet laikam jau no tiem viņa neizbēgs.

Nu, Megija arī ir tāda kā rudmate, bet vasaras raibuma neviena. Megijas āda gan ir citāda, tā ir blāvāka.— Viņš nolika tukšo pudelīti, nosēdināja mazo ar taisnu muguru uz ceļgala sev pretī, nolieca ķennenīša augšdaļu uz priekšu un sāka stingri un ritmiski berzēt muguriņu.— Līdz ar citiem pienākumiem man jāapmeklē katoļu bāriņu patversmes, tā ka es ar mazuļiem prolu rīkoties tīri izveicīgi. Māte Gonzaga manā iemīļotajā zīdaiņu namā vienmēr apgalvo, ka tas esot vienīgais paņēmiens, kā panākt, lai bērns atraugājas. Paceļot to pie pleca, ķermenis nav pietiekami saliekts uz priekšu, elpa nevar viegli izkļūt ārā, un, kad tā kāpj augšup pa rīkli, parasti līdzi nāk daudz piena. Tagad bērns viduklī ir saliecies, un tas aiztur pienu kuņģī, turpretī gāzes brīvi iznāk ārā.— It ka apliecinot, ka viņam taisnība, Džastina vairākas reizes skaļi atraugājās, taču pienu neatgrūda. Ralfs pasmējās, paberzēja vēlreiz viņai muguru un, kad nekas vairs nenotika, iekārtoja mazo ērti sava elkoņa izliekumā.— Kādas pasakainas acis — kā bucvei! Lieliskas, vai ne? Nav gan arī brīnums, ka Megijai ir neparasts bērns.

Nenovirzoties sānis, es turpināšu: bet kāds jūs bRau bijis brīnišķīgs tēvs!

Man patīk gan zīdaiņi, gan lielāki bērni, man lie vienmēr patikuši. Man ir daudz vieglāk gūt no viņiem prieku, jo nav jāpilda nekādi nepatīkami tēva pienākumi.

Nē, tas ir tāpēc, ka jūs esat līdzīgs Ludijam. Jūsu raksturam piemīt kaul kas sievišķīgs.

Džastinu, kas parasti necieta sabiedrību, auklis acīmredzot apmierināja: viņa bija aizmigusi. Ralfs iekužināja viņu omulīgāk un izvilka no šortu kabatas cigarešu paciņu.

Dodiet man, es aizdedzināšu!— Anna piedāvājās.

Kur Megija?— viņš vaicāja, paņemdams Annas pasniegto cigareti.— Pateicos. Piedodiet, lūdzu, paņemiet ari »ev!

Megijas te nav. Pec grūtajām dzemdībām viņa nespēja is11 atkopties, un lietavas šķita pēdējais piliens kausā. Tāpēc mēs ar Ludiju aizsūtījām viņu uz diviem mēnešiem projām. Viņa atgriezīsies ap pirmo martu, tātad pēc septiņām nedēlam.

Runādama Anna ievēroja, kā Ralfs pārmaiņas, il ka pēkšņi mabruktu visi viņa nodomi, kuru piepildījums solījis īpašu prieku.

Viņš dziļi ievilka elpu.— Tā ir olrā reize, kad es atbraucu atvadīties un viņu neatrodu . . . Pirms devos uz Atēnām — un tagad atkal. Tad es biju prom gadu un varēja domāt, ka brauciens vēl ieilgs, iepriekš tas nebija zināms. Pēc Padija un Stjuarta nāves nebiju ne reizi apciemojis Droedu, bet, kad pienāca laiks braukt, jutu, ka nespēju šķirties no Austrālijas, neredzējis Megiju. Un izrādījās, ka viņa apprecējusies un aizbraukusi. Gribēju sadzīt viņu rokā, taču nopratu, ka tas nebūs godīgi nedz pret viņu, nedz Lūkasu. Šoreiz es atbraucu, jo zinu, ka nav iespējams kaitei tam, kā nav.

Uz kurieni jūs dosities?

Uz Romu, uz Vatikānu. Kardināls di Kontīni-Verkēze pārņēmis nesen mirušā kardinala Montevcrdi pienākumus. Un, kā jau paredzēju, viņš ierosinājis, lai pārceļ turp ari mani. Tas ir liels gods, bel ne likai gods vien. No braukšanas atteikties es nevaru.

Cik ilgi jūs būsit projām?

Šķiet, ļoti ilgi. Eiropā pamazām sak rībēl kara bungas — šeil las gan liekas tālu. Romas baznīcai vajadzīgi visi tās diplomāti, un jāizsaka pateicība kardinālam di Kontini Verkē- zem, ka viņš mani ierindojis diplomātu pulkā. Musolīni ir uzticams Hitlera sabiedrotais, abi pār vienu karti metami, un Vatikanam kaut kā jāsamierina divas pretējas ideoloģijas. Katolicisms un fašisms. Tas nebūs viegli. Es brīvi runāju vāciski, Atēnās iemācījos grieķu valodu un Roma — itāliešu. Tekoši runāju ari franciski un spāniski.— Viņš nopūlas. — Valodas man vienmēr devušas viegli, turklāt esmu šis spējas apzināti attīstījis. Mana pārcelšana bija neizbēgama.

Nu, jūsu ekselence, ja rit jūs vēl nebraucat, tad varat satikties ar Megiju.

Vārdi izlauzās Annai pār lūpām, pirms viņa bija paspējusi apdomāties; taču kāpēc lai Megija pirms arhibīskapa aiz-

34.1

braukšanas vēlreiz ar viņu neliktos, it īpaši, ja, pēc viņa domām, prombūtne stipri ieilgs?

Viņš pagrieza galvu pret Annu. Šīs skaistās, zilās acis, kas lūkojās kā no citas pasaules, ir ļoti gudras, tās nav viegli piemānīt. Ak jā, viņš ir dzimis diplomāts! Viņš saprot visu, ko viņa saka, saskata ik domu, kas slēpjas aiz teiktā. Anna juta, ka aizturētu elpu gaida viņa atbildi, taču viņš ilgi klusēja, tikai sēdēja un nekustīgi vērās pār smaragdzaļajām cukurniedrēm uz ūdens bagāto upi, šķietami piemirsis bērnu, kas gulēja elkoņa izliekumā. Savaldzināta Anna platām acīm raudzījās uz Ralfa profilu — plakstu izliekumu, taisno degunu, noslēgta cilvēka muti, enerģisko zodu. Kādus spēkus viņš sakopo, lūkodamies dabas ainavā? Kādos sarežģītos svaru kausos liek mīlu, alkas, pienākuma apziņu, saprātu, gribasspēku, ilgas un kuru ar kuru samēro? Roka pacēla pie lūpām cigareti; Anna redzēja, kā dreb viņa pirksti, un nedzirdami nopūtās. Tātad viņam nav vienalga.

Varbūt minūtes desmit viņš neteica neko; Anna aizdedzināja vēl vienu cigareti, iedeva to izkūpinātās vietā. Arī otru viņš mierīgi izpīpēja, nenovērsdams skatienu no tālajiem kalniem un tumšajiem mākoņiem, kas slīdēja zemu pār debesīm.

— Kur viņa ir?— viņš iejautājās pilnīgi nosvērtā balsī, aizmēzdams otro cigaretes galu pār verandas margām nopakaļ pirmajam.

No lā, ko viņa atbildēs, būs atkarīgs lēmums; nu bija viņas kārta padomāt. Vai drīkst novirzīt citus cilvēkus uz ceļa, kas novedīs nez kur un nez pie kā? Anna raizējās vienīgi par Megiju — kas notiks ar šo cilvēku, viņai, taisnību sakot, nebija ne silts, ne auksts. Vienā ziņā viņš nav labāks par Lūkasu. Skrien pakaļ mērķim, kas arī sasniedzams vienīgi vīriešiem, ne viņam laika, ne vēlēšanās dot priekšroku sievietei, dzenas ppc kāda sapņa, kas droši vien pastāv tikai paša izmežģītajās smadzenēs. Tas nav taustāmāks par dūmiem, kuri, celdamies no fabrikas skursteņa, izkliedējas tveicīgajā, melases smārda piestrāvotajā gaisā. Taču viņš grib tieši to un izšķiedīs gan pats sevi, gan savu mūžu, velti traukdamies pakaļ šim sapnim.

Nav zaudējis veselo saprātu, lai ko Megija viņam nozīmētu. Anna jau bija sākusi ticēt, ka Ralfs mīl Megiju vairāk par visu citu, izņemot šo savādo ideālu,— un tomēr pat Megijas dēļ viņš neliks uz kāris izdevību, kas palīdzēs dabūt rokā to, pēc kā viņš tiecas. Nē, pat ne viņas dēļ. Tāpēc, ja viņa sacīs, ka Megija atrodas kāda kūrorta ļaužu pilnajā viesnīcā, kur kāds viņu var pazīt, viņš nebrauks. Viņš pats labāk par visiem zina, ka nav lads cilvēks, kurš spētu kļūt anonīms, pazust pūlī. Anna aplaizīja lūpas un atguva balsi.

Megija dzīvo kotedžā Metloka salā.

Kur?

—• Metloka salā. Tas ir kūrorts lieši pie Vasarsvētku šauruma un domāts īpaši dzīvei vientulībā. Turklāt šinī gadalaika tur diez vai ir vēl kāda cila dzīva dvēsele.— Viņa nespēja atturēties, nepiebildusi:— Neraizējieties, neviens jūs neredzēs!

. — Ak, kā tas nomierina!— Viņš saudzīgi pacēla gulošo bērnu un padeva Annai.— Paldies,— viņš teica, dodamies uz kāpņu pusi, tad pagriezās atpaka], un viņa skatiens pauda satrauktu lūgumu.— Jūs mani pilnīgi pārprotat,— viņš teica.— Es gribu tikai viņu satikt, neko vairāk. Es nekad nepamudināšu Megiju ne uz ko tādu, kas varētu apdraudēt viņas nemirstīgo dvēseli.

Un arī jūsējo, vai ne? Tādā gadījumā jums labāk uzdoties par Lūkasu O'Nīlu: viņu tur gaida. Tā jūs varēsit būt drošs, ka neizcelsies skandāls, kas varētu kaitei gan Megijai, gan jums.

Un ja nu ierodas Lūkass?

Tas nekādi nav iespējams. Viņš aizbrauca uz Sidneju un nealgriezīsies līdz martam. Ka Megija atrodas Metlokā, viņš būtu varējis uzzināt vienīgi no manis, un es, jūsu ekselence, viņam to neteicu.

Vai Megija gaida Lūkasu?

Anna skāņi pasmīnēja.— Ak dievs, nē.

Es viņai nedarīšu pāri,— Ralfs neatlaidās.— Es tikai gribu viņu uz brītiņu sastapt, vairāk neko.

Es tam pilnīgi ticu, jūsu ekselence. Bet nav noliedzams, ka jūs darītu viņai mazak pāri, ja gribētu vairāk,— Anna noteica.

Kad vecā Roba mašīna sprauslādama parādījās uz ceļa, Megija stāvēja parastajā vietā kotedžas verandā, pacēlusi roku par zīmi, ka viss ir labākajā kārtībā un nekas nav vajadzīgs. Robs apstājās turpat, kur vienmēr, lai apgrieztos, bel, pirms viņš to izdarīja, no mašīnas izlēca vīrietis, ģērbies šorlos un kreklā, ar sandalēm kājās.

Te ir misters O'Nīls, urā!— Robs aizbraukdams nokliedza.

Taču Megija vairs savu mūžu nebūtu sajaukusi Ralfu de Rrikasāru ar Lūkasu O'Nīlu. Tas nebija Lūkass; pat tālumā un ālri dziestošajā gaismā acis viņu nevīla. Viņa mēmi stāvēja un gaidīja, kamēr Ralfs nāca pa ceļu arvien tuvāk. Tātad viņš izlēmis, ka galu galā tomēr gril» viņu, Megiju. Citādi taču viņš nebrauktu uz tādu vielu, uzdodamies par Lūkasu O'Nilu.

Likās, ka vairs neklausa ne kajas, ne prāts, ne sirds. Ralfs ieradies, lai pieprasītu tiesības uz viņu,— kāpēc viņa stāv kā nejūtīga? Kāpēc neskrien pretī pa ceļu, nemetas ap kaklu, kāpēc neuzvilnī las vētrainais prieks, kas liek aizmirst visu pasauli? Tas ir Ralfs, un viņš taču ir vienīgais, ko viņa no dzīves jelkad izlūgusies, bel vai viņa nupat nav aizvadījusi vairāk par nedēļu, pūlēdamas iznīdēt šīs jūtas no sirds? Velns viņu rāvis, velns viņu rāvis! Kāpēc, pie joda, viņam jābrauc šurp, kad viņa beidzot izdabūjusi šo cilvēku ja ne 110 sirds, tad vismaz 110 domām? Ak, tagad viss atkal sāksies no gala! Apstulbusi, nosvīdusi, dusmīga viņa ka sastingusi stāvēja, gaidīdama un nolūkodamās, ka viņš, slaids un stalts, nak arvien tuvāk.

Sveiks, Ralf,— viņa caur sakostiem zobiem izgrūda, novērsusi no atnācēja acis.

Sveika, Megij!

Nesiet somu iekšā! Vai vēlaties lasi karstas tējas?— Joprojām neskatīdamās Ralfā, Megija runādama ieveda viņu dzīvojamā istabā.

Tas būtu jauki,— viņš atbildēja likpat samāksloti.

Ralfs sekoja viņai virtuvē un vēroja, kā viņa ieslēdz

elektrisko vārāmo, 110 maza karstā ūdens krāna virs izlietnes nedaudz ielaiž tējkannā un rosās, ņemdama ārā 110 trauku skapīša tases un apakštases. Tad viņa iedeva Ralfam lielu piecmārciņu kārbu ar Arnela cepumiem, un viņš dažas saujas uzbēra uz šķīvja. Kad ūdens uzvārījās, Megija iztukšoja 110 tējkannas iepriekš ielieto ūdeni, iebēra svaigu leju un atkal piepildīja ar verdošp ūdeni. Tad viņa ienesa cepumu šķīvi un tējkannu dzīvojamā istabā; Ralfs sekoja ar tasēm un apakštasēm.

Visas trīs telpas rindojās cila blakus citai — guļamistaba vienā pusē dzīvojamai, virtuve — otrā, un aiz tās — vannas istaba. Tāpēc mājai bija divas verandas, viena — pret ceļu, otra — pret liedagu. Tas savukart nozīmēja, ka, sēžot pretī, viņi varēja skatīties taluma un nevajadzēja uzlūko! vienam otru. Kā jau tropos, pēkšņi bija sabiezējusi melna tumsa, bet pa plaši atvērtajām bīdāmajām durvīm atlidoja viļņu čalas un tala dunoņa, bangām šļācoties pret rifu; le atskrēja, te aizskrēja silla, liega vēja pūsma.

Viņi klusēdami dzēra tcj-u, taču ne viens, ne otrs nepieskā- i.ts cepumiem, un klusums turpinājās ari tad. kad leja bija padzerta un Ralfs pievērsa skatienu Megijai, bet Megija neatraudamās lūkojās, kā jautri plivina lapas jauna palma, kas auga pie verandas durvīm ceļa pusē.

— Kas isli ir, Megij?— viņš ievaicājās lik maigi un sirsnīgi, ka viņas sirds sāka drudžaini pukstēt un šķita no sāpēm vai stājāmies, jo tas bija sensenais pieaugušā cilvēka jautājums mazajai meitenei. Viņš nebūt nav atbraucis uz Metloku, lai satiktu sievieti. Viņš atbraucis tikties ar bērnu. Viņa mīla pieder bērnam, nevis sievietei. Sievieti viņš ienīdis kopš pirmā brīža, kad bērns par to pārvērties.

Viņa pagriezās un paskatījās Ralfa pārsteigta, sadusmota, nikna: pat tagad, pat tagad! Laiks apstajas, un Megija tā urbās Ralfā ar skatienu, ka, elpai apraujoties izbrīna, viņš bija spiests saskatīt šajās neparasti dzidrajās acīs pieaugušu sievieti. Megijas acis. Ak dievs, Megijas acis!

Annai Millerei viņš bija teicis, ko patiešām domājis: ka viņš grib likai Megiju satikt, vairāk neko. Lai gan Ralfs viņu mīlēja, viņš nebija atbraucis, lai kļūtu par viņas mīļāko. Tikai lai viņu redzētu, ar viņu runātu, bulu viņas draugs, pārgulētu uz dzīvojamās istabas dīvāna un vēlreiz mēģinātu izraut ar saknēm no sevis viņas mūžīgo valdzinājumu, uzskatīdams, ka, aplūkojot lo gaisma celtu, viņš varbūt atrastu gara speķus, lai no tā tiktu vaļa.

Rija grūti aprast ar Megijas krūšu apaļumiem, vidukli, gurniem, taču viņš to bija spējis, jo, ielūkojoties viņas acīs, tajās kā svētnīcas lampas liesmiņa atspīdēja viņa Megija. Gars un prāts, 110 kuru pievilcības spēka viņš kopš pirmās tikšanās nekad nebija ticis vaļā, palikuši joprojām nemainīgi šai satraucoši svešajā augumā, un, kamēr viņš joprojām saskata Megijas acis to esamības apliecinājumu, var samierināties ar auguma pārvērtībām, iegrožot tā valdzinājuma spēku.

Viņš ari Megijai bija piedēvējis tādus pašus šķistus sapņus un vēlmes kā sev un nešaubījies, ka viņa grib to pašu, bet tikai līdz lam brīdim, kad pēc Džaslinas piedzimšanas Megija bija uzbrukusi ka salracinata kaķe. Tomēr pat tad, kad dusmas un aizvainojums bija norimuši, viņš bija izskaidrojis Megijas uzvedību ar mokām, kas viņai bijis jāpārcieš,— vairak garīgām nekā fiziskām. Tagad, beidzot ieraudzījis viņu tādu, kāda viņa bija īstenībā, Ralfs spēja pateikt, tieši kurā mirklī Megijas bērna acis pārvērtušās par sievietes acīm: toreiz, kad viņi bija sastapušies Droedas kapsētā pēc Merijas Kārsones dzimšanas dienas svinībām un viņš bija paskaidrojis, kāpēc nedrīkst izrādīt Megijai īpašu uzmanību: proti, ļaudis varētu uzskatīt, ka viņš aizrāvies ar viņu kā vīrietis. Viņas acu skatienā tad bija pazibējis kaut kas tāds, ko viņš nesaprata. Viņa bija novērsusies, bet, kad viņa pagriezās alpakaļ, šo izteiksmi vairs nemanīja. Tagad viņš saprata, kā 110 tā brīža Megija redzējusi viņu citādā gaismā; meitenes toreizējais skūpsts nebija nozīmējis īslaicīgu vājumu, pēc kura ta atkal sākusi raudzīties uz viņu tāpat kā agrak; viņš gan tieši lā bija darījis. Viņš bija no jauna nodevies pašapmānam, lolojis to, piemērojis savam reizi par visam reizēm izraudzītajam dzīvesveidam, cik labi pratis, valkajis- to kā vientuļnieks maisa kreklu. Viņa turpretī, ka jau sieviete, visu laiku vijusi ap šo mīlestību savu nodomu stigas.

Vajadzēja atzīl, ka viņš fiziski alcis pēc Megijas, sakot ar pirmo skūpstu, taču šīs alkas nekad nebija mocījušas viņu lā, ka mocījusi mīlestība pret Megiju; viņš bija raudzījies uz visu lo nevis ka uz vienu un lo pašu jutu divām šķautnēm, bet ka uz kaut ko pilnīgi atšķirīgu. Turpretī viņa, nabaga pārprastā būtne, nekad nebija kritusi par upuri šādam muļķīgam aklumam.

Ja šim brīdī būlu bijis iespējams aizbraukt no Mellokas, viņš būtu bēdzis kā Orests 110 Eimenīdām. Taču no salas nevarēja tikt projām, un viņam tomēr bija drosme palikt Megijas tuvumā, nevis bez jēgas klaiņot aklā tumsā pa salu. Ko būtu iespējams darīt, kā es varētu par šīm ciešanām atlīdzina!? Es patiešām viņu mīlu! Un, ja mīlu, tad man jāmīl viņa tāda, kāda ir tagad, nevis lada, kāda bijusi sava dzīves ceļa pusaudzes gadu pielurā. Es allaž esmu mīlējis viņa sievišķību — spēku nesi nastu. Tāpēc, Ralf de Brikasar, noņem no acīm aizsegus, skali viņu lādu, kada viņa patiešām ir, nevis kāda bijusi pirms ilga laika! Pirms sešpadsmit gadiem, sešpadsmit neticami gariem gadiem .. . Man ir četrdesmit četri un viņai—divdesmit seši; ne viens, ne otrs no mums nav bērns, taču briedumā es esmu krietni atpalicis 110 viņas.

Tev tas likās pats par sevi saprotams jau tanī brīdī, kad es izkāpu 110 Roba mašīnas, vai ne, Megij? Tu biji pārliecināta, ka es beidzot esmu padevies. Un man bija jāparāda, ka tu esi alojusies, pirms tu paspēji atgūties. Es saplēsu lavu maldīgo cerību seģeni, it kā tā bulu netīra, veca lupata. Ai, Megij! Ko es esmu tev nodarījis? Ka es varēju būt tik akls, tik bezgala patmīlīgs? Mana atbraukšana nav nesusi tev nekāda labuma, vienīgi elles mocības. Visus šos gadus mēs esam mīlējuši katrs kaul ko citu, nekā otrs domājis.

Megija joprojām skatījās Ralfā, un viņas acis pauda kaunu mii pazemojumu, bet, Ralfa sejas izteiksmei mainoties un beigas apliecinot izmisīgu līdzjūtību, viņa šķita aptveram, cik liela, cik šausmīga bijusi viņas kļūda. Un vēl vairāk: ka Ralfs šo kļūdu saskatījis. Skrien, bedz projām! Redz, Megij, lai tu paturētu to mazumiņu lepnuma, ko viņš lev atstājis! Mirklī, kad šī doma ienāca prātā, Megija to īstenoja: pielēca kājās no krēsla un metās projām.

Ralfs viņu noķēra, pirms viņa izdrāzās verandā, un kustības spars trieca viņu pret Ralfu lik spēji, ka viņš sagrīļojās. Viss izrādījās veltīgs — visa šī nogurdinošā cīņa par savas dvēseles šķīstību, visas šīs nebeidzamās pūles apspiest alkas ar gribasspēku; nedaudzos mirkļos viņš izdzīvoja vairakus mūžus. Viss iemidzinātais, dusošais spēks, kas bija gaidījis likai vieglu pieskārienu, izlauzās sprādzienā, un šī sprādziena radītajā haosā prāts pakļāvas kaislei un tā varu pieveica miesas alkas.

Megijas rokas apķērās viņam ap kaklu, viņš sažņaudza savējās viņai ap muguru, nolieca galvu, meklēja viņas muli, atrada to. Viņas muti, kas tagad nozīmēja nevis negribētas, nelūgtas atmiņas, bet īstenību; rokas vijās tik cieši, it kā nemūžam negribētu laist vaļā; likās, ka Ralfa skavās viņa kūst kā vasks; cik viņa tumša— kā nakts; atmiņas savērpušās ar alkām, negribētas atmiņas ar nelūgtām alkām. Un visus šos gadus viņš droši vien ilgojies pēc tā, ilgojies pēc Megijas un viņas varas, bet aizliedzis sev pat domāt par viņu kā par sievieti!

Vai viņš aiznesis Megiju uz gultu vai arī viņi aizgājuši abi? Laikam taču viņš aiznesis, kaut īsti pārliecināts par to nav, tikai viņa tur guļ, un turpat guļ arī viņš, rokas jūl viņas ādu, un Megija sajūt viņējo. Ak dievs! Manu Megij, manu Megij! Kā mani no bērnu dienām varēja mācīt, lai es uzskatu tevi par nešķīstu?

Pulkstenis mitējās tikšķēt, un laiks plūda, šļākdamies viņam pāri, līdz zaudēja nozīmi, palikdams vienīgi par dziļuma dimensiju, kas šķita īstenāka par īsto laiku. Viņš jula Megiju, bel reizē ari nejuta, nejuta kā atsevišķu būtni, gribēdams beidzot uz visiem laikiem padarīt viņu par daļu no sevis, par potzaru, kas saaugtu ar viņu, nevis pastāvētu līdzas un tatad atsevišķi. Tagad viņš vienmēr zinās, ko nozīmē just zem sevis krūtis, vēderu, gurnus, ko nozīmē katra līnija un izliekums. Patiesi, Megija radīta viņam, jo viņš to radījis. Sešpadsmit gadus viņš to attīstījis un veidojis, pats neapzinādamies, ka to dara, un vēl jo vairāk, kāpēc to dara. Un Ralfs aizmirsa, ka jebkad atdevis viņu citam, ka cits vīrietis parādījis viņai, kā beidzas tas, ko viņš iesācis, domādams sev, vienmēr tikai sev, jo Megija ir viņa bojāeja, viņa roze, viņa radītā būtne. Tas ir sapnis, no kura viņš nekad vairs nepamodīsies, nepatnodīsies vismaz tik ilgi, kamēr būs cilvēks ar cilvēka miesu un asinīm, /l/c, mīļais dievs! ICs zinu, es zinu\ Es zinu, kāpēc centos paturēt viņu sirdī ka Ielu, kā bērnu jau ilgi pēc tam, kad viņa bija pāraugusi gan vienu, gan olru, bet kāpēc man tas jāuzzina tādās mokās?!

Jo beidzot Ralfs saprala, ka viņa mērķis nav bijis būt par cilvēku. Par cilvēku nē, nekad ne par cilvēku; par kaut ko daudz diženāku, tādu, kas nav ietverams parasta cilvēka likteņa robežās. Taču galu galā viss viņa liktenis ir te, viņa rokās, sāpēs trīsošs un kritis līdz ar viņu, cilvēku. Cilvēku, mūžam cilvēku. Dievs tēvs, vai tu nespēji to man aiztaupīt? Es esmu cilvēks, es nekad nevaru būt dievs; dzīve, ko es vadīju, cenzdamies k|ūt līdzīgs dievībai, bija maldi. Vai mēs, priesteri, visi esam vienādi un alkstam kļūt par dieviem? Un tāpēc atsakāmies 110 tā viena, kas neapstrīdami pierāda, ka mēs esam cilvēki?

Viņš aplika rokas ap Megiju un asaru pilnām acīm nolūkojās klusajā, neskaidri apgaismotaja sejā, vēroja, kā rožpumpuram līdzīgā mute paveras, ievelk elpu, izbrīna pilnā tīksmē izdveš nevarīgu nopūtu. Megijas rokas un kājas apvijušas viņu kā dzīvības pilni tikli, kā zīda pinekļi, kas viņu, Ralfu, sasaista un moka; viņš atspieda zodu prel Megijas plecu, pieglauda vaigu pie maigās ādas un aldevās tracinošai, uzbudinošai dziņai kā cilvēks, kas ielaidies tuvcīņā ar likteni. Viņa prati reiba, zuda, iegrima pilnīgā tumsā, tad iznira spožā gaismā; kādu mirkli viņš atradās saulē, tad mirdzums apdzisa, izbalēja, izgaisa. Tātad tas nozīmē būt cilvēkam. Nekas vairāk viņš nevar būt. Taču las nav islais sāpju cēlonis. Sāpes rodas beigu mirklī, pēdējā mirkli, las rada tukšā, bezcerīgā atziņa, ka svētlaime ir īslaicīga. Viņš nespēj palaist Megiju vaļā — tagad, kad viņi ir kopā; viņš taču radījis Megiju sev. Tāpēc viņš luras pie lās kā slīcējs pie salmiņa vientulīgā jūrā, lai atkal uzpeldētu līdz ar jaunu vilni, kas īsā laika kļuvis pazīstams, un padotos neizdibināmajam liktenim, kurš lemts cilvēkam.

Kas ir miegs?— Megija prātoja. Svētība, atelpa no dzīves, nāves atbalss vai uzbāzīga nepieciešamība? Lai kas las ir, Ralfs tam padevies un guļ, pārlicis viņai roku pāri un galvu pieglaudis viņas plecam, pat miegā neatlaizdams savu īpašumu. Arī Megija jūtas nogurusi, tomēr nolēmusi neļauties snaudai. Nez kāpēc šķiet, ka vajag tik atlaist apziņas grožus — un

Ralfa vairs nebūs, kaut arī groži alkal būtu rokā. Vēlāk viņa varēs gulēt, kad viņš būs atmodies un kad noslēgtā, skaistā mute būs izrunājusi pirmos vārdus. Ko viņš teiks? Vai nožēlos notikušo? Vai viņa sniegusi Ralfam prieku, vai zaudētais ir tā vērts? Tik daudz gadu viņš pret to cīnījies, licis viņai cīnīties pret lo; viņa gandrīz nespēj ticēt, ka Ralfs beidzot nolicis ieročus, lāču naktī, mocīdamies dvēseles sāpēs, viņš sacījis vārdus, kas ilgo noliegumu padarījuši par nebijušu.

Viņa ir laimīga, viņa neatceras, kad vēl bulu bijusi lik laimīga. Mirklī, kad Ralfs atrāvis viņu no durvīm, sākusies miesas poēma, kura rokas, pirksti, āda rada neizsakāmu svētlaimi. Es esmu radīta viņam, tikai viņam … Tāpēc es tik maz izjutu, būdama kopā ar Lūkasu. Traukdamas gandrīz nepanesamas kaisles bangās, viņa domājusi vienīgi, ka atdot Ralfam visu — sevi visu viņai nozīmē vairāk par dzīvību. Viņš nekad nedrīkst nožēlot, nekad. Ai, kādas ciešanas viņu moka! Brīžiem viņai licies, ka viņa tās. izjūt kā savējās. Tas vēl vairāk kāpinājis laimes apziņu; Ralfa mokas šķitušas zināmā mērā pelnītas.

Ralfs bija pamodies. Megija ielūkojās viņam acīs un redzēja šai zilgmē to pašu mīlestību, kas bija viņu sildījusi un piešķīrusi dzīvei jēgu kopš bērnu dienām, taču līdz ar mīlestību šīs acis pauda lielu, smagu nogurumu. Nevis miesīgu, bel garīgu nogurumu.

Ralfs domāja, ka nekad savā mūžā nav pamodies vienā gultā ar citu cilvēku; las zināmā mērā nozīmē lielāku tuvību par iepriekšējo miesas saplūšanu, lā ir zīme, ka viņus saista dziļākās jūtas, ka viņi ir viena būtne. Viegls un tukšs ka šejienes burvīgais gaiss, pilns jūras sāļās elpas un saules kveldētās augu valsis smaržas, Ralfs kādu bridi lidinājās uz agrāk nepazītas brīvības spārniem; kāds atvieglojums ir atteikties no pienākuma cīnīties pret Megiju, kads miers pēc zaudējuma ilgā, neticami nežēlīgā kara un atziņa, ka sakāve ir daudz saldāka par visām uzvarām. Ja, bet es neganti cīnījos pret tevi, manu Megij! Taču beigās man jālipina kopā nevis drumslas no tevis, bet pašam savas sakropļotās skambas.

Tev vajadzēja ienākt manā dzīvē, lai parādītu, cik melīgs, cik augstprātīgs ir lepnums, kurš piemīt tādiem priesteriem kā es; tāpat kā Lucifers, es tiecos pēc tā, kas piemīt vienīgi dievam, un, tāpat kā Lucifers, es kritu. Pirms Mērijas Kārsones es biju gan šķīsts, gan paklausīgs, pat nabags, taču līdz šim ritam nepazinu pazemību. Mīļais dievs, ja Megija man nenozīmētu neko, tas būtu vieglāk panesams, taču reizēm man šķiet, ka es mīlu viņu daudz vairāk nekā

Tevi — un arī tā ir daļa no Tava soda. Par viņu es nešaubos; bet par Tevi? Tu esi veikls triks, rēgs, leģenda. Kā lai es mīlu leģendu? Un tomēr es mīlu.

Ja varētu saņemt spēkus, es ietu peldēties un pēc tam pagatavotu brokastis,— viņš sacīja, lai likai bulu ko teikt, un sajuta, ka Megija, uzspiedusi lūpas viņa krūtīm, pasmaida.

Tu vari peldēties, brokastis pagatavošu es. Un ģērbties nav vajadzīgs. Te neviens nenāk.

īsta paradīze!—Viņš izcēla kājas no gultas, atlieca muguru laisni iuī izstaipījās.— Brīnišķīgs rīts. Varbūl lā ir laba zīme?

Jau iedzēla sirdī šķiršanās sāpe tāpēc vien, ka viņš piecēlies no gultas; Megija gulēja, vērodama Ralfu pieejam pie liedaga puses bīdāmajām durvīm, pasperam soli arā un apstājamies. Viņš pagriezās un izstiepa roku pēc Megijas.

Vai nāksi man līdzi? Rrokastis varam gatavot kopā.

Rija paisums, rifu klaja ūdens, rīla saule svelmēja, bet

nemierīgais vasarvējš nesa līdzi vēsumu; asā zāle kā taustīdamās švīkāja drupanās smiltis, kas pēc smiltīm nemaz neizskatījās; tajās bija salīduši krabji un kukaiņi, meklēdami laupījumu.

Man ir lāda sajūta, it kā es redzētu pasauli pirmo reizi,— Ralfs teica, platam acīm skatīdamies apkart.

Megija satvēra viņa roku; viņa jutās gandarīta, un šī saulaina atmoda likās vēl nesaprotamāka par nakts sapņaino īstenību. Viņas acis ilgu pilnas pievērsās Ralfam. Tā bija cila, nepazīstama pasaule, laiks, kas neietilpst apziņā.

Tāpēc viņa teica:— Šo pasauli tu patiešām agrāk neesi redzējis. Kā tas bulu bijis iespējams? Ta ir mūsu pasaule, kamēr vien tā pastāvēs.

Kāds ir Lūkass?— Ralfs iejautājās pie brokastgalda.

Pārdomādama viņa nolieca galvu uz sāniem.— Izskata ne

tik līdzīgs lev, kā/nan loreiz likās, jo tad man tevis briesmīgi pietrūka, es nebiju radusi iztikt bez tevis. Laikam es apprecēju viņu tāpēc, ka viņš man atgādināja tevi. Es tik un la biju nolēmusi kādu precēl, un viņš šķita galvas liesu pārāks par citiem. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu krietnāks, glītāks vai apvel līts ar kādām citām īpašībām, ko sievietes, kā stāsta, vēloties redzēt vīros. īsti nevaru pateikt, kāpēc. Vienīgi varbūt jāatzīst, ka viņš ir lev līdzīgs. Viņam arī sievietes nav nepieciešamas.

Viņš saviebās.— Vai tāds es izskatos lavās acīs, Megij?

No visas liesas? Laikam gan. Es nekad neaptveršu, kāpēc, bet laikam gan. Gan tu, gan Lūkass, šķiet, uzskatāt, ka

vajadzība pēc sievietes ir vājuma izpausme. Ar to es nedomāju fizisku tuvību, es domāju vajadzību, patiesu vajadzību.

Un, par spīti šādam uzskatam, tu tomēr no mums neatsakies?

Viņa paraustīja plecus un gandrīz vai līdzjūtīgi pasmaidīja.— Ai, Ralf! Es nesaku, ka tas nav svarīgi, un tas katrā ziņā mani ir darījis krietni nelaimīgu, bel la nu reiz ir. Es būlu muļķe, ja šķiestu spēkus, mēģinādama 110 jums izdeldēt I», kas nav izdeldējams. Pats labākais, ko es varu darīt, ir šo vājību izmantot, nevis izlikties to neredzam. Jo man arī ir savas vēlmes un savas vajadzības. Un acīmredzot es ilgojos un man ir nepieciešami tādi cilvēki kā tu un Lūkass, citādi es nebūtu tā šķiedusi sevi diviem nesaprotamiem vīriešiem, kā es to esmu darījusi. Es būtu apprecējusi labu, sirsnīgu, vienkāršu cilvēku, kāds bija mans tevs,— tādu, kas pēc manis alktu un kam es būtu vajadzīga. Taču katram vīrietim, manuprāt, piemīt kaut kas no Samsona. Tikai tādos kā tevī un Lūkasā tas ir skaidrāk redzams.

Likās, ka viņš nemaz nejūtas aizvainots; viņš smaidīja. •— Mana gudrā Megija!

Tā nav gudrība, Ralf. Tikai veselais saprāts. Es nebūt neesmu gudra, tu to zini. Rel paskaties uz maniem brāļiem. Šaubas, vai vecākie jebkad apprecēsies vai vismaz saiesies ar sievietēm. Viņi ir bezgala kautrīgi, baidās no varas, ko sieviete, iespējams, iegūtu pār viņiem, un ir neatraujami pieķērušies māmiņai.

Diena sekoja dienai un nakts — naktij. Pat vasaras spēcīgās lietusgāzes šķita brīnišķīgas, tās bija tik siltas un glāsainas kā saule, ja cilvēks slaigāja kails vai klausījās, kā strūklas sitas pret šīfera jumtu. Un viņi devas arī pastaigas, kad atspīdēja saule, vaļojās liedagā, peldējās, jo Ralfs mācīja Megiju peldēt.

353

Dažreiz, kad viņš nejuta, ka tiek novērots, Megija lūkojās uz viņu un izmisīgi pūlējās iegaumēt katru sejas vaibstu, atcerēdamās, kā, par spīti mīlestībai pret Frenku, gadiem ejot, brāļa atmiņu tēls, viņa izskats izbalējis. Jāatceras acis, deguns, mute, brīnum jaukā sudrabotā sarma melnajos matos, garais, tvirtais augums, kas saglabājis jaunības slaidumu un stingrumu, tomēr mazliet zaudējis kustīgumu un lokanību. Un bieži vien viņš pagriezās, uztverdams Megijas ciešo skatienu, un viņa acīs bija lasāma cietēja liktenim leinla, vajāta cilvēka mokas. Viņa saprata, ko tas nozīmē, vai arī domājās saprotam: viņam jādodas projām, atpakaļ pie baznīcas un saviem pienākumiem. Agrākās dedzības vairs nebūs, toties

12 739

viņš. kalpos iejūtīgāk. Jo tikai tie, kas paslīdējuši un krituši, saprot, cik laime ir nepastāvīga. J

Kadu dienu, kad saule bija aizgriinusi aiz apvāršņa tiktāl, ka jura kvēloja asinssarkana un koraļļu smiltis izskatījās dūmakaini dzeltenas, Ralfs, gulēdams smiltīs blakus Megijai, pagriezās viņai pretī.

Megij, es nekad neesmu juties tik laimīgs un reizē tik nelaimīgs.

Es zinu, Ralf.

Laikam gan zini. Varbūt tieši tāpēc es tevi mīlu? Tu neesi pārāk neparasta, Megij, un tomēr tu it nemaz neesi parasta. Vai es to jutu jau pirms visiem šiem gadiem? Droši vien. Kā es jūsmoju par taviem zeltainajiem matiem! Man nebija ne jausmas, kur šāda jūsma mani novedīs. Es levi mīlu, Megij.

Vai tu brauc projām?

Rīt. Man jābrauc. Līdz Dženovas kuģa atiešanai atlicis mazāk par nedēļu.

Dženovas . …

Patiesībā ceļa gals būs Roma. Uz ilgu laiku, varbūt uz visu atlikušo mūžu. Nezinu.

Neraizējies, Ralf, es ļaušu tev braukt bez liekiem uztraukumiem. Mans atvaļinājums arī gandrīz beidzies. Es pametīšu Lūkasu, braukšu mājās uz Droedu.

Ak dievs! Taču ne notikušā dēļ, ne manis dēļ?

Nē, protams, ne,— viņa meloja.— Biju izlēmusi pirms lavas ierašanās. Lūkass mani negrib, vai arī cs viņam neesmu vajadzīga, kairā ziņā viņš manu trūkumu nejutis. Turpretī man nepieciešamas mājas, sava vieta, kur dzīvot, un tagad es esmu pārliecināta, ka lā vienmēr būs Droeda. Nebūtu pareizi, ja nabaga Džastinai vajadzētu augt mājā, kur es esmu kalpone, kaul gan cs zinu, ka Anna ar Ludiju mani par kalponi neuzskata. Taču es uz sevi raugos tieši tā, un ko Džastina domās par mani, kad paaugsies un sapratīs, ka viņai nav īstu māju? Ari Droeda viņai nebūs īslās mājas, bet man jādara viņas labā viss, kas vien ir manos spēkos. Tāpēc es atgriezīšos Droedā.

Es tev rakstīšu, Megij.

Nē, neraksti. Vai tu domā, ka man pēc šim nedēļām vajadzīgas vēstules? Es negribu, lai mūs saistītu kaul kas tāds, kas varētu tevi apdraudēt, ja nokļūtu negodīgu cilvēku rokās. Tātad — nekādu vēstuļu! Ja tev kādreiz gadīsies būt Austrālijā, tad būs dabiski un saprotami, ka tu apciemosi Droedu, kaut gan es tevi, Ralf, brīdinu — apdomā, pirms tu lo dari. Ir likai divas vietas pasaulē, kur tu piederi pirmām kurlam man un likai lad dievam — te, Metloka, un Droedā.

Viiļ.š apskāva Megiju un turēja, glāstīdams viņas gaišos mālus.— Megij, kaul jel cs varētu tevi apprecēt un nekad vairs 110 tevis nešķirties! Es negribu braukt no tevis projām . .. liii zināmā mērā es nekad vairs netikšu no tevis vaļā. Kaul es nebūtu atbraucis uz Metloku! Taču mēs nekā nespējam dunt — kādi mēs esam, lādi esam, un varbūt tā ir labāk. Es lagad zinu par sevi šo lo, ko citādi nemūžam nebulu uzzinājis, jo nebūtu paskatījies patiesībai acīs. Ir labāk cīnīties pret zināmo nekā pret nezināmo. Es tevi mīlu. Es vienmēr esmu tevi mīlējis un mīlēšu vienmēr. Iegaumē to.

Nākamajā dienā pirmo reizi pēc Kaifa atbraukšanas icra- dās Robs un pacietīgi gaidīja, kamēr abi pateica ardievas. Acīmredzot viņi precējušies jau ilgāku laiku, jo virs atbraucis vclak par sievu un aizbrauc pirmais. Bel viņi nav arī slepeni mīlētāji. Viņi ir precējušies, las redzams pa gabalu. Bel un I gan viens otru, briesmīgi mīl! Tāpat ka mēs ar savu cienīgo; mums ari ir liela gadu starpība, un tādas laulības ir vislaimīgākās.

Ardievu, Megij!

Ardievu, Ralf! Sargi sevi!

Ja. Un tu arī.

Ralfs noliecās, lai viņu noskūpstītu; Megija piekļāvās viņam, lai gan bija apņēmusies to nedarīt, bet, kad Ralfs atlieca sillas rokas, kas bija apvijušās viņam ap kaklu, viņa stīvi aizlika lās sev aiz muguras un turēja, saņēmusi kopā.

Viņš iekāpa un sēdēja, kamēr Robs apgrieza mašīnu, nekustīgi lūkodamies caur vējstiklu tieši uz priekšu, ne reizi neparaudzidamies alpakaļ uz Megiju. Rets cilvēks to spēj, nodomāja Robs, kurš nekad nebija dzirdējis par Orfeju. Klusēdami viņi brauca pa pielijušo mežu un beidzot sasniedza Metlokas piekrasti jūras pusē. Paspiežot Ralfa roku. Robs ielūkojās viņam seja un pabrīnījās. Viņš nekad nebija redzējis ne lik cilvēciskas, ne lik skumjas acis. Savrupība bija pazudusi no arhibīskapa Ralfa skatiena uz visiem laikiem.

Kad Megija atgriezās Himmelhohā, Anna tūlīt nojauta, ka viņa draudzeni zaudēs. Jā, ta bija tā pali Megija, tikai tagad dīvainā kārtā daudz spēcīgākā. Lai ko arhibīskaps Ralfs iestāstījis sev pirms došanās uz Melloku, sala viss noticis nevis pēc viņa, bel pēc Megijas gribas. Rija jau arī laiks.

Megija paņēma Džastinu rokas, itin kā vienīgi lagad sapratusi, ko nozīmē, ka viņai lā ir, stāvēja, šūpodama mazuli un smaidot pārlaizdama skatienu pār istabu. Viņas acis cieši pavērās draudzenē — tik dzīvības pilnas un mirdzošas, ka Anna manīja savējās pildāmies ar tāda paša prieka asarām.

Es nejaudāju tev pienācīgi pateikties, Anna!

Muļķības, par ko īsti?

Par to, ka tu atsūtīji Ralfu. Tu droši vien zināji, ka tas nozīmēs manu šķiršanos no Lūkasa, tāpēc, mīļā, es tev pateicos jo vairāk. Ai, tev nav ne jausmas, cik daudz tas man darījis laba! Zini, es biju nolēmusi palikt pie Lūkasa. Tagad es atgriezīšos Droedā un nekad vairs to nepametīšu.

Man bezgala žēl laist tevi projām un īpaši skumji ir šķirties no Džaslinas, tomēr es priecājos par jums abām, Megij. Lūkass jums nestu tikai nelaimi.

Vai tu zini, kur viņš ir?

Atgriezies 110 Sidnejas cukurfabrikas atkal pie mums. Vāc ražu Ingemas tuvumā.

Man būs jāaizbrauc pie viņa un jāpastāsta. Un, lai cik pretīgi ir par to domāt, jāguļ ar viņu.

Ko?

Acis mirdzēja.— Man par divām nedēļām kavējas mēnešreize, kas nekad nav aizkavējusies pat par vienu dienu. Vienīgā reize bija tad, kad aizmetās Džastina. Man būs bērns, Anna, es zinu, ka būs!

Augstais dievs!— Skatoties Megijā, Annai aizrāvās elpa, it kā viņa redzētu draudzeni pirmo reizi, un iespējams, ka tā arī bija. Viņa aplaizīja lūpas un stomīdamās izgrūda:— Varbūt tā ir pāragra trauksme.

Taču Megija pārliecināta papurināja galvu.— Ak nē! Es esmu grūta. Ir šis las, pēc kā to var nekļūdīgi pateikt.

Nu tu gan esi dimbā,— Anna noburkšķēja.

Ai, Anna, netēlo aklo! Vai tu nesaproti, ko tas nozīmē? Man nekad nebūs lemts dabūt Ralfu, es vienmēr esmu zinājusi, ka viņš nevar būt mans. Bet es viņu dabūju, dabūju!— Viņa iesmējās, tik" cieši piespiezdama klāt Džastinu, ka Anna nobijās, vai mazā nesāks brēkt, taču — dīvaini — viņa nebrēca.— Es esmu dabūjusi to daļu no Ralfa, ko baznīca nekad nevar dabūt, to daļu, kas turpinās no paaudzes paaudzē. Ar manu palīdzību viņš dzīvos tālāk, jo ep zinu, ka tas būs dēls! Un šim dēlam būs dēli un tiem savukārt dēli — es vēl pieveikšu dievu! Es mīlēju Ralfu no desmit gadu vecuma un droši vien mīlēšu viņu arī tad, ja nodzīvošu līdz simtam. Bet viņš nav mans, turpretī šis bērns būs. Mans, Anna, mans!

Ak, Megij!— Anna nevarīgi noteica.

Degsme norima, norima ari līksme; Megija alkal kļuva litda pali kā agrāk — klusa un jauka, bet ar dzelžainu sliegriņu, ar spēju daudz panest. Tikai Anna lagad kļuva piesardzīgāka; viņa gudroja, ko īsti ir panākusi, aizsūtīdama Kaifu de Brikasāru uz Metloka salu. Vai iespējams, ka cilvēks var tik ļoli pārvērsties? Diez vai. Droši vien sīkstums piemitis Megijai visu laiku, apslēpts tik dziļi, ka reti parādījies virspusē. Megijas raksturam piemīt krietni vairāk par sīku dzelzs sliegriņu, patiesībā viņa visa veidota no tērauda.

Megij, ja tu mani kaut drusku mīli, atceries, ko es lev lūgšu!

Pelēkās acis pasmaidīja.— Mēģināšu!

Gadu gaitā esmu izurbusies cauri lielākajai daļai Lu- dija grāmatu, kad manējās bijušas izlasītas. It īpaši tuvi man ir sengrieķu rakstnieku darbi, tie mani valdzina. Stāsta, ka viņi izpratuši visu pasauli un neesot neviena cilvēciska pārdzīvojuma, ko viņi nebūtu attēlojuši.

Zinu. Es arī esmu izlasījusi dažas Ludija grāmatas.

Vai tad tu gadījumā neatceries? Grieķi apgalvo, ka, neprātīgi mīlēdami, mēs grēkojot pret dieviem. Un vai atceries šādus vārdus? Ja kādu tik neprātīgi mīl, dievi kļūst greizsirdīgi un iznīcina mīlēto pašā ziedu plaukumā. Tiem ir dziļa jēga, Megij. Mīlēt pārāk stipri ir bezdievīgi.

Bezdievīgi gan, Anna,— tas ir īstais vārds! Es tomēr mīlēšu Kaifa bērnu šķisti kā pati dievmāte.

Annas brūnās acis lūkojās bezgala skumji.— A, bel vai viņa mīlēja lik šķīsti? Viņas mīlētais taču gāja bojā pašā ziedu plaukumā!

Megija atlika Džastinu alpakaļ šūpulī.— Kam jānotiek, tas notiks. Kails nevar būt mans, šis bērns būs. Es jūtu, ka … galu galā manai dzīvei ir jēga. Šajos trīsarpus gados, Anna, pats ļaunākais bija tas, ka es vairs neredzēju dzīvei jēgu.— Viņa mundri un apņēmīgi pasmaidīja.— Es sargāšu šo bērnu, kā vien spēšu, lai tas maksātu man ko maksādams. Un pirmām kārtām rūpēšos, lai nevienam, arī Lūkasam, neienāktu prātā apgalvot, ka bērnam nav tiesību uz vienīgo uzvārdu, ko es varu tam dot. Jau pati doma, ka jāguļ ar Lūkasu, uzdzen man nelabumu, bel es to darīšu. Es gulētu ar pašu velnu, ja tas palīdzētu šī bērna nākotnei. Pēc tam es braukšu mājas un ceru, ka Lūkasu nekad vairs neredzēšu.— Viņa novērsās no šūpuļa.— Vai jūs ar Ludiju brauksil mūs apciemot? Droedā vienmēr atradīsies vieta draugiem.

Keizi gada — tik daudz gadu, cik vien jums paliks. Mums ar Ludiju gribēsies redzēt, kā aug Džastina.

Vienīgi doma par Ralfa bērnu palīdzēja uzturēt Megijas saplakušo drosmi, mazajai drezīnai šūpojoties un kratoties garās jūdzes līdz Ingeinai. .Ia viņa nebūtu pārliecināta par augošo dzīvību, viņa uzskatītu vēlreizēju gulēšanu ar Lūkasu par visbriesmīgāko apgrēcību pret sevi pašu, taču Ralfa bērna dēļ viņa patiešām bija gatava kaut vai parakstīt līgumu ar pašu Belcebulu.

Arī no praktiskā viedokļa nebūs viegli — to viņa zināja. Tomēr viņa bija izkaluši plānus tik tālredzīgi, cik vien spēja,— un dīvainā kārtā ar Ludija palīdzību. No viņa daudz nevarēja noslēpt, viņš bija pārāk vērīgs, turklāt Anna, vīram ārkārtīgi uzticēdamās, bija visu atklājusi. Viņš bija skumji palūkojies Mēgijā, pašūpojis galvu un tad devis dažus ļoti labus padomus. Protams, viņas brauciena īstais mērķis netika pieminēts, taču Ludijs, kā vairums cilvēku, kas lasa biezas grāmatas, prata secināt.

Tev nevajag paziņot Lūkasam par šķiršanos tādā brīdī, kad viņš noguris pārnāks 110 cukurniedru lauka,— Ludijs smalkjūtīgi iesāka.— Ja viņam būs laba oma, tas veiksies vieglāk, vai ne? Visprātīgāk jums ir tikties sestdienas vakarā vai svētdienas rītā pēc Lūkasa virtuves nedēļas. Klīst baumas, ka viņš esot prasmīgākais pavārs visā šai cukurniedru rajonā — iemācījies cept un vārīt, kad vēl atradies aitu cirpēju totēma kārts pašā apakšā, un cirpēji ēdienu ziņā ir daudz izvēlīgāki par cukurniedru novācējiem. Zini, tas nozīmē, ka ēdiena gatavošana viņam omu nebojā. Droši vien iet viegli no rokas. Tad nav ko vilcināties, Megij. Pēc virtuves nedēļas, kad viņš būs īsti labā formā, pavēsti visu, lieki nevilcinādamās.

Pēdējā laikā Megijai šķila, ka viņa vairs neprot sarkt; viņa cieši palūkojās l^udijā, ne druskas nepietvīkdama.

Vai tu, Ludij, nevarētu uzzināt, kurā nedēļā Lūkass strādās par pavāru? Vai arī, ja nevari, vai to būtu iespējams uzzināt man pašai?

Nu re, cik prātīga meitene!— viņš jautri atsaucās. — Man ir savs spiegu tīkls. Uzzināšu.

Bija agra sestdienas pēcpusdiena, kad Megija apmetās kada Ingemas viesnīcā, kas viņai izskatījās vispieklājīgākā. Gods kam gods, ikvienā Ziemeļkvīnslendas pilsētiņā uz katra stūra ir viesnīca. Viņa atstāja ceļasomu savā istabā un tad devās atpakaļ uz nepievilcīgo priekštelpu meklēt tālruni. Pilsētā bija iebraukusi kāda regbija līgas komanda, kam vajadzēja piedalīties kārtējā treniņmačā, un gaiteņi bija pilni .11 puskailiem, galīgi piedzērušiem spēlētājiem, kas apsveica Megijas parādīšanos ar skaļiem saucieniem un mīlīgi plikšķināja viņai pa muguru un pēcpusi. Beidzot tikusi pie tālruņa, viņa trīcēja aiz bailēm; viss riskantais pasākums šķila viens vienīgs smags pārbaudījums. Tomēr, par spīli troksnim un piedzērušajiem viepļiem visapkārt, viņai izdevās sazvanīt Itrauna fermu, kur strādāja Lūkasa artelis, un palūgt, lai paziņo O'Nīlam, ka Ingemā viņu gaida sieva, jo vēlas satikties. Pamanījis Megijas bailes, viesnīcnieks pavadīja viņu uz istabu un pagaidīja, līdz dzirdēja apgriežamies atslēgu.

Atviegloti nopūzdamās, Megija gluži slabana atslējās pret durvīm; iet uz ēdamzāli nav drosmes, kaul arī las nozīmē, ka līdz pašai Danijai būs jākar zobi vadzī. Laimīgā kārtā viesnīcnieks viņu iemitinājis blakus sieviešu vannas istabai, lapec tur nepieciešamības reize varēs likt. Tikko kājas vairs neļima, viņa aizgrīļojas līdz gultai, apsēdās un nokārtu galvu blenza uz drebošajām rokām.

Visu ceļu viņa prātojusi, ka labāk rīkoties, un un galva dun viena doma: aši, aši! Līdz atbraukšanai uz Himmelhohu viņai nekad nebija gadījies lasīt, ka vīrieti iekārdina, un pal tagad, apbruņota ar nedaudzām Ludija grāmatu gudrībām, viņa nejutās īsti pārliecināta, vai spēs attiecīgi rīkoties. Bet, kas jādara, las jādara; ja viņa sāks ar Lūkasu runāt, viss izjuks. Mēle niez pateikt, ko viņa par viru domā. Tomēr vairāk par lo moka nepacietība tikt atpakaļ uz Droedu, lai tur drošībā varētu iznesat Ralfa bērnu.

Saldenais gaiss bija tveicīgs, taču Megiju kratīja drebuļi. Viņa novilka drēbes un atgūlās, aizvērdama acis, piespiezdama sevi domāt vienīgi par lo, kas jādara, lai pasargātu Ralfa bērnu.

Kad Lūkass viens pats pulksten deviņos ienāca viesnīcā, futbolisti vairs nevienam nesagādāja traucējumu, lielākā daļa bija izgājusi no ierindas, un nedaudzie, kas vel turējās kājās, neredzēja tālāk par savām alus glāzēm.

Ludijam bija izrādījusies taisnība: pēc virtuves nedēļas Lūkass jutās atpūties un, būdams labā omā, ar prieku gaidīja izklaidēšanos. Kad Brauna dēlēns bija atnesis uz baraku vēsti no Megijas, Lūkass pašlaik mazgāja pēdējos vakariņu traukus, gudrodams, ka vajadzētu aizbraukt ar riteni uz Ingemu, lai piebiedrotos Arnem un citiem puišiem parastajā sestdienas vakara uzdzīvē. Megijas atbraukšana solīja patīkamu pārmaiņu. Pēc Etertonā pavadītā mēneša viņš, par spīti nogurdinošajam darbam, šad tad bija alcis pēc viņas. Vienīgi trakās bailes, ka sieva atkal sāks skandināt par savas mājas iekārtošanu, atturēja no brauciena uz Himmelhohu, kad Arnes puiši strādāja kaut kur tās tuvumā. Bet nu Megija atbraukusi pati, un viņam nav nekas pretī pavadīt nakti ar to gultā. Tāpēc Lūkass steidzīgi noridāja traukus un sēdās divritenim mugurā. Nebija garām vēl ne pusjūdze, kad viņam uzsmaidīja laime: kāds smagās mašīnas šoferis ļāva ierāpties kravas kastē. Šoferis izlaida viņu ārā trīs kvartālus no Megijas viesnīcas, un, stumjot riteni atlikušo ceļa gabalu, prieks par gaidāmo izklaidēšanos mazliet saplaka. Visi drogu veikali slēgti, un viņam nav prezervatīvu. Viņš apstājās, blenzdams vitrīnā, kas bija pilna ar vecām, siltumā pakusu- šām šokolādes plāksnītēm un beigtām gaļas mušām, tad paraustīja plecus. Nu, jāriskē vien būs. Priekšā tikai viena nakts, un, ja ari kas aizmetīsies, tad jācer, ka šoreiz veiksies labak un tas būs puika.

Izdzirdusi Lūkasu klauvējam, Megija satraukusies pielēca kājās un piegaja pie durvīm.

Kas tur ir?— viņa noprasīja.

Lūkass,— skanēja atbilde.

Viņa pagrieza atslēgu, pavēra durvis šaurā spraugā un, kad Lūkass atgrūda tās plašāk, noslēpās aizdurvē. Mirklī, kad viņš bija pārkāpis slieksni, Megija aizcirta durvis un stāvēja, lūkodamās viņā. Lūkass vērās Megijā: krūtis viņai kļuvušas pilnīgākas, apaļākas, kārdinošākas nekā jebkad agrāk, galiņi vairs nav gaišsārti, bet pēc bērna dzimšanas spilgti tumšsarkani. Ja viņam vajadzētu ierosu, ar tiem pietiktu pārpārēm; viņš izstiepa rokas, pacēla Megiju un aiznesa uz gultu.

Līdz saules lēktam viņa vēl nebija izrunājusi ne vārda, lai gan viņas pieskārieni iekvēlināja Lūkasu līdz drudžainai iekārei, kādu viņš nekad iepriekš nebija jutis. Tagad viņa gulēja, atvirzījusies projain un dīvaini savrupa.

Viņš tīksmi izstaipījās, nožāvājās, nokremšļojās.

Kā tu tā jfēkšņi atbrauci uz lngeinu, Meg?— viņš iejautājās.

Megija pagrieza galvu un paraudzījās Lūkasā platām, nicības pilnām acīm.

Nu, kā tu atbrauci šurp?—viņš aizkaitināts atkārtoja.

Atbilde nesekoja, ja par tādu neuzskatīja to pašu ciešo,

dzeļošo skatienu. Vai viņai grūti izteikt kaut vārdu? Pēc pagājušās nakts tas ir smieklīgi.

Megijas lūpas pavēras, viņa pavīpsnāja.— Atbraucu tev paziņot, ka došos mājās uz Droedu,— viņa sacīja.

Pirmajā brīdī Lūkass neticēja savām ausīm, tad ieskatījās uzmanīgāk Megijas sejā un saprata, ka viņa to domā nopietni.— Kāpēc?— viņš noprasīja.

—• Es tevi brīdināju, kas notiks, ja tu mani neņemsi līdzi uz Sidneju,— viņa noskaldīja..

Lūkass no visas tiesas izbrīnījās.— Bet Meg! Kopš tā laika lāču pagājis pusotra gada! Un es lak tevi aizvedu atpūsties! Uz četrām nedēļām Etertonā, un cik tur naudas bija jāizsviež! Es nevarēju atļauties vest tevi vēl uz Sidneju!

Tu pēc tam biji Sidnejā divas reizes un abas bez manis,— viņa ietiepīgi atkārtoja.— Es varu saprast pirmo reizi, jo lad es gaidīju Džastinu, bet šīgada janvārī man patiešām vajadzēja tikt projām 110 šejienes lietavām.

Ak tu kungs!

Kāds tu esi badakāsis!— viņa klusi turpināja.— Tu esi saņēmis no manis divdesmit tūkstošus — pēc taisnības tā ir mana nauda —, un tomēr tev žēl dažu nieka mārciņu, kas jāizdod, lai paņemtu mani līdzi uz Sidneju. Nauda tev ir dievs augstais! Man metas nelabi.

Tavu naudu es neesmu aizskāris,—viņš vārgi iebilda—Tā ir bankā, visa līdz pēdējam pensam, un tai nācis vēl klat.

Jā, tā ir taisnība. Pelē bankā un pelēs tur mūždien. Tu nemaz netaisies to izdot, vai ne? Tev gribas to pielūgt kā zelta teļu. Atzīsties, Lūkas, tu esi sīkstulis! Turklāt arī nelabojams muļķis. Izturēties pret sievu un bērnu tā, kā tev nenāktu prālā izturēties pret diviem suņiem, nelikties par mums ne zinis, pilnīgi nerūpēties par musu vajadzībām! Tu pašapmierinātais, iedomīgais, savtīgais nelieti!

Lūkass bāls un drebošs meklēja vārdus; piedzīvot tādu uzbrukumu no Megas — it īpaši pēc šīs nakts — tas ir gluži ka saņemt nāvējošu dzčlicnu no taurenīša. Tādi netaisni apvainojiuni ir šausnūgi, bet nav taču ne mazākās iespējas Megai ieskaidrot, ka viņa sirdsapziņa ir tīra. Kā jau sieviete — spriež vienīgi pēc tā, kas redzams, kur nu tāda pratīs novērtēt dižo mērķi, kas aiz visa slēpjas.

Tā nu viņš galīgā apmulsumā un izmisumā, padodamies nenovēršamajam, izdvesa:—Ak, Meg!—un piebilda:—Vai tad es kādreiz esmu apgājics ar tevi slikti! Nē, nudien neesmu! Neviens nevar teikt, ka esmu izturējies pret tevi rupji. Neviens pats! Tev ir bijis, ko ēst, jumts virs galvas, tu esi dzīvojusi siltumā …

Kā tad,— viņa pārtrauca.— To nu nevar noliegt. Tādā siltumā es savu mūžu neesmu dzīvojusi!—Viņa pagrozīja galvu un iesmējās.— Kāda jēga? Tikpat labi es varētu runāt ar sienu.

Man būlu tiesības sacīt to pašu.

Dari jel to!— Megija salti atteica, izkāpdama no gultas un sākdama ģērbties.— Es no tevis nešķiršos,— viņa teica. — Otrreiz precēties es netaisos. Ja vēlies šķiršanos, tu zini, kur mani meklēt. Juristu valodā runājot, vainīga esmu es, vai ne? Es tevi pametu — vismaz tā uz to skatīsies mūsu valsts tiesas. Jūs abi ar tiesnesi varēsit liet rūgtas asaras par sieviešu nepateicību un nodevību.

Es tevi nemaz neatstāju novārtā,— viņš apgalvoja.

Vari paturēt manus divdesmit tūkstošus, Lūkas. Taču uz priekšu tu no manis vairs nedabūsi ne graša. Savus nakamos ienākumus es izlielošu, lai uzturētu Džastinu un varbūt vēl vienu bērnu, ja man būs veicies.

Ak tad te las suns aprakts!— Lūkass iesaucās.— Tev tikai gribējās dabūt vēl vienu knēveli, lai velns viņu rāvis! Tāpēc tu atskrēji šurp — la bija gulbja dziesma, tev vajadzēja 110 manis mazu piemiņu, ko aizvest sev līdzi uz Droedu! Vēl viens knēvelis, nevis es! Es nekad tev neesmu bijis vajadzīgs, vai ne? Tavās acīs es esmu tikai vaislinieks. Vai dziļāk vēl var krist?

Vairumam sieviešu vairums vīriešu patiešām ir tic, kurus tu nupat pieminēji, viņa ļaunā priekā atcirta. —Tu manī pamodini viszemiskākās īpašības, Lūkas, — vairāk, nekā tu jebkad spēsi apjēgt. Bet vari priecāties! Pēdējos trīsarpus gados es lev esmu ienesusi vairāk naudas nekā cukurniedres. Ja dzims vēl viens bērns, tā nav lava daļa. Kopš šī brīža es tevi vairs negribu redzēt — nekad mūžā.

Viņa bija apģerbusies. Paņēmusi rokassomiņu un nelielo ceļasomu, viņa satvēra durvju rokturi un pagriezās atpakaļ.

Ļauj man dol lev mazu padomu, Lūkas. Varbūt tu tomēr kādreiz saiesi kopa ar citu sievieti, kad būsi par vecu un nespēsi vairs vāki cukurniedres. Tu nepavisam neproti skūpstīties. Tu pārak plati atver muti, aprij sievieti kā pitons vienā paņēmienā. Siekalām nav nekādas vainas, kamēr tajas nav jāslīkst nost.— Viņa riebumā noslaucīja lūpas.— Man 110 tevis nāk vēmiens! Varenais Lūkass O'Nils, pasaules kronis! Tu esi nulle!

Pēc Megijas aiziešanas Lūkass ilgi palika sēžam uz gultas malas, stīvi blenzdams aizcirstajās durvīs. Tad viņš paraustīja plecus un saka ģērbties. Ziemcļkvīnslendā tas neprasa daudz laika. Uzvelc šortus — un viss. Ja pasteigsies, tad varēs braukt atpakaļ uz plantāciju kopā ar Arni un citiem puišiem. Vecais, labais Arne. īsts draugs, puisis uz goda. Precēties ir stulbi. Sekss ir viena būšana, biedri — pavisam cita.

piektā daļa

1938-1953

Fiona

14

Negribēdama, lai kāds zina par viņas atgriešanos, Megija devās uz Droedu vecā Atspoles Viljamsa pasta mašīnā ar šūpuļgrozā ieguldīto Džastinu blakus uz sēdekļa. Atspole, sapriecājies, ka alkal redz Megiju, kāroja uzzināt, ko viņa darījusi pēdējos četrus gadus, taču, tuvojoties fermas centram, apklusa, atģidis, ka viņai tik tuvu pie mājām droši vien vairs negribas pļāpāt.

Atpakaļ pie bruņa un sudrabotā, atpakaļ pie putekļiem, atpakaļ pie tās brīnišķīgās tīrības un mērenības, kuras tik ļoti trūcis Ziemeļkvīnslendai. Te nav nekādas izšķērdīgas plauk- smes, nekāda steidzīga sairuma, lai dotu vietu jauniem puvekļiem, šejienes dabā ir tikai lēni, neizbēgami apgriezieni, līdzīgi zvaigžņu kustībai. Ķenguri, vairāk ķenguru nekā jebkad agrāk. Jaukas, mazas, akurātas vilgas, apaļas un cienīgas, gandrīz vai kautras. Gaļas, kas sārtvēderainiem viļņiem lidinās pāri mašīnai. Skrejoši emu. Truši, kas lēkšus bēg nost no ceļa, draiski zibinādami baltos, pūkainos astes pušķīšus. Mirušu koku izbalējušie kauli zālē. Braucot pāri Dibandibanas līdzenumam, tālu pie apvāršņa loka parādās koku skupsnu mirāžas, un tikai līganās, zilās joslas pie pamatnēm liecina, ka koki nav īsti. Skumīgi ķērc vārnas. Megija nebija nojautusi, ka ir pēc tām noilgojusies. Sausais vējš savērpj gaisā dūmakainas brūnu putekļu grīstes, līdzīgas netīram lietum. Un Lielo Ziemeļrietumu sudrabaini dzeltenīgā zāle, stiepdamās pret debesīm, it kā gaida svētību.

Droeda, Droeda! Spoku eikalipti un miegainie, milzīgie piparu koki, kuros san bites. Aploki un smilšakmens ēkas sviesta dzeltenumā, apvidiun svešatnīgi zaļi mauri ap lielo māju, rudens puķes dārzā — goldlaks un cinnijas, asteres un dālijas, samtenes un kliņģerītes, krizantēmas un rozes, rozes … Grantētais pagalms, misis Smita, kas stāv, muti iepletusi, tad sāk smieties un raudāt; atskrien Minnija un Keta, vecas, dzīslainas rokas sažņaudzas kā važas ap sirdi. Jo Droeda ir mājas, un tām pieder viņas sirds uz laiku laikiem.

Fiona iznāca paskatīties, ko nozīmē visa šī kņada.

Sveika, māmiņ! Esmu atgriezusies mājās.

Pelēko acu izteiksme nemainījās, taču, dvēselē pārdzīvojusi jaunu izaugsmi, Megija saprata. Māmiņa ir priecīga, viņa likai nezina, ka to izpaust.

Vai tu esi pametusi Lūkasu?— vaicāja Fiona, uzskatīdama, ka misis Smitai un kalponēm, dabiski, ir tiesības zināt tikpat daudz, cik viņai pašai.

Jā. Es nekad vairs pie viņa nealgriezīšos. Viņš negribēja ne savu māju, ne bērnus, ne mani.

Bērnus?

Jā. Man būs vēl viens bērns.

Kalpones neskopojās ar izbrīna saucieniem, Fiona izteica savu spriedumu apvaldītā balsi, kurā varēja saklausīt prieku.

Ja viņš tevi negrib, tu rīkojies pareizi, atgriezdamās mājās. Te tu būsi mūsu aprūpē.

Viņas agrākā istaba, pa kuras logiem redzams piemājas aploks un dārzi. Un blakusistaba bus Džastinai un mazajam, kad tas piedzims. Ai, cik labi ir būt mājās!

Arī Bobs priecājas, viņu, Megiju, redzēdams. Viņš lagad izskatās vēl līdzīgāks tēvam, mazliet salīcis un stiegrains: saule it ka izsūkusi sulu no ādas un kauliem. Viņam piemīt ta pati rāmā stingrība, bet varbūt tāpēc, ka viņš nav lielas ģimenes tēvs, trūksi Padija tēvišķīgās iecietības. Zināmā mērā viņš ir arī līdzīgs Fionai. Mierīgs, sevī noslēdzies cilvēks, kas neizrāda uz āru jūtas un skaļi neizsaka domas. Megija pēkšņā pārsteigumā atģida, ka Bobam lagad vajag būt ap trīsdesmit pieciem gadiem, bet viņš joprojām nav precējies. Tad ienāca Džeks ar lljūiju divi Boba līdzinieki, likai bez vecākā brāļa stingrības — un apsveica māsu ar biklu smaidu. Droši vien 1as ir īstais cēlonis, viņa prātoja, brāļi ir (ik kautrīgi, tas ir no zemes, jo zeme neprasa daiļrunīgu valodu vai prasmi uzvesties sabiedrībā. Zemei nepieciešams tikai tas, ko viņi tai sniedz,— mēma mīlestība un nelokāmā uzticība.

Tovakar visi Kliriju vīrieši bija mājās, jo vajadzēja izkraut no mašīnas labību, ko Dzims ar Petsiju bija nopirkuši Gilijā.

Savu mūžu neesmu piedzīvojis tādu sausumu, Megij,— teica Bobs.— Divu gadu laikā ne piles lietus. Un trusēni ir lielāks ļaunums par ķenguriem, noēd vairāk zāles neka aitas un ķenguri kopā. Mēģināsim dot gatavu barību, bel tu jau zini, kādas ir aitas.

Megija pārāk labi zināja, kādas ir aitas. Gatavās muļķes, kuras it nemaz neaptver, kas darāms, lai izdzīvotu. Mazumiņš smadzeņu, ar ko šis dzīvnieks bijis apvellīls savas attīstības sākumā, tagadējās biezvilnas aristokrātēs galīgi deģenerējies. Aitas bija ar mieru ēst tikai zāii vai grauzt krūmu zarus, kuri nocirsti aplokos, taču trūka darbaroku, kas sagādātu pietiekami daudz šāda ēdama, lai varētu pabarot pāri par simttūkstoš dzīvnieku.

Cerams, ka es jums noderēšu?— Megija noprasīja.

Un tū vēl jautā! Ja tu, Megij, tāpat kā agrāk, uzraudzīsi tuvējos aplokus, atbrīvosies paris strādnieku krūmu ciršanai.

Dvīņi, turēdami vārdu, uz visiem laikiem bija atgriezušies mājās. Četrpadsmit gadu vecumā viņi bija aizvēruši Rivervjū skolas durvis pēdējo reizi, degdami nepacietībā braukt atpakaļ uz melnzemes līdzenumiem. Viņi jau tagad izskatījās pēc Boba, Džeka un Hjūija pusaudžu gados, tikai ģērbās citādi: Lielo Ziemeļrietumu lopkopju vecmodīgo formas tērpu — pelēko saržu un flaneli — pamazām nomija baltas moleskina bikses, balts krekls, pelēka lilca cepure ar zemu virsu un platām malām un jātnieku puszābaki ar gumijām sānos un zemiem papēžiem. Tikai saujiņa aborigēnu jaukteņu, kas mitinājās Gilijas būdeļnieku kvartālā, mērkaķojās pakaļ Amerikas mežonīgo Rietumu kovbojiem, nēsādami garus augstpapēžu zābakus un milzīgas Stetsona platmales. Melnzemes līdzenumu iedzīvotāji tādu ietērpu uzskatīja par gluži nederīgu, bezjēdzīgi samākslotu svešas kultūras sastāvdaļu. Pa krūmājiem cilvēks nevar staigāt augstpapēžu zābakos, bet jāstaigā pa smalcēm bieži. Un Stetsona platmales ar milzīgi augsto virsu ir pārāk smagas un karsē galvu.

Melnbērā ķēve un melnais zirgs abi bija aizgājuši viņsaulē; staļļos rēgojās tukšums. Megija apgalvoja, ka būšot mierā ar parastu darba zirgu, taču Bobs aizbrauca pie Martina Kinga un nopirka māsai divus pusasiņu rikšotājus — gaišdzeltenu ķēvi ar melnām krēpēm un asti un garkājainu inelnbēru zirgu. Nez kāpēc vecās melnbērās ķēves zaudējums Megiju satrieca sāpīgāk nekā šķiršanās no Ralfa — tā bija it kā aizkavējusies atbalss, kas skaidrāk apliecināja, ka viņš patiesi ir projām. Taču bija tik labi atkal suņu pavadībā izjāt aplokos, ieelpot blējošā aitu bara saceltos putekļus un nolūkoties putnos, debesīs un apkārtējā ainavā.

Valdīja briesmīgs sausums. Cik Megija atcerējās, Droedas zāle vienmēr bija spējusi izturēt sausuma periodus, tomēr tagad šķita citādi. Ganības izraiboja plankumi: starp zāles kušķiem inelnoja kaila zeme, sasprēgājusi krustu šķērsu, plaisas atgādināja izkaltušas mutes. Te galvenie vainīgie bija truši. Megijas četros prombūtnes gados lie bija savairojušies bez gala un malas, lai gan Megijai likās, ka jau daudzus gadus agrāk no trušiem nav bijis kur dēties. Tagad rādījās, ka divdesmit četrās stundās tie spēj savairoties vai desmitkārt. Truši bija visur un, protams, ēda arī vērtīgo zāli.

Megija iemācījās izlikt trušu slazdus — viņa gan nelabprāt skatījās, kā tērauda zobi nogalina jaukos, mazos dzīvnieciņus, taču, kā jau lauku cilvēks, nevairījās darīt to, kas jādara. Iznīcināt, lai citi varētu dzīvot, nebija nežēlīgi.

— Lai velns rāvis to dzimtenes ilgās nopuņķojušos pārceļo- tāju, kas atskapējis no Anglijas pirmos trušus!— Bobs nikni sodījās.

Truši nebija Austrālijas iedzimtie un, sentimentālu dzinuļu pēc atvesti, pilnīgi izjauca kontinenta ekoloģisko līdzsvaru atšķirībā no aitām un liellopiem, kurus tūdaļ pēc nogādāšanas uz Austrāliju ganīja, ievērojot zinātniskus apsvērumus. Kontinentā nebija tāda pašmāju plēsoņas, kas neļautu trušiem bezjēdzīgi vairoties, bet ievestās lapsas neiedzīvojās. Gribot negribot plēsoņu uzdevumu nācās pildīt cilvēkam, taču ļaužu bija pārāk maz un trušu — pārāk daudz.

Kad Megija kļuva pārāk smagnēja, lai sēstos zirga mugurā, viņa pavadīja dienas fermas centrā kopā ar misis Smitu, Minniju un Ketu, šūdama vai adīdama apģērbu mazajam radījumam, kas spārdījās vēderā. Tas (Megija allaž domāja par bērnu vīriešu dzimtē) bija nepārprotama daļa no viņas pašas — Džastina nekad tāda nebija šķitusi; Megiju nemocīja nedz nelaba dūša, nedz nomākts garastāvoklis, un viņa nepacietīgi gaidīja brīdi, kad mazais nāks pasaulē. Varbūt zināmā mērā par to netīši izrādījās atbildīga Džastina: tagad, kad bālacainā knīpa vērtās no nesainanīga bērna par ļoti saprātīgu meitenīti, Megija sajuta, ka gan šis process, gan pats bērns viņu ļoti valdzina. Sen pagājis laiks, kad viņa pret Džastinu izturējusies vienaldzīgi, viņai bezgala gribējās apbērt meilu ar mīlestības pierādījumiem, viņu apskaut, skūpstīt un kopā ar viņu smieties. Saņemt pieklājīgu noraidījumu nozīmēja dabūt zināmu triecienu, taču cita atbilde uz jebkuru maigu tuvināšanās mēģinājumu nebija gaidāma.

Džimam un Petsijam pārrodoties mājas no Rivervjū skolas, misis Smita bija cerējusi, ka dabūs zēnus atpakaļ savā paspārnē, bel sekoja vilšanās: puikas lielāko daļu laika pavadīja aplokos. Tā nu misis Smita pievērsās mazajai Džastinai, taču saņēma tikpat noteiktu noraidījumu kā Megija. Šķita, Džastinai nepatīk, ka viņu apskauj, skūpsta vai cenšas sasmīdināt.

Staigāt un runāt viņa iemācījās agri, deviņu mēnešu vecumā. Uzslējusies kājās un iepratusies visai skaidri izteikties, viņa vienmēr palika pie sava un darīja tikai to, ko pati gribēja. Viņa netrokšņoja un nebija arī nepaklausīga, gluži vienkārši viņa bija veidota no ļoti cieta materiāla. Megija neko nezināja par gēniem, bel, ja būtu zinājusi, tad palauzītu galvu par to, kas iznāk, ja sajaucas Klīriji, Ārmstrongi un O'Nīli,— cilvēkbērns, no kura nenovēršami var sagaidīt ļoli daudz.

Tomēr visvairāk mulsināja Džastinas spītīgā nevēlēšanās smaidīt vai smieties. Ikviens Droedas iedzīvotājs līda vai no ādas ārā, viebdamies un ķēmodamies, lai meitēns kaut vai pasmīnētu, bet velligi. Ja nu varēja runāt par iedzimtu nopietnību, tad tajā viņa pārspēja savu vecomāti.

Pirmajā oktobri, kad Džastina kļuva tieši sešpadsmit mēnešus veca, Droedā piedzima Megijas dēls. Viņš ieradās pasaulē gandrīz mēnesi agrāk, nekā viņu gaidīja; mātei divas trīs reizes uznāca stipras sāpes, nogāja ūdens, un bērnu saņēma misis Smita un Fiona dažas minūtes pēc tam, kad bija piezvanījušas ārstam. Megija tik tikko paspēja izplest kājas. Sāpes bija ļoli mazas, bērns piedzima tik ātri, ka šķita — gandrīz nekā nav bijis; par spīti šuvēm, ko nācās uzliki, jo zēns bija ieradies pasaulē lik pēkšņi, Megija julās brīnišķīgi. Krūtis, kurās pēc Džastinas dzimšanas nebija ierietejusi ne lāse piena, lagad lā piebrieda, ka piens sūcās ārā. Šoreiz nebija vajadzīgas ne pudelītes, ne «Laktogēna» kārbas.

Un puisēns bija tik skaists! Garš un slaids, ar linubaltu matu cekuliņu lieliski veidotā galvaskausa vidū un možām, zilām acīm, kas šķita skaidri liecinām, ka paliks tādas arī turpmāk. Kā lai tās pārvērstos? Tās bija Ralfa acis, tāpat kā rokas — Ralfa, deguns un mute — Ralfa, pat kājas — Ralfa. Bezkaunīgā Megija jutās ļoli pateicīga, ka Lūkass gan ķermeņa uzbūves un acu krāsas, gan sejas vaibstu ziņā bijis tik līdzīgs Ralfam. Taču plaukstas, uzacu loki, pūkaino matiņu trijstūrītis pierē, roku un kāju pirkstu forma — tas viss bija lik raksturīgs Ralfam, tik atšķirīgs no Lūkasa! Labāk cerēt, ka neviens neatminēsies, kuram vīrietim šīs pazinies piemitušas.

— Kā tu viņu nosauksi?— vaicāja Fiona. Zēns šķila neparasti piesaistām viņas uzmanību.

Megija vēroja mati, kas stāvēja, turēdama rokās mazo, un jutās pateicīga. Nu māmiņai atkal būs ko mīlēt; ak, laikam gan viņa nemīlēs puisēnu tā kā Frenku, bet vismaz sastingusi sirds atkusis.

Saukšu viņu par Deinu.

Kāds savāds vārds! Kāpēc? Vai tas ir O'NlIu tradicionālais priekšvārds? Es biju pārliecināta, ka tavas saites ar O'Nīliem saraulas.

Vārdam nav nekāda sakara ar Lūkasu. Tas ir šī zēna, nevis kāda cita vārds. Man nepatīk ģimeņu Iradīcija iedēvēt jaunpiedzimušo cita cilvēka vārdā. Es nosaucu Džaslinu par Džastinu vienīgi tāpēc, ka man šis vārds palika, un es nosaukšu Deinu par Deinu tā paša iemesla pēc.

Jā, tas skan jauki,— Fiona piekrita.

Megija saviebās: krūtis bija pārāk pilnas.— Māmiņ, labāk dod viņu man! Ceru, ka viņš būs izsalcis. Un ceru, ka vecais Atspole neaizmirsīs alvest piena sūknlti. Citādi pēc tā uz Giliju būs jabrauc tev.

Puisēns bija izsalcis, viņš sūca tik spēcīgi, ka smaganiņu spiediens sāpēja. Skatīdamās lejup uz mazuli, uz aizvērtajām acīm un tumšajām skropstām ar zeltītiem galiņiem, uz mīkstajām uzacu spalviņām, uz mazajiem vaidziņiem, kas čāpstinot kustējās, Megija juta sirdī tādu mīlestību, ka tā nodarīja lielākas sāpes neka mazās smaganas.

Ar viņu pietiek, ar viņu jāpietiek, vairāk bērnu man nebūs. Bet, pie visusvēlā, Ralf de Brikasār, pie visusvēlā, kuru tu nuli vairāk par mani, tu nekad neuzzināsi, ko es esmu nozagusi tev — im tavam dievam! Par Deinu es tev nekad nestāstīšu. Ai, manu mazulīti Viņa pagrozījas spilvenos, lai ērlāk iekārtotu puisīti elkoņa izliekumā, tā ka būtu vieglāk ieskatīties jaukajā, sīkajā sejiņā. Manu mazulīti Tu esi mans, un citam es tevi nekad neatdošu. Un tavam tēvam jau noteikti ne — viņš ir priesteris un nedrīkst tevi atzīt. Vai tas nav brīnišķīgi?

Kuģis pienāca Dženovas ostā aprī|a sākumā. Arhibīskaps Ralfs ieradās Itālija Vidusjūras pavasara pilnā plaukumā un iekāpa Romas vilcienā. Būtu viņš paziņojis par savu atbraukšanu, viņu būtu sagaidījuši un Vatikāna automašīnā aizveduši uz Romu, taču viņš baidījās atkal just ap sevi baznīcas gaisotni, viņam gribējās atbīdīt šo mirkli, cik vien tālu iespējams. Mūžīgā pilsēta! Tā patiešām ir tāda, viņš nodomāja, stīvi vērdamies pa taksometra logu uz zvanu torņiem un kupoliem, uz baložu pilnajiem laukumiem, uz krāšņajām strūklakām un romiešu kolonnām, kuru pamatnes iesniedzās

tiklos gadsimtos. Viņa acīs las viss gan ir pārmērība. Viņam svarīga ir la Romas daļa, ko sauc par Vatikānu, lā greznas pieņemšanas zāles un 110 greznības visai lalas privātās istabas.

Kāds dominikānis, ģērbies melnās un krēmkrāsas drānās, veda viņu pa augsti velvētiem marmora gaiteņiem gar bronza lielām vai akmenī cirstam statujām ar muzeja vērtību, gar milzu gleznām Džolo, Rafaela, Rotičelli, Fra Andželiko stilā. Viņš alradās varena kardinala pieņemšanas telpās, un Kon- lini-Verkēzu bagātā dzimta, bez šaubām, bija daudz ziedojusi, lai vairotu savas diženās atvases vides skaistumu.

Zelta un ziloņkaula, sulīgu krāsu gleznu un gobelēnu rotātā telpa ar franču grīdsegām un mēbelēm, telpa, kur gan šur, gan tur iekvēlojās tumšsarkani loņi, sēdēja Vilorio Skarbanca, kardinals di Kontini-Verkēze. Mazā, gludā roka, rubīna gredzenam dzirkstis metot, sveiciena pastiepās Ralfam pretī; priecīgs, ka var nolaist acis, arhibīskaps šķērsoja istabu un, noslīdzis uz ceļgala, saņēma roku, lai noskūpstītu gredzenu. Viņš piekļāva rokai vaigu, apzinoties, ka nejaudās melot, lai gan līdz mirklim, kad pieskārās ar lupām šīs garīgās varas un laicīgo pilnvaru simbolam, bija cieši apņēmies ta rīkoties.

Kardināls Verkēze uzlika otru roku uz noliektā pleca, pamāja, ka mūks var doties projām, tad — pēc durvju aizvēršanās — liega žestā pārcēla delnu no pleca uz matiem, brīdi ļāva tai atdusēties tumšajā, biezajā vilni, maigi atbīdīdams lo atpakaļ 110 pusnovērstās pieres. Mati bija pārmainījušies, drīz tie vairs nebūs melni, bet zilpelēki. Noliektā mugura sastinga, pleci izslējās, un arhibīskaps Ralfs ieskatijas savam priekšniekam tieši acīs.

A, seja pārvērtusies! Mute sakniebusies, pazīst sāpes un apliecina, ka las īpašnieks kļuvis vieglāk ievainojams, bel acis, tik skaistas krasa un formā, tik daiļi gulošas dobuļos, tomēr šķiet pilnīgi atšķirīgas 110 tam, kuras viņš joprojām glabā atmiņā, it kā bulu redzējis vēl vakar. Kardināls Vilorio allaž bija iztēlojies, ka Jēzus acis bijušas zilas un līdzīgas Ralfa redzokļiem: rāmas, atsvešinātas no pasaules un tāpēc spējīgas visu aptveri un visu saprast. Bel varbūt ta bijusi maldīga iztēle? Vai var just līdzi cilvēcei un ciest par lo, neizpaužot savas mokas skatienā?

Nāciet, Ralf, sēdieties!

Jūsu eminence, es gribu izsūdzēt grēkus.

Vēlāk, vēlāk! Vispirms parunāsimies, turklāt angliski. Patlaban visur ir ausis, taču, paldies mīļajam Jēzum, tās nesaprot angļu valodu. Lūdzu, sēdieties, Ralf! Cik brīnišķīgi ir jūs redzēt! Man ta pietrūcis jūsu padoma, jūsu saprata spēju, jūsu lieliskās sabiedrības! Man nav piešķirts neviens darbinieks, kas modinātu kaut pusi tik lielu patiku kā jūs.

Ralfs manīja, kā smadzenes jau ieslēdzas piedienīgajā domāšanas veidā, kā pašas domas gūst samākslotāku izteiksmi; arhibīskaps de Brikasārs vairāk nekā lielākā da|a ļaužu saprata, ka cilvēkā viss — pat runa — mainās atkarā no apkārtējās sabiedrības. Šīm ausīm neder angļu sarunvalodas nepiespiestais plūdums. Tā nu viņš apsēdās iepretī trauslajam stāvam sarkanā muarē ģērbā, kura krāsa it kā mainījās un tomēr palika nemainīga, toņiem saplūstot ar apkārtējo vidi, nevis atdaloties no tās.

Drausmīgais gurdums, kas nedēļām ilgi bija nospiedis viņa plecus, it kā mazliet pagaisa; viņš brīnījās, kāpēc tik ļoti baidījies no šīs tikšanās, ja sirdī skaidri zinājis, ka viņu sapratīs un viņam piedos. Taču tas nebija pats briesmīgākais, nebūt ne. Briesmīgākā bija viņa paša vainas apziņa, ka viņš nav attaisnojis cerības, nav bijis lik stiprs, kā centies būt, licis vilties cilvēkam, kas izrādījis par viņu patiesu interesi, bijis bezgala sirsnīgs — īsts draugs. Vainas apziņa, ka, pats vairs nebūdams šķīsts, viņš ienācis šai šķīstajā gaisotnē.

Ralf, mēs esam priesteri, taču pirmām kārtām mēs esam kaut kas cits, proti, tie, kas bijām, pirms kļuvām par priesteriem, un no tā mēs nevaram tikt vaļā, par spīti mūsu īpašajam stāvoklim. Mēs esam cilvēki ar cilvēku vājībām un neveiksmēm. Jūs nevarat pastāstīt man neko tādu, kas spētu sabojat kopā ar jums aizvadīto gadu ritumā izveidojušos iespaidu, jūs nevarat pateikt man neko tādu, kas mazinātu manās acīs jūsu vērtību vai darītu jūs nemīlamu. Ilgus gadus es jutu — jūs neapzināties šo mūsu iekšējo vājumu un nesaprotat, ka mēs esam cilvēki, taču es biju pārliecināts, ka jūs katrā ziņa līdz tam nonāksit, jo tā notiek ar mums visiem. Pat ar Svēto tēvu, kurš ir vispazemīgakais un viscilvēcīgākais no mums visiem.

Es esmu pāi*kāpis zvērestu, jūsu eminence. To nevar viegli piedot. Tā ir svētuma apgānīšana.

Nabadzības zvērestu jūs pārkāpāt sengadus, kad pieņēmāt misis Mērijas Kārsones atstāto mantojumu. Palika šķīstība un paklausība, vai ne?

Tagad esmu pārkāpis visus trīs, jūsu eminence.

Es vēlētos, kaut jūs sauktu mani par Vitorio, kā bijāt paradis. Ralf, es neesmu nedz satriekts, nedz vīlies. Tas notiek pēc mūsu kunga Jēzus Kristus gribas, un, manuprāt, varbūt jums vajadzēja dabūt nopietnu mācību un tas varēja nolikt, tikai saņemot nežēlīgu triecienu. Dievs ir neizdibināms, viņa nodomi iet pāri mūsu trūcīgajai saprašanai. Bet, pēc manām domām, to, ko jūs esat darījis, jūs nedarījāt aiz vieglprātības, jūs nepārkāpāt savus zvērestus, uzskatīdams los par tukšiem vārdiem. Pazīstu jūs pārāk labi. Zinu, ka jūs esat lepns, tīksmināties ar domu, ka esat priesteris, un lieliski apzināties savu dieva izredzētā stāvokli. Iespējams, ka jums bija nepieciešama tieši šī mācība, lai tā dotu triecienu lepnībai, piespiestu saprast, ka jūs pirmām kārtām esat cilvēks un tāpēc neatrodaties tādā izņēmuma stāvoklī, kā jums šķiet. Vai tā nav?

Jā. Man trūka pazemības, un es uzskatu, ka zināmā mēra centos kļūt par pašu dievu. Esmu grēkojis smagi un neattaisnojami. Nespēju pats sev piedot. Kā tāda gadījumā lai ceru, ka dievs man piedos?

Lepnība, Ralf, atkal lepnība! Nav jūsu varā piedot, vai tiešām jūs to joprojām neesat aptvēris? Piedot var tikai dievs, l ikai dievs! Un viņš jums piedos, ja jūs no sirds nožēlosit. Redzat, viņš ir piedevis lielākus grēkus daudz lielākiem svētajiem, kā arī daudz lielākiem neliešiem. Vai jums šķiet, ka Luciferam viņš nepiedeva? Tas saņēma piedošanu jau brīdī, kad sacēlās pret debesu valdnieku. Likteni kļūt par elles pavēlnieku viņš izvēlējās pals, tā nav dieva griba. Vai lad viņš neteica, ka labāk valdīt pār elli nekā būt par kalpu debesīs? Jo viņš nespēja pārvarēt lepnību, viņš neparko nejaudāja pakļaut savu gribu kāda cita gribai, kaul arī šis «kāds» bija pats dievs. Es nevēlos, lai jūs pieļautu to pašu kļūdu, mans visumīļotais draugs. Pazemība bija tā īpašība, kuras jums trūka, un tieši lā rada vai nu cildenus svētos, vai arī cildenus cilvēkus. Kamēr jūs neatstāsit piedošanu dieva ziņā, jūs neiepazīsit patiesu pazemību.

Ralfa stingrā seja sadrūma.— Jā, es zinu, ka jums taisnība, man jāsamierinās ar to, kas es esmu, un nav jājautā, tikai jāpūlas būt labākam, ar sevi nelepojoties. Es nožēloju, tāpēc izsūdzēšu grēkus un gaidīšu piedošanu. Es patiešām rūgti nožēloju.— Viņš nopūtās, acis nespēja noslēpt iekšējo cīņu, kas nebija izsakāma nosvērtos vārdos, jo šai istabā vaļsirdī- gāk runāt nedrīkstēja.— Un tomēr, Vitorio, citādi es īstenībā nevarēju rīkoties. Vai nu man vajadzēja iedzīt viņu postā, vai uzņemties šo postu uz saviem pleciem. Tobrīd, šķiet, izvēles nebija, jo es viņu patiešām mīlu. Tā nav viņas vaina, ka cs nekad neesmu gribējis, lai šī mīlestība ietvertu arī miesas kaislību. Redzal, viņas liktenis kļuva svarīgāks par manu paša dzīvi. Līdz tam brīdim es aizvien biju uzskatījis pats sevi par svarīgāku nekā viņa, jo es biju priesteris, bet viņa — nenozīmīgāka būtne. Taču pēkšņi es atģidu, ka esmu atbildīgs par to, kas viņa ir . . . Man būtu vajadzējis atteikties; kad viņa bija vēl bērns, tomēr es to nedarīju. Es ieslēdzu viņu sirdi, un viņa to zinaja. Ja es būtu viņu pa īstam izmetis no sirds, ari to viņa būtu nojautusi un kļuvusi par tādu personību, kuru es nevarētu ietekmēt.— Viņš pasmaidīja.

Jūs redzat, ka man daudz kas jānožēlo. Es pats mazliet mēģināju radīt.

Vai tā bija Roze?

Arhibīskaps Ralfs atmeta galvu atpakaļ, piekaldams skatienu rūpīgi apdarinātajiem griestiem ar to apzeltītajiem ciļņiem un Murano pilsētā izgatavoto barokālo kroņlukturi.

Vai kāda cita tā vispār varētu būt? Viņa ir mans vienīgais mēģinājums kadu radīt.

Un vai ar viņu, Rozi, būs viss labi? Vai jūs nenodarījāt viņai tā vairāk ļauna, nekā viņu aizliegdams?

Es nezinu, Vitorio. Kaut es to zinātu! Tanī brīdī likās, ka tas ir vienīgais, ko iespējams darīt. Man nepiemīt Prometeja tālredzība, un, ja iejaucas jutas, cilvēks zaudē sprieduma spējas. Turklāt tas gluži vienkārši … notika! Bet laikam gan viņai visvairāk vajadzēja tieši to, ko es sniedzu, proti, es atzinu viņu par sievieti. Es negribu teikt, ka viņa to nebūtu zinājusi. Es gribu teikt, ka to nezināju es. Ja es būtu pirmoreiz sastapis viņu pieaugušu, iespējams, ka notiktu citādi, bet es ilgus gadus pazinu viņu ka bērnu.

Izklausās diezgan pašapmierināti, Ralf, it kā jūs vēl nebūtu gatavs saņemt piedošanu. Sāp, vai ne? Ka jūs esat bijis pietiekami cilvēcisks, lai padotos cilvēciskai vājībai. Vai tiešām jūs to darījāt tādā cildenā pašuzupurēšanās garā?

Itālis satrūcies ielūkojās valgajās, tumšajās acīs, kur redzēja sevi atspoguļojamies divu sīku, necilu pundurīšu izskatā.— Nē,— viņš sacīja.— Es esmu cilvēks, un kā cilvēks es smēlos viņā svētlaimi, kādu nebiju iztēlojies pat sapņos. Es nezināju, ka sieviete izraisa tādas sajulas vai ka ta var būt tik neaptveramas līksmes avots. Man gribējās palikt pie viņas vienmēr, mani valdzināja ne tikai viņas miesa, man gluži vienkārši gribējās būt ar viņu kopā — runāt ar viņu, klusēt ar viņu, ēst maltītes, ko viņa gatavoja, uzsmaidīt viņai, dalīties domās. Es ilgošos pēc viņas, kamēr vien dzīvošu.

Dzeltenīgajā, askētiskajā vaigā iezīmējās kaut kas tāds, kas neizskaidrojami atgādināja Megijas seju šķiršanās brīdī: apliecinājums, ka cilvēks uzvēlis plecos garīgu nastu, un apņēmība, kas dod spēku nest gan šis nastas smagumu, gan tas līdzgaitnieces — sāpes un skumjas. Ko pārdzīvojis šis salkanā z.idā tērptais kārdināts, kurš cilvēciski šķiet pieķeries vienīgi savam laiskajam abesīņu šķirnes kaķim?

Šinī ziņā es nespēju nožēlot to, kas man ar viņu Itijis,— Ralfs turpināja, jo viņa eminence neteica ne vārda.

Nožēloju, ka esmu lauzis svēto zvērestu, kas nosaka manu dzīvi. Es nekad vairs nespēšu pildīt priestera pienākumus ar lādu pašu dedzību, ar tādu pašu skaidrības apziņu. To es rūgti nožēloju. Bet Megija?— Viņa sejas izteiksme, izrunājot šo vārdu, lika kardinālam Vitorio novērsties, jo vajadzēja tikt gala ar paša domām.

Nožēlot to, kas noticis ar Megiju, nozīmētu viņu nogali- nāt.— Ralfs gurdi pārlaida roku pār acīm.— Es nezinu, vai izsakos saprotami, es pat nezinu, vai kaut aptuveni jaudaju izteikt, ko ar lo domāju. Lai kā es gribētu, nespēju pilnīgi izskaidrot, ko jūtu pret Megiju.— Kardinālam pagriežoties atkal pretī, Ralfs paliecās uz priekšu un vēlreiz ieraudzīja mazos attēlus, kas tagad bija kļuvuši drusciņ lielāki. Vilorio acis atgādināja spoguļus: lās alspīdināja to, ko redzēja, un neļava saskatīt domas un jūtas, kas virmoja aiz lam. Megijas acis bija tieši pretējas — tajās varēja ielūkoties dziļāk un dziļāk, līdz pašām dvēseles dzīlēm.— Megija ir svētība,— viņš sacīja.— Viņa man ir svēta, viņa ir sakraments, tikai citāds.

Jā, es saprotu,— nopūzdamies sacīja kardināls.— Ir labi, ka jums ir tādas izjūtas. Manuprāt, dieva tā Kunga acīs tas atvieglos jūsu lielo grēku. Jūsu paša labā bus prātīgāk, ja izsūdzēsit grēkus tēvam Džordžo, nevis tēvam Gilermo. Tēvs Džordžo neiztulkos jūsu jūtas un domu gājienu nepareizi. Viņš saskatīs patiesību. Tēvs Gilermo nespēj lā uztvert, viņam varbūt liksies, ka jūsu nožēlu var apšaubīt.— Gandrīz nemanāms smaids kā viegla ēna pārskrēja plānajām lupām.

Ari viņi ir cilvēki, Ralf, viņi, kuri klausās augstu stāvošo grēksūdzes. Neaizmirstiet to, kamēr vien dzīvojat. Viņi ir trauki, kas satur dieva substanci, likai lad, kad pilda savus priestera pienākumus. Visā pārējā viņi ir cilvēki. Un piedošana, ko viņi piešķir, nāk no dieva, taču ausis, kas klausās iui spriež, pieder cilvckiem.

Pie durvīm kāds pieklājīgi pieklauvēja; kardināls Vitorio sēdēja klusuciešot un vēroja, ka ienākušais kalpotājs uzliek uz bula [13] galda tējas paplāti.

Vai redzat, Ralf? Kopš Austrālijā aizvadītā laika esmu pieradis pie pēcpusdienas tējas. Manā virtuvē to prot vārīt gluži labi, lai gan sākumā nemācēja.— Kad arhibīskaps Italfs paliecās pret tējkannu, Vitorio brīdinot pacēla roku.— Ā, nē! Ieliešu pats. Man dara prieku tēlot «namamāti».

Dženovas un Romas ielās es redzēju visai daudz meln- kreklu,— teica arhibīskaps Ralfs, lūkodamies, kā kardināls Vitorio lej lēju.

Tās ir dučes īpašās kohortas. Mūs, Ralf, gaida ļoti grūti laiki. Svētais tēvs nav pielūdzams, viņš negrib, lai starp baznīcu un Italijas laicīgo varu rastos plaisa, un šai ziņā mums jāatzīst viņa taisnība — tāpat kā visur citur. Vienalga, kas notiek, mums jāsaglabā tiesības aprūpēt savus ganāmpulkus, kaut arī karš nozīmētu, ka tie taps sašķelti un dieva vārdā cīnīsies cits pret citu. Lai kurā pusē būtu mūsu sirds un jūtas, mums allaž jācenšas turēt baznīcu tālu 110 politiskām ideoloģijām un starptautiskām ķildām. Es gribēju, lai jūs braucat šurp, jo varu būt drošs: vienalga, ko jus redzētu un ko par redzēto domātu, jūsu seja uz āru to neizpaudīs, un jums piemīt vislielākā diplomāta domāšana, ar kādu man gadījies sastapties.

Arhibīskaps Ralfs vainīgi pasmaidīja.— Tātad jūs sekmēsit manu karjeru par spīti visam! Diez kāds liktenis mani piemeklētu, ja es nebūtu salicis jūs?

Ak, jūs būtu kļuvis par Sidnejas arhibīskapu, tas ir patīkams un ļoti svarīgs amats,— sacīja viņa eminence ar starojošu smaidu.— Taču mūsu dzīves ceļi nav pašu rokās. Mēs sastapāmies tāpēc, ka tā bija lemts, tieši tāpat, kā ir lemts, lai mēs tagad strādātu kopā Svētā tēva vadībā.

Man neliekas, ka šī ceļa galā mūs gaida veiksme,— iebilda arhibīskaps Ralfs.— Manuprāt, iznākums būs tāds, pie kāda allaž noved tā saucamais objektīvisms. Mēs nevienā neizraisīsim simpātijas, un visi mūs nosodīs.

Es to zinu, un tāpat to zina Svētais tēvs. Bet nekā citādi mēs rīkoties nevaram. Un neviens taču nevar mums aizliegt klusībā lūgt, lai duče un fīrers labi drīz kristu, vai ne?

Vai jūs tiešām domājat, ka karš ir neizbēgams?

Es neredzu nevienu iespēju, kā no tā varētu izvairīties.

Viņa eminences kaķis cienīgi iznāca no saulainā stūrīša,

kur bija gulējis, un drusku neveikli — aiz vecuma — ielēca sarkanvizošajā klēpī.

A, Sābas ķēniņiene! Apsveicinies ar savu veco draugu Ralfu, kurš tev parasti patika labāk par mani.

Sātaniski dzeltenās acis augstprātīgi pavēroja arhibīskapu un tad aizmiedzās. Abi vīrieši iesmejās.

i■15 ■ . i . : . . .■ V

Droedā bija iegādāts radiouztvērējs. Progress beidzot bija sasniedzis Gilanbounu — tur bija nodibināta Austrālijas Radiopārraižu komitejas raidstacija, tādējādi beidzot radies iestādījums, kas publisku izpriecu jomā konkurēja ar kopējo lalruņa līniju. Pats aparāts bija diezgan neglīts priekšmets riekstkoka kastē, kas atradas uz maza, ļoti jauka skapīša dzīvojamā istabā; strāvas pievadītājs akumulators bija paslēpts apakšā bufetē.

Ik rītu misis Smita, Fiona un Megija ieslēdza uztvērēju, lai dzirdētu Gilanbounas apgabala jaunākās ziņas un laika prognozi, un ik vakaru Fiona un Megija klausījās Austrālijas centrālās raidstacijas informāciju, kas bija domāta visam kontinentam. Dīvaini likās acumirklī sasaistīties ar ārpasauli, klausīties par plūdiem, ugunsgrēkiem, lietusgāzēm dažādos Austrālijas nostūros, kā arī par nemierīgo Eiropu un Austrālijas politiku, uzzināt to visu, apsteidzot Viljamsu Atspoli un viņa novecojušos laikrakstus.

Kad piektdien, pirmajā septembrī, Visauslrālijas ziņās pavēstīja, ka Hitlers iebrucis Polijā, mājās pie radio sēdēja tikai Fiona ar Megiju un neviena no abām nepievērsa ziņai īpašu uzmanību. Iebrukuma iespēju visi apsvēra jau mēnešiem ilgi, turklāt Eiropa alradās aiz trejdeviņām zemēm un jūrām. Tai nebija nekāda sakara ar Droedu, viņu pasaules centru. Taču svētdien, trešajā septembrī, 110 aplokiem mājās saradās visi vīrieši, lai piedalītos tēva Volija Tomasa noturētajā misē, un viņus gan Eiropa interesēja. Pastāstīt par piektdienas ziņām neienāca prāta nedz Fionai, nedz Megijai, savukārt tēvs Votijs, kam las, iespējams, būtu ienācis prātā, aizsteidzās uz Narrengangu.

Radioaparātu, kā parasti, ieslēdza vakarā, lai noklausītos Visaustrālijas ziņas. Tomēr atskanēja nevis diktora izteiksmīga balss nevainojamā Oksfordas izrunā, bel premjerministra Roberta Gordona Menziza mazliet klīrīgā, taču īsti austrāliskā runa.

— Tautieši, Austrālijas iedzīvotāji, mans bēdīgais pienākums ir jums oficiāli paziņot, ka sakarā ar Vācijas atteikšanos atsaukt savu karaspēku no Polijas Lielbritānija pieteikusi Vācijai karu un tātad karā ierauta arī Austrālija .. . Jākonstatē, ka Hitlers tiecas nevis apvienot zem vienas valdības visus vāciešus, bet pakļaut savai varai tik daudz valstu, cik tas ar spēku iespējams. Ja tā turpināsies, Eiropā nevar būt ne inazakās drošības un pasaulē — miera. Nav šaubu, ka Lielbritānijas nostāja ir arī visas britu zemju sadraudzības nostāja. Savas pastāvēšanas iespēju, lapat kā mūsu kādreizējās tēvijas pastāvēšanas iespēju, mēs vislabāk stiprināsim, neļaudami atslabt ražošanai, pildīdami ari turpmāk savus pienākumus, kārtodami darījumus, nerimtīgi strādādami savās vietās un līdz ar to vairodami mūsu spēkus. Es esmu pārliecināts: lai kādas būtu katra izjūtas, Austrālijā ir gatava pildīt savu pienākumu līdz galam. Lai dievs apžēlojas par mums un sula pasaulei drīzu atbrīvošanos no posta, kas mūs piemeklējis!

Dzīvojamā istabā iestājās ilgs klusums, ko pārtrauca Nevila Čemberlena pa īsviļņiem pārraidītā skaļā uzruna Lielbritānijas tautai; Fiona un Megija palūkojās uz savas ģimenes vīriem.

Kopa ar Frenku mēs esam seši,— dziļo klusumu pār- trauca Bobs.— Mēs visi esam nodarbināti lauksaimniecībā, vienīgi Frenks ne, tas nozīmē, ka inūs armijā neņems. No mūsu pašreizējiem lopkopjiem, pēc mana rēķina, seši gribēs kļūt par karavīriem, bet divi — palikt šepat.

Es gribu iet karā!— mirdzošam acīm iesaucās Džeks.

Es arī!— dedzīgi piebalsoja Hjilijs.

Mes tapat,— sacīja Dzims par sevi un mūžam nerunīgo Petsiju.

Taču visi lūkojās uz Bobu—- viņam piederēja noteicošais vārds.

Mums jāspriež sapratīgi,— viņš sacīja.— Vilna ir kara rūpniecībai nepieciešams ražojums, tā noder ne tikai drēbēm vien. To lieto munīcijas un sprāgstvielu iesaiņošanai un, pēc manas pārliecības, dažādiem neparastiem mērķiem, par kuriem mums nav ne jausmas. Turklāt mums ir gaļas liellopi pārtikai, bet vecie teķi un aitas aiziet ādās, līmē, taukos, lanolīnā — to visu ražo karam. Tāpēc mēs nevaram ņemt un atstāt Droedu sava vaļā, lai cik ļoti arī gribētu to darīt. Ja karš ievilksies, bīis ļoti grūti aizstāt lopkopjus, kurus mums noteikti nāksies zaudēt. Sausums moka jau trešo gadu, mēs cērtam krūmus, un truši dara mūs vai trakus. Pašreiz mūsu vieta ir Droedā; tas nav tik diži aizraujoši ka iet karot, tomēr tikpat nepieciešami. Mēs būsim visnodcrīgāki šepat.

Vīru sejas izstiepās garas, sieviešu — iegaismojās.

Bet kas notiks, ja karš turpināsies ilgāk, nekā vecais Čuguna Bobs domā?—jautāja Hjūijs, nogodādams premjerministru iesaukā, ko lietoja visa zemē.

Bobs brīdi saspringti prātoja, vēja appūsto seju savilcis raižpilnās grumbās.— Ja stāvoklis kļūs ļaunāks un karš turpināsies ilgi, tad, pēc mana rēķina, divi Klīriji varēs icl armijā, mēs iztiksim ar diviem algotiem lopkopjiem. Tomēr tas būs iespējams vienīgi, ja Megija būs ar mieru atkal pa īstam iesaistīties darbā un uzraudzīt tuvākos aplokus. Grūti jau gan klātos, un labos laika apstākļos mēs tādā riskā neielaistos, bet šinī sausumā, pēc mana rēķina, pieciem vīriem un Megijai strādājot septiņas dienas nedēļā, mēs Droedā varētu iztikt. Taču prasīt tik daudz no Megijas ar viņas diviem mazuļiem ir briesmīgi.

Bob, kas jādara, tas jadara,— iebilda Megija.— Misis Smitai nebūs nekas pretī pieskatīt Džastinu un Deinu. Līdzko tu teiksi, ka es esmu vajadzīga, lai Droeda ražotu tik, cik nepieciešams, es ņemšu tuvākos aplokus savā uzraudzība.

—- Tādā gadījumā tie, bez kuriem varēs iztikt, būsim mēs abi,— smaidot sacīja Džims.

Ne, tie būsim inēs ar Hjūiju,— žigli iebilda Džeks.

Pēc taisnības tiem vajadzētu būl Džimam un Petsi- jam,— lēni atteica Bobs.— Jūs esat visjaunākie, un lopkopju darbā jums ir vismazāka pieredze, turpretī karavīru pieredzes trūkst mums visiem. Taču patlaban jums, puikas, ir tikai sešpadsmit gadu.

Tad, kad stāvoklis kļūs ļaunāks, mums būs septiņpadsmit,— centās pārliecināt Džims.— Mēs jau tagad izskatāmies vecāki par saviem gadiem, tāpēc, ja paņemsim līdzi 110 tevis Harija Gofa apliecinalu vēstuli, ietikt armijā nebūs grūti.

Nu, šimbrīžam neies neviens. Palūkosimies, vai varam palielināt Droedas ražību pat par spīti sausumam un trušiem.

Megija klusuciešot izgāja no istabas un devās uz augšstāvu pie bērniem. Deins un Džastina bija aizmiguši katrs savā balli krāsotajā gultiņā; Megija pagāja garām meitai un apstājās pie dela, ilgu laiku nolūkodamās lejup.

Paldies dievam, ka tu vēl esi pavisam maziņš,— viņa nočukstēja.

Aizritēja gandrīz gads, pirms karš ielauzās Droedas mazajā pasaulītē, gads, kura laikā cits pēc cita aizgāja lopkopji, truši joprojām vairojās un Bobs varonīgi cīnījās, lai fermas grāmatvedības ieraksti izskatītos karalaika pūļu cienīgi. Taču tūkstoš deviņsimt četrdesmitā gada jūnija sākumā pienāca vēsts, ka angļu ekspedīcijas karaspēks Eiropā ticis evakuēts no Dinkerkas; uz Britu impērijas Austrālijas vienību kara- viru reģistrācijas punktiem sāka plūst tūkstošiem brīvprātīgo^ un līdz ar citiem aizgāja Džims un Petsijs.

Pēc četru gadu ilgās aploku uzraudzīšanas jebkuros laika apstākļos gan dvīņu sejas, gan augumi bija zaudējuši jauneklīgo izskatu, ap ārējiem acu kaktiņiem iezīmējās krunciņas, deguna abās pusēs gar muti stiepās dzijas rievas, kas nejāva noteikt īsto vecumu. Viņi iesniedza savas apliecības un bez vārda runas tika pieņemti. Krūmu klajienes iedzīvotājus ieskaitīja labprāt. Parasti viņi mācēja lieliski šaut, saprata, cik svarīgi ir paklausīt pavēlei, un bija sīksti un izturīgi.

Džims un Petsijs bija pieteikušies Dabo, taču tika sūtīti uz nomelni Inglbērnā, Sidnejas ārpilsētā, tāpēc visi devās viņus pavadīt uz vakara vilcienu. Izrādījās, ka Kormaks Kārmaikls, Idena jaunākais dēls, brauc ar to pašu vilcienu uz to pašu nometni. Tā nu abas ģimenes iesēdināja savus zēnus ērtā pirmās klases kupeja un neveikli sadrūzmējās apkārt. Ikviens vēlējās, kaut drīkstētu raudāt un skūpstīt,— tad atvadu mirklis vēlāk sildītu sirdi. Taču īpatnēja angliska nepatika pret klajam jūtu izpausmēm 110 tā atturēja. Lielā S-36 tvaika lokomotīve sēri iegaudojās, stacijas priekšnieks nopūta savu svilpīti.

Megija paliecās uz priekšu, lai bikli uzspiestu vieglu skūpstu brāļiem uz vaiga, tad tāpat noskūpstīja Kormaku, kas izskatījās gluži tāds pats kā viņa vecākais brālis Konors; Bobs, Džeks un Hjūijs paspieda trim jauniešiem roku; raudošā misis Smita bija vienīga, kas skūpstīja un apkampa zēnus tā, kā ļoti gribējās darīt ikvienam. Idens Kārmaikls ar sievu un mazliet novecojušo, tomēr vēl arvien skaisto meitu ari atvadījās svinīgi un atturīgi. Tad visi izkāpa no vagona uz Gilijas platformas un vilciens, buferiem nožvakstot, gausi sāka ripot uz priekšu.

— Ardievu, ardievu!— visi sauca, vēcinādami lielus, baltus kabatlakatus, līdz tālajā, sārti vizošajā saulrietā no vilciena varēja saskatīt vairs tikai dūmu grīsti.

Džimu un Petsiju pēc viņu lūguma abus kopā iedalīja nule izveidotajā, lāgā neapmācītajā devītajā Austrālijas divīzijā, un tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmajā gadā kuģis aizveda to uz Ēģipti — tieši laikā, lai iesaistītos cīņā par Bengāzi. Nesen atbraukušais ģenerālis Ervins Rommels bija licis savu draudīgo svaru ass valstu kausā un pirmo reizi pagriezis pretējā virzienā lielo uzbrukumu kustību, kas no šī brīža sāka velties turp mi atpakaļ. Un, kamēr pārējie Lielbritānijas spēki kapitulēja jaunā Āfrikas korpusa priekšā un kaunpilnā kārtā atkāpās uz Ēģipti, devītā Austrālijas divīzija saņēma pavēli ieņemt un noturēt Tobruku, ass valstu okupētās teritorijas priekšposteni. Vienīgais, kas ļāva šo plānu īstenot, bija tas, ka Tobrukai vēl varēja piekļūt no jūras un, kamēr angļu kuģi joprojām spēja braukt pa Vidusjūru, piegādes bija nodrošinātas. Tobrukas «žurkas» uz astoņiem mēnešiem ierakās un izturēja triecienu pēc trieciena, jo Rommels laiku pa laikam sūtīja pret viņiem visu, kas atradās tā rīcībā, tomēr nespēdams austrāliešus izsist no pozīcijām.

Vai jūs ar zināt, kālab esat šeitan?— noprasīja ierindnieks Kols Stjuarts, aplaizīdams cigaretes čaulīšu papīru un laiski satīdams smēķi.

Seržants Bobs Melojs pabīdīja savu austrāliešu cepuri atpakaļ, lai pa platās malas apakšu palūkotos uz jautātāju. — Ne velna nezinu,— viņš, zobus atiezis, noteica; tā tika vaicāts bieži.

Nu, tas ir labāk nekā valsts maizē tupēt ķurķī,— teica ierindnieks Džims Klīrijs, pavilkdams maķenīt zemāk dvīņubrāļa šorlus, lai varētu ērli noguldīt galvu uz viņa siltā, mīkstā vēdera.

Jā-a, bet ķurķī neviens lev nebliež virsū,— iebilda Kols, mezdams ar izdegušo sērkociņu ķirzakai, kas sildījās saule.

To es zinu, draugs,— sacīja Bobs, pagrozīdams cepuri, tā ka acis palika ēnā.— Labak lai mani noklaņķī, nekā cs nomirstu no draņķīgas garlaicības.

Viņi bija ērti izvietojušies sausās smiltīs izbūvētā ierakumā tieši pretī mīnām un dzeloņstieplēm, kas aizsargāja perimetra dienvidrietumu sektoru; otrā pusē Rommels ietiepīgi turējās pie sava vienīgā Tobrukas zemes stūrīša. Kopā ar viņiem ierakumā atradās liels piecdesmit milimetru kalibra Brau- ninga ložmetējs, lam blakus kārtīgi bija saliktas munīcijas kastes, taču neviens neizrādīja īpašu modrību vai ilgas pēc uzbrukuma. Šautenes bija atslietas pret vienu sienu, un durkļi mirdzēja Tobrukas spožaja saulē. Ap galvām dūkdami riņķoja mušu bari, bet visi četri vīri bija no Austrālijas krūmu klajiencs, tāpēc Tobruka un Ziemeļāt'rika nespēja viņus pārsteigt ne ar karstumu, ne ar putekļiem, ne ar mušām.

Jūsu laime, ka jūs esat dvīņi, Džim,— sacīja Kols, mezdams ar oļiem ķirzakai, kas, šķiet, nebija noskaņota iet projām.— Citādi jūs izskatītos pēc diviem mīlniekiem — vienādi vien kopā un kopā.

Tev tikai skauž.— Džims plati pasmaidīja, noglaudīdams Petsija vēderu.— Petsijs ir labakais spilvens Tobrukā.

Jā-a, tev jau ir labi, bet kā ar nabaga Petsiju? Ei, Harpo, saki tu ari kaul ko!— Bobs ķircināja.

Petsija ballie zobi atiezās smaidā, bet, kā parasti, viņš nebilda ne vārda. Visi bija mēģinājuši piedabūt, lai viņš runa, taču neviens nekad nebija izvilinājis 110 viņa vairāk par «ja» un «ne»; lāpēc gandrīz visi sauca viņu par Harpo, tāpat kā Marksa mēmo brāli .

Vai dzirdējāt jaunumus?— Kols pēkšņi noprasīja.

Ko tad?

Pie Halfaijas [14] astoņdesmit astotie sašāvuši septītās brigādes «Matildes». Tuksnesi vienīgi šitiem lielgabaliem pietiek dukas, lai izsistu caurumus «Matildēm». Šāviņi izgājuši cauri tankiem kā salsgraudi.

Kā lad, pūt tik pilītes!— neticīgi novilka Bobs.— Es esmu seržants un neesmu dzirdējis ne pušplēsta varda, tu esi ierindnieks un zini visu. Fričiem, draugs, nav nekā lāda, kas varētu samalt veselu brigādi «Matilžu».

Komandieris mani aizsūtīja ar ziņojumu uz Morsheda telti, un tur es dzirdēju lo pa radio; taisnība vien ir,— Kols neatlaidās.

Kādu brīdi visi cieta klusu; lāda aplenktā priekšpostenī kā Tobruka ikvienam karavīram bija nepieciešams bez iebildēm licēl, ka viņa paša pusei ir pietiekams militārs triecienspēks, kas vajadzības gadījumā paglābtu 110 nelaimes. Kola jauna ziņa nebija pārāk vēlama, jo vairāk tāpēc, ka neviens Tobrukas aizstāvis nevērtēja Rommelu zemu. Puiši bija atsituši vācu mēģinājumus viņus iznīcināt tāpēc, ka līdz sirds dziļumiem julās pārliecināti par austrāliešu cīnītāju, kam līdzināties spēj vienīgi gurķa', un, ja ticība ir deviņas desmitdaļas no spēka, tad austrālieši ar šo ticību neapšaubāmi bija savu spēku pierādījuši.

Draņķa pomiji [15] ,— noteica džims.— Ziemeļalrikā gluži vienkārši vajadzīgs yairāk dzimušu austrāliešu.

Piekrišanas apliecinājumus, kas nāca 110 visu mutēm, pārtrauca eksplozija ierakuma malā; 110 ķirzakas nepalika pāri nekas, bet četri karavīri zibenīgi ienira pēc ložmetēja un šautenēm.

Ir nu gan lās itāliešu granātas, šķembas vien, nekāda caursišanas spēka,— atvieglots noteica Bobs.;— Ja tas bulu sveiciens no Hitlera, mēs dziedātu paradīzē ar eņģeļiem kā likts — vai tas tev nepatiktu, ko, Petsij?

Pēc nogurdinošajām, asiņainajām cīņām, kurās, šķiet, nebija panākts nenieka, sākās operācija «Krustneši», un devīto Austrālijas divīziju evakuēja pa jūru uz Kairu. Taču, kamēr devītā divīzija bija ierakumos aizstāvējusi Tobruku, Lielbritānijas karaspēka rindas Ziemeļāfrikā pakāpeniski papildinājās, k|ūdamas par angļu astoto armiju, un par tās jauno komandieri bija iecelts ģenerālis Bernards Lo Montgo- merijs.

Fiona nēsāja mazu sudraba piespraudi — uzlecošu sauli, kas bija Austrālijas kājnieku karaspēka emblēma; no tās divās ķēdītēs nokarājās sudraba stienītis ar divām zelta zvaigznēm — pa vienai katram dēlam — karavīram. Ik garāmgājējs varēja pārliecināties, ka viņa dod savu ieguldījumu valsts nākotnē. Tā kā Megijai ne vīrs, ne dēls nebija armijā, viņa tādu piespraudi valkāt nedrīkstēja. No Lūkasa pienāca vēstule: viņš turpināšot darbu cukura sagādē un paziņojot lo tāpēc, ka varbūt Megija uztraukšoties un domāšot, ka viņš varētu aiziet armijā. Pēc visa spriežot, Lūkass neatcerējās nevienu vārdu no tā, ko Megija bija sacījusi torit Ingemas viesnīcā. Gurdeni iesmiedamās un nogrozīdama galvu, viņa iesvieda vēstuli Fionas papīrgrozā, prātodama, vai Fiona raizējas par dēliem — karavīriem vai ne. Ko viņa īsti domā par karu? Taču Fiona ne reizi neizmeta nevienu vārdu, kaut arī nēsāja piespraudi ik dienu no rīta līdz vakaram.

Reizēm pienāca pa vēstulei 110 Ēģiptes — vēstule sabirza driskās, tiklīdz lo atpleta, tāpēc ka cenzora šķēres bija izgriezušas kārtīgus taisnstūrišus, kur pirms tam bijuši lasāmi vietu nosalumi un karaspēka daļu numuri. Lasīt šīs vēstules varēja, tikai saliekot kopā kaut ko 110 nekā, bet tās sasniedza to vienīgo mērķi, kas atstāja ēna visu pārējo: kamēr tās pienāk, zēni joprojām ir dzīvi.

Lietus nebija lijis. Likās, ka pat debesu spēki sazvērējušies un grib sagraut ļaudīm visas cerības, jo tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmais bija piektais postu nesēja sausuma gads. Megija, Bobs, I)žeks, Iljūijs un Fiona krita izmisumā. Droe- das bankas rēķins gan bija pietiekami liels, lai varētu nopirkt barību, kas nepieciešama aitu uzturēšanai pie dzīvības, taču dzīvnieku lielākā daļa negribēja lo ēst. Katram aitu baram ir savs barvedis, tā sauktais Jūdass; tikai tad, ja piedabū ēst

Jūdasu, var cerēt, ka ēdīs arī citi, tomēr dažkārt, pat redzot gremojam Jūdasu, pārējie dzīvnieki nebija piespiežami sekot barveža piemēram.

Tā nu Droeda arī dabūja izliet asinis, kaut gan tas tai nebūt nebija pa prātam. Visa zāle bija noēsta, zeme kļuvusi par tumšu, plaisām izvagotu tuksnesi, ko gaišāku padarīja vienīgi pelēki un pelēkbrūni koku puduri. Droedieši apbruņojās ar nažiem un šautenēm; ieraudzījuši mirstošu aitu, viņi mēdza pārgriezt tai rīkli, lai aiztaupītu nelaimīgajai lēnu nāvi, kad vārnas jau būs izknābušas acis. Bobs iegādājās vairāk liellopu un ēdināja tos ar iepirktu barību, tāpēc Droeda varēja dot pienācīgo ieguldījumu kara vajadzībām. Uz peļņu nevarēja cerēt, jo barības iepirkuma cena bija augsta; piekrastei tuvākos labības audzētāju apgabalus sausums bija piemeklējis tikpat nežēlīgi kā attālākos ganību apvidus. Ražas kļuva ārkārtīgi zemas. Taču no Romas bija pienācis rīkojums, lai droedieši dara visu, kas ir viņu spēkos, un nebaidās no izdevumiem.

Megijai visgrūtākais darbs tagad bija aploku uzraudzīšana. Droedai izdevās paturēt tikai vienu algotu lopkopi, un pagaidām darbaspēks klāt nenāca; cilvēku trūkums Austrālijā vienmēr sagādāja vislielākās grūtības. Ja Bobs nepamanīja, cik māsa ir nogurusi un viegli uzbudināma, un neizbrī- vēja viņai svētdienu, Megijai vajadzēja strādāt septiņas dienas nedēļā. Tomēr, ja Bobs (āva viņai, Megijai, atpūsties, tas nozīmēja, ka viņam pašam jādara vairāk, tāpēc Megija centās savu vārgumu neizrādīt. Viņai nekad neienāca prātā doma, ka varētu gluži vienkārši atteikties no lopkopes pienākumiem un aizbildināties ar bērniem. Tiem aprūpētāju pietika, un šķita, ka Bobam viņa nepieciešama daudz vairāk nekā mazajiem. Megijai nebija pietiekami ass skatiens, lai noprastu, ka viņa vajadzīga arī Deinam un Džastinai,— viņai likās, ka ilgas pēc bērniem ir savtīguma izpausme, ja jau par viņiem tik labi gādā tuvi un mīloši cilvēki. Viņa pūlējās sev iestāstīt, ka tādas jūtas patiešām ir savtīgas. Turklāt viņai trūka tās pašpaļāvības, kas varētu iečukstēt, ka bērnu acīs viņa ir tikpat īpaša būtne kā mazie — viņējās. Tā nu viņa uzraudzīja aplokus un nedēļām ilgi dabūja redzēt savus mīļos tikai tad, kad tie vakarā bija jau aizgājuši pie miera.

Ikreiz, kad Megija palūkojās uz Deinu, sirds plūda pāri aiz mīlas. Viņš bija skaists bērns; pat svešinieki Gilijas ielās izmeta tādas pašas piezīmes, kad Fiona aizveda zēnu uz pilsētiņu. Viņš gandrīz vienmēr smaidīja, viņa raksturā dīvaini apvienojas miers ar paliesu, nesatricināmu laimes

izjūtu; likās, ka viņš, pārvēršoties par saprātīgu būlni un sākot apzināties sevi, nav pārdzīvojis to lik sāpīgi, ka parasti noliek ar augošiem bērniem, jo viņš cilvēkos un lielās reti kļūdījās un viņu nekad nekas neizveda no pacietības un nesamulsināja. Viņa māli dažkārt ļoli biedēja (Iela līdzība ar Ralfu, taču acīmredzot neviens cits lo neievēroja. Ralfs jau ilgi bija projām no Gilijas, un, lai gan Dcinā ļaudis bulu varējuši atpazīt Ralfa sejas vaibstus un ķermeņa uzbūvi, zēnam piemita arī viena liela atšķirība, kas sekmīgi noslēpa izcelšanos. Viņa mali nebija melni ka tēvam, tic bija bāli zeltaini — ne kviešu vai saulrieta krāsā, bet tādi ka Droedas zāle — zeltainbrūngani, ar sudrabotu spīdumu.

Džastina bija sākusi dievināt brāli, tiklīdz pirmo reizi lo ieraudzīja. Deinam vienmēr vajadzēja dabūt tikai vislabāko, un nekad māsai nelikās par grūtu viņam kaut ko atnest vai uzdāvāt. Līdzko zēns saka staigāt, Džastina allaž alradās viņam blakus, un Megija jutas par lo ļoli pateicīga, jo raizējās, ka misis Smita un kalpones kļuvušas parak vecas, lai mazo puisēnu pietiekami vērīgi uzraudzi lu. Kādā no retajām brīvajām svētdienām viņa paņēma meitu klēpī un saka nopietni runāt par Deina uzmanīšanu.

Es nevaru palikt mājās un rūpēties par viņu pali,— Megija sacīja,— tāpēc viss, Džastin, ir atkarīgs 110 tevis. Viņš ir tavs mazais brālītis, un tev viņš arvien jāsargā un jāpielūko, lai ar viņu nekad nenotiktu nelaime.

Gaišās acis raudzījās ļoti sapratīgi, meitenīte klausījās nemaz ne kā četrus gadus vecs bērns, kura uzmanību parasti kaul kas novērš sānis. Viņa pašpaļāvīgi pamāja.— Neuztraucies, māmiņ,— viņa mundri noteica.— Es vienmēr uzraudzīšu viņu tavā vietā.

Kaut es varētu darīt to pati!— Megija nopūtās.

Es gan to negribētu,— apmierināta pavēstīja meita.— Labāk lai Deins ir mans. Neuztraucies! Es viņu pieskatīšu. Ar viņu nekas nenotiks.

Megijai šis pašpaļāvīgais apliecinājums nekādu mierinājumu nesagādāja, kaul gan drošību sniedza. Šī pārgudrā mazā knīpa grasās nolaupīt viņai dēlu, un to nav iespējams novērst. Jāatgriežas aplokos un jāļauj, lai Džastina drosmīgi stāv sardzē par Deinu. Pašas meita, gatavā briesmeklite, ar varu ieņem mātes vietu. Kurā gan viņa, pie visiem svētiem, atsitusies? Ne Lūkasā, ne viņā pašā, ne Fiona.

385

Tagad mazā beidzot gan smaidīja, gan smējās. Pirms četru gadu vecuma viņa nebija saskatījusi nekur neko jocīgu, un par lo, ka nu viņa to redzēja, droši vien varēja pateikties

13—739

Deinam, kas gulgoja jau pāris mēnešu vecumā. Brālis smējās, un smējās ari māsa. Megijas bērni visu laiku mācījās viens no otra. Taču apziņa, ka mazie gluži labi var izlikt bez mālēs, ļoti kaitināja. Kad kara posts beigsies, Megija prātoja, dēls bus jau par lielu, lai mīlētu mani ta, ka jāmīl. Viņš vienmēr būs tuvāks Džastinai. Kāpēc ikreiz, kad man šķiet, ka esmu saņēmusi savu likteni grožos, kaut kas notiek? Es negribēju ne karu, ne sausumu, taču tie atnāca.

Varbūt bija labi, ka Droedai nācās pārdzīvot tik grīitus laikus. Ja būtu vieglāk, Džeks ar Hjūiju uz kārstām pēdām aizietu armijā. Turpretī tagad nebija izvēles — vajadzēja ar pilnu sparu glābt to, kas glābjams šai sausumā, kurš vēlāk ieguva Lielā Sausuma nosaukumu. Tas skāra pāri par miljonu kvadrātjūdžu lielu platību no Viktorijas štata dienvidiem līdz Ziemeļu teritorijas Mičela apgabalam, kur zemi izmantoja labības audzēšanai un ganībām un kur zāle parasti stiepās līdz jostasvietai.

Taču karš neatlaidīgi centas piesaistīt sev tādu pašu uzmanību kā sausums. Tā kā dvīņi atradās Ziemeļāfrikā, fermas ļaudis mokpilnā alkatībā sekoja karadarbībai, frontei kā viļņiem veļoties turp un atpakaļ pāri Lībijai. Viņi bija cēlušies no strādnieku šķiras, tāpēc dedzīgi atbalstīja leiboristu partiju un nevarēja ieredzēt pašreizējo valdību, pēc vārda — liberālu, pēc rakstura — konservatīvu. Kad tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmajā gadā Roberts Gordons Menziss atkāpās, atzīdams, ka nespēj noturēt vadības grožus, viņi gavilēja, un, kad trešajā oktobrī sastādīt valdību uzaicināja leiboristu līderi Džonu Kērlinu, tā bija patīkamākā vēsts, kādu Droeda pēdējo gadu laikā bija saņēmusi.

Tūkstoš deviņsimt četrdesmitā un četrdesmit pirmā gada laikā arvien lielāku nemieru izraisīja Japāna, īpaši pēc tam, kad Rūzvelts un Čērčils pārtrauca tai naftas piegādi. Eiropa bija tālu projām, hn, lai vācieši iebruktu Austrālijā, Hitleram būtu bijis jāpārsviež savas armijas divpadsmiltūkstoš jūdžu lielā attālumā, turpretī Japāna atradās Āzijā, tā bija daļa no «dzeltenajām briesmām», kas, līdzīgi nepielūdzamam svērtenim, šūpojās arvien zemāk virs Austrālijas bagātās, tukšās, reti apdzīvotās «akas» . Tāpēc neviens austrālietis nejuta ne mazāko pārsteigumu, kad japāņi uzbruka Pīrlhārborai,— viņi gluži vienkārši bija gaidījuši, ka ta kaut kur notiks. Pēkšņi karš pienācis pavisam tuvu un, iespējams, pārsviedī- sies uz viņu pašu pagalmu. Austrāliju no Japānas nešķīra

' Atsaukšanās uz Edgara I'o slaslu «Svčrlcnis un aka».

nekādi lieli okeāni, starpā bija likai apjomīgas salas un nelielas jūras.

Tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmā gada ziemsvētkos krila Honkonga, taču visi, sevi drošinādami, daudzināja, ka Singa puni dzellenģīmjiem neieņemt nemūžam. Tad pienāca vēstis, ka japāņi izcēlušies Malajā un Filipīnās; liela flotes bāze Malajas pussalas lejasgalā turēja savus milzīgos, jūras kaujām domātos pļaujošas trajektorijas lielgabalus šaušanas gatavībā. Tomēr tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrā gada aslotaja februārī japāņi šķērsoja nelielo Džohoras šaurumu, izcēlās Singapūras salas ziemeļpuse un pienāca pie pilsētas bezspēcīgo lielgabalu aizmugurē. Singapūra krila bez cīņas.

Un tad atlidoja milzum svarīgas ziņas. Visam Austrālijas karaspēkam Ziemeļāfrikā paredzēts atgriezties mājās! Premjerministrs Kērtins bezbailīgi laida pār galvu Čērčila dusmu pērkonus, uzstādams, ka pirmtiesības uz Austrālijas vīriem ir viņu dzimtenei. Sestā un seplila Austrālijas divīzija Aleksan- drija steidzīgi sakāpa kuģos, (Ievītajai, kas joprojām atpūtās Kaira no artilērijas viesuļugunīin pie Tobrukas, bija paredzēts sekot, tiklīdz būs iespējams sagādāt papildu kuģus. Fiona smaidīja, Megija nezinaja aiz prieka, kur dēties: Džims un Pelsijs taču brauks mājās!

Tomēr viņi nebrauca. Kamēr Austrālijas ziemeļu ostas gaidīja savus kuģus ar karavīriem, šūpoļdēlis alkal sasveras citādi: astolā armija strauji atkāpās no Bengazi. Premjerministrs Čērčils noslēdza darījumu ar premjerministru Kērlinu. Devila Austrālijas divīzija palika Ziemeļāfrikā, lās vietā aizstāvēt Austrāliju aizsūtīja kādu Amerikas divīziju. Nabaga karavīrus svaidīja šurp un turp, turklāt lēmējas dažkārt bi ja nevis pašu, bet svešu zemju valsts iestādes. Kādu drusku iedeva vienā viela, kādu drusku paņēma no otras.

Taču pat lik dāsnai un daudzsološai jaunai cāļu mālei kā Austrālija smagu triecienu nozīmēja atklājums, ka vecā tēvija iztramda ārā 110 ligzdas visus Tālo Austrumu gailēnus.

Tūkstoš deviņsimt četrdesmit otrā gada divdesmit trešā oktobra vakarā tuksnesī valdīja dziļš klusums. Pelsijs mazliet sakustējās, sataustīja lumsā brāli un kā mazs bērns iebāza galvu viņa azolē. Džims aplika viņam apkārt roku, un abi klusuciešot draudzīgi sēdēja blakus. Seržants Bobs Melojs piebikstīja ierindniekam Kolam Stjuartam un atieza zobus.

Smuks pārilis mīksto,— viņš teica.

Ej rata,— atcirta Džims.

Nu, llarpo, pasaki jel vārdu,— Kols čukstus mudināja.

Petsija lūpas izliecās bezgala labsirdīga smaidā, ko tumsā

tikai pa pusei varēja saskatīt; jauneklis atvēra muti un, lieliski atdarinādams Ilarpo Marksu, izgrūda dobju saucienu. Vairāku jardu attālumā visi ņēmās Petsiju klusināt — pašreizējā trauksmes stāvoklī vajadzēja ievērot pilnīgu klusumu.

Ak dies, šitā gaidīšana beidz mani nost,— nopūzdamies teica Bobs.

Petsijs iesaucās:— Mani beidz nost sitas klusums!

Izsauciet tik uguni uz sevi, un es jūs nobeigšu ar!— Kols aizsmacis nosēcās, sniegdamies pēc šautenes ar uzspraustu durkli.

Dieva dēļ, turiet žaunas!— kapteinis nikni nočukstēja. — Kurš teļapakausis tur auro?

Petsijs!— reizē atsaucās pusducis balsu.

Smieklu šalts it ka drošinot aizskanēja pār mīnu laukiem, noklusdama 110 kapteiņa čukstus izgrūstajām lamām. Seržants Melojs palūkojās pulkstenī: lielais rādītājs tuvojās deviņiem četrdesmit minūtēm vakarā.

Reizē ierunājās astoņsimt astoņdesmit divi britu lielgabali un haubices. Debesis sagrīļojās, zeme pacēlās, samilza, nespēja nosēsties, jo sprostuguns nerimās un nerimās — pat uz īsu mirkli neatslāba apdullinošais troksnis. Nebija nozīmes aizbāzt ausis ar pirkstiem: drausmīgā dunoņa il kā nāca augšup cauri zemei un pa kauliem iespiedās cilvēkam smadzenēs. Kā tas iedarbojās uz Kommela vienībām, devītās divīzijas karavīri savos ierakumos spēja tikai aptuveni iedomāties. Parasti varēja atšķirt vienu artilērijas ieroču veidu un kalibru 110 citiem, turpretī šovakar to dzelzs rīkles dārdēja pilnīgā saskaņā, un, minūtēm ritot, dārdoņa nerimās.

Tuksnesi apspīdēja nevis dienas gaisma — tas iegailējās it kā pašas saules kvēlē; milzīgs putekļu mākonis līdzīgi dūmu mutuļiem uzbangoja tūkstošiem pēdu augstumā, blāzmodams 110 sprāgstošo šāviņu un mīnu uzliesmojumiem, plaiksnīdamies no eksplodējošo apvalku un degvielas milzu masas ugunīm. Viss, kas atradās Montgomerija rīcībā — lielgabali, haubices, mīnmetēji —, tika nomērķēts uz mīnu laukiem. Un viss, kas atradās Montgomerija rīcībā, tika raidīts tik ātri, cik ātri to spēja svistošās apkalpes — vergi, kas grūda barību ieroču iekšas līdzīgi maziem putneļiem, kuri drudžaini ēdina milzīgu dzeguzēnu; lielgabalu stobri sakarsa, jo laiks starp atsitienu un jaunu uzlādi kļuva arvien īsāks; artilēristus aizrāva kustību ātrums. Kā ārprātīgie trakuma lēkmē viņi centas iesāktaja ritmā izdabāt lauka lielgabaliem.

Tas bija skaisli, brīnišķīgi pali augstākā virsotne artilē- rista mūžā, virsotne, ko viņš izdzīvoja un pārdzīvoja domās gan nomodā, gan miegā ik mūža dienu, kuru viņam vēlāk bija lemts vadīt mierlaika apstākļos. Un ilgojās, kaut alkal pienāktu šīs piecpadsmit minūtes pie Montgomerija lielgabaliem.

Klusums. Pēkšņi iestājies pilnīgs klusums, kas līdzīgi viļņiem šļācās prel izstaipītajām bungādiņām; neciešams klusums. Līdz desmitiem bija atlikušas tieši piecas minūtes. Devītā piecēlās kājās un izkapa no ierakumiem nevienam nepiederīgajā zemē, uzsprauzdaina durkļus, aptaustīdama aptveres — vai palronas vielā, atlaizdama šauteņu drošinātājus, pārbaudīdama ūdens pudeles, sausās devas, pulksteņus, tērauda kaskas, zābaku saites — vai tās kārtīgi sasietas, palūkodamās, kur atrodas ložmetējnieki ar saviem ieročiem. Baisma uguņu kvēle un sarkani nokaitētās, gandrīz stikla masā sakusušās smiltis ļāva lo viegli saskati!, turpretī starp viņiem un ienaidnieku karājās putekļu aizsegs, vēl viņi alradas drošība. Šobrīd Pie pašas mīnii lauka malas viņi apstājās, gaidīja.

Tieši desmit vakarā. Seržants Melojs pielika pie lūpām svilpi — spalga skaņa aizlidoja pa kreisi un pa labi gar rotas rindām; kapteinis izkliedza pavēli:— Uz priekšu!— Devītā divas jūdzes garā frontē devās iekšā mīnu laukos, tās aizmugurē alkal skaļi ierunājās lielgabali. Viri redzēja, kurp iet, it kā būlu gaiša diena,— nedaudzu jardu attālumā priekšā krita sprāgstošie lādiņi 110 haubicēm, kas paredzētas pašam īsākajam rādiusam. Ik pēc trim minūtēm attālums lika pārcēlis vēl simt jardu uz priekšu, šos simt jardus nācās noiet, lūdzot dievu, vai nu lai ceļš ved tikai pa prettanku mīnu lauku, vai arī lai šķembu mīnas, kas bīstamas kājniekiem, Montgomerija lielgabali jau bulu saspridzinājuši. Priekšā kaujas laukā joprojām gaidīja gan vācieši, gan itālieši, gan ložmetēju punkti, gan vieglā piecdesmit milimetru artilērija, gan mīnmetēji. Reizēm kāds vīrs uzkāpa uz neizsprāgušas šķembu mīnas un, pirms lika saraustīts gabalos, vēl paspēja ieraudzīt, ka 110 smiltīm augšup uzšaujas liesma.

Nebija laika domāt, nebija laika darīt neko citu kā sāniski skriet vienā ritmā ar lielgabalu uguni — ik pēc trim minūtēm simt jardu uz priekšu, skaitot lūgšanu. Troksnis, gaismas uzliesmojumi, putekļi, dūmi, šausmu sajūta, 110 kuras iekšas sagriezās otrādi. Mīnu lauki bez gala un malas — divu Irīs jūdžu platumā līdz otrai pusei, un atpakaļceļa nav. Dažkārt īsajos starpbrīžos starp sprostuguni pa smiltīm pievirpuļoto, svelmaino gaisu atlidoja lāla, savāda dūdu skaņa: devītās austrāliešu divīzijas kreisajā flangā pa mīnu laukiem virzījās skolu piecdesmit pirmā divīzija ar dūdinieku pie katra rotas komandiera. Skotam, ko dūdinieks sauc kaujā, šī skaņa šķiet pati saldākā un vilinošākā pasaulē, savukārt austrālietim tā liekas draudzīgs, iedrošinošs sveiciens. Turpretī vācieti vai itālieti tā dara līdzīgu gailim, kam niknumā saceļas kakla spalvas.

Kauja turpinājās divpadsmit dienas, un divpadsmit dienas ir ļoti ilgs laiks. Sākumā devītajai smaidīja laime: mīnu laukos un pirmajās kauju dienās, nepārtraukti ejot uz priekšu pa Rommela teritoriju, zaudējumi nebija lieli.

Zināt, par sapieri man gan negribētos būt, labāk es paliktu kājniekos — lai bliež tieši virsū,— teica Kols Stjuarts, atspiedies uz lāpstas.

Man gan ne, draugs; manuprāt, viņi liek visvieglāk cauri,— seržants atrūca.— Nogaida aizmugurē, kamēr mēs nodarām visdraņķīgāko darbu, un tad iztenterē ārā ar saviem stulbajiem mīnu meklētājiem, lai iztīrītu smukus, mazus celiņus nolādētajiem tankiem.

Tanki jau nav vainīgi, Bob; vainīgi ir augstie priekšnieki, kas tos nostāda rindā,— teica Džims, plakaniski līdzinādams ar lāpstiņu zemi ap jaunā ierakuma augšmalu.— Bet gribētos gan, lai viņi nolemtu mūs uz kādu laiciņu paturēt vienā vietā! Pēdējās piecās dienās es esmu uzracis vairāk zemes nekā cūcīgs skudru lacis.

Roc vien, draugs!— bez jebkādas līdzjūtības skubināja

Bobs.

Ei, skatieties!— uzsauca Kols, rādīdams uz debesīm.

Astoņpadsmit karaliskas aviācijas vieglie bumbvedēji lidotāju skolas iedresētā priekšzīmīgā kārtībā pārdrāzās pāri ielejai, baismā precizitātē nomēzdami bumbas uz vācu un itāliešu pozīcijām.

Gaužām smuki,— noteica Bobs Melojs, garo kaklu atgāzis. lūkodamies debesīs.

Pēc trim dienām viņš bija miris: kad divīzija atkal devās uz priekšu, milzīga šrapneļa šķemba atšķēla viņam roku un sānu, taču nevienam nebija laika apstaties, kāds vienīgi izņēma svilpi no sakropļotās mutes. Tagad vīri krita kā mušas, visi jau bija pārāk noguruši un nejaudāja saglabāt sākotnējo piesardzību un pārvietošanās ātrumu, taču, lai cik nožēlojamu tuksnešainas zemes pleķīti viņi ieņēma, tas arī tika noturēts, par spīti ienaidnieka lieliski apbruņotās armijas

:j<)0

labāko daļu sīvajai preleslībai. Visus bija pārņēmusi mēma, ietiepīga griba nepieļaut sakāvi.

Devītā noturējās pret grāfa fon Šponeka un Lungerhau- zena spēkiem, līdz tanki izlauzās uz dienvidiem un Rommels beidzot bija sakauts. Astotajā novembri viņš vēl mēģināja sapulcēt savus spēkus aiz Ēģiptes robežām, bet lad viss kauju lauks palika Montgomerija ziņā. Tā bija ļoti svarīga taktiska uzvara, otra Alamcina; Rommels atkāpdamies bija spiests pamest daudzus tankus, lielgabalus un citu bruņojumu. No Marokas un Alžīrijas daudz drošāk varēja sākties operācija «Lapa», kurā bija paredzēts izrāviens uz austrumiem. «Tuksneša Lapsai» joprojām netrūka cīņas spara, taču divkaujā pie Alameinas kūmiņam bija krietni paplucināta aste. Lielākā un izšķirīgākā sadursme Ziemeļāfrikas karalaukā bija izcīnīta, un par tās uzvarētāju kļuvis Alameinas vikonts feldmaršals Monlgoinerijs.

Otra Alamcina Ziemeļāfrikā izrādījās devītās austrāliešu divīzijas gulbja dziesma. Nu lā beidzot devās mājup, lai kautos ar "japāņiem Jaungvinejā. Kopš tūkstoš deviņsimt četrdesmit pirmā gada marta austrālieši gandrīz nepārtraukti bija atradušies priekšējās līnijas. Viņi bija atbraukuši slikti apmācīti un apbruņoti, bet mājup devās skaļas slavas apvīli — lajā viņus pārspēja vienīgi celurla indiešu divīzija. Un devītās sastāvā sveiki un veseli brauca Džims und Pelsijs.

Plrotams, viņiem piešķīra atvaļinājumu, lai būtu iespējams apeiemol Droedu. Bobs aizbrauca brāļiem pretī uz Giliju; viņi ieradās ar Gandivindi vilcienu, jo devītā divīzija bija nosūtīta uz Brisbeni, un lai bija paredzēts ieslēgties karadarbībā pēc īpašām apmācībām, ko prasīja cīņas Jaungvinejas džungļos. Kad rolzroiss iegriezās piebraucamajā ceļā, sievietes sagaidīja to, stāvēdamas zālienā, bet Džeks ar iljuiju, neuzbāzīgi ieņēmuši vietas aizmugurē, tapat dega nepacielibā ieraudzīt jaunākos brāļus. Visas Droedas pie dzīvības palikušas aitas var, ja tām labpatīk, izlaist garu — šodien ir brīvdiena!

Neviens nepakustējās pal tad, kad mašīna apstājās un puiši izkāpa ārā. Ka viņi pārvērtušies! Divos tuksnesī pavadītajos gados agrākie formas tērpi novalkāti, lagad viņi ģērbušies jaunās džungļu zaļās drānās un šķiet svešinieki. Galvenokārt viņi liekas izauguši, un lā ari patiešām ir; pēdējie divi gadi, kas aizvadīti tālu no Droedas, likuši dvīņiem pastiepties krietni garākiem par vecākajiem brāļiem. Tie vairs nav zēni, tie ir vīri, taru citāda kaluma vīri nekā Bobs, Džeks un Iljūijs; grūtības, aizrautīgais kaujas neprāts un pastāvīgais nāves tuvums izkaldinājuši no viņiem kaut ko tādu, ko Droeda nemūžam nespētu. Ziemeļāfrikas saule viņus izkaltējusi un nokrāsojusi tumšus ka sarkankoks, nolobīdama pēdējo bērnības čaulu. Jā, var nešaubīties, ka šie divi, ģērbušies vienkāršos formas tērpos, galvā uzmaukuši platmalainās cepures ar Austrālijas kājnieku spēku uzlecošās saules nozīmi virs kreisās auss, nogalinājuši tādus pašus cilvēkus kā viņi. To liecina viņu acis — zilas kā Padijam, taču skumjākās, bez tēva maiguma.

Mani puisīši, mani puisīši!— iekliedzās misis Smita; asaras liedama, viņa skrēja klāl atbraucējiem. Nav svarīgi, ko viņi darījuši un cik ļoti pārvērtušies,— tie joprojām ir viņas mazulīši, kurus viņa mazgājusi, tinusi autiņos, ēdinājusi, kuriem slaucījusi asaras un skiipstījusi vainas, lai tās mazāk sāpētu. Tikai jaunās vainas, kas viņiem cirstas tagad, nav viņas spēkos sadziedēt.

Tad abus ielenca visi pārējie, angliskā atturība izgaisa, ļaudis raudāja un smējās, pat nabaga Fiona paijāja viņiem muguru, pūlēdamās smaidīt. Pēc saskūpstīšanās ar misis Smitu pienāca Megijas kārta, tad puiši nomutēja Minniju un Ketu, bikli apskāva ināti, Džekam un Hjūijam mēmi paspieda roku. Droedas iemītnieki nekad nezinās, ko nozīmē atgriezties mājas, viņi nekad nezinās, cik ļoti dvīņi pēc šī mirkļa ilgojušies, cik ļoti no tā baidījušies.

Un kā viņi ēda! Armijas «gardumi» pašreizējiem netipkot līdzi, viņi smiedamies paskaidroja. Kūkas ar baltsārtu glazūru, kokosriekstu rulete ar šokolādes krēmu, karsts plūmju pudiņš, grenadillas, tik nobriedušas, ka no tām pil sula, un krējums no Droedas govju piena. Atcerēdamās, kā zēniem klājies ar ēšanu agrakos laikos, misis Smita bija pārliecināta, ka viņus veselu nedeļū mocīs vēdergraizes, bet, tā kā netrūka tējas, ar ko visu noskalot lejā, tad likās, ka nekādi gremošanas traucējumi dvīņus nebiedē.

Mazdrusciņ atšķiras no vogu maizes, vai ne, Petsij?

Jā-a.

Ko nozīmē «vogs»?—vaicāja misis Smita.

Vogs ir arābs, bel vops — itālietis, vai ne, Petsij?

Jā a.

Savādi bija tas, ka viņi — vismaz Džims — stundām ilgi varēja runāt par Ziemeļāfriku, stāstīt par pilsētām, ļaudīm, ēdieniem, Kairas muzeju, dzīvi uz karaspēka transportkuģa un atpūtas nometnē. Taču, lai cik jautājumu viņiem uzdeva par kaujām, par Gazalu, Bengāzi, Tobruku, Alamcinu, atbildes skanēja aptuveni un izvairīgi. Velak, pēc kara beigām, sievietes pastāvīgi sadūrās ar to pašu: vīrieši, kas bija piedalījušies niknas kaujās, par lām klusēja, atteicās kļūt par veterānu klubu un apvienību biedriem, negribēja ne dzirdēt par organizācijām, kas uzturētu dzīvas atmiņas par karu.

Par godu atbraucējiem Droeda rīkoja viesības. Tāpat viesības rīkoja Radnehaniša, jo Elislērs Makkvīns ari bija devītajā un ari atbraucis atvaļinājumā. Dominika O'Rorka divi jaunākie dēli sestās divīzijas rindās cīnījās Jaungvinejā, tāpēc, kaut gan viņi paši nevarēja piedalīties, viesības notika arī Dibandibanā. Visas tuvākā apvidus fermas, kuru dēli bija karavīri, gribēja katrā ziņā svinēt triju devītās divīzijas jaunekļu laimīgu atgriešanos. Ap viņiem drūzmējās sievietes un meitenes, taču Klīriju mājās atbraukušie varoņi muka no tām, kad vien bija iespējams, baidīdamies no skaistā dzimuma vairak nekā no ienaidnieka kaujas laukā.

Patiesību sakot, Džims un Pelsijs, liekas, negribēja ielaisties nekādās darīšanās ar sievietēm, viņi turējās pie Roba, Džeka un lljuija. Vēlu vakarā, kad sievietes aizgāja pie miera, viņi sēdēja, pļāpādami ar brāļiem, kam liktenis bija lēmis palikt mājās, izkratīdami savas sāpošas, ievainotas sirdis. Dienā abi karavīri jādelēja pa septītajā sausuma gadā izkaltušās Droedas aplokiem, priecīgi, ka var kaul neilgu laiku novilkt formas tērpus.

Lai cik izvārdzināta un izmocīta bija zeme, Džimam un Pctsijam ta likās neizsakāmi jauka; aiļu bari ganībās bija lik mierīgi, un vēlās rozes dārzā pasakaini smaržoja. Un viņiem it kā vajadzēja atdzerties visa tā, lai nekad vairs neaizmirstu, jo pirmoreiz viņi bija aizbraukuši bezrūpīgi kā pulni gaisā, nenieka nenojauzdami, kāds īstenībā būs karš. Šoreiz aizbraucot, ik mirklis būs pilns ar atmiņām, kas jaglabā līdzīgi svētumam, un kabatas grāmatiņās viņi vedīs līdzi slarp lappusēm nospiestas Droedas rozes un dažus stiebriņus Droedas trūcīgās zāles. Pret Fionu abi izturējās līdzjūtīgi un laipni, bet pret Megiju, misis Smitu, Minniju un Ivetu mīļi un bezgala maigi. Tās viņiem bija īstās mātes.

Megiju visvairāk iepriecināja, ka brāļi mīl Deinu, stundām ilgi rotaļajas ar mazo, ņem līdzi izjādēs, smejas un valsta pa zālienu. Džastina viņus gan il kā biedē, taču likpat neveikli viņi jūtas ar kuru kairu sieviešu kārtas būtni, ko nepazīsi lik labi kā vecāka gadagājuma droedietes. Turklāt nabaga Džastina ir neganti greizsirdīga, jo lēvoči pilnīgi paņem

Deinu savā ziņā un tas nozīmē, ka viņai nav neviena, ar ko spēlēties.

Traki jauks puišelītis, Megij,— Džims teica māsai, kad tā kādu dienu iznāca verandā; viņš sēdēja pīta krēslā, vērodams, ka Petsijs ar Deinu rotaļājas maurā.

Ja, glīts zellis, vai ne?— Viņa pasmaidīja un apsēdās tā, lai varētu ieskatīties jaunāka brāļa sejā. Viņas acis bija pilnas līdzjūtības; arī Džims un Petsijs taču ir viņas bērni. Kas vainas, Džini? Vai tu nevari man pastāstīt?

Brālis pacēla uz viņu skatienu, kas pauda kādu dziļu sāpi, tomēr papurināja galvu, it kā atvairīdams kārdinājumu izkratīt sirdi.— Nē, Megij. Sievietei es to nekad nevarētu teikt.

Bet kā būs tad, kad karš beigsies un tu apprecēsies? Vai tev savai sievai negribēsies pastāstīt?

Mēs lai precētos? Nedomāju vis. Karš izdzen visas tādas domas vīrietim no galvas. Mes nespējām vien nociesties, kad tiksim armijā bet lagad esam gudrāki. Ja mēs apprecētos, mums būtu dēli — un kalabad? Lai noskatītos, kā tie uzaug un ka tos spiež darīt lo, ko esam darījuši mēs, redzēt to, ko esam redzējuši mēs?

Nevajag, Džini, nevajag!

Brālis palūkojās turp, kurp lūkojās Megija,— uz Deinu, kas sajūsmā ķiķināja, jo Petsijs turēja viņu aiz kājām gaisā.

Neļauj viņam nekad pamest Droedu, Megij! Droedā viņam nemūžam nevar notikt nekas ļauns,— Džims teica.

Arhibīskaps de Brikasārs steidzīgiem soļiem devās pa skaisto gaiteni ar augstajiem griestiem, nepievērsdams uzmanību pārsteigtajām sejām, kas pagriezās un noraudzījās viņam nopakaļ; viņš iedrāzās kardināla kabinetā un spēji apstājās. Viņa eminencei bija saruna ar Papē kungu, Polijas trimdas valdības sūtni pie Svētā Krēsla.

Ā, Kaifi Kas ir?

Nu tas ir nolicis, Vitorio! Musolīni gāzts.

Vai dieniņ! Vai Svētais tēvs lo zina?

I'.s pats piezvanīju pa tālruni uz Kastelgandolfo, lai gan kuru katru mirkli to pārraidīs pa radio. Man pateica kāds draugs no vācu galvenā štāba.

No visas sirds ceru, ka Svētais tēvs sakravājis ceļasomas, ar tik tikko samanāmu patiku piezīmēja Papē kungs.

Ja mēs viņu pārģērbtu par nabadzīgu franciskāņu mūku, varbūt viņš tiklu arā, citādi ne,— arhibīskaps Ralfs noskal- (lija.— Keselrings tā noslēdzis pilsētu, ka pat pele caurumu neatradīs.

Viņš lik un ta nebrauktu,— teica kardināls Vitorio.

Papē kungs pieceļas.— Man jus jāatstāj, jūsu eminence,

esmu Vācijai naidīgas valdības pārstāvis. Ja pats Svētais tēvs nav drošībā, lad ko tur runāt par mani. Manā dzīvoklī ir dokumenti, par kuriem jāparūpējas.

Akurāts un precīzs, diplomāts no galvas līdz kājām — viņš alslāja abus priesterus divatā.

Vai viņš bija atnācis, lai aizlūgtu par saviem vajātajiem tautiešiem?

Jā. Nabaga cilvēks, ta raizējas par viņiem.

Vai tad mēs neraizējamies?

Protams, ka mēs to darām, Ralf. Taču stāvoklis ir sarežģītāks, nekā viņš iedomājas.

Nelaime tā, ka viņam netic.

Ralf!

Nu, vai lad tā nav patiesība? Svētais tēvs pavadījis jaunību Minhenē, iemīlējis vāciešus un joprojām los mīl, par spīli visam. Ja viņam parādītu nabaga sakropļotos līķus, viņš teiktu, ka to droši vien izdarījuši krievi. Nekādā ziņā ne viņa dārgie vācieši, kur nu! Tic taču ir tik kulturāli un civilizēti cilvēki!

Ralf, jūs neesat jezuītu ordeņa loceklis, bet atrodaties te vienīgi tāpēc, ka devāt uzticības zvērestu Svētajam tēvam. Jūsu dzīslās gan tek īru un seno normaņu karstās asinis, taču es jūs lūdzu — esiet sapratīgs! Kopš pērnā septembra mēs gaidām, ka Damokla zobens kuru katru brīdi kritīs, lūgdami dievu, lai duče paliktu, jo viņš tomēr mūs pasargā no vācu patvaļas. Ādolfam Hitleram piemīt dīvains pretrunīgums: viņam nez kāpēc ļoti gribas saglabāt pie dzīvības divus sev labi pazīstamus ienaidniekus, proti, britu impēriju un Svēto Romas katoļu baznīcu. Taču, ja apstākļi ir spieduši, viņš līdis vai no ādas ārā, lai ar savu zābaku samītu britu impēriju. Vai jums šķiet, ka viņš nesamītu tāpat arī mūs, ja mēs dotu ieganstu to darīt? Mums likai ar vienu apsūdzības vārdu jāieminas par notikumiem Polijā, un beigti mēs būsim. Un ko, pēc jūsu domām, mūsu apsūdzība tad panāks, draugs? Mums nav armijas, nav karavīru. Acumirklī sekos atriebība, Svēlo tēvu aizsūtīs uz Berlīni, un lieši no lā viņš baidās. Vai neatceraties, kā pirms vairākiem gadsimtiem Aviņonā mita pāvests, kas bija marionete? Vai tiešām jums gribētos, lai mūsu pāvests kļūlu par marioneti Berlīnē?

Piedaliet, Vitorio, es uz to skatos no citāda viedokļa. Es saku: mums jāapsūdz Hitlers, skaļā balsī jākliedz par viņa zvērībām! Ja viņš liks mūs nošaut, mēs mirsim mocekļu nāvē, un tas būs vēl iedarbīgāk.

Ralf, parasti jūs esat apķērīgāks! Viņš mūs nebūt neliktu nošaut. Viņš tikpat labi kā mēs saprot, cik spēcīgi iedarbojas moccklība. Svēto tēvu aizstieptu uz Berlīni, un mūs visus klusītiņām nogādātu Polijā. Polijā, Ralf, Polijā! Vai gribat mirt Polijā, kur jūsu nāvei bus mazāka jēga nekā jūsu darbam te?

Arhibīskaps Ralfs apsēdās, saspiedis rokas starp ceļgaliem un dumpīgi vērdamies ārā pa logu, kur dūjas, rietošās saules Zeltītas, lidoja mājup. Četrdesmit deviņu gadu vecumā viņš bija kalsnāks nekā senās dienās un sācis novecot tikpat nevainojami, kā darīja daudz ko citu.

Italf, mēs esam tie, kas mes esam. Cilvēki, bet šoreiz svarīgāks ir kas cits. Pirmām kārtām mēs esam priesteri.

Tad, kad es atgriezos no Austrālijas, jūs, Vitorio, devāt priekšroku citādam vērtējumam.

Toreiz es runāju par ko citu, un jūs to zināt. Jūs šobrīd esat stūrgalvīgs. Es gribu sacīt, ka mēs nedrīkstam domāt kā parasti cilvēki. Mums jādomā kā garīgajiem ganiem, jo tas mūsu dzīvē ir svarīgākais. Lai ko mēs varbūt domājam vai gribam darīt kā cilvēki, mums jāsaglabā uzticība baznīcai, nevis kādai laicīgai varai! Mēs solidarizējamies tikai ar Svēto tēvu. Jūs esat zvērējis būt paklausīgs, Ralf. Vai gribat atkal pārkāpt zvērestu? Svētais tēvs ir nemaldīgs visos jautājumos, kas atliecas uz baznīcas labklājību.

Viņam nav taisnībai Viņa spriedumi nav objektīvi. Visu savu enerģiju viņš virza uz ciņu pret komunismu. Vācijā viņš saskata ta lielāko ienaidnieku, vienīgo reālo .spoku, kas stāv ceļā komunisma izplatībai Rietumos. Viņš vēlas, lai Hitlers droši paliktu Vācijas seglos, tieši tāpat ka jūtas apmierināts, ka Musolini valda pār Itāliju.

Ticiet man, Ralf, ir šis tas, ko jūs nezināt. Viņš ir pāvests, viņš ir nemaldīgs! Ja jūs noliedzat to, jūs noliedzat savu ticību.

Durvis piesardzīgi, bet aši atvērās.

Jūsu eminence, ģenerālis Keselringa kungs.

Abi prelāti smaidīdami piecēlās, pirms mirkļa plosījušos nesaskaņu pēdas izgaisa no viņu sejām ka nebijušas.

Kāds prieks, jūsu ekselence! Lūdzu, sēdieties! Vai dzersit tēju?

Saruna noritēja vāciski, jo daudzi Vatikāna augstākie garīdznieki prata šo valodu. Svētajam tēvam patika runāt un klausīties vācu mēli.

Pateicos, jūsu eminence, darīšu tā. Nekur citur Romā cilvēks nedabū lik lielisku angļu tēju.

Kardināls Vilorio vientiesīgi pasmaidīja.— Šo paražu es piesavinājos, būdams pāvesta legāls Austrālijā, un, par spīti savai itālieša dabai, neesmu spējis 110 las liki vaļā.

Un jūs, ekselence?

Esmu īrs, ģenerāļa kungs. Iri arī ir pieraduši pie tējas.

Ka vienmēr, ekselence, apbrīnoju jūsu lielisko vācu izrunu,— ģenerālis paglaimoja.

Valodas man dodas viegli, ģenerāļa kungs,— las nozīmē, ka šī īpašība, tapai kā visi citi dabas doli talanti, nav uzslavas cienīga.

Ar ko varam pakalpot jūsu ekselencei?— laipni jautāja kardināls.

Jūs droši vien tagad jau būsit dzirdējuši par dučes likteni?

Jā, jūsu ekselence, esam.

Tad jūs vismaz daļēji zināsit, kāpēc es esmu atnācis. Apliecināt jums, ka viss ir kārtībā, un lūgt, lai jūs bulu tik laipni un nosulilu šo vēsti liein, kas vasara uzturas Kastelgan- dolfo. Es patlaban esmu tik aizņemts, ka man nav iespējams pašam apmeklēt pili.

Vēsts liks nosūtīta. Vai jūs esat tik ļoli aizņēmis?

Zināms. Jūs taču saprotat — tagad le ir vāciešiem naidīga teritorija.

Te, ģeneraļa kungs? Te nav Itālijas teritorija, un šeit nevienu cilvēku neuzskata par ienaidnieku, ja vien viņš nav ļauns.

Es izlūdzos piedošanu, jūsu eminence! Protams, es runāju nevis par Vatikānu, bet par Itāliju. Taču, ja runājam par Itāliju, man jārīkojas lā, kā mans fīrers pavēl. Itāliju okupēs, un mans karaspēks, kas līdz šim le atradās kā sabiedrotais, pildīs policijas pienākumus.

Arhibīskaps Ralfs ērti zvilnēja krēslā, izskatīdamies pēc tāda, kas nekad sava mūža nav pazinis ideoloģisko cīņu; īstenībā viņš cieši vēroja viesi. Vai Keselrings zina, ko viņa fīrers dara Polija? Kā gan viņš varētu nezināt?

Kardināls Vilorio lika sejā iegulties raižpilnai izteiksmei. — Mīļais ģenerāļa kungs, jūs taču nekādā ziņā neokupēsit pašu Romu, vai ne? Ak, nē! Romu ar tās vēsturi, ar tās nepārspējamiem mākslas darbiem? Ja jūs atvedīsil karaspēku uz tās septiņiem pakalniem, sāksies sadursmes un ies bojā mākslas vērlibas. Ludzu, to gan nedariet!

Ģenerālis Keselrings neapšaubāmi jutās neērti.— Es ceru, ka tiktai nenonāks, jūsu eminence. Bet es ari esmu zvērējis, un man jāklausa pavēlēm. Man jādara ta, kā vēlas mans fīrers.

Jūs mēģināsit izpildīt mūsu lūgumu, vai ne, ģenerāla kungs? Tas jums jādara, lūdzu, lūdzu! Pirms dažiem gadiem es biju Atēnās,— aši ierunājās arhibīskaps Balfs, paliekdamies uz priekšu, ieplezdams' neatvairāmās acis un ļaudams iesirmai cirtai nokarāties pār pieri; viņš labi apzinājās, kā las ietekmē ģenerāli, un izmantoja lo bez mazakajiem sirdsapziņas pārmetumiem.— Vai esat bijis Atēnās?

Jā, esmu,— ģenerālis strupi atbildēja.

Tad jus noteikti zināt, cik briesmīgi tām klājies. Kā samēra nesenos laikos cilvēki ņēmuši un iznicinājuši celtnes Akropoles virsotnē. Uoma, ģenerāļa kungs, stāv, kā stāvējusi, tā ir divtūkstoš gadu vecs piemineklis, kam veltīts tik daudz rūpju, uzmanības, mīlestības. Es jūs ludzu no visas sirds! Neradiet draudus Romai!

Ģenerālis gandrīz vai bijīgā apbrīnā nekustīgi vērās arhibīskapa; viņam pašam ļoti labi piestāveja formas tērps, tomēr tas nepiestāvēja labāk ka Ralfam sutana ar valdniccis- kās purpurkrāsas jostu. Ari priesteris izskatijas pēc karavīra, viņam bija karavīra slaidais augums un eņģeļa seja. Tā droši vien izskatās erceņģelis Miķelis: nevis kā pievilcīgs, jauns renesanses mākslinieku gleznots zēns, bet kā lielisks, nobriedis vīrietis, kas mīlējis Luciferu, cīnījies pret to, izdzinis Ādamu un Ievu no paradīzes, nokāvis čūsku un stāv pie dieva labās rokas. Vai arhibīskaps zina, kāds izskatās? Lai saka, ko grib, šo cilvēku nav iespējams aizmirst.

Es darīšu, ko spēšu, ekselence, es jums apsolu. Atzīstos, zināmā mērā izlemju es. Kā jūs zināt, es esmu civilizēts cilvēks. Tomēr jūs prasāt ļoti daudz. Ja es pasludināšu Romu par atklatu pilsētu, tas nozīmēs, ka es nevarēšu uzspridzināt tiltus vai pārvērst ēkas par cietokšņiem un vācu karaspēks var viegli nokļūt neizdevīgā stāvoklī. Kada man būs garantija, ka Roma neatmaksās laipnību ar nodevību?

Kardināls Vitorio savilka lūpas un, pašmakstinādams kā skūpstot, pasauca kaķeni — tagad tā bija eleganta siāmiete; tad viņš rāmi pasmaidīja un palūkojās uz arhibīskapu. — Roma nekad neatmaksā laipnību ar nodevību, ģenerāļa kungs. Esmu pārliecināts — kad jus tomēr atradīsit laiku un apciemosit tos, kas vasarā izbraukuši uz Kaslelgandolfo, jūs saņemsit tur šo pašu garantiju. Nāc šurp, Hcngsi, manu dārgumiņ! Esi gan tu skaista!— Viņš piespieda kaķeni pie sarkanas drānas segtajiem ceļgaliem un ņēmās to glaudīt.

Neparasts dzīvnieciņš, jūsu eminence.

Aristokrāte, ģeneraļa kungs! Gan arhibīskapam, gan man ir seni, cienījami vardi, taču salīdzinājumā ar šīs dāmas radurakstiem mūsējie nav nekas. Vai jums patīk viņas vārds? Tā ķīnieši sauc puķi, kas ir glāsaina ka zīds. Piestāv, vai ne?

Kalpotāja atnesa tēju un salika galda traukus; kamēr viņa nebija izgājusi no istabas, visi Iris vīrieši klusēja.

Jūs nenožēlosit, ja pasludināsit Romu par atklātu pilsētu, jūsu ekselence,— teica arhibīskaps Ralfs, valdzinoši uzsmaidīdams Ilalijas jaunajam pavēlniekam. Viņš pagriezās pret kardinālu, nomezdams burvīgo laipnību kā mēteli, ko luva drauga klātbūtnē valkāt nav vajadzīgs.— Jūsu eminence, vai namamāte būsi! jūs, vai arī šis pienākums jāpilda man?

«Namamāte»?—neizpratnē pārjautāja ģenerālis Keselrings.

Kardināls di Kontīni-Verkēze iesmējās.— Tas ir mūsu, neprecētu vīriešu, iemīļots jociņš. To, kurš lej tēju, sauc par namamāti. Tā saka angļi, ģenerāla kungs.

Tovakar arhibīskaps Ralfs jutās noguris, nemiera pilns, nervozs. Viņam šķita, ka viņš nedara neko, lai tuvinātu kara beigas, tikai kaulējas par tādiem sīkumiem ka senatnes pieminekļu aizsardzība; Vatikāna inerta nostāja viņam bija līdz kaklam. Lai arī pēc dabas viņš bija konservatīvs, tomēr baznīcas augstāko garīdznieku bezgalīgais gausums un piesardzība viņu ļoli kaitināja. Ja neņem vērā kalpotājus — pazemīgās mūķenes un priesterus —, nedēļām ilgi viņš nav runājis ne ar vienu parastu cilvēku, kas nedzītos ne pēc kādiem

S

olitiskiem, militāriem vai ar baznīcu saistītiem mērķiem, inīs dienās Ralfam pat lūgšanas skaitīt likās grūtāk un dievs rādījās mītam veselu gaismas gadu attālumā, it kā bulu aizgājis projām, atļaudams saviem cilvēciskajiem pavalstniekiem iznīcināt pasauli, ko pāls tiem radījis. Ralfs nodomāja, ka patlaban viņam visvairāk vajadzētu krietnu devu citas sabiedrības — vai nu Megijas, vai Fionas, vai arī lada cilvēka sabiedrības, kurš nav ieinteresēts ne Vatikāna, ne Romas likteņos.

Tāpat vien bezmērķīgi klaiņodams apkārt, arhibīskaps nogāja pa priesteriem domātajām kāpnēm lielajā Sv. Pētera bazilikā. Tagad, līdzko iestājās tumsa, lās durvis noslēdza, un las liecināja par Romas šķietami mierīgās gaisotnes nedrošību vēl vairāk nekā zaļpelēkie vāciešu slāvi pilsētas ielās.

Vāja, spokaina gaisma iespīdēja milzīgās, tukšās apsīdas bezdibenī. Kamēr Ralfs gāja, akmens grīda dobji atbalsoja viņa soļus; kad viņš nometās ceļos galvenā altāra priekša, atbalss pārtrūka un saplūda kopā ar klusumu, tad ieskanējās no jauna. Pēkšņi viņš starp divām soļu atbalsīm izdzirda kādu ievelkam elpu. Iedegās kabatas lukturītis, ko arhibīskaps turēja rokā, viņš pavērsa tā staru turp, 110 kurienes bija atlidojusi skaņa, ne tik daudz nobijies, cik ziņkāres pārņemts. Tā ir viņa paša pasaule, viņš to bez bailēm var aizstāvēt.

Stars krita uz skulptūru, ko Ralfs uzskatīja par visu laiku skaistako cilvēka rokas radīto mākslas darbu,— uz Mikelan- dželo Pietn. Zem mierā sastingušajām, it kā gaismas stara apžilbinātajām figūrām vīdēja vel viena seja — ne no marmora, bet no miesas un asinīm; ar ēnā grimstošajiem acu dobuļiem ta atgādināja galvaskausu.

C/ao, [16] — smaidīdams sacīja arhibīskaps.

Atbilde izpalika, taču Ralfs redzēja, ka cilvēks ģērbies vācu ierindas kājniekā formas tērpā: tas nu ir viņa ilgotais parastais cilvēks! Nav nozīmes, ka tas ir vācietis.

Wie geht's? [17] — viņš vaicāja, joprojām smaidīdams.

Stāvētājs sakustējās, un uz augstās, gudrās pieres, kas

pēkšņi iznira no krēslas, ievizējās sviedru lāses.

Bist du krankV [18] — Ralfs turpināja, prātodams, vai zēnam (vecāks par zēnu tas nebija) kaut kas nekaiš.

Beidzot las ierunājās:— Nein.

Arhibīskaps Ralfs nolika kabatas lukturīti uz grīdas, pagāja uz priekšu, saņēma plaukstā karavīra zodu un pacēla to, lai ielūkotos tumšajās acīs, kas šķita tumšākas par nakti.

Kas tev vainas?— viņš vāciski noprasīja un iesmējās. — Re! Tu to nezini,— viņš turpināja joprojām vāciski,— bet es visu savu mūžu to vien daru ka vaicāju cilvēkiem, kas viņiem vainas. Un, ļauj man atzīties, tieši šis jautājums man savā laikā sagādājis* ne mazumu grūtību.

Es atnācu pielūgt dievu,— jauneklis sacīja balsī, kas viņa vecumam šķita par zemu; izruna bija stipri bavariska.

Kas notika — vai tevi ieslēdza?

Jā, bet lā nebūtu nekāda nelaime.

Arhibīskaps pacēla kabatas lukturīti.— Nu, te tu visu nakti palikt nevari, un man nav galveno durvju atslēgu. Nac man līdzi!— Viņš devās atpakaļ uz tām pašām kāpnēm, kas veda uz pāvesta pili, runādams gausā, lēnīgā balsi:— Starp citu, es arī nācu pielūgt dievu. Tava augstāka virspavēlniecība sagādāja mums visai nelāgu dienu. Te, pa šīm augšup .. . Cerēsim, Svētā tēva kalpotājiem neliksies, ka es esmu arestēts, droši vien viņi aptvers, ka pavadonis esmu es, nevis lu.

Pēc tam viņi vēl desmit minūtes klusuciczdami soļoja pa gaiteņiem, atklātiem pagalmiem un dārziem, cauri priekštelpām, augšup pa kāpnēm; jaunajam vācietim, šķiet, negribējās pamest savu aizbildni, jo viņš turējās cieši līdzās. Beidzot arhibīskaps atvēra kādas durvis, ieveda savu bezpajumtnieku vienkārši un skopi mēbelētā dzīvojama istabā un ieslēdza gaismu. Durvis aizdarījās.

Tagad, kad vairs nevaldīja lunisa, viņi stāvēja, nekustīgi lūkodamies viens otrā. Vācu karavīrs redzēja ļoti slaidu un garu cilvēku ar smalku seju un gudrām, zilām acīm; arhibīskaps Ralfs redzēja bērnu, ar varu un villu ieģērbtu formas tērpā, kas iedveš bailes un šausmas visai Eiropai. Protams, tas vēl ir zēns, ne vairāk kā sešpadsmit gadus vecs. Vidēja auguma, garām rokām un zēniski kalsns, taču ar tādu ķermeņa uzbūvi, kas sola vēlāk pieņemties apjomā un spēkā. Pēc sejas viņš drīzāk atgādina itāliešu patricieti — lā ir melnīgsnēja un ārkārtīgi pievilcīga, ar platām, tumšbrūnām acīm un garam, melnām skropstām, bet vēl pievilcīgāku to padara lieliskie, viļņainie, melnie mali. Patiesībā jauneklis nebūt neizskatās nedz parasts, nedz ikdienišķs, pat ja viņa pašreizējā loma ir ikdienišķa; tiesa gan, viņš, Ralfs, ilgojies parunāties ar parastu vidusmēra cilvēku, bet patlaban zēns šķiet interesants.

Sēdies,— viņš teica puisim, pieiedams pie kāda skapīša un izceldams no tā pudeli Marsalas vīna. Viņš ielēja lo divās glāzēs, pasniedza vienu zēnam un ar savējo apsēdās krēsla, no kura varēja ērti vērot valdzinošo seju.— Vai lad nu nonākuši tiktai. ka jāiesauc bērni, lai lie cīnās?— viņš jautāja, sakrustodams kājas.

Nezinu,— teica zēns.— Es dzīvoju bērnunamā, lik un lā drīz vien būtu paņēmuši.

Ka tevi sauc, puis?

Rainers Mērlings Hartheims,— zēns sacīja, izrunādams vārdūs ar lielu lepnumu.

Skan diži,— nopietni atteica priesteris.

Jā, vai ne? Es izvēlējos lo pals. Bērnunamā mani sauca par Raineru Šmitu, bet, aiziedams armijā, es vārdu pārmainīju, izvēlēdamies lādu, kādu allaž biju gribējis.

Vai tu biji bārenis?

Māsas skolotājas sauca mani par mīlestības bērnu.

Arhibīskaps Ralfs apspieda smaidu; tagad, kad bailes bija

izgaisušas, zēns izturējās ar lielu pašcieņu un pašapziņu. Tikai — kas viņu biedējis? Tas, ka Ralfs viņu atradis, vai tas, ka viņš ieslēgts bazilika?

Kāpēc tu pirmīt tik ļoti nobijies, Rainer?

Zēns bikli nogaršoja vīnu un neslēpa apmierinājumu. — Labs, salds!— Viņš iekārtojās ērtāk krēslā.— Gribēju redzēt Svētā Pētera baznīcu, jo māsas skolotājas mēdza par to stāstīt un rādīja ari bildes. Tāpēc nopriecājos, ka mūs sūta uz Romu. Iebraucām te šorīt. Kolīdz varēju, atnācu.— Viņš sarauca pieri.— Bet nenotika tā, kā biju gaidījis. Domāju, ka, būdams paša tā Kunga baznīcā, jutīšos viņam tuvāk. Taču tā likās likai milzīgi plaša un auksta telpa. Nespēju sajust dieva tuvumu.

Arhibīskaps Ralfs pasmaidīja.— Saprotu, ko tu gribi sacīt. Bet, redzi, Svētā Pētera bazilika īstenībā nav baznīca. Tā nav baznīca tādā nozīmē kā vairums citu. Svētā Pētera bazilika ir pali Baznīcas personifikācija. Atceros, ka pagāja ilgs laiks, pirms es pie tās pieradu.

Gribēju izlūgties, lai man tiktu aiztaupītas divas nelaimes,— puisis sacīja, palocīdams galvu par zīmi, ka teikto ir dzirdējis, bet ka tas nav tas, ko viņš būtu vēlējies dzirdēt.

Vai baiļu cēlonis ir šīs nelaimes?

Jā. Domāju, ka lūgšanas pašā Pēterbaznīcā varētu tapt uzklausītas.

Kas tevi īsti biedē, Rainer?

Varbūt viņi nospriedīs, ka es esmu ebrejs, un varbūt manu pulku tomēr nosūtīs uz Krieviju.

Saprotu. Nav nekāds brīnums, ka tu baidies. Vai tiešām viņiem iespējams apgalvot, ka tu esi ebrejs?

Vai tad es pēo izskata neatgādinu ebreju?— zēns vaļsirdīgi vaicāja.— Pierakstīdami ziņas par mani, viņi teica, ka būšot jāpārbauda. Es nezinu, vai viņi var ko izdarīt vai ne, bet, manuprāt, iespējams, ka māsas skolotājas zināja kaut ko vairāk un likai man neteica.

Ja arī zina, tad nevienam neteiks,— mierināja arhibīskaps.— Viņas noģidis, kāpēc lo vēlas uzzināt.

Vai jūs tiešām tā domājat? Ak, tik ļoti gribas cerēt!

Vai doma, ka tavās dzīslās rit ebreju asinis, tevi uztrauc?

Asinis man vienaldzīgas,— Rainers sacīja.— Esmu dzimis vācietis, pārējais nav svarīgs.

Tikai viņi uz to skalās citādi, vai ne?

Jā.

Un Krievija? Par Krieviju lāču «Iroši vien nav iemesla raizēties: Tu esi atsūtīts uz Romu, pretējā virzienā.

Šorīt dzirdēju mūsu komandieri sakām: varbūt tomēr sūtīšot uz Krieviju. Tur mūsu karaspēkam neklājoties labi.

Tu esi bērns,— pēkšņi ieteicās arhibīskaps Ralfs.— Tev vajadzētu sēdēt skolas solā.

Tur es nesēdētu tik un tā.— Puisis pasmaidīja.— Man ir sešpadsmit gadu, tāpēc es strādātu.— Viņš nopūtās. — Rutu gan gribējies turpināt mācības. Tas ir lik svarīgas.

Arhibīskaps Ralfs iesmējās, tad piecēlās un no jauna piepildīja glāzes.— Nepievērs man uzmanību, Rainer. Pasmejos tāpat vien. Domas dzenā cita citu. Šī ir tā stunda,-kad domas neliek mieru. Neesmu visai labs namatēvs, vai ne?

Pavisam labs!— zēns pretojās.

Nē,— teica arhibīskaps, alkal apsēzdamies.— Pastāsti, kas tu esi, Rainer Mērling Harlheim.

Jauneklīgā seja pauda savādu lepnumu.—• Esmu vācietis un katolis. Gribu padarīt Vāciju par zemi, kur piederība pie kādas rases vai reliģijas nenozīmē vajāšanu, un, ja vien nekritīšu karā, ziedošu šim mērķim visu savu mūžu.

Es lūgšu par tevi — lai tu paliec dzīvs un sasniedz šo mērķi.

Vai tiešām?— puisis kautri ievaicājās.— Vai tiešām jūs aizlūgsit tieši par mani, Raineru Mērlingu Hartheimu?

Protams. Patiesībā tu esi man kaut ko iemācījis. Ka šeit, Vatikānā, manā rīcībā ir likai viens ieroeis — lūgšanas. Cila nekā manā rīcība nav.

Kas jūs esat?—jautāja Rainers; vīnam iedarbojoties; viņš miegaini virināja plakstus.

Esmu arhibīskaps Ralfs de Brikasārs.

O! Es domāju, ka jūs esat parasts priesteris.

Es esmu parasts priesteris. Vairāk nekas.

Noslēgšu ar jums līgumu!— dzirkstošām acīm iesaucās zēns. — Jūs, tēvs, par mani aizlūgsit, bet «;s, ja dzīvošu lik ilgi, līdz panākšu, ko veļos, solos atgriezties Romā, lai parādītu, kā jūsu lūgšanas palīdzējušas.

Zilas acis laipni pasmaidīja.— Labi, lai lā būtu. Un, kad tu atkal atnāksi, es tev pateikšu, ko, pēc manām domām, darījušas manas lūgšanas.— Viņš piecēlās.— Paliec le, mazo politiķi! Padabūšu lev kaut ko ēdamu.

Viņi runājās, līdz aiz kupoliem un zvanu torņiem sāka svīst gaisma un aiz logiem iešvīkstējās baložu spārni. Tad arhibīskaps izveda viesi cauri pils pieņemšanas zālēm, ar prieku vērodams viņa bijīgo izturēšanos, un izlaida zēnu ārā vēsajā, spirgtajā gaisā. Lai ari Ralfs to nezināja, šim jaunietim ar skanīgo vārdu tiešām bija lemts doties uz Krieviju, paņemot līdzi dīvaini jaukas atmiņas, kas sniedza mierinājumu: ka Romā, paša dieva tā Kunga baznīcā, ir cilvēks, kas ik dienas aizlūdz par viņu, tieši par viņu.

Kad devītā divīzija beidzot bija gatava kuģot uz Jaungvi- neju, izrādījās, ka tur viss beidzies un ka vajadzēs vienīgi izlīrīt teritoriju no ienaidnieka armijas paliekām. Labākā divīzija visā Austrālijas militārajā vēsturē bija gaužām vīlusies; atlika vienīgi cerība, ka lā varēs vēl plūkt slavas laurus kaut kur citur, varbūt dzenot japāņus āra no Indonēzijas. Sakāve Gvadalkanalas sala [19] bija atņēmusi japāņiem cerību iebrukt Austrālijā. Un tomēr, tāpat kā vācieši, viņi atkāpās nelabprāt, sīvi pretodamies. Lai gan viņu rezerves bija nožēlojami izkliedētas un armija pakāpeniski sabruka 110 munīcijas un cilvēku trūkuma, viņi lika amerikāņiem un austrāliešiem dārgi maksāt par katru atgūto zemes pēdu. Atstājis Bunu, Gonu, Salamauu, [20] japāņu karaspēks aizvilkās uz pašu tālāko ziemeļu piekrastes stūri — Lai un Finšāfenu.

Tūkstoš deviņsimt četrdesmit trešā gada piektaja septembri devītā divīzija izkāpa krastā tieši austrumos 110 Laes. Bija karsts, mitrums sasniedza simt procentus, un katru pēcpusdienu lija, kaut gan lietus periodam vajadzēja iestāties tikai pēc veseliem diviem mēnešiem. Draudēja saslimšana ar malāriju, tāpēc visi lietoja atabrīnu un no mazajām, dzeltenajām tabletēm jutās tikpat slimi kā 110 malārijas. Pastāvīgie nokrišņi nozīmēja vienmēr mitrus zābakus un zeķes; kājas uzblīda, āda starp pirkstiem izsūta un asiņoja. Mušu un moskītu kodieni pārvērtās par niezošām brūcēm.

Morsbijas ostā flevītās divīzijas vīri bija redzējuši, cik briesmīgā stāvoklī atrodas Jaungvinejas iedzimtie, un, ja jau tie nespēja paciest šejienes klimatu, nesaslimdami ar Irambē- ziju, beriberi, malāriju, plaušu karsoni, hroniskām ādas kaitēm, aknu un liesas palielināšanos, tad baltajiem nebija lielu cerību palikt veseliem. Morsbijā atbraucēji sastapa arī vīrus, kas bija palikuši dzīvi pēc Kokodas kaujām, taču tad krituši par upuriem nevis japāņiem, bet Jaungvinejai — noliesējuši, vātīm klāti, drudža murgu mocīti. Deviņus tūkstošus podu virs jūras līmeņa, kur tropiem domātais plānais formas lērps neaizsargāja 110 svelošā aukstuma, plaušu karsonis pļava desmitreiz briesmīgāk nekā japāņu lodes. Soļodams lipīgos, slapjos dubļos pa baismīgiem mežiem, kur pēc tumsas iestāšanās saltā, spokaini bālganā gaismā spīd fosforescējošie prauli, rāpdamies kraujās pāri kailu sakņu mezglotiem mudžekļiem, cilvēks no mirkli nedrīkst paceli galvu un kļūst ienaidnieka snaiperim par tikpat labu mērķi kā perētāja pile. Tas bija pavisam citādi nekā Ziemeļāfrikā, un devītā divīzija nemaz neskuma, ka palikusi tur, lai izcīnītu divas kaujas pie Alameinas, nevis devusies uz Kokodu.

Mazā Laes pilsētiņa pletās mežainu pļavu un ganību vidū, tālu no salas iekšienes vienpadsmittūksloš pēdu augstajiem kalniem, tāpēc karadarbībai bi ja krietni ertaka nekā Kokoda. Te atradās nedaudz eiropeisku māju, benzīna lauks un vesela gūzma vietējo iedzīvotāju būdiņu. Vajāt japāņus, kā vienmēr, bija grūti, taču viņu bija maz un ari lie novājināti, tādu pašu slimību mocīti un Jaungvinejas nokausēti kā viņu pretinieki — austrālieši. Pēc milzīgā daudzuma artilērijas un visvisādas mehanizācijas Ziemeļāfrikā likās dīvaini, ka nekur nav redzami pal viegli lauka lielgabali un mīnmetēji, vienīgais apbruņojums ir ložmetēji un dažādas šautenes ar pastāvīgi uzspraustiem durkļiem. Džims un Pelsijs neiebilda pret tuvcīņām, viņiem palika plecu pie pleca, vienam olru aizsargājot, iel preli ienaidniekam. Tomēr nebija šaubu, ka salīdzinājumā ar lādu pretinieku kā Roīnmela Āfrikas korpuss šie ir galīgi nožēlojami. Mazi, dzelteni vīriņi, gandrīz visi ar lieliem priekšzobiem un briļļaini. Hez jebkādas karavīru iznesības.

Divas nedēļas pēc lam, kad devītā divīzija bija izcēlusies krastā pie Laes, japāņus tur vairs neredzēja. Pienaca viena no Jaungvinejas pavasara skaistajām dienām. Mitrums bija par divdesmit procentiem krities, debesis, ko parasti aizsedza balli mākoņi, pēkšņi noskaidrojušās un, saules apspīdētas, zili mirdzēja, bel ūdensšķirtne aiz pilsētas lāsmoja zaļā, gaiši violetā un purpura krasā. Disciplīna bija atslabusi, šķita, ka visiem ir brīvdiena, kad var spēlēt kriketu, pastaigaties un ķircināt iedzimtos, lai izvilinātu 110 viņiem smieklus, tā ka atsedzas asinssarkanas smaganas, bezzobainas 110 betelrick- stu košļāšanas. Džims un Pelsijs klaiņaja pa augsto zāli pilsētas malā; šī zāle atgādināja Droedu — ta bija tādā pašā palsi dzeltenbrūnā krāsā un gara kā Droedas aplokos pēc spēcīgām lietusgāzēm.

Nu jau mēs drīz būsim mājās, Petsij,— teioa Džims. — Dzeltenģīmji mūk un friči tāpat. Mēs liksim mājās, Petsij, mājās Droeda! Nevaru vien lo sagaidīt.

Jā-a,— novilka Petsijs.

Viņi gaja plecu pie pleca, daudz tuvāk, nekā parasti pieņemts; reizēm abi saskārās — nevis apzināti, bet tā, kā cilvēks skar pats savus locekļus, lai mazliet pakasītos vai izklaidīgi pārliecinātos, ka viss atrodas savā vielā. Cik jauki just, ka sejā spīd īsta, silta saule, nevis kaut kas līdzīgs izkusušai bumbai tik karslā gaisā, ka liekas — tu atrodies turku pirtī. Ik pa brīdim abi pacēla degunu pret debesīm un iepleta nāsis, lai ievilktu tajās saules kvēlē garojošās Droedas zāles līdzinieces smaržu un ļautos sapņiem, ka ir atgriezušies mājās un pusdienu bula laikā tuvojas vilgai, gribēdami apgulties un pārlaist koka ēnā trakāko tveici, palasīt grāmatu, pasnaust. Apgriezties otrādi, sajust cauri ādai draudzīgo, brīnišķo zemi, manīt, kā nez kur tas dzīlēs pukst varena sirds — tāda miegainam bērnam šķiet mātes sirds.

Džini! Skaties! īsts Droedas gaišzaļais papagailīlis!— iesaucās Petsijs, kuram pārsteigums beidzot bija atraisījis mēli.

Varbūt gaišzaļi papagailiši ar mclndzeltenām svītrām mita arī Laes apkaimē, taču gan dienas noskaņa, gan šis gluži negaidītais atgādinājums par mājām piepeši izraisīja Petsijā neprātīgu līksmi. Smiedamies, juzdams, kā augstā zāle kutina kailos ceļgalus, viņš metās putnam pakaļ, norāvis 110 galvas veco platmali un pastiepis to uz priekšu, itin kā no tiesas ticētu, ka varēs notvert putnu, kas jau gaisa tale. Dzinis smaidīdams stāvēja un vēroja brāli.

Petsijs bija noskrējis gandrīz divdesmit jardu, kad ap viņu uzlidoja ložmetēja kārtas saplosītie zāles kušķi. Džims redzēja, kā brāļa augums apgriežas apkārt līdzīgi vilciņam un viņš itin kā lūgšanā pastiepj augšup rokas. Petsijs no jostasvietas līdz ceļgaliem bija noplūdis ar gaišsarkanām asinīm, dzīvības asinīm.

Petsij, Petsij!— iekliedzās Džims; ik miesas šūniņā arī viņš sajuta lodes, sajuta, kā pats noasiņo un mirst.

Viņš pastiepa kāju, lai spertu milzīgu soli, saņēma spēkus, gribēdams mesties skriešus, bet tad ierunājās karavīra piesardzība un viņš nokrita knūpus zālē tieši tanī brīdī, kad atkal ietarkšķējās ložmetējs.

Petsij, Petsij, vai tev nekas nekait?—viņš gluži aplam ievaicājās, kaut bija redzējis asinis.

Neticami, bet par atbildi atskanēja vārgs:— Ja-a.

Collu pa collai Džims vilkās uz priekšu pa smaržīgajiem stiebriem, dzirdēdams vēja šalkas un kustību izraisīto zāles švīkstoņu.

Sasniedzis brāli, viņš piespieda galvu tā kailajam plecam tin sāka raudāt.

Beidz,— sacīja Pelsijs.— Vēl tak es neesmu miris.

Cik stipri tevi ķēra?— jautāja Džims, drebot vilkdams brālim nost asinīm piesūkušos šortus un apskatīdams sarkani noplūdušo miesu.

Vismaz garu, man šķiel, es neizlaidīšu.

Dvīņus bija apstājuši citi karavīri. Kriketa spēlētāji joprojām nebija noraisījuši kājsargus un novilkuši cimdus; kāds aizskrēja alpakaļ pēc nestuvēm, citi devās apklusināt ložmetēju izcirtuma viņa pusē. To izdarīja ar lielāku nežēlību nekā parasti, jo Harpo visi mīlēja. Ja ar viņu notiktu kas ļauns, arī Džims nekad vairs nebūtu tāds kā līdz šim.

Diena bija skaista, gaišzaļais papagailītis sen aizlidojis, turpretī citi putni bezbailīgi vīleroja un čivināja, apklusuši likai šaudīšanās laikā.

Pelsijam pēc velna veicies,— pēc kāda laika Džimam teica ārsts.— Viņu ķēris kāds ducis ložu, bet lielākā liesa tikusi augšstilbiem. Divas vai trīs, kas trāpījušas augstāk, liekas, ieurbušās gūžas kaula vai muskulī. Cik varu spriest, iekšas ir veselas un pūslis arī. Vienīgi . ..

Kas tad?— Džims nepacietīgi mudināja; viņu joprojām kratīja drebuļi, un āda ap muti bija zilgana.

Šobrīd, prolains, neko noteiklu nevar pasacīt, turklāt cs neesmu lik gudrs kā daži Morsbijas ķirurgi. Tie tev pateiktu daudz vairāk. Taču bojāts ir urīna izvadkanāls un daudzi sīki nervi perinejā. Esmu gandrīz pārliecināts, ka viņu būs iespējams salāpīt gluži kā jaunu, izņēmums var būt vienīgi nervi. Tos diemžēl nevar lāgā salabot.— Viņš nokāsējās.— Ar lo es gribu leikt, ka dzimumorgānu josla viņam nez vai būs īsti jutīga.

Džims nokāra galvu un cauri asaru plīvuram lūkojās lejup.— Vismaz viņš palicis dzīvs.

Viņam piešķīra atvaļinājumu, atļāva pavadīl brāli lidmašīnā uz Morsbijn un paliki tur, līdz Pelsija dzīvībai vairs nedraudēs briesmas. Par ievainojumiem atlika vienīgi brīnīties. Lodes bija ielriekušās visapkārt vēdera lejasdaļai, lo neskardamas. Tomēr devītās divīzijas ārstam izrādījās taisnība: iegurņa apakšdaļas jutīgums bija stipri cietis. Cik no lā Pelsijs vēlāk varētu atgūt, šobrīd neviens neņēmās teikt.

Tam nav nekādas lielas nozīmes,— sacīja Petsijs, gulēdams uz nestuvēm, kurās viņu bija paredzēts nogādāt Sidnejā.— Es tik un tā par precēšanos daudz nedomāju. Bet sargi sevi, Džim, vai dzirdi? Ka man negribas tevi pamest!

Sargašos jau, sargāšos, Petsij!— Džims plati pasmaidīja, cieši turēdams brāļa roku.— Bet iedomājies, cik traki, ka man būs jāpavada atlikušais kara laiks bez paša labākā biedra. Atrakstīšu tev, lai tu zini, kā mums klājas. Pasveicini misis Smitu, Megiju, māmiņu un brāļukus no manis, jā? Vienā ziņa tev tomēr veicies — tu brauc mājās uz Droedu.

Fiona ar misis Smitu atlidoja uz Sidneju, lai sagaidītu amerikāņu lidmašīnu, kas atveda Petsiju no Taunsvilas; Fiona palika likai dažas dienas, turpretī misis Smita apmetās «Uendvika» viesnīcā Velsas prinča kara slimnīcas tuvumā. Petsijs ārstējās tur trīs mēnešus. Viņš savu laiku bija nokarojis. Misis Smita raudāja rūgtas asaras, tomēr saprata arī, ka par daudz ko var justies pateicīga. Vienā ziņā Petsijam dzīve nekad nebūs gluži pilnīga, tomēr nekas cits — ne jāšana, ne staigāšana, ne skriešana — viņam nebūs liegts. Galu galā precēšanās, šķiel, vispār nav Kliriju gaumē. Kad Petsiju izrakstīja 110 slimnīcas, Megija aizbrauca rolz- roisā uz Giliju. Abas sievietes novietoja jaunekli aizmugures sēdeklī un ievīstīja segās, apgādādamas arī ar žurnāliem un klusībā izlūgdamās vēl vienu svētību: lai mājās atgrieztos arī Džims.

1<>

Tikai tad, kad imperatora Hirohito pārstāvis parakstīja aklu par Japānas oficiālo kapitulāciju, Gilanbouna patiešām noticēja, ka nu karš ir cauri. Sī ziņa pienāca svētdien, tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektā gada otraja septembrī, tieši sešus gadus pēc kara sākuma. Sešos pārcilvēcisku pūļu pilnos gados bija palikušas tukšas daudzas vietas, kurām nekad vairs nebija lemts piepildīties: krituši Dominika O'Rorka dēls Rorijs, Horija Houplona dēls Džons, īdena Kārmaikla dēls Kormaks. Kosa Makkvīna jaunākais dēls Engass nekad vairs nestaigās, Antonija Kinga dels Deivids staigās, bet nekad neredzēs, kur iet, l'adija Klirija dēlam Petsijam nekad nebūs bērnu. Un bija arī tādi, kuru ievainojumus ārēji nevarēja saskatīt, bet kuru rētas bija tikpat dziļas, kuri bija aizgājuši karā priecīgi, dedzīgi, smiedamies, bet atgriezās mājās klusi, runāja maz un smējās tikai retumis. Kas būtu varējis iedomāties toreiz, kad karš sākās, ka tas turpināsies tik ilgi iiti prasīs lādus upurus?

Gilanbounas iedzīvotāji nebija īpaši māņticīgi, taču svētdien, otrajā septembrī, drebuli pārskrēja pat vislielākajiem brīvdomātājiem. Jo tai pašā dienā, kad beidzās karš, beidzās arī visilgākais sausums Austrālijas vēsturē. Gandrīz desmit gadu nebija tikpat kā nemaz lijis, bet šai dienā debesis pārklāja tūkstošiem pēdu lieli melni mākoņi, atvēra savas slūžas un, pērkonam dārdot, nolēja pār izslāpušo zemi divpadsmit collu biezu nokrišņu kārtu. Colla nokrišņu var arī nenozīmēt galu sausumam, ja tai nekas neseko, turpretī divpadsmit collu lietus nozīmē zaļi.

Megija, Fiona, Bobs, Džeks, Hjūijs un Pelsijs stāvēja verandā, urbdamies ar acīm cauri tumsai, ieelpodami neizsakāmi saldo smaržu, kas ceļas no izkaltušas, drupanas zemes, kad pret to šļācas lietus. Zirgi, aitas, liellopi un cūkas stāvēja, kājas iepletuši, lai nepaslīdētu mīkstajos dubļos, un ļāva strūklām plūst pār trīcošajam miesām; lielākā daļa dzīvnieku vispār nezināja, kas ir lietus. Kapsēlā gāzma nomazgāja putekļus, notīrīja visu ballu, aizrāva projām netīrumu kārtu 110 nesatricināmi mierīgā botičelliskā eņģeļa izplestajiem spārniem. Upītē samilza straume, un bangas rūkdamas jaucās ar aumaļu lietus bungām līdzīgo rīboņu. Lietus, lielus! Lietus . .. Šķila, tas ir kādas milzīgas, noslēpumainas rokas ilgi liegta un beidzot tomēr dāvāta svētība. Brīnišķīgais, labdarīgais lietus! Jo lietus nozīmē zāli un zāle — dzīvību.

Parādījas bāli zaļgani dzieti, pastiepa pret debesīm mazus stiebriņus, saasnoja, sazarojās, augot ieguva tumšzaļu krāsu, lad izbalēja, aptaukojās un kļuva par sudraboti dzeltenīgo Droedas zāli, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Piemājas aploks izskatījās pēc kviešu lauka — tas virmoja, pārskrejot ik draiskai vēja pūsmai,— dārzi pēkšņi iedegās spilgtās krāsās, atvērās milzu pumpuri, spoku eikalipti pēc deviņiem sodrē- jainu putekļu gadiem negaidīti atvizēja balli un bāli zaļi. Jo, lai gan Maikls Kārsons gluži vai neprātīgā alkaliba bija licis izbūvēt daudzus ūdens rezervuārus un to valgine vēl uzturēja dārzus pie dzīvības, putekļi jau sen bija apklājuši ik lapu un ziedkausiņu un padarījuši visu nespodri dzeltenpelēku. Un izrādījās taisnība senajam nostāstam: Droedai paliesām pietika ūdens, ar ko pārdzīvot desmit gadus sausuma, bel lo iespeja vienīgi mājas tuvākā apkaime.

Bobs, Džeks, Hjūijs un Pelsijs devas alkal uz aplokiem, lai palūkotos, ka atjaunot ganāmpulkus; Fiona attaisīja gluži svaigu melnas tintes pudeli un nikni aizskrūvēja izdevumu ierakstiem domāto sarkanās tintes trauku; Megija noprata, ka nu pienācis gals seglos aizvadāmajām dienām, jo drīz atgriezīsies Džims un parādīsies vīri, kas meklēs darbu.

Pēc deviņiem gadiem bija palicis ļoli maz aitu un liellopu, vienīgi šķirnes vaislinieki, ko allaž turēja aizgaldos un baroja no silēin; tic bija godalgoto vielu ieguvēju kodols — auni un vērši. Bobs devās uz austrumiem, uz kalnienes rietuinnogā- zēm, lai iepirktu labas šķirnes aitas no fermām, ko sausums nebija tik bargi piemeklējis. Atgriezās Džims. Droedas algu sarakstā iekļāva astoņus lopkopjus. Megija pakāra seglus uz naglas.

Neilgi pēc tam viņa saņēma vēstuli no Lūkasa — otro kopš šķiršanas.

«Pcc mana rēķina, nu vairs ilgi nebūs jāgaida,» viņš rakstīja. «Vēl daži gadi pie cukura, un tad es bušu vīrā. Tagad man maķenīt sāp mugura, bet es vel joprojām nealpalieku no labākajiem strādniekiem, izcērtu astoņas līdz deviņas tonnas dienā. Mēs ar Arni komandējam vēl divpadsmit brigādes, tajās visi strādnieki ir pirmšķirīgi puiši. Nupat var grābt naudu, Eiropa noņem no mums cukuru, spēj tik taisīt. Gadā nopelnu vairāk par pieciem tūkstošiem mārciņu un gandrīz visu nolieku bankā. Drīz vien, Meg, es braukšu uz Kainunu un apskatīšos pēc īpašuma. Varbūt, kad viss nokārtosies, Tu būsi ar mieru nakl pie manis atpakaļ. Vai es Tev toreiz pagādāju to mazuli, ko Tu tā gribēji? Jocīgi, kāpēc sievietes tā dzenas pēc bērniem. Man domāt, tieši tāpēc mēs izšķīrāmies, vai ne? Atraksti, kā jums klājas un ka Droeda pārcietusi sausumu. Tavs Lūkass.»

Fiona iznāca verandā, kur Megija sēdēja ar vēstuli rokā, izklaidīgi lūkodamās pari dārzu un mauru sulīgajam zaļumam.

Kā Lūkasam klājas?

Tāpat kā vienmēr, māmiņ. Nav ne par matu mainījies. Joprojām raksta, ka vēl vajagot pastrādāt tajās sasodītajās cukurniedru plantācijās, lai reiz nopirktu Kainunas apkārtnē zemi.

Vai tev šķiet, ka viņš to tiešām kaut kad izdarīs?

Kādreiz jau laikam ta notiks.

Vai tu atgrieztos pie viņa, Megij?

Nemūžam.

Fiona apsēdās niedru krēslā līdzās meitai, pabīdīdama sēdamo ta, lai varēlu Megiju labi redzēt. Tālumā sakliedzās vīri, klaudzēja āmuri; beidzot verandām un augšstāva logiem pierikoja smalku stieplīšu sietus, lai netiktu iekšā mušas.

Gadiem ilgi Fiona bija stūrgalvīgi turējusies pie sava. Droedu varēja apsēst veseli mušu mākoņi, bet mājas izskatu nedrīkstēja bojāt neglīts stiepļu režģis. Taču, jo ilgāk ievilkās sausums, jo briesmīgāk mocīja mušas, hdz divas nedēļas pirms otrā septembra Fiona padevās un nolīga cilvēkus, lai picrīkotu sietus visiem fermas ēku logiem — ne tikai galvenajai mājai, bel arī pastāvīgo strādnieku namiņiem un sezonas algotņu barakām.

Tomēr ievilkt elektrību viņa allcicās, kaut gan kopš tūkstoš deviņsimt piecpadsmitā gada darbojās «švunkrats», ka aiļu cirpēji lo sauca,— tas piegādāja strāvu cirpšanas šķūnim. Droeda bez petrolejas lampu maigās, izkliedētās gaismas? To nu nevarēja nemaz iedomāties. Taču bija uzstādīts moderns gāzes pavards, kam pēc pasūtījuma pieveda balonus, un savs ducis jaunu ledusskapju, kurus darbināja ar petroleju; Austrālijas rūpniecība vēl nebija iegājusi micrlaika sliedēs, taču galu galā jaunajām labierīcībām lik un lā vajadzēja sasniegt Droedu.

Megij, kāpēc lu nešķiries no Lūkasa un neprecies olrreiz?— pēkšņi ievaicājās Fiona.— Inoks Deiviss ņemtu tevi uz līdzenas vietas; nevienu citu viņš nekad nav iecerējis.

Megijas skaistās acis izbrīna pievērsās mātei.— Vai dieniņ, mām, vai es nemaldos un tu patiešām runā ar mani ka ar pieaugušu sievieti?

Fiona nepasmaidīja; viņa joprojām smaidīja reli.— Nu, ja tu tagad vēl neesi sieviete, tad nekad arī nebūsi. Es teiktu, tev piemīt visas sievietei nepieciešamās īpašības. Laikam gan man nāk virsū vecums, es kļūstu pļāpīga.

Megija iesmējās, priecīga, ka māte uzsākusi sarunu. Neparko negribējās, lai šis neparastais noskaņojums pagaistu.— Vainīgs lietus, mām. Noteikti lietus. Vai nav brīnišķīgi redzēt Droedā alkal zaļi un ap māju zaļus maurus?

Jā, ir. Bel lu izvairies 110 albildes. Kāpēc lu nešķiries no Lūkasa un neprecies otrreiz?

Tas ir pret baznīcas likumiem.

Blēņas!— iesaucās Fiona, taču bez dusmām.— Pusi no tevis esmu radījusi es. un cs neesmu katoļticīga. Nestāsti man pasakas, Megij! Ja tu patiešām gribētu precēties, lu šķirtos no Lūkasa.

Jā, laikam gan. Bel es negribu vairs precēties. Man ir bērni, man ir Droeda — es esmu pavisam laimīga.

Turpat blakus kosukrūmu audzē atskanēja smiekli, kas ļoti līdzinājās Megijas pašas smiekliem. Smējēju aiz sarkanajām vālītēm nevarēja saskatīt.

Ieklausies! Tur jau viņš ir, 1as ir Deins! Vai zini, ka šis puika turas seglos tikpat labi kā es?— Viņa paliecās uz priekšu.— Dein! Kas tev atkal prātā? Tūlīt nāc ārā 110 turienes!

/cns izlīda no tuvāka krūma ar pilnam saujām melnzemes un aizdomīgām melnām svītrām ap muti.

Māmiņ! Vai tu zini, ka ta ir traki garšīga? Nudien, mamiņ, goda vārds!

Mazais apstājās viņas priekšā; septiņu gadu vecumā viņš jau bija garš, slaids, spēcīgs, vijīgām kustībām, un viņa porcelānam līdzīgajai sejai piemita varš skaistums.

Parādījās Džastina un nostājās brālim līdzās. Arī viņa bija gara. taču drīzāk kārna nekā slaida un šausmīgi vasarraibu- maina. Zem brūnajiem plankumiem likās grūti pat saskatīt sejas vaibstus, nevarēja sazīmēt arī smilškrāsas uzacis un skropstas, taču acis, kas citiem atņēma drosmi, bija palikušas tikpat gaišas ka agrāk. Ap laumiņas seju kupli vijās spilgti sarkanās cirtas — mantojums no Padija. Neviens nebūtu saucis Džaslinu par glītu bērnu, taču, reiz redzējis, neviens ari nekad nespēja viņu aizmirst, un iemesls tam bija ne vien acis, bet tikpat liela mērā neparasti stiprais raksturs. Stingra, godīga un nenoliedzami gudra, Džastina savos astoņos gados citu domām par sevi pievērsa tikpat maz uzmanības kā zīdaiņa vecumā. īsteni tuvs viņai bija viens vienīgs cilvēciņš: Deins. Viņa joprojām karsti mīlēja brāli un joprojām uzskatīja lo par savu īpašumu.

Tāpēc bieži vien saduras mātes un meitas griba. Džastina to izjuta ka sāpīgu triecienu, kad Megija mitējās jādelēt pa aplokiem un atgriežas pie saviem mātes pienākumiem. Džastinai māte, šķiet, likās nevajadzīga, jo viņa bija pārliecināta, ka taisnība vienmēr ir viņai pašai. Viņa nebija arī no tam mazajām meitenēm, kurām nepieciešams cilvēks, kam uzticē- lies, vai arī silta atzinība. Megija pirmām kārtām bija nevēlams traucēklis Džastinas rotaļām ar Deinu. Daudz labak mazā satika ar vecmāmiņu — tā bija tieši tāds cilvēks, kādu Džastina no sirds cienīja, jo tā nejaucās citu darīšanās un saprata, ka arī otram ir galva uz pleciem.

Es tak viņam teicu, lai neēd zemi,— meitene sacīja.

Nu, mirt viņš 110 ta nemirs, Džastin, bet labumā tas arī neies.— Megija pagriezās pret dēlu.— Dein, kāpēc tu tā dari?

Puisēns brīdi nopietni apsvēra jautājumu.— Zeme tur bija, un es to ēdu. Ja no tās būtu kāds sliktums, vai tad tai nebūtu arī nelaba garša? Bet garša ir laba.

Tā nu nav gluži taisnība,— Džastina augstprātīgi iebilda.— Nezinu, ko ar tevi darīt, Dein, nudien nezinu. Dažas lietas gan ir dikti garšīgas, bet arī briesmīgi indīgas.

Pasaki kādu!— Deins izaicinoši iesaucās.

Sīrups!— māsa uzvaras priekā alcirla.

Reiz, kad Deins bija atradis misis Simtas pieliekamajā sīrupa kārbu un krietni no tās pamielojies, viņam bija sametusies drausmīgi nelaba dūša, tāpēc Džastinas vardi trāpīja mērķī, taču puisēns deva pretī:— Es vēl esmu dzīvs, tātad tik indīgs tas nemaz nav!

Tikai tāpēc, ka tu izvēmi. Nebūtu vēmis, būlu lagad beigts.

Pret lo nevarēja iebilst. Deins ar māsu, abi gandrīz vienā augumā, draudzīgi sadevās rokās un aizsoļoja pa mauru uz omulīgo «māju», ko tēvoči pēc sīkiem norādījumiem bija iekārtojuši piparu koka lejupslīgstošajos zaros. Pieaugušie bija tam stipri pretojušies, biedēdami ar bišu briesmām, tomēr bērniem izrādījās taisnība. Bites ar viņiem sadzīvoja draudzīgi. Mazie apgalvoja, ka piparu koki esol ļoli ērti un tajos varot labi paslēpties. Tiem piemita ari spirgts aromāts, un sīksīkām vīnogām līdzīgie mazo, sārto lodīšu ķekari, kad los saspieda sauja, sadrupa trauslās, sārtās pārslās ar asu smārdu.

Viņi ir tik dažādi — Deins un Džastina — un tomēr lik labi satiek,— sacīja Megija.— Es nekad nebeidzu par to brīnīties. Laikam savu mūžu neesmu redzējusi viņus ķildojamies, kaut ari, kā Deins izvairās no ķildām ar tik nelokāmu un ietiepīgu skuķi kā Džastina, cs nevaru aptvert.

Taču Fionai bija kas cits prātā.— Ir nu gan viņš tēvs kas tēvs,— viņa sacīja, vērodama, kā Deins pieliecies ienirsi zem koka apakšējiem zariem un pazūd no redzesloka.

Megijai kļuva aukstas kājas, tas šķita nosacījuma reflekss, kas nebija izgaisis, pat gadiem ilgi dzirdot cilvēkus sakām vienmēr lo pašu. Protams, vainīga netīrā sirdsapziņa. Ļaudīm arvien prātā Lūkass. Kāpēc gan ne? Starp Lūkasu O'Nīlu un Ralfu de Rrikasāru ir liela līdzība. Bet, lai kā Megija pūlējās, viņa nekad nejutās savā ādā, kad dzirdēja piezīmes par Deina līdzību ar tēvu.

Viņa piesardzīgi ievilka elpu un it kā nevērīgi pajautāja, šūpodama kāju:— Vai tev tā šķiet, māmiņ? Es pati to nekādi nespēju saskatīt. Deins nav līdzīgs Lūkasam nedz raksturā, nedz attieksmē pret dzīvi.

Fiona iesmējās. Izklausījās, ka viņa nosprauslolos, taču tie bija īsti smiekli. Bezkrāsainas no vecuma, apduļķotām lecam, viņas acis bargas un izsmējīgas ieurbās Megijas izbiedētajā sejā.— Vai tu uzskati mani par muļķi, Megij? Es nerunāju par Lūkasu O'Nīlu. Es saku, ka Deins ir līdzīgs Ralfam de Brikasāram kā viena ūdens lāse otrai.

Svins. Megijas kāja bija smaga ka svins. Tā nokrita uz flīzēm, svina smagais augums sašļuka, svina smagā sirds krūtis cīnījās pret šo milzīgo svaru. Puksti, nolādētā, puksti! Tu nedrīksti apstāties, tev jāpukst manam dēlam!

Ko tu runā, māmiņ!— Arī viņas balss šķiet no svina. — Tu sarunā visādus brīnumus, māmiņ! Tēvs Ralfs de Brikasārs?!

Cik cilvēku ar tādu vārdu tu pazīsti? Šo zēnu nemūžam nav radījis Lūkass O'Nils; viņš ir Ralfa de Brikasāra dēls. Es zināju to jau tanī mirklī, kad dzemdībās saņēmu viņu no tavām miesām.

Tādā gadījumā — kāpēc tu neesi neko teikusi? Kāpēc vajadzēja gaidīt, līdz viņam aprit septiņi gadi, un tad mest acīs šādu aplamu un galīgi nepamatotu apsūdzību?

Fiona izstiepa kājas un klirigi sakrustoja pēdas.— Beidzot cs kļūstu veca, Megij. Un es vairs neko neņemu lik stipri pie sirds. Kādu svētību spēj nest vecums! Ir tik labi redzēt Droedu atspirgstam, ap sirdi kļūst vieglāk. Pirmo reizi pec ilgiem gadiem man gribas runāt.

Nu, man jāsaka: ja tu esi nolēmusi runāt, tad temats patiešam izvēlēts trāpīgi. Māt, tev nav ne mazāko tiesību to apgalvot! Tā nav taisnība!— Megija izmisusi sacīja, nesaprazdama, vai māte grib viņu spīdzināt vai žēlot.

Fionas roka pēkšņi pastiepās uz priekšu, nolaidās uz Megijas ceļgala, un viņa pasmaidīja — ne rūgti un nicīgi, bet ar savādu līdzjūtību.— Nemelo jel man, Megij! Melo jebkuram citam pasaulē, bet nemelo man. Nekas mani nemūžam nepārliecinās, ka ši zēna tēvs ir Lūkass O'Nils. Es neesmu muļķe, man ir acis^ Viņa nav nekā no Lūkasa, nekad nav bi jis, jo tas nav arī iespējams. Ralfs kas Ralfs! Palūkojies uz viņa rokām, palūkojies, ka mali aug trijstūraini pierē, palūkojies uz sejas formu, uzacīm, muti! Pat gailu! Ralfs de Rrikasārs, Megij, Ralfs de Brikasārs.

Megija padevās, un pat brīvā, dabiskā poza, kādā viņa tagad sēdēja, liecināja par milzīgo atvieglojumu.— Un il īpaši acis, kas raugās it kā no citas pasaules. Tieši to cs pali ievēroju visvairāk. Vai las ir lik skaidri redzams? Vai visi zina, māmiņ?

Protams, ne, — Fiona noteikti atbildēja. — Ļaudis neievēro vairak par acu krasu, par deguna forinu, par ķermeņa uzbūvi. Tas viss ir pieliekami līdzīgs Lūkasam. Es zināju tāpēc, ka gadiem ilgi jūs abus ar Ralfu de Brikasāru vēroju. Šim cilvēkam būtu pieticis pamāt ar mazo pirkstiņu, un tu būtu skrējusi viņam pakaļ uz pasaules malu, tāpēc nemels niekus, ka «tas ir pret baznīcas likumiem», kad runa ir par šķiršanos. Tu karsti ilgojies pārkāpt daudz nopietnāku baznīcas likumu nekā šķiršanas aizliegumu. Tu biji zaudējusi kaunu, Megij, tik tiešām zaudējusi!— Viņas balsī ieskanējās bardzība.— Taču viņš bija stūrgalvīgs. Viņš par varēm gribēja būt nevainojams priesteris; tev tika iedalīta visai apšaubāma otrā vieta. Ak, kāds stulbums! Nekādu labumu šī stūrgalvība viņam nenesa, vai ne? Agri vai vēlu nenovēršamais notika.

Aiz verandas stūra kāds nometa āmuru un izgrūda veselu lāstu birumu; Fiona sarāvās un nodrebeja.— Augstais dievs, es būšu priecīga, kad viņi reiz beigs tos logus!— Viņa atgriezās pie iepriekšējā temata:— Vai lev šķiet, ka tu mani piemānīji, kad atteicies aicināt Ralfu de Brikasāru, lai salaulā tevi ar Lūkasu? Es sapratu. Tu gribēji viņu par līgavaini, nevis par laulības ceremonijas izpildītāju. Un tad, kad pirms došanās uz Atēnām viņš atbrauca uz Droedu un levis te nebija, es sapratu, ka agri vai vēlu viņš tik un tā tevi atradīs. Viņš klīda pa fermu kā mazs zēns, kas nomaldījies Karaliskajā lieldienu izstādē Sidnejā. Precības ar Lūkasu bija visslīpētākais solis, ko tu spēri, Megij. Tikām, kamēr Kalis zināja, ka tu sēro pēc viņa, viņš tevi negribēja, turpretī pielika tev kļūt par cita sievu, lai viņš tūdaļ izrādītu visas klasiskās pazīmes, kādas piemīt sunim uz siena kaudzes. Protams, viņš centās sevi pārliecināt, ka pieķeršanās tev ir tik šķīsta kā nupat uzsnidzis sniegs, bet, grozies, kā gribi, tu viņam biji vajadzīga. Tu biji viņam tik nepieciešama kā neviena cita sieviete viņa mūžā — ne līdz tam, ne lagad, kamēr vien pukstēs viņa sirds. Dīvaini,— Fiona piebilda patiesā neizpratnē.— Es allaž lauzīju galvu, ko īsti viņš tevī saskata, bet laikam gan mātes vienmēr ir drusku aklas pret meitām un, tikai kad noveco, neskauž vairs jaunību. Tu esi akla pret Džastinu, tāpat kā es biju pret tevi.

Viņa atzvēlās krēslā un, viegli šūpodamās, pievēra acis, tomēr vēroja Megiju no nolaisto plakslu apakšas kā zinātnieks pētījamo priekšmetu.

— Lai ko viņš tevī saskatīja,— viņa turpināja,— tas notika jau pirmajā tikšanās brīdī, un ar to tu viņu apbūri uz visu mūžu. Visgrūtāk viņam bija noraudzīties, kā tu pieaudz, bet aci pret aci viņš ar to nokļuva, kad atbrauca un uzzināja, ka tu esi apprecējusies un devusies projām. Nabaga Italfs! Viņam neatlika nekas cits kā tevi meklēt. Un viņš patiešām tevi atrada, vai ne? Es to nopratu jau tad, kad tu atgriezies mājas, jau pirms Deina dzimšanas. Tu biji dabūjusi Kaifu de Brikāsāru, un tev vairs nebija nepieciešams paliki kopā ar Lūkasu.

Jā,— Megija nopūzdamās piekrita.— Ralfs mani alrada. Bel mūsu attiecības tas neatrisināja, vai ne? Es zināju, ka viņš nemūžam nebūs ar mieru atteikties no sava dieva. Tieši tāpēc es nolēmu iegūt tikai to viņa daļu, uz kuru es jebkad varēju cerēt. Viņa bērnu. Deinu.

Šķiet, ka es dzirdu atbalsi,— Fiona teica, smiedamās ierūsējušus smieklus.— Es varētu sacil gluži to pašu.

Par Frenku?

Krēsls nočīkstēja; Fiona piecēlās, paspēra pāris soļu pa flīzēm, atgriezās atpakaļ un cieši ieurbās ar skatienu iiieilā.— llm! Dots pret dotu, ko, Megij? Cik ilgi tad tu to zini?

Kopš agras bērnības. Kopš tās reizes, kad Frenks aizbēga.

Viņa lēvs bija precējies. Viņš bija krietni vecāks par mani, ievērojams politiķis. Ja es pateiktu viņa vārdu, tas nebulu tev svešs. Visā Jaunzēlandē viņa vārdā nosauktas ielas un laikam pal vairākas pilsētiņas. Taču es viņu dēvēšu pieņemtā vārdā par Pakehu. Maoru valodā las nozīmē «baltais cilvēks»—un šai reizē iztiksim ar lo. Tagad viņš, protams, ir miris. Ari manās dzīslās rit maza lāse maoru asiņu, turpretī Frenka tēvs bija pa pusei maors. Tas stipri izpaudās Frenkā, jo nāca līdzi mantojumā no mums abiem. Ai, bet ka es šo cilvēku mīlēju! Varbūt tas bija mūsu senču asiņu aicinājums, nezinu. Viņš bija skaists. Liela auguma cilvēks ar kupliem, melniem matiem un spožum spožām, smejošām melnām acīm. Viņam piemita viss, kā Padijam trūka,— viņš bija kulturāls, izsmalcināts, ļoli pievilcīgs. Es mīlēju viņu līdz neprātam. Un domāju, ka nevienu citu nemūžam neiemīlēšu; šais maldos es grimu lik ilgi, kamēr bija par vēlu .. . par vēlu!— Viņas balss aizlūza. Viņa aizgriezās, pievērsdama skatienu dārzam.— Tici man, Megij, man jāatbild par daudz ko.

Tad tāpēc tu mīlēji Frenku vairāk nekā mūs pārējos,— leica Megija.

Laikam gan, jo viņš bija Pakchas dēls, un pārējie piederēja Padijam.— Viņa apsēdās, izdvesdama dīvainu skaņu — ne īsti vaidu, ne nopūlu.— Tā vēsture tomēr atkārlo-

jas. Varu lev alzīlies, ka, ieraudzīdama Deinu, es klusībā nosmējos.

Mam, tu esi neparasta sieviete!

Vai tiešām?— Krēsls nočīkstēja; viņa paliecās uz priekšu.— Ļauj man iečukstēt tev ausī mazu noslēpumu, Megij. Vienalga — neparasta vai gluži parasta, bet es esmu ļoti nelaimīga sieviete. Kaut kāda iemesla pēc es esmu jutusies nelaimīga kopš pirmās dienas, kad sastapu Pakchu. Galvenokārt ta ir mana pašas vaina. Es viņu mīlēju, taču to, ko viņš man nodarīja, nedrīkstētu nodarīt nevienai sievietei. Un piedzima Frenks … Es pieķēros Frenkam un jūs, pārējos, atstāju novārtā. Atstāju novārtā Padiju — manas dzīves vērtīgāko dāvanu. Tikai es to neaptvēru. Es pārāk cītīgi salīdzināju viņu ar Pakehu. Ak, es biju viņam pateicīga un gribot negribot sapratu, cik viņš ir brīnišķīgs cilvēks .. .— Viņa paraustīja plecus.— Nu, kas bijis, tas bijis. To stāstot, es gribēju pierādīt, ka tu esi rīkojusies nepareizi, Megij. Tu to saproti, vai ne?

Nē, nesaprotu. Pēc manām domām, pareizi nerīkojas baznīca, pieprasīdama no saviem priesteriem visu pēdējo.

Savādi, ka mēs vienmēr raugāmies uz baznīcu ka uz sāncensi sievieti. Tu nozagi vīru sievietei, Megij, tieši tāpat kā es.

Ralfs nav bijis saistīts ne ar vienu sievieti, vienīgi ar mani. Haznīca nav sieviete, māmiņ. Tā nav cilvēks, tā ir iestādījums.

Nepūlies manās acīs attaisnoties. Es jau iepriekš zinu visas atbildes. Toreiz es domāju gluži lapai kā tu. Par to, ka Pakelia šķirtos, nevarēja būt ne runas. Viņš bija viens no pirmajiem savas rases cilvēkiem, kas kļuvis par ievērojamu politiķi; viņam bija jāizvēlas starp mani un savu tautu. Kurš vīrietis spētu pretoties izdevībai kļūt par dižu cilvēku? Gluži tāpal tavs Ralfs izvēlējies baznīcu, vai ne? Tā nu es savā laikā nolēmu, ka atmetīšu visam ar roku. Ņemšu no Pakehas to, kas būs manos spēkos. Tad man būs vismaz viņa bērns, ko mīlēt.

Taču Mcgiju pēkšņi pārņēma naids, negants aizvainojums pret mati aizslaucīja prom žēlumu — Fiona uzskata, ka arī viņa, Megija, gluži tāpat sabojājusi sev dzīvi. Tāpēc viņa sacīja:— Tikai es tevi krietni vien pārspēju viltībā, māmiņ. Manam dēlam ir uzvārds, ko neviens viņam nevar atņemt, pat Lūkass ne.

417

Fionai aizrāvās elpa, bet tad viņa šņācoši izgrūda caur zobiem:— Cik indīgi! Kā tu proti apmānīt, Megij! Varētu

14—"39

domāt, ka tu nespēj pal mušai pāri nodarīt, vai ne? Nu, lai tev Initu zināms: mans lēvs man nopirka vīru, lā nodrošinādams Frenkam uzvārdu un reizē likdams vaļā no manis; deru, ka lo tu vis nezināji! Kā tas vispār nāea lev zināms?

Tā ir mana darīšana.

Tu dabūsi samaksāt, Megij! Tici man, tu dabūsi samaksāt. Tu tāpat netiksi cauri sveikā kā es. Es zaudēju Frenku tik briesmīgā kārtā, cik vien briesmīgi mātei lemts zaudēt; es nedrīkstu ar viņu pat satikties, lai gan ta ilgojos … Pagaidi vien! Tu arī zaudēsi Deinu.

Nē, ja vien las būs manos spēkos, tad ne. Tu zaudēji Frenku tāpēc, ka viņš nespēja soļot pārī ar lēti. Es panācu, lai Deinam nebūtu tēva, kas liktu viņam galvā iemauktus. Es piejūgšu viņu pie Droedas. Kā lev šķiet, kāpēc es ļauju viņam jau tagad mācīties par lopkopi? Droedā viņš būs drošībā.

Vai tētis bija drošībā? Un Sljuarls? Drošības nav nekur. Un lu nenoturēsi Deinu le, ja viņš gribēs liki projām. Tētis nemauca Frenkam galvā iemauktus. Tā jau bija tā nelaime. Frenku nebija iespējams apvaldīt. Un, ja tev šķiel, ka tu, sieviete, varēsi apvaldīt Ralfa de Brikasāra dēlu, lad tu dabūsi pārliecināties par pretējo. Tas taču ir skaidrs, vai ne? Ja mēs abas nespējam palūrēt tēvus, kā mēs varam cerēt paturēt dēlus?

Es varu zaudēt Deinu vienīgi, ja tu neturēsi mēli aiz zobiem, māmiņ. Un es tevi brīdinu — drīzāk es tevi nogalināšu nekā ļaušu runāt.

Neraizējies, es neesmu tā vērta, lai lu beigtu dzīvi pie karātavām. Pie manis tavs noslēpums ir drošībā, es esmu tikai ieinteresēta skatītāja. Ja, tas patiešām ir viss, kas es esmu. Skatītāja.

Ai, māmiņ! Kas gan tevi tādu padarījis? Kāpēc tu esi tāda, kāpēc tu negribi dāvāl kaul ko citiem?

Fiona nopūlāsTādu mani padarījuši nolikumi, kas risinājās ilgus gaiļus pirms tavas dzimšanas,— viņa sacīja, neslēpdama sirdi plosošās jūtas.

Taču Megija nikni pakratīja dūri.— Ak, nē, nav ko mānīties! Pēc ta, ko tu man tikko teici? Tu netiksi vaļā, visu laiku daudzinādama šis vecās pasakas! Nieki, nieki, nieki! Vai dzirdi, māmiņ? Tu esi tīksminājusies par savām ciešanām visu savu mūžu, izgaršodama tās kā muša sīrupu, kurā lā iekritusi.

Fiona paliesā atvieglojumā plati pasmaidīja.— Es biju pārliecināta, ka meita netiek dēliem ne tuvumā, taču esmu maldījusies. Tu, Megij, sagādā man tādu prieku, kādu nekad nespēj sagādāt dēli. Meita ir mātes līdziniece. Dēli lādi nav. Viņi ir nevarīgas lelles, kuras mēs, kad gribam, nostādām slāvus un, kad gribam, apgāžam.

Megija vērās platām acīm mātē.— Tu esi nežēlīga. Tad saki jel — kāda ir mūsu vaina?

— Tāda, ka mēs esam piedzimušas,— skanēja atbilde.

Tūkstošiem vīru atgriezās mājās un nomainīja aizsargkrā- sas formas tērpus un platmalainās ķiveres pret parastajām drānām. Un leiboristu valdība, kas atradās pie varas, veltīja ilgu, ciešu skatienu lielajiem zemes īpašumiem štata rietumpuses līdzenumos un dažām lielākajām fermām valsts vidienē. Nebija pareizi, ka tik daudz zemes pieder vienai ģimenei, ja cilvēkiem, kas cīnījušies par Austrāliju, vajadzīgs savs kakts un valstij nepieciešama intensīvākā zemes apstrāde. Seši miljoni cilvēku apdzīvoja plalību, tik lielu kā Amerikas Savienotas Valstis, un tikai maza saujiņa 110 šiem sešiem miljoniem sava vārdā pārvaldīja milzīgus apgabalus. Nē, lielākos īpašumus vajadzēja dalīt, atdodot daļu platības kara veterāniem.

Bjūgela saruka no simt piecdesmit tūkstošiem akru līdz septiņdesmit tūkstošiem, divi bijušie karavīri saņēma 110 Martina Kinga katrs pa četrdesmit tūkstošiem akru. Radneha- nišā bija simt divdesmit tūkstošu akru, tāpēc Itoss Makkvins zaudēja sešdesmit tūkstošus: tos piešķīra vēl diviem veterāniem. Tā nu las turpinājās. Protams, valdība fermeriem atlīdzināja, kaut arī atlīdzības summa bija krietni mazāka par to, ko varētu saņemt brīvā tirgū. Un tas sāpēja. Ak, kā sāpēja! lvanbera neuzklausīja nekādus iebildumus: lik lielus īpašumus kā Rjugela un Radnelianiša jadala, un cauri. Skaidri redzams, ka tik daudz nav vajadzīgs nevienam atsevišķam cilvēkam, jo Gilijas apgabalā bija daudz fermu, kuru platība bija mazāka par piecdesmit tūkstošiem akru, bet tās tomēr saimniekoja visai veiksmīgi.

Vissāpīgākā bija apziņa, ka šoreiz veterāni no zemes neaizies. Pec Pirmā pasaules kara gandrīz visas lielākās fermas bija pārdzīvojušas lo pašu daļējo samazināšanu, taču tolaik atsavināja nepārdomāti, jaunizceptajiem lopkopjiem Iruka gan zināšanu, gan pieredzes; pamazām skvoteri par vislētāko cenu atpirka savus nolaupītos akrus no drosmi zaudējušajiem veterāniem atpakaļ. Šoreiz valdība gatavojās pati uz sava rēķina jaunos saimniekus apmācīt un izglītot.

u« 419

Gandrīz visi skvoleri bija dedzīgi agrārās partijas biedri un principa pēc nevarēja ciest leiboristu valdību, uzskatot tās locek|us par rūpniecības pilsētu vienkāršo strādnieku, arodbiedrību un bezatbildīgu marksistiski noskaņotu intelektuālu ielikteņiem. Turklāt visvairāk sāpēja atklājums, ka Klīrijiem, kuri, kā zināms, balsoja par leiboristiem, neapcirpa ne akru no Droedas milzu platības. Tā kā ferma piederēja katoļu baznīcai, tā, dabiski, nebija pak|auta dalīšanai. Brēcienus dzirdēja Kanbcrā, lāču atstāja bez ievērības. Skvoteriem, kuri sevi aizvien bija uzskatījuši par pašu varenāko spēku, kas spēj izdabūt cauri izdevīgus likumprojektus, bija ļoti grūti pārdzīvot, ka tie, kuri valda Kanberā, gaužām bieži var rīkoties, kā tīk. Visi lēmumi atradās federālās valdības kompetencē, tā ka štatu valdībām īstenībā nekādas teikšanas nebija.

Tādējādi Droeda, līdzīgi milzim liliputu zemē, apsaimniekoja arī turpmāk visu savu cclurldaļiniljona akru lielo platību.

Lietusgāzes nāca un gāja, reizēm atbilstoši vajadzībām, reizēm pārāk stipras, reizēm pārāk niecīgas, tomēr, paldies dievam, lik liels sausums vairs neatkārtojās. Aitu skaits pamazām vairojas, vilna kļuva labāka, lās kvalitāte jau bija augstāka nekā pirmskara laikā, un tas nozīmēja daudz. Visi kā apsēsli ķērās pie aitu šķirnības uzlabošanas. Ļaudis runāja par Hedonrigu Vorenas tuvumā un sāka rosīgi sacensties ar tās īpašnieku Maksi Fokineru par aunu un aitu godalgām Karaliskaja lieldienu izstādē Sidnejā. Vilnas cena sāka celties un tad uzšāvās neredzētā augstumā. Eiropa, Amerikas Savienotās Valstis un Japāna ātri izķēra visu smalkvilnu, ko Austrālija spēja saražot. Citas valstis piedāvāja rupjāku vilnu bieziem audumiem, grīdsegām, filcam, bet tikai no Austrālijas merīnaitu garās, zīdainās šķiedras varēja izgatavot tik smalkus vilnas audumus, ka tie slīdēja caur pirkstiem kā vismīkstākais batists. Uri šī vilna sasniedza visaugstāko labumu Jaundienvidvelsas ziemeļrietumu un Kvīnslendas dienvidrietumu melnzemes līdzenumos.

Pēc visiem smago pārbaudījumu gadiem, šķiet, bija saņemta pelnītā atlīdzība. Droedas ienākumi pieauga līdz neticamiem apmēriem. Lopkopība ik gadus ienesa miljoniem mārciņu. Fiona sēdēja pie rakstāmgalda, apmierinājumā starodama. Bobs nolīga vēl divus lopkopjus. Nebijis Irušu,

Droedā valdītu visbrīnišķīgākā idille, taču tie nesa tikpat lielu postu kā agrāk.

Mājas dzīve pēkšņi bija kļuvusi ļoli tīkama. Stiepļu pinums nelaida vairs iekšā nevienu mušu; lagad, kad tas bija pierīkots un ļaudis pieraduši pie- neparasta izskata, visi brīnījās, kā varējuši iztikt bez tā. Jo šo izskatu daudzkārt atlīdzināja citi labumi, piemēram, ja bija karsts, varēja ieturēt maltītes svaigā gaisā uz verandas zem glicīniju stīgu viegli trīsošajām lapām.

Koku vardēm ari patika stiepļu pinums. Tās bija mazas, gludenas, zaļas, ar gleznu, zeltainu spīdumu. Ar savām posmainajām kājām tas uzrāpās pa pinuma ārpusi, lai ļoti svinīgas un pilnas cieņas nekustīgi blenztu uz ēdējiem. Pēkšņi kāda palēcās, saķēra tauriņu, kas bija gandrīz lielāks par pašu, un alkal sastinga ar vaļēju muti, jo krietnas divas trešdaļas upura, kas nesagāja iekšā, palika drudžaini raustāmies ārpusē. Deins un Džastina uzjautrinājās, uzņemdami laiku, kas nepieciešams, lai varde pilnīgi aprītu lielo laupījumu, nopietni lūkojoties caur stieplēm un ik pēc desmit minūtēm pieveicot nakamo kumosu. Ar vienu kukaini pietika ilgam laikam, un tā kājas bieži vien vēl spirinājās, kad pēdējais spārna gals jau bija norīts.

— Br-r-r! Kads liktenis!— ķiķinādams iesaucās Deins. — Padomā, ka puse no tevis paliktu dzīva, turpretī otra puse cītīgi maltos pa kāda briesmoņa muti!

Alkatīga lasīšana — Droedas sensenā kaislība — jau bērnībā bija apveltījusi abus mazos O'Nilus ar lielisku vārdu krājumu. Viņi auga saprātīgi un moži un interesējās par visu. Dzīve viņiem šķila bezgala jauka. Jat viņi mācījās ar tīršķirnes ponijiem, kurus, mazajiem stiepjoties garākiem, pirka arvien lielākā auguma; pie misis Smitas zaļā virtuves galda bērni pildīja savus neklātienes uzdevumus; rotaļām noderēja piparu koka «mājiņa»; viņiem bija savi mīluļi — kaķi, suņi un pat pieradināta ķirzaka — goana, tā lieliski tecēja, saitē piesieta, un saprata, kad to sauca vārdā. Visiemīļotākais bija mazs, sārts sivēns, gudrībā līdzīgs sunim, iedēvēts par Kūciņcūciņu.

Tādā atlāluma 110 pārapdzīvotajām pilsētām bērniem reti pielipa slimības, un viņi nekad nesirga ar saaukstēšanos vai gripu. Megija šausmīgi baidījās no bērnu triekas, difterijas, 110 visa, kas varētu nākt kā zibens no skaidrām debesīm un mazos nolaupīt, lāpēc viņi saņēma ikvienu vakcīnu, ko varēja dabūt. Tā bija ideāla dzīve, pilna fiziskas un garīgas rosmes.

Kail Deins kļuva desmit un Džastina vienpadsmit gadus veca, viņus aizsūtīja uz Sidnejas internātskolām, Deinu pec tradīcijas uz Rivervjū koledžu, Džastinu — uz Kinkopalu. Pirmo reizi iesēdinājusi bērnus lidmašīnā, Megija lūkojās viņu bālajās, varonīgi savaldīgajās sejiņās un mutautiņu plīvā; tā bija pirmā reize, kad Deins ar Džastinu brauca projām no mājām. Megijai bija ļoli gribējies doties mazajiem līdzi, lai uzraudzītu, kā viņi iekārtojas, taču citi ģimenes locekļi pret to stingri iebilda — un nācās padoties. Sākot ar Fionu un beidzot ar Džimu un Petsiju, visi saprata, ka būs daudz lietderīgāk, ja bērniem ļaus rīkoties patstāvīgi.

— Nevajag viņus lutināt,— bargi noteica Fiona.

Kad DC-3 pacēlās putekļu mākonī un šūpodamās pazuda mirgojošajā gaisā, Megiju pārņēma sajūta, ka viņa mīt divas dažādas būtnes. Viņas sirds vai lūza sāpēs par Deina zaudējumu, turpretī šķiršanas no Džastinas bija devusi atvieglojumu. Jutās pret Deinu nebija ne miņas no pretrunām; viņa gaišais, nosvērtais raksturs sniedza un ņēma mīlestību tikpat dabiski, ka cilvēks elpo. Turpretī Džastina bija gan mīlams, tomēr neapšaubāmi briesmīgas dabas bērns. Nemīlēt viņu nevarēja, daudz kas pelnīja mīlestību — gan meitenes garīgais spēks, gan taisnīgums, gan pašpaļāvība, tāpal virkne citu īpašību. Nelaime bija tā, ka viņa neļāva sevi mīlēt, kā ļāva Deins, un nekad nedāvāja Megijai brīnišķīgo apziņu, ka viņa meitai ir vajadzīga. Džas'ina nebija sabiedriska, nepazina bērnišķīgas draiskulības, un viņai piemita nejauka paraža izraisīt cilvēkos — un galvenokārt, šķiet, mātē — mazvērtības apziņu. Megija saskatīja meitā daudz ko tādu, kas viņu bija kaitinājis Lūkasā, tomēr Džastina vismaz nebija skopule. Kaul vai par to varēja pateikties.

Gaisa satiksme, ķas vērsās plašumā, nozīmēja, ka bērini visas brīvdienas, pal pašas īsākās, varēs pavadīi Droedā. Tomēr pēc tam, viņi iedzīvojās jaunajos apstākļos,

mācības abiem iepatikās. Deins gan vienmēr ilgojās apciemot Droedu, turpretī Džastina jutās Sidnejā kā zivs ūdenī un, uzturēdamās Droedā, visu laiku ilgojās nokļūt alpakaļ pilsētā. Rivcrvjū jezuīli bija sajūsmā: Deins esot lielisks skolnieks gan klasē, gan sporta laukumā. Kinkopalas mūķenes — gluži pretēji — nekādā ziņā nejūsmoja; meitene ar lik asām acīm un mēli kā Džastina nevarēja cerēt, ka iemantos simpātijas. Viņa mācījās vienu klasi augstāk par Deinu un laikam gan bija labāka skolniece nekā brālis, tomēr tikai mācībās.

Tūkstoš deviņsimt piecdesmit otrā gada ceturtā augusta «Sydne y Morning Herald» numurs bija ļoti interesants. Avīzes pirmajā lappusē reti ievietoja vairāk par vienu fotogrāfiju parasti ta atradās augšdaļas vidū un ar to bija saistīts 1ās dienas interesantākais raksts. Todien fotogrāfija bija skaists Halfa de Brikasāra portrets.

Romas kato(u baznīcas galva pāvests Pijs XII šodien iesvētīja par kārdinātu arhibīskapu Ralfu de Brikasāru, patlaban Romas Svēta Krēsla valsts sekretāra palīgu.

Ralfam Raulam, kardinālam de Brikasāram, bijušas ilgas, cildenas saites ar Austrālijas Romas katoļu baznīcu, kurai viņš kalpojis ar sirdi un dvēseli no tūkstoš deviņsimt deviņpadsmitā gada jūlija, kad ieradas te kā jauniesvetits priesteris, līdz savai aizbraukšanai uz Vatikānu tūkstoš deviņsimt trīsdesmit astotā gada marta. Tūkstoš astoņsimt deviņdesmit trešā gada divdesmit trešajā septembrī Īrijas republika dzimušais kardināls de Brikasārs ir otrais dēls ģimene, kuras ciltstēvs bijis barons Ranulfs de Brikasārs, kas ieradies Anglija Viljama Iekarotāja pavadoņu pulkā.

Kardināls de Brikasārs pēc tradīcijas kļuva par garīdznieku. Septiņpadsmit gadu vecuma viņš iestājās seminārā un pēc iesvētīšanas par priesteri tika nosūtīts uz Austrāliju. Pirmos mēnešus viņš aizvadīja, strādādams pie nelaiķa bīskapa Maikla Klebija Vinemūras diocēzē. Tūkstoš deviņsimt divdesmita gada jūnijā viņu pārceļu par draudzes ganu uz Gilanbounu Jaundienvidvelsas ziemeļrietumos. Viņam piešķīra monsenjora titulu, un viņš turpināju darbu Gilanbounu līdz tūkstoš deviņsimt divdesmit astotā gada decembrim. Tad viņš kļuva par viņa ekselences arhibīskapa Klunija Dārka privātsekretāru un beidzot par toreizējā arhibīskapa, pāvesta legāta — viņa eminences kardināla di Kontini-Verkē- zes privātsekretāru. Šai laikaposma viņu paaugstināja par bīskapu. Kad kardinālu di Kontīni-Verkezi pārcēlu uz Romu, kur viņš saka savu spožo karjeru Vai ikona, bīskapu de Brikasāru paaugstinaja par arhibīskapu, un viņš atgriežas no Atēnām Austrālijā kā pavesta Iegūts. Šo svarīgo uzdevumu viņš pildīja līdz pārcelšanai uz Romu tūkstoš deviņsimt trīsdesmit aslolaju gudā; kopš tā laika viņš ir apbrīnojami ātri virzījies augšup pa Romas katoļu baznīcas centrālās hierarhijas kāpnēm. Stasta, ka tagad, piecdesmit astoņu gadu vecuma, viņš esot viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kas aktīvi piedaloties pavesta politikas noteikšana.

Vakar «Sydney Morn ing Herald» pārstāvis sarunājās ar dažiem kardināla de Brikasāra bijušajiem draudzes locekļiem Gilanbounas apvidū. Viņu nav aizmirsuši un atceras ar siltam jūtām. Šī bagātā aitkopības rajona iedzīvotāju lielum lielais vairākums ir katoļticīgi.

«Tēvs de Brikasārs nodibināja mūsu apgabala «Svētā Krusta gramatu draugu biedrību,» teica misters Harijs Gofs, Gilanbounas mērs. «Ņemot vēru tos laikus, tas bija ievērības cienīgs pakalpojums, kam sakumā līdzekļus bagātīgi piešķīra nelaiķe misis Mērija Kārsone un pēc viņas nāves kārdināts pats — viņš nekad nav aizmirsis mūsu vajadzības.»

«Tēvs de Brikasārs bija visskaistākais cilvēks, kadu es jebkad esmu redzējusi,» sacīja misis Fiona Klīrija, vecākā no ģimenes, kas apsaimnieko Droedu, vienu no visienesīgākajām lopkopības fermām Jaundienvidvelsā. «Darbodamies Gilijā, viņš bija liels garīgs balsts saviem draudzes locekļiem, sevišķi pie mums Droeda, kura, kā jus zināt, pieder katoļu baznīcai. Plūdu laikā viņš palīdzēja pārdzīt lopus un steidzās šurp, kad izceļas ugunsgrēks, kaut arī paspēja vienīgi apglabat mūsu mirušos. īstenībā viņš bija caurcaurēm neparasts cilvēks; es nekad neesmu sastapusi garīdznieku ar lielāku pievilcības spēku kā viņam. Varēja noģist, ka viņam paredzēts veikt dižus darbus. Mēs no tiesas esam paturējuši viņu prātā, kaut ari viņš no mums aizbraucis pirms vairāk nekā divdesmit gadiem. Pēc manām domām, es negrēkošu pret patiesību, ja sacīšu, ka Gilijas apvidū dažs labs joprojām sāpīgi izjūt viņa zaudējumu.»

Kara laikā toreizējais arhibīskaps de Brikasārs uzticīgi un nelokāmi kalpoja Svētajam tēvam, un viņam piedēvē nopelnu, ka viņš ietekmējis feldmaršalu Albertu Keselringu, lai tas saglabā Romu par atklātu pilsētu, pēc tam kad Itālijā bija kļuvusi par Vācijas ienaidnieci. Florence, kas veltīgi lika lugusi piešķirt tai šo pašu priekšrocību, zaudēja daudzus savus dārgumus, kurus vēlāk atguva vienīgi tāpēc, ka Vācija karā tika sakauta. Tūlīt pēc kara kardināls de Brikasārs palīdzēja tūkstošiem pārvietoto personu atrast patvērumu jaunus mītnes zemēs un īpaši sparīgi piedalījās Austrālijas imigrācijas programmas īstenošanā.

Kaut gan viņš ir dzimis īrs un, pildīdams kardināla amatu, Austrāliju laikam savā ietekmes sfērā neiekļaus, mēs joprojām uzskatām, ka mūsu valsts lielā mērā var ar pilnām tiesībām teikt par šo ievērojamo cilvēku: viņš pieder mums.

Megija atdeva laikrakstu atpakaļ Fionai un skumīgi uzsmaidīja viņai.

Viņš jāapsveic, kā jau es teicu «Herald» korespondentam. To viņi nav ierakstījuši, vai ne? Lai gan tavu slavas dziesmu, kā redzu, iespieduši gandrīz vārds vārda. Kāda tev ir dzēlīga mēle! Nu es vismaz zinu, no kura lo mantojusi Džastina. Inleresanti — vai daudz cilvēku būs pietiekami slīpēti, lai izlasītu starp rindām, uz ko tu mērķē?

Viņš jau nu izlasīs, ja vispār avīze nonāks viņa rokās.

Nez vai viņš mūs atceras?— Megija nopūzdamās teica.

Neapšaubāmi. Galu galā viņš joprojām atrod laiku, lai pats vadītu Droedu. Protams, viņš mūs atceras, Megij. Kā gan viņš spētu aizmirst?

Tiesa, es biju piemirsusi Droedu. Mēs taču esam peļņas saraksta augšgalā, vai ne? Droši vien viņš ir ļoli apmierināts. Izsolēs par vienu mārciņu vilnas dod vienu sterliņu mārciņu, čeks par Droedas vilnu šogad laikam atslāj ēnā pat zelta raktuves. Ne velti pasaule daudzina «zelta aunādu». Pāri par četriem miljoniem sterliņu mārciņu tikai no mūsu aitiņām, kas saka «mē-e».

Nekļūsti ciniska, Megij, las tev nepiestāv,— pārmela Fiona. Kaut arī viņa bieži izturējās pret Megiju paasi, tomēr tagad attieksmi maigāku darīja agrāk nemanīta cieņa un pat mīlestība.— Mēs esam guvuši labus panākumus, vai ne? Neaizmirsti, ka nauda mums nāk ik gadu, vienalga, vai tas ir labs vai slikts gads. Vai Ralfs neizmaksāja Bobam simt tūkstošus lielu prēmiju un ikvienam no mums pārējiem piecdesmit tūkstošus? Ja viņš padzītu mūs no Droedas, mēs varētu atļauties nopirki Bjūgelu — pal par pašreizējām uzpūstajām zemes cenām. Un cik viņš devis taviem bērniem? Tūkstošus un vēlreiz tūkstošus. Esi pret viņu taisnīga.

Bet mani bērni to nezina un arī neuzzinās. Deins un Džastina augs pārliecināti, ka viņiem pašiem jāizlauž ceļš dzīvē, bez dārgā Kaifa Raula, kardināla de Brikasāra, labdarības. Ko doma, viņa otrais vārds ir Rauls! Gauži atgādina senos normaņus, vai ne?

Fiona piecēlās, piegāja pie kamīna un iemeta laikraksta pirmo lapu liesmās. Kardināls de Brikasārs nodrebēja, pamirkšķināja viņai un tad sačervelējās.

Ko lu darīsi, ja viņš atgriezīsies, Megij?

Megija nicīgi pasmīkņāja.— Kā tad, las lev atgriezīsies!

Bet ja nu tomēr?— Fiona mīklaini noprasīja.

Tā arī notika. Decembrī. Ļoti klusu, nevienam nezinot, viņš ieradās Aston Martin sporta mašīnā, pats vadīdams to visu ceļu no Sidnejas. Laikrakstiem par viņa atbraukšanu netika ziņots, tāpēc Droeda nevienam nebija ne jausmas, ka viņš pēkšņi var būt klāt. Kad mašīna piebrauca pie grantētās joslas mājas sānos, tur nebija nevienas dzīvas dvēseles, un acīmredzot neviens arī nebija dzirdējis, jo veranda palika tukša.

Ar katru miesas šūniņu Ralfs bija izjutis ik jūdzi, kas Droedu šķīra no Gilijas, ieelpojis krūmu klajienes smaržu, aitu smārdu, saulē nemierīgi zibsnījošās zāles aromātu. Ķenguri un emu, gaļas un goanas, miljoniem kukaiņu, kuri dūkdami šaudījās apkārt, skudras, kas brūnām sīrupa straumītēm līdzīgās virknēs rāpoja pāri ceļam, un visur strupās resnīles aitas. Tas viss sirdij dārgs, jo patiesībā atbilst tam miera un klusuma ideālam, kas viņam dārgs visur; šķiet, gadi aizritot te neko nav skāruši.

Vienīgais jauninājums bija stiepļu pinumi pret mušām, taču viņš uzjautrināts ievēroja, ka Fiona tomēr nav ļāvusi aizklāt ar sietu lielo verandu Gilijas ceļa pusē: pinums pierīkots likai verandas dibensienas logiem. Viņa, protams, darījusi pareizi, lieli pinuma nosegti laukumi būtu sabojājuši skaisto Džordža laikmeta stila fasādi. Diezin cik garš ir spoku eikaliptu mūžs? Šie droši vien pārvesti 110 Nāves tuksneša pirms gadiem astoņdesmit. Bugenvileju augstie zari saplūst kopā vienā vienīgā kapara un purpura krāsas masa.

Vasara, divas nedēļas pirms ziemsvētkiem, un Droedas rozes pilnā plaukumā. Rozes zied visur — sārtas, baltas un dzeltenas, tinuši sarkanas kā sirds asinis un spilgti sarkanas kā kardināla sutana. Starp glicīnijām, kas patlaban ir zaļas, snauž baltas un sārtas vīteņrozes, tas slīgsi lejup arī 110 verandas jumta, gar stiepļu pinumu, mīlas pilnas kļaujas pie otrā stāva melnajiem aizvirtņiem, stiepj stigas tiem pāri pret debesīm. Rezervuāru stabi pilnīgi aizsegti skatienam un paši rezervuāri tāpat. T^ču ir kādas krāsas rozes, kas kuplo ik dobē, ta ir bāli pelēksartā krāsa. Rožu pelni. .Iā, tā šo krāsu sauc. Droši vien šis rozes stādījusi Megija, noteikti Megija.

Viņš izdzirda Megijas smieklus un stāvēja nekustīgs, patiesi izbijies, tad ar pūlēm piespiedās paspert soli pretī skaņai, ta bija kļuvusi par melodisku, paklusu smējienu. Tieši tā viņa mēdza smieties, kad vēl bija maza meitene. Tur tas ir! Tur, aiz liela pelēksartu rožu pudura līdzās piparu kokam. Ralfs pašķira ar roku ziedu ķekarus, reibdams no rožu smaržas un smiekliem.

Taču Megijas tur nebija, leknajā maurā tupēja zēns, kas ķircināja sārtu sivēntiņu, un tas kā muļķītis drāzās viņam klāt, joņoja alpakaļ un alkal sāniski lēkšoja pie puikas. Nenojauzdams, ka viņam ir klausītājs, puisēns atgāza mirdzošo matu cekulu un smējās. Tie bija Megijas smiekli, kas skanēja 110 nepazīstamas mutes. Kardināls Ralfs neapzināti palaida va|ā rožu zarus un izgāja tiem cauri, nepievērsdams uzmanību ērkšķiem. Divpadsmit, četrpadsmit gadus vecais zēns, vēl likai pusaudzis, pārsteigts pacēla acis; sivēns iekviecās, pacēla astītes gredzenu un laidās lapās.

Puika bija basām kājām, ģērbies vienīgi vecos aizsargkrā- sas šortos, iededzis zeltbrūns, ar gludu ādu un slaidu, zēnisku augumu; varēja nojaust, ka jaunajos, stūrainajos, bel paplatajos plecos, labi attīstītajos lielu un augšstilbu muskuļos, plakanajā vēderā un šaurajos gurnos vēlāk riesīsies spēks. Mati bija pagari un krita brīvās cirtās, krasā atgādinādami Droedas bālgano zāli, acis aiz aplam biezajām, melnajām skropstām spilgti zilgmoja. Viņš izskatījās pēc jauna eņģelīša, kas izmucis no debesīm.

Sveiki,— smaidīdams teica zēns.

Sveiks,— sacīja kardināls Ralfs, neviļus pakļaudamies smaida burvībai.— Kas tu esi?

Esmu Deins O'Nīls,— atbildēja zēns.— Un kas jūs esat?

Mani sauc Ralfs de Brikasārs.

Deins O'Nils. Tātad viņš ir Megijas dēls. Viņa tomēr nav atstājusi Lūkasu O'Nīlu, atgriezusies pie viņa, laidusi pasaulē šo skaisto zēnu, kas varētu būt viņa paša dēls, ia viņš pirms tam nebūtu devis zvērestu baznīcai. Kādā vecumā viņš zvērējis? Daudz vecāks par šo puiku droši vien viņš nebūs bijis un daudz nobriedušāks arī ne. Bulu viņš pagaidījis, šis zēns tikpat labi varētu būt viņējais. Kādas muļķības, kardināl de Brikasār! Ja tu nebūtu solījies baznīcai, txi būlu palicis Īrijā, audzētu zirgus, nezinātu, kāds liktenis tev lemts, nemūžam neredzētu nedz Droedu, nedz Megiju Klīriju.

Vai varu jums pakalpot?— zēns pieklājīgi vaicāja, lokani un vijīgi pieceldamies kājās,— kardināls Ralfs šīs kustības pazina un piedēvēja Megijai.

Vai tavs tēvs ir šeit, Dein?

Mans tēvs?— Šaurās, tumšās uzacis saraucās.— Nē, viņa šeit nav. Viņš le nekad nav bijis.

A, saprotu. Vai tādā gadījumā te ir lava māte?

Viņa aizbrauca uz Giliju, bel drīz atgriezīsies. Vecmāmiņa gan ir mājās. Vai jūs vēlēlos viņu saUkl? Es varu jūs aizvest.— Acis rudzupuķu zilumā vērās kardinālā, sasniedzās, tad iepletās.— Ralfs de Brikasārs! Esmu par jums dzirdējis.

Ak! Kardināls de Brikasārs! Piedodiet, jūsu eminence! Atvainojiet, ka biju lik nepieklājīgs,

Kaul gan Ralfs bija nomainījis garīdznieka regālijas pret jātnieka biksēm, gariem zābakiem un ballu kreklu, pirkstā joprojām kvēloja rubina gredzens, ko nedrīkstēja novilkt līdz mūža galam. Deins O'Nīls nolaidās uz ceļgala, saņēma kardināla Ralfa slaido roku savos paša slaidajos pirkstos un bijīgi noskūpstīja gredzenu.

Nekas, nekas, Dein. Te es neesmu kardināls de Brikasārs. Esmu te ieradies kā tavas mātes un vecmāmiņās draugs.

Piedodiet, jūsu eminence, man bulu vajadzējis atcerēties, kas jūs esal, tiklīdz dzirdēju jūsu vārdu. Mēs to pieminam visai bieži. Tikai izrunājam mazliet citādi, un jūsu priekšvārds mani samulsināja. Māte priecāsies, jūs redzot, es zinu.

Dein, Dein, kur tu esi?— atskanēja nepacietīga balss, ļoti zema, ar pievilcīgu aizsmakumu.

Piparu koka nokarenie zari pašķīrās, no to apakšas pieliekusies izlīda gadu piecpadsmit veca meitene un izslējās taisna. Pēc neparastajām acīm Ralfs tūdaļ pazina, kas viņa ir. Megijas meita. Vasarraibumaina, asiem, smalkiem sejas vaibstiem, lik atšķirīga no Megijas, ka viņš jutās vīlies.

A, labdien, piedodiet! Nezināju, ka mums ir viesis. Es esmu Džastina O'Nīla.

Džasij, tas ir kardināls de Brikasārs!— Deins skaļi pačukstēja.— Noskūpsti gredzenu, mudīgi!

Gandrīz bezkrāsainās acis nikni iezibsnījās.— Tu nu gan esi gluži ka noburts ar savu dievticību, Dein,— viņa atcirta, nepūlēdamās klusināt balsi.— Skūpstīt gredzenu ir nehigiē- niski, es to nedarīšu. Turklāt kā lai mēs zinām, ka tas ir kardināls de Brikasārs? Man viņš izskatās pēc kāda vecmodīga lopkopja. Zini,vtāda kā misters Gordons.

Ir, ir!— Deins neatlaidās.— Lūdzu, Džasij, esi nu laba meitene! Manis dēļ!

Es būšu laba meitene, bet tikai tevis dēļ. Gredzenu es tomēr nebučošu, arī ne tevis dēļ. Pretīgi! Kā lai es zinu, kas lo laizījis pirms manis? Iespējams, ka tam bijušas iesnas.

Džaslin, mans gredzens tev nav jāskūpsta. Es atbraucu atvaļinājumā, patlaban es neesmu kardināls.

Tas ir labi, tāpēc teikšu vaļsirdīgi: es neticu dievam,— Megijas Klīrijas meita vienā mierā pavēstīja.— Pēc četriem gadiem Kinkopalā man tas viss šķiet viena vienīga tukša pļāpāšana.

Šai ziņā tu vari rīkoties, kā pati gribi,— teica kardināls Ralfs, no visa spēka pūlēdamies izturēties tikpat nopietni un cienīgi kā Džastina.— Vai es varētu satikt jūsu vecmāmiņu?

Protams. Vai pavadīt?— Džastina jautāja.

Nē, paldies. Es zinu, kur jāiet.

Labi.— Viņa pagriezās pret brāli, kas joprojām, acis iepletis, lūkojās uz viesi.— Ejam, Dein, nāc man palīgā. Ejam!

Bet, lai gan Džastina sāpīgi raustīja Deina roku, zēns palika, noraudzīdamies, kā kardināla Ralfa garais, taisnais stāvs pazūd aiz rožu krūmiem.

Tu nudien esi kā noburts, Dein. Kas tad viņā ir lik īpašs?

Viņš ir kardināls!—teica Deins.— Padomā tikai! īsts, dzīvs kardināls Droedā!

Kardināli ir baznīcas valdoņi,— sacīja Džastina.— Laikam tev taisnība, tas patiešām ir kas sevišķs. Ret man viņš nepatīk.

Kur citur Fiona varētu būt, ja ne pie sava rakstāmgalda? Viņš iegāja pa verandas stiklotajām durvīm dzīvojamā istabā — tagad, lai to izdarītu, vispirms vajadzēja atvērt pinumu. Laikam Fiona to dzirdēja, tomēr salīkusi turpināja darbu. Skaistie zeltainie mati bija kļuvuši sudraboti. Ralfam vajadzēja palauzīt galvu, lai atcerētos, ka Fionai jābūt jau septiņdesmit divus gadus vecai.

Labdien, Fiona!— viņš teica.

Kad viņa pacēla galvu, Ralfs ieraudzīja pārmaiņas sejā, bet nespēja noteikti pasacīt, kādas īsti tās ir; bija agrākā vienaldzība, lāču piedevām nācis klāt vēl šis tas cits. Uin kā viņa reizē būtu kļuvusi gan maigāka, gan cietāka, arī cilvēcīgāka, taču cilvēcīgāka Mērijas Kārsones garā. Ak dievs, šis Droedas valdnieces! Vai lā notiks arī ar Megiju, kad pienāks viņas kārta?

Sveicināti, Ralf,— viņa atteica, it kā kardinālu varētu gaidīt parādāmies verandas durvīs ik dienas.— Kāds prieks jūs redzēt!

Man arī prieks jūs redzēt.

Es nezināju, ka jūs esat Austrālijā.

Neviens nezina. Esmu uz dažām nedēļām atvaļinājumā.

Ceru, ka pavadīsit to pie mums?

Kur citur?— Viņa skatiens pārslīdēja pār lieliskajām sienām, pakavējās pie Mērijas Kārsones portreta.— Zināt, Fiona, jums ir lieliska gaume, gluži nemaldīga. Šī istaba var sacensties ar jebkuru telpu Vatikānā. Melnie ovāli ar rozēm ir ģeniāls atradums.

A, paldies! Pazemīgi cenšamies, cik spējam. Man pašai labāk patīk ēdamistaba; pēc jūsu pēdējā apciemojuma esmu pārkārtojusi to vēlreiz. Sārtā, baltā un zaļa krāsā. Izklausās briesmīgi, bet pagaidiet, līdz redzēsit. Kaut gan — kāpēc es cenšos, nezinu. Tā taču ir jūsu māja, vai ne?

Kamēr vien dzīvs būs kāds Klīrijs — ne, Fiona,— viņš rāmi atteica.

Kāds mierinājums! Nu, jus katrā ziņā kopš Gilijas laika esat ticis pasaulē krietni uz augšu, vai ne? Vai lasījāt «Herald» rakstu, kas bija ievietots, atzīmējot jūsu paaugstināšanu?

Viņš saviebās.— Lasīju. Jūsu mēle kļuvusi asāka, Fiona.

Ja, turklāt tas sagādā man baudu. Visus šos gadus es turēju muti un nebildu ne pušplēsta vārda. Un neaptvēru, cik daudz ta zaudēju. Viņa pasmaidīja.— Megija ir Gilijā, bet drīz atgriezīsies.

Pa verandas durvīm ienāca Deins un Džastina.

Vectnāmiņ, vai mēs varam aizjāt līdz ūdenskrātuvei?

Jūs zināt noteikumus. Nekādas jāšanas, ja nav mātes atļaujas. Man žel, bet 1a ir matēs pavēle. Bet kā jūs uzvedaties? Nāciet taču, iepazīstieties ar mūsu viesi!

Mēs jau satikāmies,— sacīja Ralfs.

Ā!

Man šķila, ka tev vajadzētu būt Sidnejas internātskolā,— viņš smaidīdams uzrunāja Deinu.

Decembrī nē, jūsu eminence. Mums ir vasaras brīvdienas — veselus divus mēnešus.

Pārāk ilgi gaili aizritējuši projām no Austrālijas; viņš aizmirsis, ka dienvidu puslodē bērniem garākās un jaukākās brīvdienas ir decembrī un janvāri.

Vai jūs paliksit te ilgi, jūsu eminence?— Deins joprojām kā apburts taujaja.

Viņa eminence paliks pie mums tik ilgi, cik būs iespe- jams, Dein,— teica vecmāmiņa,— bet man šķiet, ka viņam liksies mazliet nogurdinoši, ja viņu visu laiku godās par eminenci. Kā lai viņš jūs sauc? Par tēvoci Ralfu?

Pai tēvoci!— iesaucās Džastina.— Tu zini, vecomāt, ka svešiniekus mēs par tēvočiem nedēvējam! Mūsu tēvoči ir tikai Bobs, Džeks, Hjuijs, Džims un Petsijs. Tāpēc tas nozīmē, ka viņš ir Ralfs.

Nekļūsti rupja, Džastin! Dieva dēļ, ka tu esi sākusi uzvesties?— stingri norāja Fiona.

Nē, Fiona, viss kārtībā. Man patiešām patiktu, ja visi sauktu mani vienkārši par Kaifu,— kardināls pasteidzās iebilst. Kāpēc viņš šim mazajam skuķēnam lā nepatīk?

Es nespēju!— Deins novaidējās.— Es nespēju jūs saukl vienkārši par «Kaifu»!

Kardināls Kails šķērsoja istabu, saņēma zēna kailos plecus un smaidīdams nolūkojās lejup. Ēnainajā istabā kardināla zilo acu skatiens staroja možs un sirsnīgs.— Protams, vari, Dein. Tas nav grēks.

Nāc, Dein, ejam alpakaļ uz savu māju!— Džastina pavēlēja.

Kardināls Ralfs ar dēlu pagriezās pret Fionu un reizē palūkojās viņā.

Svētās debesis!— iesaucas Fiona.— Ej, Dein, ej ārā rolaļālies, lūdzu!— Viņa sasila plaukstas.— Škic!

Zēns aizjoza kā plēsts, un Fiona pievirzījās tuvāk savam grāmatām. Kardināls Ralfs apžēlojās par viņu un pavēstīja, ka aiziešot uz virtuvi. Cik maz šīs telpas mainījušās! Droedā acīmredzot joprojām izmanto petrolejas lampas. Joprojām smaržo pēc bišu vaska un rozēm, kas visur saliktas lielās vāzēs.

Viņš ilgu laiku uzkavējās virtuvē, pļāpādams ar misis Smilu un kalponēm. Gados, kas aizritējuši kopš viņa aizbraukšanas, lās bija novecojušas, bet nez kāpēc vecums tam piestāvēja vairāk nekā Fionai. Laimīgas. Tas ir īstais cēlonis. Patiešam gandrīz pilnīgi laimīgas. Nabaga Fiona nav laimīga. Nu Ralfs nevarēja vien sagaidīt Megiju, lai redzētu, vai viņa ir laimīga.

Tomēr, kad viņš izgāja no virtuves, Megija vēl nebija atgriezusies, tāpēc, lai aizpildītu laiku, viņš devās pa piemājas dārziem uz strauta pusi. Cik kapsēta mierīga! Pie mauzoleja sienas sešas bronzas plāksnes — lieši tapat kā pēdējo reizi. Jānokārto, lai viņu pašu apbeda te; jāpatur prātā un, atgriežoties Romā, jādod attiecīgi norādījumi. Līdzās mauzolejam viņš pamanīja divus jaunus kapus — vecā Toma, dārza strādnieka, un kāda tūkstoš deviņsimt četrdesmit sestajā gadā pieņemta aitkopja sievas atdusas vietas. Acīmredzot darba laika ilgums šim klejotājam sasniedzis gluži vai rekordskaitli. Pēc misis Smitas domām, viņš joprojām strādājot Droedā lieši tāpēc, ka le guļot viņa sieva. Ķīniešu pavāra senču lietussargu dedzinošā saule garo gadu gaitā stipri izbalinājusi, tas vairs nav kā sākumā spilgti sarkans, bet, iegūdams dažādas nokrāsas tās viņš vēl atcerējās —, tagad kļuvis bāli sārts, gandrīz kā rožu pelni.

Megij, Megij! Pēc manis tu tomēr atgriezies pie viņa, tu dzemdēji viņam dēlu.

Bija ļoti karsts; atskrēja viegla vēsma, icšaleās sēru vītolos, kas aufja gar strautu, sašūpoja ķīniešu pavara lietussarga zvārgulīšus, un lie smalkās balsīs notinkšķināja savu žēlo dziesmiņu: Hī Sings, Hī Sings, Hī Sings. ŪDENSMUCAS ČĀRLIJS VIŅŠ BIJA LAGA PUISIS. Arī šis uzraksts izbalējis, īstenībā nav salasāms. Nu, tā jābūt. Kapsētām jāgrimst atpakaļ Zemcsmātes klēpī, laika straumei jāaiznes prom gulētāji, līdz vairs nepaliek nekas un likai gaiss izdveš nopūtas, atcerēdamies bijušo. Ralls negribēja, lai viņu apglabā kādās Vatikāna kapenēs starp viņam līdzīgiem. Jāguļ te, starp cilvēkiem, kas dzīvojuši īstu dzīvi.

Pagriezies viņš pamanīja marmora eņģeļa blāvo, neredzīgo skatienu. Viņš paeēla roku, pasveicināja statuju un palūkojās pāri mauram uz lielo māju. Un redzēja nākam viņu, Megiju. Slaidu, zeltainu, ģērbušos biksēs un baltā vīriešu kreklā, tādā pašā kā viņam; pelēkā filca platmale atgrūsta pakausī, kājās dzeltenbrūni zābaki. Līdzīga zēnam, līdzīga savam dēlam, kuram vajadzētu būt viņa dēlam. Viņš, Ralfs, arī ir cilvēks, bet, kad gulēs te, pēc viņa nepaliks nevienas dzīvas dvēseles, kas apliecinātu viņa kādreizējo esamību.

Viņa soļoja šurp, pārkāpa pāri baltajam žogam, pienaca lik tuvu, ka viņš vairs nesaskatīja neko citu, vienīgi viņas acis, šīs pelēkās, gaismas pilnās acis, kas nebija zaudējušas nedz savu skaistumu, nedz varu pār viņa sirdi. Viņas rokas apvijās Ralfam ap kaklu, liktenis atkal kļuva ar roku sasniedzams, šķila, ka viņš nekad nav bijis prom no Megijas, lūpas juta viņas mūli atkal dzīvē, ne sapņos, tik sen ilgoto, lik sen. Tas ir citāds sakraments, tumšs ka zeme, bez kada sakara ar debesīm.

Megij, Megij . v. — viņš sacīja, viņu apskāvis un iespiedis seju viņas matos. Pelēkā platmale nolidoja zālē.

Šķiet, ka laikam nav nozīmes, vai ne? Nekas nemainās,— viņa sacīja, aizvērusi acis.

Jā, nekas nemainās,— viņš teica, pats tam ticēdams.

Te ir Droeda, Ralf. Es tevi brīdināju, Droedā tu piederi nevis dievam, bet man.

Es zinu, es to atzīstu. Un tomēr es atbraucu.— Viņš novilka Megiju sev līdzās zālē.— Kāpēc, Megij?

Ko — kāpēc?—Viņas rokas glāstīja Ralfa mālus, kas —joprojām biezi, joprojām skaisti — tagad bija baltāki par Fionas matiem.

Kāpēc tu atgriezies pie Lūkasa? Laidi pasaulē viņa dēlu?— Ralfs greizsirdīgi vaicāja.

Dvēsele, kas lūkojās āra pa dzidrajiem, pelēkajiem logiem, aizstājās priekšā domām, ta ka Ralfs tās neredzēja.— Viņš piespieda,— Megija rāmi atbildēja.— Tā bija tikai viena reize. Bet man piedzima Deins, tāpēc es nenožēloju, Deina dēļ bija vērts to visu pārdzīvot.

Piedod, man nebija tiesību jautāt. Es pirmais taču atdevu tevi Lūkasam, vai ne?

Taisnība, atdevi.

Deins ir brīnišķīgs zēns. Vai viņš izskatās ļoti līdzīgs Lūkasam?

Megija klusībā pasmaidīja, noplūca zāles stiebru, pabāza Ralfam zem krekla roku, pielika pie krūtīm.— Neizskatās. Neviens no maniem bērniem nav īpaši līdzīgs ne Lūkasam, ne man.

Es viņus mīlu, tāpēc ka tie ir tavi bērni.

-— Tu, kā vienmēr, esi sentimentāls. Tev piestāv vecums, Ralf. Es zināju, ka tā būs, cerēju, ka man būs izdevība to redzēt. Es taču pazīstu tevi jau trīsdesmit gadus! Liekas, ka būtu pagājušas tikai trīsdesmit dienas.

Trīsdesmit gadus? Vai tiešam lik ilgi?

Man ir četrdesmit viens, dārgais, latad apmēram tā jābūt.— Viņa piecēlās.— Mani atsūtīja aicināt tevi mājās. Misis Smita tev par godu klāj karalisku tējas galdu, un vēlāk, kad kļūs drusku vēsāks, viņa mūs baros ar brīnum kraukšķīgu cūkas cepeti.

Ralfs lēni soļoja blakus Megijai mājup.— Tavs dēls smejas gluži tāpat kā tu, Megij. Viņa smiekli bija pirmā skaņa, ko es dzirdēju Droedā. Man likās, ka tā esi tu; gāju meklēt — un tavā vietā atradu viņu.

Tātad viņš bija pirmais, ko tu satiki?

Jā, laikam gan.

Ko tu par viņu saki, Ralf?— Megija alkani vaicāja.

Man viņš palika. Vai tad citādi arī varētu būt? Viņš taču ir tavs dēls. Viņš man tulīt šķila ļoli pievilcīgs, daudz pievilcīgāks par tavu meitu. Es viņai arī nepatiku.

Nu, Džastina gan ir mana meita, bet pilna neiedomājamu niķu un stiķu. Ja es vecumdienās esmu iemācījusies lādēties, tad par to jāpateicas Džastinai. Un mazliet tev. Un mazliet Lūkasam. Un mazliet karam. Dīvaini, kā viss sanāk kopā.

Tu esi ļoli pārvērtusies, Megij.

Vai tiešām?— viņas maigās, pilnās lūpas izliecās smaidā.— Patiesībā man tā neliekas. Mani gluži vienkārši padeldējuši Lielie Ziemeļrietumi, tie man norāvuši visas seģenes kā Salomei septiņus plīvurus. Vai kā sīpolam mizas, ta teiktu Džastina. Šim skuķim nepiemīt ne mazākā dzejis- kuma. Es esmu tā pali agrākā Megija, Ralf, tikai drusku atklātāka pret citiem.

Varbūt,

Jā, bet tu gan esi pārmainījies, Ralf.

Kādā ziņā. manu Megij?

It ka pjedestāls šūpotos ik vēja pūsmā un skats no augšas nestu vilšanos.

Tā ir.— Viņš neskanīgi iesmējās.— Un — ja padomā — kādreiz es taču apgalvoju, ka tu neesi nekas neparasts. Es šos vārdus atsaucu. Tu esi vienīgā pasaulē, Megij. Vienīgā!

Kas nolicis?

Nezinu. Varbūt esmu atklājis, ka arī baznīcas elkiem ir māla kājas? Varbūt esmu pārdevis sevi par lēcu virumu? Vai ķeru vēju laukā?— Viņš sarauca uzacis, il kā ciestu sāpes. — Iespējams, ka būtība ar to arī izteikta. Es esmu tikai nodeldētu izteicienu krājums. Vatikāna pasaulē viss ir vecs, saskābis un sastindzis.

Es biju dzīva un īsta, bet lu nejaudāji to saskatīt.

Tici man, es citādi nespēju rīkoties! Es sapratu, pa kādu ceļu vajadzētu iet, bet nespēju. Kopā ar tevi es būtu kļuvis labāks cilvēks, ja arī nekāptu tik augstu. Taču es nespēju, Megij. Ka gan lai paskaidroju tā, ka tu to saprastu!

Viņa mīļi paglaudīja Ralfa līdz elkonim kailo roku.— Mīļo Ralf, cs to saprotu. Es zinu, zinu .. . Katrā no mums mīt kaut kas tāds, ko nav iespējams aizliegt, lai arī mums tā sāpētu, ka gribētos skaļi piesaukt nāvi. Mēs esam tādi, kādi esam, un tas ir viss. Ka lajā vecajā ķeltu leģendā par pulnu, kas metas ar krūtīm pret ērkšķi, izdzied dziesmā savu sirdi un mirst. Tāpēc ka citādi nespēj — tas ir viņa liktenis. Mēs varam apzināties, ka rīkojamies nepareizi, pat pirms lo darām, taču šī apzināšanās nespēj ietekmēt vai grozīt iznākumu, vai ne? Ikviens dzied savu dziesmiņu pārliecībā, ka tā ir pali brīnišķīgākā, ko pasaule jebkad dzirdējusi. Vai tu nesaproti? Mēs paši sagādājam sev ērkšķus un nekad neapdomājam, ko tas mums maksās. Un tad nu atliek tikai ciest sāpes un lūkot sev iestāstīt, ka las ir ko vērts.

Tieši to es nesaprotu. Sāpes .. .— Viņš palūkojās uz Megijas roku, kas tik maigi glaudīja viņējo, sagādādama neciešamas mokas.— Kāpēc vajadzīgas sāpes, Megij?

Prasi dievam, Ralf,— atteica Megija.— Viņš lieliski pazīst sāpes, vai ne? Viņš mūs radījis tādus, kādi esam. Viņš radījis visu pasauli. Tāpēc viņš radījis arī sāpes.

Tā kā bija sestdiena, Bobs, Džeks, Hjūijs, Džims un Petsijs pārradās mājās uz vakariņām. Nākamajā rītā vajadzēja atbraukt tēvam Votijam, lai noturētu misi, taču Bobs viņam piezvanīja un pateica, ka mājās neviena nebūšot. Tie bija salti meli, taču par kardināla ierašanos neviens nedrīkstēja uzzināt. Pieci brāļi Klīriji tagad izskatījās vēl līdzīgāki Padijam — vecāki, ar gausāku valodu, tikpat sīksti un izturīgi kā Droedas zeme. Un kā viņi mīl Deinu! Šķiet, nenolaiž no zēna ne acu, nolūkojas pakaļ pat tad, kad viņš iet ārā no istabas, lai dotos pie miera. Nav grūti noprast, ka viņi ar ilgošanos gaida dienu, kad Deins būs pietiekami paaudzies un piebiedrosies viņiem Droedas pārvaldīšanā.

Kardināls Ralfs bija arī izdibinājis iemeslu, kāpēc Džastina ir pret viņu tik naidīga. Deins bija viņam pieķēries, nolasīja katru vārdu no lūpām un neatkāpās ne soli — un meiteni, bez šaubām, krimta greizsirdība.

Kad bērni bija uzgājuši augšā, viņš pārlaida skatienu palikušajiem — pieciem brāļiem, Megijai un Fionai.

Fiona, atlieciet uz mirkli malā savas grāmatas,— viņš sacīja.— Nāciet pasēdēt ar mums. Es gribu ar jums visiem parunāt.

Fiona joprojām turējās taisni un nebija zaudējusi figīiru, tikai krūtis mazliet noslīdējušas un viduklis kļuvis druknāks; nevarēja teikt, ka viņa pieņēmusies svarā, pārmaiņas drīzāk bija izskaidrojamas ar vecumu. Klusēdama viņa apsēdās vienā 110 krēmkrāsas krēsliem iepretī kardinālam, Megija sēdēja viņai līdzās, brāļi uz marmora soliem turpat tuvumā.

Runa būs par Frenku,— viņš sacīja.

Vārds it kā nošūpojās gaisā, atbalsodamies visā lielajā telpā.

Kas ir ar Frenku?— mierīgi vaicāja Fiona.

Megija, nolaidusi klēpī adīkli, pavērās uz māti un tad uz kardinalu Ralfu.— Runājiet jel, Ralf!— viņa aši paskubināja, nespēdama vairs ilgāk paciest mātes mieru.

Vai jūs aptverat, ka Frenks pavadījis cietumā gandrīz trīsdesmit gadus?—kardināls noprasīja.— Es zinu, ka mani ļaudis pēc norunas ziņoja jums par viņu, taču biju lūdzis jūs nevajadzīgi neuztraukt. Es patiešām nedomāju, ka Frenkam vai jums būtu kāds labums, ja jūs uzzinātu sirdi plosošus sīkumus par to, cik viņš jūtas vientuļš un izmisis,— palīdzēt mēs neviens nekādi nevarētu. Pēc manām domām, Frenks būtu atbrīvots jau pirms vairākiem gadiem, ja nebūtu pirmajā laikā Goulbērnas cietumā iemantojis nevaldāma un ātrsirdīga cilvēka slavu. Pat kara laikā, kad dažus citus ieslodzītos aizlaida uz fronti, nabaga Frenka lūgumu noraidīja.

Fiona pacēla nolaisto galvu.— Tāds viņam raksturs,— viņa apvaldītā balsī noteica.

Šķita, ka kardinālam grūti atrast vārdus; kamēr viņš klusēja, ģimenes locekli lūkojās viņā gan ar bailēm, gan cerībām — kaut arī ne tāpēc, ka raizētos par paša Frenka likteni.

Droši vien jūs |oti brīnāties, kāpēc es pēc tik daudziem gadiem atkal esmu atbraucis uz Austrāliju,— kardināls Ralfs beidzot noteica, nelūkodamies Megijā.— Apzinos, ka ne vienmēr esmu rūpējies par jūsu likteņiem. Jau tad, kad pirmo reizi ar jums iepazinos, es domāju pirmām kārtām par sevi, stādīju sevi pirmajā vietā. Ret, kad Svētais tēvs atalgoja manus pūliņus baznīcas labā ar kardināla mantiju, es sev vaicāju, vai ir kāds pakalpojums, ko es varētu izdarīt Klīrijiem, lai apliecinātu, cik viņi man tuvu pie sirds.— Ralfs atvilka elpu, likdams skatienam kavēties nevis pie Megijas, bet pie Fionas.— Es atgriezos Austrālijā, lai palūkotos, ko varu darīt Frenka labā. Vai atceraties, Fiona, ko es jums teicu pēc Padija un Stjuarta nāves? Pagājuši divdesmit gadi, bet es joprojām nespēju aizmirst jūsu acu skatienu. Tik daudz spara un dzīvības — un viss sagrauts drupās.

Taisnība,— pēkšņi izgrūda Bobs, ari nekustīgi vērdamies mātē.— Tā ir taisnība.

Frenku atbrīvo — gan ar nosacījumiem,— teica kardināls.— Tikai ar to es varēju apliecināt, ka jūs man esat cieši pie sirds.

Ja Ralfs būtu gaidījis, ka tumsā, kurā Fiona mitusi gadiem ilgi, pēkšņi atplaiksnls žilbinoša gaisma, viņš justos ārkārtīgi vīlies; sākumā iemirgojās vienīgi blāva dzirkstelīte, kam nodzīvotās dzīves nasta diez vai deva cerības ataust kādreiz pilnā mirdzumā. Turpretī Fionas dēlu acīs gaisma atspulgoja tik varenā spožumā, ka Ralfs saprata — viņa dzīvei tomēr ir kāda jēga, kaut ko līdzīgu viņš nebija izjutis kopš kara laikiem, kad runājās ar jauno vācu karavīru, kas bija sev izvēlējies tik iespaidīgu vārdu.

Paldies,— sacīja Fiona.

Vai jūs pieņemsit Frenku, ja viņš atgriezīsies Droedā?— kardināls vaicāja Klīriju vīriem.

•— Te ir viņa mājas, te viņam jādzīvo,— Bobs īsi noteica, il ka tas būtu pats par sevi saprotams.

Visi piekrītot pamāja, vienīgi Fiona šķita dziļi iegrimusi pati savā pasaulē.

Viņš nav agrākais Frenks,— kardināls Ralfs rāmi turpināja.— Pirms braucu šurp, apmeklēju viņu Goulbērnas cietumā, lai pastāstītu, ka viņu atbrīvo, un liku noprast, ka Droeda visi jau 110 paša sākuma zinājuši, kas ar viņu noticis. Ja teikšu jums, ka viņa neuzbrāzmoja ne niknums, ne sarūgtinājums, jūs apjautīsit, kā viņš pārmainījies. Viņš bija gluži vienkārši . . . pateicīgs. Un ļoti grib atkal jūs visus redzēt, il īpaši jūs, Fiona.

Kad viņu laidīs laukā?— Bobs pajautāja un nokāsējās. Varēja nojaust, ka prieks par māti viņā cīnās ar bažām par to, kāda būs Frenka atgriešanās.

Pēc vienas vai divām nedēļām. Viņš ieradīsies vakarā ar pasla vilcienu. Es gribēju, lai viņš lido, bet viņš teica, ka labāk braukšot ar vilcienu.

Mēs ar Petsiju viņu sagaidīsim,— Džims dedzīgi piedāvāja, lati vīlies apķērās:— Vai! Mēs lak nezinām, kāds viņš izskatās.

Nē,— teica Fiona.— Es sagaidīšu viņu pati. Viena. Neslimoju vēl ar vecuma plānprātu, varu joprojām vadīt mašīnu, lai nokļulu Gilijā.

Māmiņai taisnība!— apņēmīgi iejaucās Megija, aizsteigdamās priekšā brāļiem, kas grasījās vienā balsī pretoties. — Lai māmiņa sagaida viņu viena pati. Tieši viņai jāredz Frenks pirmajai.

Nu, man vēl jāstrādā,— skarbi pavēstīja Fiona, pieceldamās un dodamās pie sava rakstāmgalda.

Visi pieci brāļi arī uzslējās kājās.— Man tā šķiet, ka mums laiks doties pie miera,— teica Bobs, izlikdamies, ka žāvājas. Viņš bikli uzsmaidīja Ralfam.— Kad jūs rīt no rīta noturēsit mums misi, būs kā senās dienās.

Megija salocīja adīkli, pabīdīja to sānis un piecēlās.— Es arī teikšu «ar labunakti», Ralf.

Ar labunakti, Megij.— Ralfs sekoja viņai ar skatienu līdz durvīm, tad pagriezās pret Fionu, kas jau bija noliekusies pār galdu.— Ar labunakti, Fiona!

Ko, lūdzu? Vai jūs ko teicat?

Es teicu — ar labunakti.

Ā! Ar labunakti, Ralf!

Viņam negribējās iet augšā tūlīt pēc Megijas.— Laikam pirms gulētiešanas došos mazā pastaigā. Vai zināt ko, Fiona?

Nē,— viņa izklaidīgi atteica.

Jūs ne uz mirkli nespējāt mani apmānīt.

Viņa iesprauslojās smieklos; tas izklausījās mazliet baismīgi.— Vai tiešām? Kas zina.

Vēla stunda, pie debesīm zvaigznes. Margo dienvidū spīdekļi. Viņš tos zaudējis uz visiem laikiem, kaut arī tie joprojām ir šeil — pārāk tālu, lai sildītu, pārāk nesasniedzami, lai mierinātu. Tuvāk dievam, kas slīd starp tiem kā mākoņu svēdra. Ilgi Ralfs smaidot stāvēja, lūkodamies augšup un ieklausīdamies, kā vējš sačukstas ar koku lapām.

Negribēdams iet garām Fionai, viņš devās augšup pa kāpnēm mājas otrā galā; Fionas lampa joprojām dega, un Ralfs redzēja viņu joprojām noliekušos pār darbu. Nabaga Fiona! Droši vien baidās no bezmiega nakts; kad Frenks būs mājās, varbul viņai kļūs vieglāk. Varbūt.

Kāpņu augšgalā viņu kā bieza sega ietina klusums. Gaitenī uz šaura galda petrolejas lampa ar kristāla kupolu, iedegta vēlīniem staigātājiem, meta blāvu gaismas plankumu; pa blakuslogu ielidoja nakts vējš, paplivināja aizkarus un patrlsi- nāja lampas liesmiņu. Ralfs pagāja lampai garām; soļu troksni apslāpēja biezā grīdsega.

Megijas durvis bija plaši atvērtas, arī pa tām plūda gaisma, Ralls uz brīdi aizsedza lās starus, tad aizvēra aiz sevis durvis un pagrieza atslēgu. Uzģērbusi vaļīgu rītatērpu, Megija sēdēja pie loga, lūkodamās uz lumsā tīto piemājas aploku, lāču tūdaļ pagrieza galvu un noskatījās, kā Ralfs pieiet pie gultas un piemetas uz malas. Viņa lēni piecēlās un pienāca viņam klāt.

Es palīdzēšu tev novilkt zābakus. Tieši tāpēc es nekad nevalkāju garos, līdz ceļgaliem. Rez kalpiņa cs tos nodabūt nevaru, bel las savukārt bojā labus apavus.

Vai tu tīšām apģērbi tādas krāsas tērpu, Megij?

Rožu pelnu krāsas?— Viņa pasmaidīja.— Man tā vienmēr bijusi pali mīļākā. Tā piestāv maniem matiem.

Ralfs apņēma Megijas muguru, un viņa nostīvēja zābakus.

Tātad tu biji pārliecināta, ka es atnākšu pie tevis, Megij?

Es tev jau sacīju. Droedā tu esi mans. Ja lu nebūtu nācis, es būtu aizgājusi pie tevis, par to tu vari nešaubīties.— Viņa novilka Ralfam pār muguru kreklu, uz mirkli juteklīgā baudā piespiezdama plaukstu pie viņa kailās muguras, tad aizgāja un nopūta lampu, kamēr viņš pārkāra drānas pār krēsla atzveltni. Ralfs dzirdēja lumsā viņas kustības, nošalkoja vaļīgais apmetnis. Un rit man jānotur mise. Bet tas būs rit, un IkIz tam burviba būs sen izgaisusi. Tagad ir tikai nakts un Megija. Ilgotā. Arī viņa ir sakraments.

Deins jutās vīlies.— Es domāju, ka jūs apģērbsit sarkano sutanu!— viņš iesaucās.

Dažreiz es ta daru, Dein, bet tikai pils sienās. Ārpus tam es valkāju melnu sutanu ar sarkanu jostu ka šoreiz.

Vai jums patiešam ir pils?

Jā.

Un lur visur ir kroņlukturi ar svecēm?

Ja, bet Droeda arī ir tapat.

Ak, nu, Droedā!— Deins neapmierināts novilka.— Droši vien salīdzinājumā ar jūsējiem mūsējie ir pavisam niecīgi. Man ta gribētos redzēt jūsu pili un jūs pašu, tērpušos sarkanā sutanā!

Kardināls Ralfs pasmaidīja.— Kas zina, Dein? Varbūt kādreiz tā arī notiks.

Zēnam allaž tāds dīvains skatiens — it kā viņš lūkotos kaut kur 110 tālienes. Mises laika pagriezies pret dievlūdzējiem, kardināls Ralfs ievēroja, ka savādā izteiksme vēl pastiprinājusies, tomēr neaptvēra līdzību, tikai juta, ka izteiksme ir ļoti pazīstama. Neviens cilvēks, ne vīrietis, ne sieviete, neredz sevi spoguli tādu, kāds patiesība ir.

Ziemsvētkos, kā katru gadu, gaidīja viesos Ludiju un Annu Millerus. Pēc ilga laika ļaudis lielaja mājā gatavojās nosvinat svētkus līksmi un bezrūpīgi; Minnija un Keta strādādamas dungoja, kaut arī nepareizi, misis Smitas apaļajā, krunkainajā sejā bija iegūlis smaids, Megija bez vārda runas nodeva Deinu kardināla Ralfa ziņā, un ari Fiona šķila jautrāka un nekvernēja augām dienām pie rakstāmgalda. Vīrieši atrada dažādus ieganstus, lai katru vakaru būtu mājās, jo pēc vēlām pusdienām dzīvojamā istabā risinājās nebeidzamas sarunas, un pirms došanās pie miera misis Smita visus cienāja ar grauzdētām siermaizītēm, karstiem apalīšiem ar sviestu un rozīņu plāceņiem. Kardināls Ralfs gan pretojās — viņš no tādiem sātīgiem ēdieniem nobarošoties; ar trim dienām Droedas gaisa, Droedas cilvēku un Droedas ēdienu pietika, lai viņš vairs neizskatītos vājš un izmocīts, kāds bija atbraucis.

Ceturtā diena izgadījās ļoti karsta. Kardināls Ralfs ar Deinu bija aizjājuši atdzīt mājās aitu baru, Džastina sabozusies tupēja viena pati piparu kokā, un Megija zvilnēja uz neliela, spilveniem apkrauta pīta dīvāna veranda. Viņa jutās tīkami gurda un neizsakāmi laimīga. Gadiem ilgi sieviete gluži labi var dzīvol bez lā, un tomēr brīnišķīgi, ja līdzās ir viņš — vienīgais. Stundās ar Ralfu dzīvībā trīs visa viņas bulne, neskarta paliek likai tā daļa, kas pieder Deinam; savukārt Deina klātiene arī dzīvībā trīs visa viņas būtne, tikai ne tā daļa, kas pieder Ralfam. Vienīgi tad, kad viņas pasaulē klāt ir abi — kā lagad, dzīve patiesi ir pilnestīga. Nu, tas arī saprotams. Deins ir viņas dēls,un Ralfs — viņas mīļotais.

Tomēr viens aptumšo viņas laimi: Ralfs neko nav pamanījis. Tāpēc arī viņa klusē un neizpauž noslēpumu. Ja viņš pats neredz, kālab lai viņa stāstītu? Kāpēc viņš bulu pelnījis visu uzzināt? Kā viņš vispār spējis iedomāties, ka viņa labprātīgi atgriezusies pie Lūkasa? Tas nu ir par daudz. Viņš nav pelnījis dzirdēt patiesību, ja tā var domāt par viņu, Megiju. Reizēm viņa juta sev pievērstas Fionas izbalējušas, zobgalīgās acis un mierīgā izaicinājumā lūkojās prelī. Fiona saprot, patiešām saprot. Saprot, ka Megijas rīcībā ir sava tiesa naida, aizvainojuma, vēlēšanās atmaksāt par vientulībā pavadītajiem gadiem. Arvien šis Ralfs de Rrikasārs dzenas pēc nez kāda dardedzes loka — kāpēc viņai vajadzētu lam uzdāvināt visbrīnišķīgāko dardedzes loku, savu dēlu? Lai tas viņam netiek. Lai viņš dabū ciest, kaut arī nenojauš, ko zaudē.

Atskanēja Droedai domāts tālruņa zvans; Megija dīki paklausījās, tad saprata, ka Fionas droši vien nav istabā, negribīgi piecēlās un devās atsaukties.

Lūdzu, misis Fionu Klīriju,— sacīja kāda vīrieša balss.

Megija pasauca māti, un lā paņēma klausuli.

Te Fiona Klīrija,— viņa teica. Rrīdi viņa stāvēja un klausījās, seja pamazām kļuva bālāka un bālāka, līdz izskatījās pavisam maza un nevarīga kā toreiz, pēc Padija un Stjuarta nāves.— Paldies,— viņa sacīja un nolika klausuli.

Kas noticis, māmiņ?

Frenks atbrīvots. Viņš ieradīsies šovakar ar pasta vilcienu.— Viņa palūkojās savā pulkstenī.— Man drīz jābrauc; ir jau pāri diviem.

Es braukšu tev līdzi,— piedāvājās Megija, tik pilna ar pašas laimi, ka nespēja panesl mātes ciešanas; viņa noģida, ka atkalredzēšanās nesagādā Fionai prieku vien.

Nē, Megij, es tikšu galā pati. Tu pieskati māju, vakariņas ēdīsim, kad mēs būsim atpakaļ.

Vai tas nav brlnum jauki, māmiņ? Frenks atgriežas tieši 11/ ziemsvētkiem!

Jā,— Fiona atteica,— tas ir brinum jauki.

Ja bija iespējams lidot, tagad reli kāds brauca ar vilcienu, lāpēc, kad tas, pūzdams elsdams noskrējis sešsimt jūdzes no Sidnejas un ik mazpilsētiņā izlaidis pasažierus (vairumā tic brauca otrā klasē), apstājās Gilijā, 110 vagoniem vairs izkāpa likai nedaudzi.

Stacijas priekšnieks pavirši pazina misis Klīriju, lāču viņam nemūžam ncic.šaulos prātā pirmajam sakt ar šo dāmu sarunu, lāpēc viņš tikai iztālēm vēroja to nākam lejā pa koka kāpnēm no kājāmgājēju tilta, kas bija uzbūvēts virs sliedēm, un paliekam nekustīgi stāvam uz augstā perona. Kaut arī veca, tomēr eleganta, viņš nodomāja; modernas drēbes un cepure, kurpes arī augslpapēžu. Smuidrs augums, un krunku tāpat nav daudz, ja ņem vēra viņas vecumu; re, ko nozīmē bagāto fermeru vieglā dzīve!

Ar to arī varēja izskaidrot, ka Frenks pēc izskata sazīmēja māti ātrāk nekā viņa dēlu, kaut gan sirdī pazina tūlīt. Viņš bija piecdesmit divus gadus vecs un laiku no jaunības līdz pusmūžam pavadījis prom no mājām. Un nu šis vīrs stāv Gilijas saulrieta apspīdēts, ļoti vājš, gandrīz kaulains un neparasti bāls; mati stipri atkāpušies no pieres, mugurā uzvalks, kurš karājas kā maiss, taču augums, lai gan mazs, vel pauž spēku; glītās rokas sažņaugušas pelēkas filca cepures malu. Viņš nav sakmnpis un neizskatās slims, bet stāv, nevarīgi grozīdams rokās platmali, it kā negaidītu nevienu atbraucam pretī un nezinātu, ko darīt tālāk.

Fiona ašiem soļiem mierīgi panācās pa peronu.

Labvakar, Frenk,— viņa teica.

Frenks pacēla kādreiz tik dzirkstošo, liesmaino skatienu. Tagad no pavecā vīra sejas raudzījās apdzisušas, padevīgas, bezgala gurdas acis. Nepavisam ne Frenka acis. Taču, sastopoties ar mātes skatienu, to izteiksme kļuva gluži savāda — sāpīga, pavisam nevarīga, lūdzoša kā mirējam.

Ai, Frenk!— Fiona iesaucās, apskaudama dēlu, piespiezdama viņa galvu pie sava pleca un šūpodama paveco vīrieti kā bērnu.— Nekas, nekas,— viņa čukstēja vēl maigāk. — Nekas!

Sākumā viņš tikai smagnēji sēdēja mašīnā un klusēja, bet, kad rolzroiss sāka ripot ātrāk un izbrauca ārā no pilsētas, ieinteresēts ņēmās lūkoties ārā pa logu uz apkārtni.

Izskatās gluži tāpat . . .— viņš čukstēja.

Droši vien. Te laiks rit lēni.

Tilta dēļiem rībot, mašīna pārbrauca pār šauru, duļķainu upīti, kuras krastos auga seru vītoli; lielākā daļa gultnes bija izsusējusi, atklājot sakņu vijumus un oļus, šur tur vīdēja brūngana ūdens peļķes. Akmeņainajā klajumā ik pa gabaliņam auga eikalipti.

Bārvona,— Frenks noteica.— Es negaidīju, ka to vēl kādreiz redzēšu.

Aiz viņiem pacēlās putekļu mākonis, priekšā pletās liels, zālains līdzenums bez neviena koka, un ceļš stiepās pa to taisni, il kā būtu novilkts, vingrinoties perspektīvas zīmēšanā.

Tas ir jauns ceļš, vai ne, māmiņ?— Viņš šķita izmisīgi meklējam sarunas vielu, lai viss liktos dabiski.

Jā, to uzbūvēja tūlīt pēc kara no Gilijas uz Milparinku.

Varēja noklāt ar asfaltu, nevis atstat tādu pašu zemes ceļu.

Kam vajadzīgs asfalts? Mēs esam pieraduši rīt putekļus, un padomā, cik maksātu ielikt tik stiprus pamatus, lai tie izturētu mūsu dubļus. Jaunais ceļš ir pilnīgi taisns, lo vienmēr labi līdzina, un divdesmit septiņu vārtu vietā tagad palikuši četrpadsmit. Starp Giliju un fermas centru tikai četrpadsmit vārtu, un drīz tu redzēsi, Frenk, ko mēs ar tiem esam izdarījuši! Lai tos atvērtu un aizvērtu, vairs nav jākāpj ārā no mašīnas.

Rolzroiss brauca augšup pa nogāzi, un tērauda vārti gausi pacēlās; tiklīdz mašīna bija izslīdējusi pa apakšu un paripojusi dažus jardus lejāk, vārti atkal nolaidās un aizvērās.

Tīrie brīnumi!— Frenks sacīja.

Mēs bijām pirmā ferma visā apgabalā, kura ierīkoja automātiski atveramos vārtus — protams, tikai starp Milpa- rinkas ceļu un lielo māju. Aploku vārti joprojām jāatver un jāaizver ar rokām.

Nu, laikam tam puisim, kas izgudroja šos vārtus, ciet un vaļā vēršana bija apnikusi līdz kaklam, vai ne?— Frenks pasmīkņāja — viņā pirmo reizi bikli pazibsnīja jautrība.

Taču tad viņš atkal apklusa, tāpēc māte visu uzmanību veltīja mašīnas vadīšanai, lai dēlu pārāk nesteidzinātu. Kad viņi paripoja zem pēdējiem vārtiem un iebrauca piemājas aplokā, Frenks izbrīnā iesaucās:

Biju aizmirsis, cik te ir skaisti!

Tās ir mūsu mājas,— Fiona atteica.— Mēs par tām rūpējamies.

Viņa piebrauca rolzroisu pie garāžām, un tad abi devās uz lielo māju, tikai šoreiz Frenks savu somu nesa pats.

Vai lu, Frenk, gribētu dzivot lielajā mājā vai ari viens pals kādā no namiņiem, kas domāti viesiem?— māte vaicāja.

Labāk viesu namiņā, paldies.— Apdzisušās acis kavējās pie mātes sejas.— Būs jauki padzīvot atsevišķi,— viņš paskaidroja. Tā bija vienīgā reize, kad viņš netieši pieminēja cietumu.

Manuprāt, tā tev būs labāk,— Fiona sacīja, vezdama dēlu uz dzīvojamo istabu.— Lielā māja patlaban ir pilna |aužu. Atbraucis kardināls, Deinarn ar Džastinu brīvdienas, un parīt svinēt ziemsvētkus ieradīsies Ludijs un Anna Mil- leri.— Viņa nospieda zvana pogu, lai nes tēju, un aši apgāja apkārt istabai, iededzinādama petrolejas lampas.

Ludijs un Anna Milleri?—Frenks pārvaicāja.

Fiona pašreiz skrūvēja augstāk degli, bet tad pagriezās un

paskatījās uz dēlu.— Pagājis ilgs laiks, Frenk. Milleri ir Megijas draugi.— Uzskrūvējusi degli tik augstu, cik gribēja, viņa apsēdās savā atzveltnes krēslā.— Pēc stundas ēdīsim pusdienas, bet vispirms izdzersim tasi tējas. Pdan jānoskalo lejā ceļa putekļi.

Frenks neveikli apsēdās uz krēmkrāsas zīdu apvilktā turku dīvāna maliņas, bijīgi aplūkodams istabu.— Izskatās pavisam citādi, nekā Mērijas tantei dzīvai esot.

Fiona pasmaidīja.— Domāju gan,— viņa noteica.

Tad ienāca Megija, un grūtāk bija aprast, ka māsa ir pieaugusi sieviete, nekā redzēt māli vecu. Kad Megija Frenku apskāva un ņēmās skūpstīt, viņš novērsās, it kā ierāvās savā maisigajā uzvalkā un pāri māsas plecam apmulsis meklēja ar acīm māti, kas raudzījās viņā un šķita sakām: nekas, nekas, drīz viss liksies vienkāršāk, pagaidi kādu laiciņu. Pēc brīža, kamēr viņš vēl prāloja, ko varētu sacīt šai svešiniecei, ienāca Megijas meita — gara, kalsna skuķe, kas stīvi apsēdās un kārtoja ar lielajām rokām kleitas ieloces, cieši noskatīdama ar gaišajām acīm vispirms tēvoci, tad māti. Kopā ar kardinālu ienāca Megijas dēls — skaists, rāmi atturīgs zēns — un apsēdās uz grīdas blakus māsai.

Frenk, nu, tas ir lieliski 1—sacīja kardināls Ralfs, paspieda viņam roku, tad, uzsaucis kreiso uzaci, pagriezās pret Fionu.— Tasi tējas? Ļoti laba doma.

Visi kopā piecatā istabā ienāca Kiīriju vīrieši, un šis mirklis bija ļoti grūts, jo viņi vis nebija Frenkam piedevuši.

Viņš zināja, kāpēc: pārāk lielas sāpes viņš nodarījis mātei. Bet kādiem vārdiem lai viņiem visu izskaidro, kā lai pastāsta par savām ciešanām un vientulību, kā lai ludz piedošanu, viņš nezināja. Vienīgā patiesi svarīgā ir māte, un tā nekad nav uzskatījusi, ka būtu kas piedodams.

Par to, lai vakars noritētu gludi, rūpējās neviens cits kā kardināls — viņš neļāva pārtrūkt sarunai pie pusdienu galda un vēlāk dzīvojamā istabā pļāpāja kā jau īsts diplomāts, īpaši raudzīdamies, lai valodās tiktu iesaistīts arī Frenks.

Bob, es visu laiku kopš atbraukšanas grasos vaicāt, kur palikuši truši,— viņš sacīja.— Visur tūkstošiem alu, bet neviena truša.

Truši visi beigti,— atteica Bobs.

Beigti?

Tieši tā, no kaut kādas indeves, ko sauc par miksoma- tozi. Tūkstoš deviņsimt četrdesmit septītajā gadā truši un ilgais sausums bija Austrāliju gandrīz vai piebeiguši — zeme vairs neko nedeva ārā. Tīrais izmisums,— itin kā atdzīvojies skaidroja Bobs, pateicīgs, ka var apspriest kaut ko tādu, kas neattiecas uz Frenku.

Taču te nu Frenks pavisam netīšām atkal uzkurināja brālī naidu.

Es zināju, ka ir slikti, bet, ka tik slikti, to gan nezināju,— viņš sacīja un izslējās taisnāk, cerēdams, ka, piedaloties sarunā, būs darījis patikšanu kardinālam.

Nu, vari gan ticēt — es nepārspīlēju!— Bobs atcirta. Kā tad Frenks var kaut ko zināt?

Kas tad īsti notika?— steidzīgi iejaucās kardināls.

Aizpērn Britu Sadraudzības zinātnes un tehnikas pētījumu biedrība uzsāka Viktorijas štatā eksperimentu: trušiem iepotēja savās laboratorijās iegūtu vīrusu. Es lāgā nezinu, kas īsti ir vīruss,— manuprāt, kaut kas līdzīgs mikrobam. Šā vai tā, tie pētnieki nosauca savējo par miksomatozes vīrusu. Sākumā sērga neko plaši neizplatījās, lai gan tie truši, kas saslima, visi nosprāga. Taču apmēram gadu pēc pirmajiem izmēģinājumiem sākās īsta nāves pļauja; domā, ka vīrusu pārnēsā moskīti un ka tā izplatību nez kādā ceļā sekmē arī safrāns. Un tā nu kopš tiem laikiem truši sprāguši veseliem miljoniem, aizslaucīti kā ar slotu. Reizēm gadās redzēt kādus slimus, ar satūkušiem, punainiem purniem, bail virsū skatīties. Bet nostrādāts lieliski, Ralf, tas nu vienreiz ir tiesa. Neviens cits, pat ne trusim visradniecīgākais dzīvnieks ar miksomatozi nesaslimst. Tāpēc jāsaka liels paldies zinātniekiem — no trušu posta mēs esam vaļā.

Kardināls Ralfs ciešu skatienu vērās Frenkā.— Vai tagad saprotat, Frenk? Vai aptverat?

Nelaimīgais Frenks pagrozīja galvu. Kaut jel viņu liktu mierā!

Tas ir bakterioloģisks karš pret veselu sugu. Diez vai pārējā pasaule zina, ka no tūkstoš deviņsimt četrdesmit devītā līdz tūkstoš deviņsimt piecdesmit otrajam gadam te, Austrālijā, izcīnīts karš pret miljardiem dzīvu radījumu, kas galu galā veiksmīgi iznīcināti. Nu, zināt! Tātad to pilnīgi var īstenot! Tas nebūt nav tikai dzeltenās preses izgudrojums, tas ir zinātnisks fakts! Atombumbas un ūdeņraža bumbas nu var mierīgi aprakt. Es saprotu, ka to vajadzēja darīt, ka tas bija pilnīgi nepieciešami un, iespējams, ka tas ir gauži liels zinātnes atklājums, taču slavas dziesmas tam gan neviens neveltīs. Jo tas ir baismīgi.

Deins bija uzmanīgi klausījies sarunā.— Bakterioloģisks karš?— viņš vaicāja.— Es nekad neesmu par tādu dzirdējis. Kas tas īsti ir, Ralf?

Nosaukums ir svešs, Dein, taču es esmu Vatikāna diplomāts, un diemžēl man jāpierod arī pie tādiem vārdiem kā «bakterioloģiskais karš». īsi sakot, tas tieši nozīmē, piemēram, miksomatozi. Pētnieki iegūst mikrobu, kas sakropļo un iznīcina tikai vienu dzīvo būtņu sugu.

Deins gluži neapzināti pārmeta krustu un piespiedās pie Ralfa de Rrikasāra ceļgaliem.— Vajadzētu noskaitīt lūgšanu, vai ne?

Kardināls palūkojās lejup uz gaišmataino galviņu un pasmaidīja.

Par to, ka Frenkam galu galā izdevās vismaz kaut cik pielāgoties Droedas dzīvei, varēja pateikties Fionai — par spīti Klīriju vīriešu stūrgalvīgajai pretestībai viņa izturējās tā, it kā vecākais dēls tikai īsu laiku būtu bijis prom no mājām un nekad nebūtu apkaunojis ģimeni un nodarījis neaprakstāmas ciešanas mātei. Klusi un nemanāmi viņa iekārtoja dēlu tādā stūrītī, kur viņam, šķiet, patika nolīst kā slēptuvē prom no brāļu acīm; viņa arī nemudināja Frenku, lai tas pūlas atgūt seno sparu. Jo tā vairs nav — to Fiona bija sapratusi tai pašā mirklī, kad uz Gilijas stacijas perona Frenks bija palūkojies viņai acīs. Visu bija aprijuši tie mūža gadi, par kuriem viņš atteicās ar māti runāt. Viņai atlika tikai pēc iespējas atvieglot dēlam dzīvi, un te vienīgais pareizais ceļš bija — izturēties pret tagadējo Frenku tā, it kā viņš būtu agrākais Frenks.

Par aploku uzraudzīšanu nevarēja būt ne runas: brāļi negribēja Frenku, un viņš pats nemaz nevēlējās atsakt dzīvesveidu, ko allaž bija nīdis. Viņam palika skatīties, kā aug puķes, dārzeņi un koki, tāpēc Fiona pielika dēlu pie lielas mājas darza darbiem un ne ar ko citu netraucēja. Pamazām ari Klīri ju vīrieši pierada pie tā, ka Frenks atgriezies ģimenes klēpī, un noprata, ka viņš nebūt vairs neapdraud mājas mieru kā senajās dienās. Mātes jūtas pret vecāko dēlu tik un tā nekas negrozīs — viņa mīlēs Frenku, vienalga, vai viņš atradīsies cietumā vai Droedā. Svarīgi ir, ka ināte jūtas laimīga, ja viņš ir Droedā. Brāļu dzīvē Frenks nejaucas, tā ka viņiem tas nenozīmē ne vairak, ne mazāk kā vienmēr.

Tomēr Fionai dēla klātbūtne īslu prieku nesagādāja, un citādi arī nevarēja būl. Redzei viņu katru dienu nozīmēja tikai ciest citādas mokas nekā neredzēt nemaz. Apziņa, ka Frenks ir salauzts, viņa dzīve izpostīta, sagādāja neizsakāmas sāpes. Viņas mīļākais dēls … un droši vien viņš izgājis cauri tādai ellei, kādu māte vispār nespēj iztēloties.

Kādu dienu apmēram pusgadu pēc Frenka atgriešanās Megija ienāca dzīvojamā istaba un atrada māti lūkojamies pa lielo logu uz dārzu, kur Frenks apgrieza plato un augsto rožu rindu gar piebraucamo ceļu. Fiona novērsās, un kaut kas viņas mierīgajā sejā sāpīgi iedzēla meilai sirdī.

Ai, māmiņ!— viņa bezspēcīgi izdvesa.

Fiona paskatījās meitā, papurināja galvu un pasmaidīja. — Nekas, Megij,— viņa sacīja.

Kaut es spētu tev palīdzēt!

To tu vari. Izturies tapai kā līdz šim. Es esmu lev ļoli pateicīga. Tu esi kļuvusi par manu sabiedroto.

sestā daļa

19 54-1965

Deins

Nu,— Džastina teica mātei,— esmu izlēmusi, ko darīšu tālāk.

Man likās, ka tas jau ir izlemts. Tu taču grasījies iestāties Sidnejas universitātes tēlotājmākslas fakultātē, vai tad tā nebija?

Es tikai apvārdoju tev zobus, lai tu nomierinātos un es varētu kārtīgi pārdomāt. Bet tagad viss izlemts un es tev varu teikt.

Megija strauji pacēla galvu no darba,— misis Smita bija saslimusi, un viņa ar Džastinu palīdzēja virtuvē, spieda no mīklas eglīšu formas cepumus. Gurdi, nepacietīgi, bezspēcīgi viņa palūkojās meitā. Ko gan var iesākt ar tādu stūrgalvi kā Džastina? Ja viņa tagad pavēstīs, ka dodas uz kādu Sidnejas bordeli mācīties par prostitūtu,— arī tad jāšaubās, vai viņu varēs atrunāt. Sirdij mīļā, drausmīgā Džastina, vistrakākā Ēģiptes mocība.

Stāsti, stāsti, es jau nevaru vien sagaidīt,— viņa sacīja, pievērsdamas atkal cepumu mīklai.

Es būšu aktrise.

Kas tu būsi?!

Aktrise.

Augstais dievs!—Cepumu eglītes palika uz galda.— Paklau, Džastin, man nebūt netīk sabojāt citiem prieku un nudien negribas tevi aizvainot, bet vai tev šķiet … ka tev ir, nu… fiziskās dotības aktrises profesijai?

Ak, māmiņ!— Džastina nicīgi izgrūda.— Es gribu kļūt nevis par filmu zvaigzni, bet par aktrisi! Es netaisos gorīt gurnus, rādīt plikas krūtis un vaibstīt miklas, sārtas lūpas. Es gribu tēlot.— Viņa kārtoja sālījuma mucā liellopu gaļas gabalus.— Man taču ir nauda iztikai mācību laikā, vai ne?

Jā, par to tu vari pateikties kardinālam de Brikasāram.

449

Tad viss kārtībā. Es mācīšos Kaloudena teātrī pie Alberta Džounsa. Aizrakstīju arī Karaliskajai Teātra mākslas akadēmijai Londonā, lai mani iekļauj kandidātu sarakstā.

I f. 73'J

Vai tu esi pilnīgi pārliecināta, Džasij, ka izvēle ir pareiza?

Pilnīgi. Esmu to izlēmusi jau sen.— Pēdējais asiņainās gaļas gabals pazuda zem sālījuma; Džastina ar troksni aizvāza mucai vāku.— Viss! Ceru, ka man vairs nekad mūžā nebūs lemts redzēt nevienu sālītas gaļas gabalu.

Megija padeva viņai pabeigtu plāti ar cepumiem.— Lūdzu, ieliec tos krāsnī! Četrsimt grādu. Jāatzīstas, ka to es nebiju gaidījusi. Man šķita, ka meitenes, kas vēlas kļūt par aktrisēm, allaž kaut ko tēlo, turpretī tu esi vienīgā, kuru redz tēlojam tikai sevi pašu.

Ak, māmiņ! Atkal tu sajauc filmu zvaigznes ar aktrisēm. Tev tak neparko nevar ieskaidrot.

Vai tad filmu zvaigznes nav aktrises?

Ļoti sliktas. Tas ir, ja viņas pirms tam nav tēlojušas teātrī. Lorenss Olivjē jau arī reizēm filmējas.

Uz Džastinas tualetes galda jau sen stāvēja Lorensa Olivjē fotouzņēmums ar autogrāfu; Megija atcerējās, ka, pirmoreiz attēlu ieraudzīdama, bija uzskatījusi to gluži vienkārši par skolniecisku aizraušanos, tomēr nodomājusi, ka Džastinai vismaz ir laba gaume. Draudzenes, ko Džastina retumis atveda sev līdzi uz dažām dienām paviesoties, parasti spieda pie sirds Teba Hantera un Rorija Kelhouna attēlus.

Es tomēr nesaprotu,— Megija teica, galvu grozīdama. — Aktrise!

Džastina paraustīja plecus.— Nu, kur vēl es varētu tā kliegt, aurot un vaimanāt kā uz skatuves? Ne mājās, ne skolā, it nekur man to neļauj! Pie velna, man patik kliegt, aurot un vaimanāt!

Bet tu taču tik labi zīmē, Džastin! Kāpēc tu nevarētu kļūt par gleznotāju?— Megija neatlaidās.

Iesizdama knipi gāzes balonam, Džastina novērsās no milzīgās krāsns.-j- Jāpasaka strādniekam, lai apmaina gāzes balonu, tas ir gandrīz tukšs. Šodienai gan vēl pietiks.— Gaišās acis līdzjūtīgi noskatīja Megiju.— Māmiņ, tu nudien esi tik nepraktiska! Man šķita, ka parasti par nepraktiskiem uzskata bērnus — tie, izvēloties profesiju, nedomā par praktisko pusi. Nu tad klausies: es negribu kaut kur bēniņos mirt badā, lai pēc nāves kļūtu slavena. Es gribu plūkt slavas laurus, kamēr esmu dzīva, neciešot nekādu naudas badu. Tāpēc glezniecība man būs vaļasprieks un teātra spēlēšana — ienākumu avots. Skaidrs?

Tev taču ienākumus sagādā Droeda, Džasij,— Megija izmisusi sacīja, lauzdama zvērestu, ka piespiedīs sevi turēt

mdi aiz zobiem.— Tev nebūt nevajadzētu kaut kur bēniņos mirt badā. Ja gribi gleznot, lūdzu! Neviens tev neliegs.

Džastina ieinteresēta saausījās.— Cik naudas īsti man ir, māmiņ?

Pietiekami, lai tu varētu līdz mūža galam nedarīt neko, ja tev tā labpatiktos.

Cik garlaicīgi! Beigās es augu dienu runātu pa telefonu un spēlētu bridžu — vismaz tā dara gandrīz visas manu skolasbiedreņu mātes. Jo es taču dzīvoju nevis Droedā, bet Sidnejā. Sidneja man patīk krietni labāk par Droedu.— Pēkšņi viņas acīs pazibēja cerība.— Vai man pietiek naudas, lai ar modernajiem elektriskajiem aparātiem tiktu va|ā no vasaras raibumiem?

Domāju gan. Bet kāpēc?

Tāpēc, ka tad cilvēki varētu saredzēt manu seju.

Bet tu taču sacīji, ka izskats aktrisei nav svarīgs.

Māmiņ, kas par daudz, tas par daudz! Šie vasaras raibumi man ir līdz kaklam.

Un tu noteikti negribētu k|ūt par gleznotāju?

Pavisam noteikti ne, pazemīgi pateicos!— Džastina paspēra dažus dejas soļus.— Cienītā kundze, es esmu radīta skatuves dēļiem!

Kā tu ietiki Kaloudena teātrī?

Mani noklausījās.

Un viņi tevi pieņēma?

Tava ticība meitas talantam ir aizkustinoša, māmiņ! Protams, viņi mani pieņēma. Tavai zināšanai — es esmu lieliska! Reiz es' kļūšu ļoli slavena.

Megija sakūla bļodiņā zaļu glazūru un pārklāja ar to gatavos cepumus.— Vai slava tev ir svarīga, Džasij?

Laikam gan.— Viņa uzkaisīja cukuru sviestam, kas bija kļuvis tik mīksts, ka pielipis pie bļodiņas iekšējiem izliekumiem: lai gan parastais pavards bija nomainīts ar gāzes plīti, virtuvē bija ļoti karsts.— Man ir tēraudeieta apņemšanās kļūt slavenai.

Vai tad precēties tu negribi?

Džastina šķebīgi saviebās.— Lika drusku pagaidīt! Pavadīt mūžu, slaukot puņķainus degunus un netīrus dibenteļus? Vai klanīties kādam vīrietim, kas nav mana mazā pirkstiņa vērts, kaut arī uzskata sevi par radības kroni? Ho, ho, ho, tad jau es būtu prātu izkūkojusi!

Nudien, tu nu cērt pār strīpu! Kur tu esi iemācījusies tā runāt?

Džastina aši un veikli sāka ar vienu roku sist bļodā olas.— Skaidrs, ka savā smalkaja koledžā, kas domāta jaunām dāmām.— Nu viņa ņēmās olas nežēlīgi kuli ar putojamo slotiņu.— Mēs patiešām bijām visai sajēdzīgas meitenes. Ļoti izglītotas. Kaut kādu stulbu zosu bars vis nespēj novērtēt šādu izsmalcinātu latīņu pantu:

Kāds romietis mita Vinīdijā, Tam mugurā krekls no iridija'. Tam bilst:— Kāpēc tāds?— Atbild viņš:— Ērts ir šads lionum sanguinem praesidium. [21]

Megijai nodrebēja lupas.— Man ļoti netīk atzīt savu muļķību, bet ko īsti romietis teica?

Tas ir baigi labs aizsegs.

Un tas ir viss? Es domāju, ka dzirdēšu kaut ko briesmīgāku. Tu mani pārsteidz. Taču atgriezīsimies pie iepriekš teiktā, kaut arī tu, mīļo meitiņ, centies runāt par ko citu,— kāpēc tev ir tādi aizspriedumi pret vīra ņemšanu?

Džastina zobgalīgi nosprauslājās, atdarinādama savas vecmāmiņas reti dzirdamos smieklus.— Mamiņ! Nu, vai zini! Lai nu tā būtu vaicājis kāds cits!

Megija juta, ka notvīkst, un nodūra acis, lai aplukotu paplāti ar spilgti zaļajām eglītēm.— Pat tik cienījams vecums kā septiņpadsmit gadi nedod cilvēkam tiesības būt bezkaunīgam.

Vai tas nav dīvaini?— Džastina vērsās pie olu bļodas. — Tiklīdz kāds iedrošinās spert soli vecākiem piederīgajā teritorijā, tūdaļ viņš ir bezkaunīgs. Es tikai teicu: lai nu tā būtu vaicājis kāds cits! Velna milti, vai tad tā nav svēta patiesība? Es taču nesaku, ka tu esi neveiksminiece, grēciniece vai vēl kas Jaunāks. īstenībā es uzskatu, ka tu rīkojies ļoti prātīgi, iztikdama bez vīra. Kam viņš tev vajadzīgs? Naudas, ko dzīvot, tev pietiek, un vīriešu ietekmes uz taviem bērniem ir vairāk kā gana — uz katra soļa kads tēvocis. Es tev piekrītu. Precēšanās ir priekš kaķiem!

Tēvs kas tēvs!

Atkal tu izvairies. Tiklīdz es tev neglaudu pa spalvai, tu saki: tēvs kas tēvs. Nu, jātic vien ir — dzīvu es tak to džentlmeni nekad neesmu redzējusi.

Kad tu brauksi prom?— Megija gluži vai izmisusi noprasīja.

Džastina plati pasmīnēja.— Vai nevari sagaidīt, kad tiksi no manis vaļā? Viss kārtībā, māmiņ, es tevi nemaz nenosodu. Kā nu ir, tā ir — man patīk mulsināt cilvēkus, it īpaši tevi. Vai aizvedīsi mani rit uz lidostu?

Brauc labāk parīt. Rīt aizbrauksim uz banku. Tev jāzina, cik tev naudas. Un, Džastin . ..

Džastina patlaban bija piebērusi olām klāt miltus un veikli maisīja mīklu, taču, dzirdēdama, ka mātes balss skan gluži svešādi, pacēla acis.— Jā?

Ja tev kādreiz klājas patiešām grūti, lūdzu, brauc mājās, es gribu, lai tu to atcerētos. Lai kādu kļumigu soli tu spertu, inājās tu vienmēr atradīsi patvērumu.

Džastinas skatiens atmaiga.— Paldies, māmiņ. Sirds dziļumos tu esi vecenīte uz goda, vai ne?

Vecenīte?— Megijai aizrāvās elpa.— Es neesmu veca! Man ir tikai četrdesmit trīs gadi!

Vai dieniņ, jau tik daudz?

Megija lingoja viņai ar cepumu un trāpīja pa degunu.— Ak tu negantniece!— viņa smiedamās teica.— Tu nu gan esi īsta briesmone! Tagad man liekas, ka esmu jau simtgadīga vecene.

Meita smīkņāja.

Šinī brīdī virtuvē ienāca Fiona, lai palūkotos, kas te notiek. Ieraudzījusi māti, Megija atviegloti uzelpoja.

Māmiņ, vai zini, ko Džastina man tikko pateica?

Fionai acis jau bija tik tumšas, ka viņa ar pūlēm lika galā

ar grāmatvedību, lāču prāts aiz šiem blāvajiem redzokļiem bija palicis ass kā vienmēr.

Kā lai es uzminu, ko Džastina lev teikusi?—viņa lēnīgi vaicāja un, ieraudzījusi zaļos cepumus, nodrebinājās.

Dažreiz man ir sajūta, ka jūs ar Džastinu no manis ko slēpjat. Tagad pat — tiklīdz mana meita beigusi klāstīt savus jaunumus, tu nāc iekšā, lai gan parasti nekad te nerādies.

Mmm, izskatās briesmīgi, bet garšo gluži labi,— grauzdama cepumu, piezīmēja Fiona.— Goda vārds, Megij, es nerīkoju ar tavu meitu tev aiz muguras sazvērestības. Ko tu šoreiz atkal esi savārījusi, Džastin?— viņa jautāja, pagriezusies pret Džastinu, kas lēja pašķidro maisījumu formās, iepriekš izziedusi tās ar sviestu un apkaisījusi ar rīvmaizi.

Pateicu māmiņai, ka kļūšu par aktrisi, tas ir viss.

Tas ir viss, ko? Vai tā ir taisnība vai tikai viens no taviem apšaubāmajiem jokiem?

Taisnība gan. Sākšu mācīties «Kaloudenā».

Nu, nu, nu!— noteica Fiona, alspiezdamās prel galdu un zobgalīgi vērodama pašas meitu.— Taisni brīnums, cik bērni stūrgalvīgi grib lemt paši savus likteņus, Megij!

Megija neatbildēja.

Vai tu, vecmāmiņ, mani neatbalsti?— Džastina pacēla balsi, gatava mesties cīņā.

Es? Neatbalstu? Ko tu iesāc ar savu dzīvi, Džastin, tā nav mana darīšana. Turklāt, pēc manām domām, tu būsi laba aktrise.

_ ■■

Vai tu tiešām tā doma?— brīnījās Megija.

Zināms, ka būs,— apstiprināja Fiona.— Džastina nav no tām, kas rīkojas pārsteidzīgi,—vai ne, inazmeitiņ?

Ne.— Džastina pasmīkņāja un atbīdīja no acīm mitru matu sprogu. Megija vēroja, ka meita lūkojas uz vecmāmiņu ar tādu mīlestību, kādu mātei, šķiet, nekad nav veltījusi.

Tu esi laba meitene, Džastin,— Fiona piezīmēja, apēz- dama cepumu, pie kura bija ķērusies ar tādiem aizspriedumiem.— (iluži garšīgs, tikai man labak patiktu baltā glazūra.

Koki taču nav balti,— pretojās Megija.

Egles jau nu gan var būt apsnigušas baltas,— iebilda māte.

Tagad par vēlu, tagad visas ir zaļas kā vēmekļi,— smiedamās teica Džastina.

Džastin!

Ui! Piedod, māmiņ, negribēju tevi apvainot. Vienmēr piemirstu, ka tev ātri metas nelabi.

Man nemetas nelabi!— Megija iekaisa.

Es atnācu paraudzīt, vai nevar dabūt tasi tējas,— iejaucās Fiona, pievilkdama klāt krēslu un apsēzdamās.— Esi tik laba, Džastin, uzliec uz uguns tējkannu!

Arī Megija apsēdās.— Vai tev, māmiņ, šķiet, ka no Džasti- nas tiešām kas iznāks?—viņa bažīgi vaicāja.

Kāpēc gan ne?— Fiona atjautāja, skatīdamās, kā mazmeita pēc visiem likumiem gatavo tēju.

Varbūt tā ir tikai īslaicīga aizraušanās.

Vai tā ir īslaicīga aizraušanās, Džastin?—noprasīja Fiona.

Nē,— Džastina noteiktā tonī attrauca, likdama uz vecā, zaļā virtuves galda tasītes ar apakštasītēm.

Paņem cepumiem šķīvīti, Džastin, neliec galdā visu bļodu,— Megija aiz paraduma sacīja,— un, dieva dēļ, nestiep šurp lielo piena trauku, ielej piedienīgā tējas servīzes krūzītē.

Ja, māmiņ, piedod, māmiņ,— Džastina arī tāpat pa paradumam nobēra.— Nevaru saprast, kāpēc virtuvē va- jlīdzētu tā klīrēties. Man tik un tā būs jāatliek viss neapēstais atpakaļ, no kurienes tas paņemts, un jāmazgā daži lieki trauki.

Dari, kā tev liek, tā būs daudz omulīgāk.

Ja atgriežamies pie iepriekšējā temata.— Fiona turpināja,— manuprāt, tur nav ko apspriest. Es uzskatu, ka Džastinai jāat|auj izmēģināt, un droši vien viņai veiksies ļoti labi.

Kaut es varētu justies tikpat pārliecināta!— Megija saīgusi noteica.

Ko tad tu — vai spriedelēji par slavas lauriem, Džastin?— stingri noprasīja vecmāmiņa.

Tie arī pieder pie lietas,— Džastina sacīja, izaicinoši uzlikdama uz galda veco, brūno tējkannu un steidzīgi apsēzdamās.— Tagad nevaimanā, māmiņ, virtuvē es tēju sudraba kannā neliešu, un cauri.

Tējkanna ir pilnīgi pieņemama.— Megija pasmaidīja.

Ai, cik garšīga! Kas var būt labāks par smaržīgas tējas tasi?— Fiona nopūtās, dzerdama maziem malciņiem.— Džastin, kāpēc tev vienādi vien gribas mātes acīs parādīt sevi sliktā gaismā? Tu zini, ka galvenais nav slava un bagātība. Galvenais tev ir pašizpausme, vai ne?

Pašizpausme, vecmāmiņ ?

Protams. Pašizpausme. Tu jūti, ka tavs aicinājums ir kļūt par aktrisi,— vai tad tā nav?

Jā.

Kāpēc tad tu nevarēji to paskaidrot mātei? Kāpēc jārunā nez kādas vieglprātības, kas viņu uztrauc?

Džastina paraustīja plecus, izdzēra savu tasi un piebīdīja mātei tuvāk, lai ielej vēl.— Diesviņzin,— viņa sacīja.

Es ne-zi-nu,— Fiona pārlaboja.— Jādomā, ka uz skatuves tu vārdus izrunāsi skaidri un saprotami. Bet par aktrisi tu gribi kļut, lai izpaustu savu būtību, vai ne?

Laikam gan,— negribīgi norūca Džastina.

Ak, šis tiepīgais, stūrgalvīgais Klīriju lepnums! Tas būs arī tavs klupšanas akmens, Džastin, ja tu to neiemācīsies apvaldīt. Muļķīgās bailes, ka par tevi zobosies vai tevi pēkšņi izsmies! Tikai, kāpēc tu domā, ka tava māte varētu būt tik cietsirdīga, to nu es nezinu.— Viņa papliķēja Džastinas roku.— Dod kaut ko arī pati, Džastin, panāc soli pretī.

Tomēr Džastina papurināja galvu un teica:— Es citādi nevaru.

Fiona nopūtās.— Nu, es dodu tev šai ceļā līdzi svētību, tikai cik no tās būs labuma . . .

Paldies, vecmāmiņ, esmu tik ļoti pateicīga.

Tad esi tik laipna un apliecini savu pateicību darbos: sameklē, lūdzu, tēvoci Frenku un pasaki, lai nāk uz virtuvi tēju dzert.

Džastina aizgāja, un Megija pievērsa ciešu skatienu mātei.

Māmiņ, tu esi apbrīnojama, patiesi apbrīnojama! Fiona pasmaidīja.— Nu, atzīsti, ka es nekad neesmu

mēģinājusi iestāstīt saviem bērniem, kas jādara.

Nē, to tu nekad neesi darījusi,— Megija sirsnīgi teica.— Un mēs to arī augstu vērtējām.

Atgriezusies Sidnejā, Džastina vispirms parūpējās, lai tiktu vajā no saviem vasaras raibumiem. Diemžēl to nevarēja izdarīt ātri; vasaras raibumu izrādījās tik daudz, ka procedūra ilga gandrīz veselu gadu, un pēc tam viņai tika pieteikts, ka viņa līdz mūža galam nedrīkstot rādīties saulē, jo tad vasaras raibumi atkal kļūšot redzami. Pēc tam viņa sameklēja dzīvokli; tai laikā Sidnejā tas bija gandrīz varoņdarbs, jo cilvēki būvēja paši savus namus un uzskatīja dzīvi barā lielās mājās par gatavo lāstu. Tomēr galu galā Džastina atrada divistabu dzīvoklīti pie Ņūtrellīča, kādā no piekrastes milzīgajām, vecajām Viktorijas laikmeta celtnēm, kas bija pārcietušas grūtus laikus un pārdalītas mazākos, diezgan nepievilcīgos mitekļos. Par īri vajadzēja maksāt piecas mārciņas desmit šiliņus nedēļā — zvērīgu naudu, ņemot vērā, ka vannas istaba un virtuve visiem īrniekiem bija kopīga. Taču Džastina jutās gluži apmierināta. Lai gan viņa bija iemācīta labi saimniekot, tomēr vīt omulīgu ligzdiņu negatavojās.

Dzīve mājā, ko sauca par Botvelgārdensu, izrādījās interesantāka nekā aktiermākslas nodarbības «Kaloudenā», kur viņa, šķiet, vienīgi ložņāja pa aizkulisēm, vēroja citus mēģinām, retumis piedalījās masu skatos un mācījās no galvas garus gabalus novŠekspīra, Šova un Šeridana darbiem.

Botvelgārdensā bija septiņi dzīvokļi (kopā ar Džastinas mītni) un vēl saimnieces misis Divainas istabas. Misis Divaina bija sešdesmit piecus gadus veca, dzimusi londoniete, ar izvalbītām acīm, paražu šņaukāt degunu, it kā raudātu, un visai nicīgu attieksmi pret Austrāliju un austrāliešiem, kaut gan plēst no tiem deviņas ādas viņai nebija nekas pretī. Likās, ka galvenais sarūgtinājums viņas dzīvē ir maksa par gāzi un elektrību, bet galvenā vājība — Džastinas kaimiņš, jauns anglis, kas ar lielāko patiku izmantoja savas tautības priekšrocības.

Kad mēs gremdējamies atmiņās, man nav nekas pretī to veco vistu pakutināt,— viņš stāstīja Džastinai.— Zināt, tad viņa mani nespīdzina. Jūs, sievišķi, nedrīkstat ieslēgt elektriskos kamīnus pat ziemā, turpretī man viņa pašrocīgi vienu iedeva un, ja vien man iegribas, jauj to izmantot pat vasarā.

Cūka,— Džastina vienaldzīgā balsī noteica.

Angli sauca par Plleru Vilkinsu, un viņš bija komivojažieris.— Kādreiz ienāciet, es jūs pacienāšu ar tasi tējas,— viņš nosauca Džastinai nopaka|, jo gaišās, mīklainās acis viņu visai valdzināja.

Džastina to darīja, rūpīgi izvēlēdamās laiku, kad greizsirdīgā misis Divaina neatradās tuvumā, un veikli iemanījās atvairīt Pītera uzmanības pierādījumus. Fiziskais darbs un izjādes Droedā bija darījušas spēcīgus viņas muskuļus, un sist zemāk par jostasvietu viņa neuzskatīja ne par ko īpašu.

Velns tevi rāvis, Džastin!— Pīters dvesa, slaucīdams no acīm asaras.— Beidz jel lauzties, skuķi! Reiz taču tev tā nevainība jāzaudē! Mēs tak nedzīvojam karalienes Viktorijas laika Anglijā, un no tevis neviens negaida, lai tu to glabātu līdz precībām.

Es nemaz netaisos glabāt to līdz precībām,— viņa atcirta, apģērbu kārtodama.— Es tikai neesmu izlēmusi, kuru apveltīt ar šo godu, tas ir viss.

Neesi jau nu nemaz tik dārga manta!— viņš nikni deva pretī: Džastina viņu bija patiešām sāpīgi iedunkājusi.

Nē, tā es neesmu vis. Es esmu gatavais ezis, Pīt. Un vārdi man nesāp. Turklāt netrūkst vīriešu, kas nepalaidīs garām nevienu nevainīgu skuķi.

Tādu sieviešu arī netrūkst. Paskaties uz ielas puses dzīvokli!

A, skatos, skalos,— Džastina teica.

Abas meičas šai dzīvoklī bija lezbietes; tās lielā līksmībā bija apsveikušas Džastinas ierašanos, līdz aptvēra, ka ne vien neliekas tai pievilcīgas, bet pat neizraisa ziņkāri. Sākumā Džastina īsti nesaprata izmestos mājienus, bet, kad noklausījās skaidrus un gaišus priekšlikumus, vienaldzīgi paraustīja plecus. Tā pēc laika attiecības nokārtojās, Džastina kļuva par tādu kā rezonanses dēli, šo meitiešu neitrālo uzticības personu, ostu, kur patverties vētrās; viņa izgalvoja Biliju no cietuma, aizveda Bobiju uz slimnīcu, kur tai izskaloja kuņģi pēc īpaši briesmīga strīda ar Bili ju, kad tā bija sarijusies visādas nelādzības, un noteikti atsacījās nostāties vienas vai otras pusē, kad pie apvāršņa parādījās kāda Pata, Ela, Džordžija vai Ronija. Tā nu Džastinai kopā sanāca krietns pulks draudzeņu: «Kaloudena» meitenes, Botvelgārdensas sievišķi, skolas laiku biedrenes. Viņa pati arī bija laba draudzene. Atšķirībā no citām viņa nekad nevienam neklāstīja savus sirdēstus, tam viņai bija Deins, tomēr likās arī, ka retie sirdēsti, kuros viņa atzinās, neizraisa pārāk lielas ciešanas. Draudzenes visvairāk valdzināja viņas neparastā savaldība — likās, ka viņa jau no bērnu dienām mācījusies saglabāt mieru jebkuros apstāk|os.

Katra draudzene visdedzīgāk zīlēja, kā, kad un ar ko Džastina beidzot izlems kļūt par īstu sievieti, taču viņa nesteidzās.

Alberta Džounsa teātrī mīlētāju lomās visai ilgi bija noturējies Arturs Lestreindžs, kaut arī gadu pirms Džastinas ierašanās «Kaloudenā» sērīgi pamājis ardievas savai četrdesmitajai dzimšanas dienai. Viņš bija pieredzējis aktieris, uz kuru allaž varēja paļauties, ar glītu augumu, vīrišķīgiem, asiem sejas vaibstiem un zeltainām cirtām, tāpēc vienmēr izpelnījās skatītāju aplausus. Džastinu, kas bija ļoti klusa un darīja visu, ko lika, viņš pirmajā gadā nemaz neievēroja. Taču gada beigās vasaras raibumi bija izbalināti un Džastina vairs nesaplūda ar dekorācijām, bet saka to fonā izcelties.

Bez vasaras raibumiem, ar krāsotām uzacīm un skropstām viņa izskatījās ļoti glīta—kā laumiņa, kuras daiļums neduras acis. Viņai nepiemita ne Lūkasa O'Nīla spilgtais skaistums, ne mātes smalkā burvība. Augums šķita gluži labs, gan ne sevišķi krāšņs, drīzāk kalsnējs. Vienīgi ugunssarkanie mati arvien saistīja uzmanību. Turpretī uz skatuves viņa kļuva pilnīgi nepazīstama, spēja piespiest cilvēkus noticēt, ka ir skaista kā Trojas Helēna vai baismīga ka ragana.

Arturs pirmo reizi viņu ievēroja mācību nodarbībā, kad viņai lika norunāt dažādu personu teikto Konrādā romānā «Lords Dzinis». Viņav patiešām šķita izcila; Arturs manīja Alberta Džounsa sajūsmu un beidzot noģida, kāpēc režisors veltī Džastinai tik daudz laika: viņai ir ne vien iedzimtas atdarinātājas dotības, bet vēl kas krietni nozīmīgāks — ikviens runatais vārds skan ārkārtīgi izteiksmīgi. Un balss brīnišķīga dabas dāvana jebkurai aktrisei: dziļa, ar vieglu piesmakumu, tāda, kas skar pašas dvēseles dzīles.

Tāpēc, vēlāk ieraudzījis meiteni ar tējas tasi rokā un atvērtu grāmatu klēpī, viņš pienāca un apsēdas Makus.

— Ko jūs lasāt?

Džastina pacēla acis un pasmaidīja.— Prustu.

Vai viņš jums neliekas drusku garlaicīgs?

Prusts — garlaicīgs? Nu, varbūt vienīgi tiem, kam nepatīk tenkas. Zināt, tāds nu viņš ir. Briesmīga, veca tenku vācele.

Arturu pārņēma neveiklības sajūta, it kā Džastina izrādītu garīga pārākuma apziņu, taču viņš to piedeva. Jaunības iedomība!

Dzirdēju, kā jūs runājāt Konrādu. Lieliski.

Pateicos.

Varbūt mēs kādreiz padzertu kopā kafiju un apspriestu jūsu nākotnes plānus?

Ja vēlaties, jā,— Džastina atteica un no jauna pievērsās Prustam.

Viņš bija priecīgs, ka uzaicinājis meiteni nevis uz pusdienām, bet tikai uz kafiju; sieva turēja viņu stingri grožos, pusdienas savukārt prasītu tādu pateicības apliecinājumu, uz kādu Džastina diez vai būtu gatava. Tomēr viņš neaizmirsa šo paviršo ielūgumu un aizveda meiteni uz kādu tumšu kafejnīciņu Elizabetes ielas viņā galā, jo pamatoti varēja domāt, ka sieva tur viņu meklēt neiedomāsies.

Pašaizsardzības nolūkos Džastina bija iemācījusies pīpēt, apnikusi vienmēr izskatīties pēc paraugbērna, kas atraida piedāvātās cigaretes. Kad abi bija apsēdušies, viņa izvilka no somiņas neiesāktu cigarešu kārbiņu un akurāti noņēma no augšgala celofāna sloksnīti, apakšgalu atstādama neaizskartu. Arturs uzjautrināts un ieinteresēts vēroja šo nesteidzīgo darbošanos.

Kāpēc jums īsti tik daudz jāķimerējas? Noplēsiet visu uzreiz, Džastin!

Tā būtu tīrā nevīžība!

Viņš paņēma kārbiņu un domīgi noglaudīja ietinuma neskarto da|u.— Nu, ja es būtu izcilā Zigmunda Freida skolnieks . . .

Ja jūs būtu Freids, ko tad?—Viņa pacēla acis un ieraudzīja blakusslāvošo viesmīli.— Cappuccino,' lūdzu.

Arturu aizvainoja Džastinas patstāvīgais pasūtījums, taču viņš neko neteica, labāk gribēdams risināt līdz galam savu domu.— Man, lūdzu, Vines kafiju. Nu, atgriezīsimies pie tā, ko es sacīju par Freidu. Diez ko viņš par to domātu* Iespējams, ka teiktu . i .

Džastina paņēma no viņa cigarešu kārbiņu, atvēra, izvilka cigareti un aizdedzināja pati, pirms viņš paspēja padabūt sērkociņus.— Nu?

Viņš uzskatītu, ka jūs vēlaties saglabāt plēvēm līdzīgus objektus neskartus, vai ne?

Vairāki vīrieši ziņkāri pagriezās, izdzirduši piepīpētajā gaisā urdzam Džastinas smieklus.— Vai tiešām viņš tā uzskatītu? Vai tas nav aplinku ceļš, kā pajautāt, vai es vēl esmu nevainīga, Artur ?

Viņš saniknots noklakšķināja mēli.— Džastin! Redzu, ka līdz ar daudz ko citu man vajadzēs jums iemācīt izvairības smalko mākslu.

Līdz ar daudz ko citu, Artur?— Viņa atspieda elkoņus uz galda, pakrēslī zibinādama acis.

Pasakiet — kas jums vēl jāmācās?

Patiesību sakot, esmu gluži labi audzināta.

Vai visās jomās?

O, kā jūs protat uzsvērt vārdus! Lieliski, man jāiegaumē, kā jūs to teicāt.

Ir šis tas, ko var iemācīties vienīgi no pieredzes,— Arturs pieglaudīgi sacīja, pastiepdams roku un aizlikdams aiz auss viņas matu cirtu.

Tiešām? Man vienmēr pieticis ar vērošanu.

A, bet ja nu runa ir par mīlu?—viņš izrunāja šo vārdu zīmīgi, tomēr nepārspīlēdams jūtas.— Kā jūs varat tēlot Džuljetu, ja nezināt, kas ir mīla?

Ļoti pārliecinošs spriedums. Es jums piekrītu.

Vai esat kādreiz iemīlējusies?

Nē.

Vai zināt vismaz kaut ko par mīlu?—Šoreiz viņš uzsvēra «kaut ko», nevis «mīlu».

Galīgi neko. v

A! Tātad Freidain būtu bijusi taisnība, vai ne?

Džastina pacēla cigarešu kārbiņu un smaidīdama palūkojās uz neskarto apvalku.— Zināmā mērā — varbūt.

Arturs aši satvēra celofānu, norāva to no kārbiņas, paturēja roka, ar īsti aktierisku kustību saburzīja un iesvieda pelnutraukā, kur tas čaukstēdams un ņirkstēdams izpletās.. — Ja jūs atļautu, es jums iemācītu, ko nozīmē būt īstai sievietei.

Brīdi viņa neteica neko, vērodama celofāna jocīgo kustēšanos pelnutraukā, tad uzvilka sērkociņu un uzmanīgi pielaida

uguni.— Kāpēc ne?—viņa vaicāja, vērsdamās pie īslaicīgās liesmiņas.— Jā, kāpēc ne?

Vai lam jānoliek mēness gaismā, smaržojot rozēm un mums abiem dvešot kaislus mīlas vārdus, vai ari zibenīgi un asi, dzeļot kā šautrai?— viņš nodeklamēja, piespiedis roku pie sirds.

Džastina iesmējās.— Bet Artur! Es ceru, ka tas ilgs labu bridi un dzels asi. Taču, lūdzu, bez mēnesnīcas un rozēm. Es neesmu radīta kvēliem mīlas vārdiem.

Viņš mazliet skumji nolūkojās meitenē, tad pagrozīja galvu.— Ak, Džastin! Ikviens ir radīts kvēliem mīlas vārdiem, pat jūs, jaunā aukstasiņu vestāliene. Pagaidiet tikai, kādā jaukā dienā jūs pēc tiem ilgosities.

Pē!— Viņa piecēlās.— Ejam, Artur, nodarīsim to, kamēr es vēl neesmu pārdomājusi.

Tūliņ? Šovakar?

Kāpēc gan ne? Ja jums nav naudas viesnīcas istabai, tad man tās ir pilnīgi pietiekami.

Viesnīca «Metropole» bija pavisam tuvu; Džastina omulīgi ieķērās Arturam elkonī, un abi smiedamies soļoja pa snaudā grimstošajām ielām. Pusdienotajiem jau bija par vēlu, teatra izrādes turpretī vel ritēja pilnā gaitā, tāpēc gājēju ceļā pagadījās maz, tikai sevišķu uzdevumu amerikāņu jūrnieku pulciņi un jaunu meiteņu grupas, kas it kā aplūkoja veikalu logus, bet patiesībā šķielēja uz jūrniekiem. Neviens nepievērsa abiem uzmanību, un Arturam tas bija ļoti pa pratain. Pametis Džastinu ārpusē gaidām, viņš iegāja aptiekā un drīz vien, apmierināti smaidīdams, iznāca ārā.

Nu, viss kārtībā, mīļumiņ.

Ko jūs nopirkāt? «Franču davaniņas»?

Viņš saviebās.— Pasarg dies! Lietot «franču dāvaniņas» nozīmē to pašu, ko ietīties «Reader's Digest» lapā — staipīgā lipeklī. Nē, es nopirku tev pastu. Starp citu, no kurienes tu zini par «franču davaniņām»?

Pēc septiņiem gadiem katoļu internātskolā? Kā jums šķiet, ko mēs tur darījām? Skaitījām lūgšanas?— Viņa pasmīkņāja. — Atzīstos, ka darīt mēs tur neko daudz nedarījām, bet pārspriedām gan visu.

«Misters un misis Smiti» aplūkoja savu valstību: ņemot vērā tālaika Sidnejas viesnīcu līmeni, istaba nelikās slikta. «Hiltona» hoteļu dienas vēl nebija pienākušas. Telpa ļoti plaša, pa logiem paveras lielisks skats uz Sidnejas ostas tiltu. Vannas istabas, protams, nav, taču istabas iekārtojumā līdz ar Viktorijas laikmeta smagnējām mēbelēm ietilpst marmora mazgājamais galds ar bļodu un ūdens krūzi.

Nu, kas man tagad jādara?— viņa vaicāja, atbīdīdama sānis aiz.karus.— Skaists skats, vai ne?

Jā. Kas tev tagad jādara? Protams, jānovelk biksītes.

Vai kas cits arī?— viņa nerātni vaicāja.

Arturs nopūtās.— Velc nost visu, Džastin! Ja nejūt otra augumu, nav ne uz pusi tik jauki.

Viņa bez mazākās kautrības knaši noģērbās, akurāti salika drēbes, ierausās gultā un izplēta kājas.— Vai tā ir pareizi, Artur?

Augstais dievs!— viņš noteica, rūpīgi salocīdams virsbikses: viņa sieva allaž pārbaudīja, vai tās nav saburzījušās.

Ko? Vai kas nolicis?

Tu patiešām esi sarkanmataina draiskule, vai ne?

Vai jūs gaidījāt, ka man būs sarkanas spalvas?

Asprātības nerada vajadzīgo noskaņu, dārgā, tāpēc tūdaļ atmet šo toni.— Viņš ierāva vēderu, pagriezās, stalti piesoļoja pie gultas un, atslīdzis tajā, ņēmās — kā jau pieredzējis mīlētājs — apbērt viņas seju, kaklu un kreiso krūti ar viegliem skūpstiem.

M-in-m, tu esi jauka!— Viņš apskāva Džastinu.— Nu, vai nav patīkami?

Laikam gan. Jā, patiešām patīkami.

Iestājas klusums, ko pārtrauca vienīgi skūpsti un retumis čukstot izrunāti vārdi. Gultas viņa galā slējās liels, vecmodīgs tualetes galds, kura spoguli kāds no iepriekšējiem erotiski noskaņotiem īrniekiem bija iegrozījis tā, lai tas atspoguļotu mīlas skaujas.

Nodzēs gaismu, Artur!

Ne, dārgumiņ! Pirmā mācība ir šāda: mīlas rotaļā nav lādas jomas, kurā vhjadzētu baidīties no gaismas.

Veicis nepieciešamo sagatavošanas darbu ar pastu, Arturs ķērās pie galvena. Mazliet sāpēja, taču citādi nevarēja sūdzēties, īpašu sajūsmu Džastina gan nepārdzīvoja, taču vismaz manīja mostamies sevi tādas kā mātes jūtas. Viņa palūkojās pāri Artura plecam tieši spogulī.

Viņu kājas saīsinātā rakursā izskatījās jocīgas — Artura tumšiem matiņiem apaugušie locekļi starp viņas pašas gaišajiem stilbiem bez agrākajiem vasaras raibumiem, taču spoguļa lielāko daļu aizņēma Artura dibens, kas izpletās un savilkās, cēlās un krita, bet virs tā viņai jautri māja pretī divas zeltainas, kizilkrūma zariņiem līdzīgas matu šķipsnas Artura pakausi.

Džastina palūkojās vienreiz, palūkojās otrreiz . . . Viņa drudžaini piespieda dūri pie mutes, gandrīz vai aizridamās ar siekalām un neviļus ievaidēdamās.

— Nu, nu, dārgumiņ, būs labi! Sāpīgākais jau garām, lagad vairs nebūs tik grūti,— viņš čukstēja.

Džastinas krūlis krampjaini cēlās un krita, Arturs apskāva viņu ciešāk un neskaidri murmināja mīļus vārdus.

Pēkšņi viņa atmeta galvu atpakaļ, gari, žēlabaini nokunkstēja un saka skaļi, nevaldāmi smieties. Un, jo vairak viņš mulsa nevarīgās dusmas, jo trakāk Džastina smējās līdz asarām, mēmi rādīdama ar pirkstu uz gultas galu. Viss viņas augums trīsēja — tikai nebūt ne tā, kā bija paredzējis nabaga Arturs.

Daudzējāda ziņā Džastina bija Deinam krietni tuvāka nekā māte, taču lo, ko abi juta pret Megiju, tai nebūtu spējis atņemt neviens. Tas ne ar ko nedraudēja un nerunāja pretī mīlestībai, kuru brālis un māsa loloja viens pret otru. Tā bija radusies ļoti sen un ar laiku nevis mazinājusies, bcl drīzāk kļuvusi stiprāka. Tai laikā, kad māte atbrīvojās no Droedas āra darbu jūga. viņi jau bija pietiekami paaugušies, lai sēdētu pie misis Smitas virtuves galda un pildītu savus mācību uzdevumus, tāpēc nesatricināmi bija iesakņojusies paraža atrast mierinājumu vienam pie otra.

Kaut gan raksturā bērni ļoti alšķīrās, abu gaume un noslieces bieži saskanēja, un gadījumos, kad domas izrādījās pretējas, viņi instinktīva cieņā piecieta savus dažādos uzskatus kā pilnīgi vajadzīgu, interesantu piedevu. Viņi viens otru ļoli labi pazina. Džastinai piemita dabiska tieksme nosodīt cilvēciskas vājības citos un nemanīt tās sevi, Deinam piemita dabiska tieksme saprast un piedot cilvēciskas vājības citos un bez žēlastības nīdēt tās sevī. Džastina juta sevi neuzveicamu spēku, Deins apjauta, ka ir bīstami vajš.

Un dīvainā kai lā no tā visa dzima gandrīz ideāla draudzība, kurai nekas neliekas neiespējams. Tomēr, tā kā Džastina bija krietni runīgāka, Deins vienmēr uzzināja par māsu un viņas jūtām daudz vairāk neka viņa par brāli. Tikumiskos jautājumos Džastinas domas šad tad bija galīgi aplamas — proti, tai nekas nelikās svēts, un brālis saprala, ka viņa pienākums ir modināt masā sirdsapziņu, kuras tai trūka. Tā nu viņš allaž padevīgi uzklausīja māsu ar vislielāko maigumu un līdzjūtību, kas Džastinu būtu neganti nokaitinājusi, ja vien viņa to nojaustu. Taču viņa nenojauta un klāstīja pacietīgajam klausītājam visu un jebko jau kopš tām senajām dienām, kad viņš bija pietiekami paaudzies šim uzdevumam.

Uzmini, ko es darīju vakar vakarā,— viņa ierosināja, rūpīgi iegrozīdama lielo salmu platmali tā, ka seja un kakls palika ēnā.

Pirmo reizi tēloji galveno lomu,— Deins sacīja.

Auša! Vai tad es tevi nepasauktu, lai tu mani paskaties? Mini vēlreiz.

Beidzot tev izdevās apturēt Bobiju, lai tā nesadod pa mizu Bilijai.

Auksts, vēl aukstāks.

Deinam bija apnicis, viņš paraustīja plecus.— Nav ne jausmas.

Viņi sēdēja zālē baznīcas dārzā gluži tuvu Svētās Marijas katedrāles gotiskajā stilā celtajiem mūriem. Deins bija piezvanījis māsai, teikdams, ka ieradīšoties katedrālē uz kādu īpašu dievkalpojumu; vai viņi varētu satikties mazliet agrāk dārzā? Skaidrs, ka Džastina bija ar mieru — viņa dega nepacietībā pastāstīt iepriekšējās dienas piedzīvojumu.

Deins pēdējo gadu mācījās Rivervjū koledžā, viņš bija skolas kriketa, regbija, rokasbumbas un tenisa komandu kapteinis. Turklāt vislabākais skolnieks klasē. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš bija sešas pēdas divas collas garš, smalkā balss pārvērtusies baritonā, un brīnumainā kārtā viņu nebija piemeklējušas pārejas vecuma pūtītes, stūrainība un uz āru izspiedies ādamābols. Bārdas matiņi bija gaiši, un skūties vēl nevajadzēja, taču citādi viņš izskatījās vairāk pec jaunekļa nekā pēc skolēna. Tikai Rivervjū formas tērps ļāva noprast, kas viņš ir.

Bija silta, saulaina diena. Deins noņēma salmu platmali — tādas valkāja Rivervjū zēni — un izstiepās guļus zālē. Džastina sēdēja viņam blakus salīkusi, abām rokām aptvērusi ceļgalus, lai būtu droša, ka saule neapspīdēs adu. Deins laiski pavēra vienu zilu aci un pašķielēja uz māsu.

Ko tu darīji vakar vakarā, Džasij?

Zaudēju nevainību. Vismaz man šķiet, ka zaudēju.

Deins plaši atvēra abas acis.— Tu esi traka!

Ūja! Es teiktu, ka bija pēdējais laiks. Kā es varu cerēt kļūt par labu aktrisi, ja man nav sajēgas, kas notiek starp vīrieti un sievieti?

Tev vajadzēja saglabāt sevi tam, ar kuru tu precēsies.

Džastina sāji saviebās.— Goda vārds, Dein, dažreiz tu esi tik vecmodīgs, ka neērti tevī klausīties! Ja nu es sastapšu precībām piemērotu vīrieti tikai četrdesmit gadu vecumā? Ko tu gribi, lai es daru? Vai visu laiku lai sēžu kā svētā jumprava? Vai tu grasies saglabāt sevi līdz laulībām?

Diez vai es kādreiz precēšos.

Nu, un es tāpat! Kāpēc tādā gadījumā apsiet šo nevainību ar zilu lenti un iebāzt to savu neesošo cerību lādē? Es negribu nomiri, mocīdamās neziņā.

Deins pavīpsnāja.— Nu jau tu to vairs nevari.— Apvēlies uz vēdera, viņš atbalstīja zodu plaukstā un atmaigušu, rūpju pilnu seju cieši palūkojās māsā.— Vai bija labi? Tas ir, vai nebija drausmīgi? Vai lev las šķita pretīgi?

Džastinas lupas noraustījas.— Pretīgi las nelikās. Drausmīgi arī nebija. Tikai diemžēl es nesaprotu, kāpēc visi par to sajūsminās. Diezgan patīkami, bet ne vairāk. Un nav jau tā, ka es būtu metusies ap kaklu pirmajam, kas gadās ceļā,— izvēlējos visai pievilcīgu vīrieti, turklāt tāda vecuma, kad zina, ko dara.

Deins nopūtās.— Tu esi traka, Džastin. Es bulu juties daudz mierīgāks, ja tu sacītu: «Pēc izskata diez kāds nav, bet mēs satikāmies, un es gluži vienkārši nespēju turēties pretī.» Es vēl varu saprast, ka lu negribi gaidīt, līdz apprecēsies, tomēr tev kaut kas pret šo cilvēku jājūt. To nevar darīt, tikai lai nobaudītu, Džasij. Nebrīnos, ka tu neesi stāvā sajūsmā.

Līksmais uzvaras prieks viņas sejā nodzisa.— Velns tevi rāvis, nu es patiešām jūtos šausmīgi! Ja es tevi tik labi nepazītu, tad domātu, ka tu gribi iennt mani dubļos — nu, ja ne mani, lad manas teorijas.

Bet tu taču pazīsti mani labi, vai ne? Es nekad nemītu tevi dubļos, tomēr tavas teorijas reizēm ir neiedomājami muļķīgas.— Viņš pārgāja uz vienmuļam zvanam līdzīgu toni.— Es esmu tavas sirdsapziņas balss, Džastina O'Nīla!

Tā tu patiešām esi, dumiķi.— Aizmirsusi, ka jāsargās no saules, viņa atgūlās uz muguras blakus brālim tā, lai Deins nevarētu redzēt viņas seju.— Paklau, lu taču zini, kāpēc es ta darīju. Vai ne?

Ak, Džasij . . .— viņš skumji novilka, tomēr māsa neļāva viņam teikumu pabeigt, gandrīz nikni pārtraukdama:

Es nekad, nekad, nekad nevienu nemīlēšu! Ja cilvēku mīl, viņš šo mīlestību nogalē. Ja bez kada nav iespējams dzīvot, viņš tevi negalē. Tā ir, kad es tev saku!

Deinam allaž sāpēja, manot Džastinas atstumtību no mīlas siltuma, un vēl vairāk sāpēja tāpēc, ka viņš apzinājās pals esam tā iemesls. Ja varēja nosaukt pašu galveno cēloni, kāpēc Džastina ieņēma viņa sirdī tik svarīgu vietu, tad tā bija māsas īpašība nekad neļaut, lai skaudība vai greizsirdība aptumšotu mīlestību pret brāli. Viņam šķita nežēlīgi, ka Džastina paliek kaut kur malā, turpretī viņš ir apkārtējo mīlestības loka vidū. Viņš ik brīdi varēja lūgt dievu, lai kaut kas mainītos, bet nekas nemainījās. Tas nemazināja viņa ticību, tikai jo asāk lika apzināties, ka reiz kaut kā būs jāsamaksā par sirsnību, ar kuru viņu tik dāsni apvelta citi, atstādami Džastinu sērdieņos lomā. Māsa nenokāra degunu, viņa pat prata sevi pārliecināt, ka ļoti labi ir arī tā, tomēr Deins apjauta, ka viņai sāp. Viņš zināja. Džastina iemīt tik daudz tada, kas ir mīlestības cienīgs, viņa pašā — tik maz. Viņš nolēma, ka citus cēloņus meklēt ir veltīgi: mīlestības lauvas tiesu viņš saņem tāpēc, ka ir skaists, ar piekļāvīgāku raksturu, prot satikt ar māti un pārējiem droediešiem. Un tāpēc, ka ir vīrietis. Viņa acīm paslīdēja garām ļoti maz — ja nu vienīgi tas, ko zināt vispār nebija iespejams, turklāt Džastina viņam veltīja tādas uzticības un draudzības jūtas, kādas nebija veltījis neviens cits. Māmiņa Džastinai nozīmē daudz vairak, nekā viņai pašai gribas alzīties.

Taču es izpirkšu savu vainu, viņš domāja. Man allaž bijis viss. Kaut kā man tas jāatmaksā, jāatlīdzina viņai.

Pēkšņi viņš nejauši paskatījās pulkstenī un vieglām kustībām pielēca kājās: lai cik liels ir pienākums pret māsu, pret augstāko varu tas ir vēl lielāks.

Man jāiet, Džasij!

Tu ar savu slulbo baznīcu! Kad tu beidzot izaugsi liels?

Cerams, ka nekad.

Kad es tevi atkal redzešu?

Nu, tā ka ir piektdiena, tad, protams, rīt pulksten vienpadsmitos tepat.

Labs ir. Dzīvo godīgi!

Atgrūdis skolēna platmali pakausī, viņš jau pagāja dažus soļus uz katedrāles pusi, bet tad pagriezās un uzsmaidīja masai.— Vai tad es kādreiz dzīvoju citādi?

Džastina atieza zobus.— Pasarg dievs, nē, lu esi tik labiņš, kāda otra nav pasaulē, palaidnibas vienmēr pastrādāju es. Uz redzēšanos rit!

Svētās Marijas katedrāles priekštelpas durvis iekšpusē bija apsistas ar sarkanu ādu; Deins pavēra vienu pusi un ieslīdēja iekšā. Viņš bija pametis Džastinu mazliet agrāk, nekā noteikti nepieciešams, taču arvien ilgojās nok|ūt baznīcā, pirms lā pildījās ar ļaudīm un gan te, gan tur atskanēja nopūtas, klepus, drēbju šalkoņa, čuksti. Vienatnē viņš jutās daudz labāk. Kāds sakristejas kalpotājs aizdedzināja sveces altāra lukturos — Deins tīidaļ secināja, ka tas ir diakons. Noliecis galvu, zēns noslīga ceļos, pēc tam, pienācis pie labernakula, pārmeta krustu un tad klusi ieslīdēja solā.

Nometies ceļos, viņš uzlika galvu uz sakrustotajiem pirkstiem un ļāvās domu plūsmai. Tā bija nevis apzināta lūgšana, bet drīzāk apkārtējās gaisotnes būtiska sastāvdaļa, reizē blīva un gaisīga, neizsakāmi svētu jausmu apdvēseļota, pārdomu pilna. Likās, viņš pārvērties par vienu no svētnīcas mazajām sarkana stikla gaismekļu liesmiņām, kas allaž trīs, it kā tūlīt grasītos dzist, taču atkal smeltos speķu no kadas dzīvinošas valgmes lāsēm un raidītu vājus, tomēr nezudīgus gaismas stariņus telpas mijkrēslī. Bezveida klusumā viņš aizmirsa savu cilvēcisko «es»— tādu mieru Deinam sniedza baznīca. Nekur citur viņš nejutās tik labi, tādā saskaņā ar sevi, tik brīvs no sāpēm. Skropstās nolaidās, acis aizvērās.

Ērģeļu galerijā atskanēja kāju šļūkāšana, nosvilpās ērģeļu plēšas, no stabulēm trokšņaini izplūda gaiss. Svētās Marijas katedrāles zēnu skolas koris bija atnācis agrāk, lai pirms dievkalpojuma iemēģinātu balsis. Bija gaidāma piektdienas parastā svētīšana, bet to vadīja viens no Rivervjū koledžas Deinam draudzīgajiem skolotājiem, un zēnam bija gribējies atnākt.

No ērģelēm atskanēja daži vareni akordi, kas pārgāja arvien klusākā, melodiski plūstošā pavadījumā, un pret tumsā tītajām velvju mežģīnēm uzlidoja vientuļa, bērnišķīga balss — tā likās sveša šai pasaulei, tik šķīsta un nevainīga, ka nedaudzie cilvēki, kas atradās lielajā, tukšajā baznīca, nolaida plakstus, skumdami pēc lā, ko nekad vairs nespēs atgūt.

Panis anpdirus Fil panis hominum, Pat panis coelicus l-'iguris terminum,

O, res mirabilis, Manducal Dominus Pauper, pauper Si'rvus cl humilis . . .'

Eņģeļu maize, maize no debesim, ak, kāds lu brīnums! No tumsas dzīlēm es Tevi saucu, ak, Kungs Dievs, uzklausi jel manu balsi! Ļauj savai ausij sadzirdēt manu lūgšanu, nenovērsies, ak, Dievs, jel nenovērsies! Jo Tu esi mans Valdnieks, mans Kungs un mans Dievs, un es esmu Tavs pazemīgs kalps. Krietnumam ir noziine Tavās acīs. Tu neraugies, vai Tavi kalpi ir skaisli vai neglīti. Tev svarīga tikai laba sirds; Tu visu dziedini, Tevi es rodu mieru.

Dievs, es esmu vientuļš. Es Tevi lūdzu, lai dzīves mokas drīz beigtos. Cilvēki nesaprot, ka man. kam tik daudz dots, dzīve nozīmē mokas. Tu saproti, un Tavs mierinājums ir mans vienīgais balsts. Lai ko Tu no manis prasītu, ak, Kungs, es Tev to došu, jo es Tevi mīlu. Un, ja es iedrīkstētos kaut ko izlūgties no Tevis, tad lūgtos, lai man, gremdējoties Tevi, viss cits aizmirstos uz mūžiem . . .

Tu esi ļoti klusa, māmiņ,— sacīja Deins.— Par ko tu domā? Par Drocdu?

Nē,— Megija miegaini atteica,— domāju, ka kļūstu veca. Šorīt atradu vairākus sirmus matus, un man sāp kauli.

Tu nekad nebūsi veca, māmiņ,— viņš mierināja.

Kaut tā būtu patiesība, mīlulīt, tomēr diemžēl tā nav. Man jau labi noder peldes sērūdeņos, un tā ir nepārprotama vecuma pazīme.

Viņi gulēja pie ūdenskrātuves, paklājuši Droedas zālē dvieļus, sildīdamies ziemas saulē. Lielā dīķa viņā galā rūkdams šļācās ārā vārošs ūdens, pamazam izklīzdams, apkarini piestrāvoja sīvs sēra smārds. Peldēšanās ūdenskrātuvē bija viens 110 lielākajiem ziemas priekiem. Megija nodomāja, ka ūdens remdē visas draudīgi tuvā vecuma kaites un vainas, un pagriezās uz muguras; galvu apēnoja tas pats baļķis, uz kura viņa savā jaunībā bija sēdējusi kopā ar tēvu Kaifu. Tas bija noticis tik sen, ka viņa nespēja uzburt pat vārgu atbalsi no jūtam, ko pārdzīvojusi, kad tēvs Ralfs viņu skūpstījis.

Tad viņa izdzirda Deinu pieceļamies un atvēra acis. Dēlu Megija joprojām skatīja kā bērniņu, kā savu jauko puisīti; lai gan viņa ar īpašnieces lepnumu bija vērojusi zēnu augam un maināmies, tomēr dēla seju, kas arvien vairāk pauda briedumu, aizsedza smejoša mazulīša tēls. Viņa vēl nebija aptvērusi, ka Deins patiešām jebkurā nozīmē vairs nav bērns.

Taču šai mirkli, redzēdama viņu visā augumā slāvam pret dzidri zilajām debesim, ģērbušos tikai kokvilnas peldbiksitēs, Megija pēkšņi aptvēra.

Mans dievs, viss beidzies! Mazbērna gadi, zēna gadi. Viņš ir vīrietis. Lepnums, dusmas, sievišķīgs aizvainojums līdz asarām, biedējoša apziņa, ka draud kāda traģēdija, niknums, pielūgsme, skumjas — to visu un vēl vairāk Megija izjuta, skatīdamās augšup uz dēlu. Ir briesmīgi radīt vīrieti un vēl briesmīgāk — radīt lādu vīrieti. Tik neparasti vīrišķīgu, tik neparasti skaistu.

Otrs Ralfs de Brikasārs. Un mazliet no viņas. Kā lai viņa nejūtas aizkustināta, saskatot šai gluži jauneklīgajā augumā vīrieti, ar kuru reiz vienojusies mīlā? Viņa samulsusi aizdarīja acis, sadusmota, ka jādomā par dēlu kā par vīrieti. Vai tiešām arī Deins tagad saredz viņā sievieti, vai arī viņa joprojām palikusi brīnumainais simbols — māmiņa? Ak, velns parāvis, velns parāvis! Kā viņš iedrīkstējies pieaugt?

Dein, vai tu kaut ko zini par sievietēm?—viņa pēkšņi vaicāja, atplezdama atkal acis.

Viņš pasmaidīja.— Tu gribi sacīt, vai es zinu, kā rodas putniņi un bitītes?

Tā kā tava māsa ir Džastina, tad galveno tu zini. Tiklīdz viņa atklāja, kas rakstīts fizioloģijas mācību grāmatā, tā visu sīki izklāstīja katram pretimnācējam. Nē, es vaicāju ko citu — vai tu jau esi mēģinājis īstenot viņas lekcijas praksē?

Deins strauji pakratīja galvu, atlaidās zālē mātei blakus un ielūkojās viņai acīs.— Savādi, ka tu to jautā, māmiņ. Jau labu laiku gribēju ar tevi par to runāt, bet nezināju, kā iesāki.

Tev ir tikai astoņpadsmit gadu, mīlulīt. Vai nav pārāk agri domāt par teorijas īstenošanu praksē?— Tikai astoņpadsmit. Tikai. Viņš ir vīrietis, vai ne?

Tieši par to es gribēju ar tevi runāt. Ka vispār neīstenošu to praksē.

Cik salts ir vējš, kas pūš no Lielās ūdensšķirtnes! Dīvaini, ka viņa to līdz šim nav manījusi. Kur kleita?— Ka tu vispār neīstenosi to praksē?— viņa nomāktā balsī atkārtoja.

Tieši tā. Es to negribu un nekad negribēšu. Nav jau tā, ka es nebūtu par to domājis un nevēlētos sievu un bērnus.

Esmu lo darījis. Taču nespēju. Jo nevar apvienot mīlestību pret viņiem un mīlestību pret dievu, lādu, kādu es gribu veltīt Viņam. To es esmu sapratis jau sen. Es pat nespēju atcerēties, kad lā nebūtu bijis, un, jo vecāks es kļūstu, jo mana mīlestība pret Viņu pieņemas spēkā. Mīlestība pret dievu ir neaptverama mistērija.

Megija gulēja, raudzīdamās šais rimtajās, zilajas, tāltālajās acīs. Kādreiz tādas mēdza būt Ralfa acis. Tomēr dēla acis'' kvēlo kaut kas gluži citāds nekā Ralfam. Varbūt Ralfa acis astoņpadsmit gadu vecumā degusi tāda pati liesma? Vai tiešām degusi? Varbūt tadas jūtas pārdzīvo tikai astoņpadsmit gadu vecuma? Viņai ienākot Ralfa dzīvē, tam bija jau divdesmit astoņi. Taču viņa dēls ir mistiķis, to viņa nojautusi sen. Turpretī Ralfam diezin vai jebkura mūža posmā piemitusi slieksme uz mistiku. Viņa ar pūlēm norija kaklā sakāpušo kamolu, savilkdama ģērbu ciešāk ap augumu, ko saldēja vientulība.

Ta es sev vaicāju,— Deins turpināja,— ko varētu darīt, lai apliecinātu, cik ļoti Viņu mīlu. Es ilgi cīnījos pret neizbēgamo atbildi, man negribējās to saprast. Jo es arī ļoti, ļoti vēlējos dzīvot kā parasts cilvēks. Taču es zināju, kādam jābūt upurim, es zināju … Ir tikai viens, ko es varu Viņam dāvāt, kā varu apliecināt, ka mana sirdi nekad nekas neaizēnos Viņu. Man jāatsakas no Viņa vienigā sāncenša, Viņš prasa no manis tieši šo upuri. Es esmu Viņa kalps, un Viņš neļauj neko citu turēt līdzās Viņam. Es biju spiests izvēlēties. Viņš ļauj man baudīt visu citu, tikai ne to vienu.— Deins nopūzdamies noplūca Droedas zāles stiebru.— Man Viņam jāpierāda, ka es saprotu, kāpēc Viņš, man dzimstot, tik daudz dāvājis. Man Viņam jāpierāda, ka es saprotu, cik maz nozīmes ir manai dzīvei šaisaulē.

Tu nedrīksti to darīt, es tev neļaušu!— iekliedzās Megija un, pastiepusi roku, ieķērās ar nagiem dela delmā. Cik gluda šķiet āda, kads apslēpts spēks jaušas zem tās — gluži ka Ralfam. Gluži kā Ralfam! Vai tiešām kādai maigai meitenei jāzaudē tiesības pieskarties tai ar savu roku?

Es būšu priesteris,— Deins teica.— Nesavtīgi kalpošu dievam, ziedošu Viņam visu sevi un visu, kas man ir. Dzīvošu nabadzībā, šķīstība un paklausībā. No saviem izvēlētajiem kalpiem Viņš prasa visu bez atlikuma. Tas nebūs viegli, bet es to darīšu.

Kādas mātei acis! It kā viņš būtu to nokāvis, ieminis pīšļos sev zem kājām. Viņš nebija zinājis, ka vajadzēs tā ciest, viņš bija sapņojis, ka māte leposies, būs priecīga atdot delu

dievam. Viņam bija sacīts, ka tā jutīšoties sajūsmināta, pacilāta, ka abu vēlmes pilnīgi saskanēšot. Turpretī nu viņa raugās tā, it kā, kļūdams par priesteri, Deins parakstītu viņai nāves spriedumu.

Es nekad neesmu gribējis būt nekas cits,— viņš izmisumā sacīja, lūkodamies šajās acīs -— mirējas acīs.— Ai, māmiņ, vai tu to nespēj saprast? Es nekad, nekad neesmu gribējis būt kas cits kā vienīgi priesteris! Es nevaru būt nekas cits kā priesteris!

Megija atlaida Deina augšdelmu; viņš paskatījās lejup — pirkstu un nagu šauro pusmēnešu iespiedumu vietās āda bija balta. Megija atgāza atpakaļ galvu un smējās — skaļi, histēriski smējās bez apstājas rūgtus, indīgus smieklus.

Ak, gandrīz nav ticams, cik tas ir brīnišķīgi!—viņa izdvesa, kad atguva valodu, un ar drebošu roku izslaucīja no acu kaktiņiem asaras.— Ak, kāda ņirgāšanās! Možu pelni — viņš sacīja tonakt, kad mēs jājām uz ūdenskrātuvi. Un es nesapratu, ko viņš ar to domā. No zemes tu esi nācis, par zemi tev jāpaliek. Baznīcai tu piederi, un baznīcai tu tapsi atdots. Ak, cik tas ir skaisti, cik tas ir skaisti! IЈs nolādu dievu — šo nekrietno dievu! Visbriesmīgākais sieviešu ienaidnieks — tas ir šis dievs! Visu, ko mēs cenšamies radīt, viņš cenšas pazudināt!

Ak, nevajag! Māmiņ, nevajag, nevajag!— Deins raudādams izgrūda, juzdams līdzi viņas ciešanam, nesaprazdams ne šīs ciešanas, ne arī viņas teiktos vārdus. Asaras ritēja pār vaigiem, sirds plīsa vai pušu; upuri bija jau sākušies un sākušies tā, ka viņš nebija varējis pat iedomāties. Tomēr, raudādams par mātes ciešanām, viņš tik un tā nejaudāja atteikties no upura. Jāziedojas, un, jo grūtāk to izdarīt, jo vērtīgāks šis upuris būs Viņa acīs.

Māte bija nodarījusi dēlam gau/i, bet līdz šim vēl nekad visā mūžā tā nebija darījusi viņam gauži. Nu viņa tūdaļ apņēmīgi nomāca gan dusmas, gan sāpes. Nē, nav godīgi uzvelt atriebību par sevi Deinam. Viņš ir tāds, kadu viņu izveidojuši gēni. Vai viņa dievs! Vai Ralfa dievs. Dels ir viņas dzīves gaišums. Mātes deļ viņš nedrīkst ciest — nemūžam.

Neraudi, Dein,— viņa čukstēja, glaudīdama sava niknuma pēdas dēla rokā.— Piedod, es tā nedomāju. Tu man devi pamatīgu triecienu, tas ir viss. Protams, es priecājos par tevi, patiešam priecājos. Ka lai es nepriecātos! Es biju satriekta, es gluži vienkārši to negaidīju, vairāk nekas.— Viņa pavārgi iesmējās.— Tu man iedevi kā ar mietu pa pieri.

Dcina asaras apsīka, viņš šaubīdamies u/lūkoja māti. Kāpēc viņš domājis, ka ir to nokāvis? Māmiņai acis ir tādas, kādas viņš vienmēr pazinis: pilnas mīlas, pilnas dzīvības. Dēla spēcīgās, jaunās rokas apķērās viņai apkārt un cieši apskāva.— Vai tu no tiesas neesi pretī?

Pretī? Vai tad krietna katoliete spētu pretoties sava dēla vēlmei kļūt par priesteri? Tas nav iespējams.— Viņa pielēca kājās.— Brr! Cik auksti! Brauksim mājās!

Viņi bija nevis atjājuši zirgos, bet atbraukuši džīpa konstrukcijas visurgājējā; Deins apsēdās pie stūres, māte — viņam blakus.

Vai tu esi izlēmis, kur mācīsies?— Megija, balsij aizlūs- tot, ievilka elpu, atglauzdama pierei uzkritušu nepaklausīgu matu cirtu.

Laikam Svētā Patrika koledžā. Vismaz sākumā. Varbūt vēlāk iestāšos kādā mūku ordeni. Es gribētu kļūt par jezuītu, bet vēl neesmu gluži pārliecināts, tāpēc tūlīt uz turieni neiešu.

Caur kukaiņu aptraipīto vējstiklu Megija stīvi vērās uz dzeltcnbrūno zāli, kas dangās liecās lejup un alkal iztaisnojās.— Man ir daudz labāks priekšlikums, Dein.

Patiešām?— Viņam vajadzēja uzmanīgi vērot ceļu: tas sašaurina jās, un nekad nevarēja būt drošs, ka nebūs pārkritis pāri kāds koks.

Sūtīšu tevi uz Romu pie kardināla de Brikasāra. Tu viņu atceries, vai ne?

Vai es viņu atceros? Kas par jautājumu, māmiņ! Droši vien es nespētu viņu aizmirst pēc veselas mūžības. Manās acīs viņš ir ideāla priestera paraugs. Ja es spētu kļūt par tādu priesteri kā viņš, tad būtu ļoti laimīgs.

Ideāls ir tas, kura darbi ir ideāli,— Megija asi atcirta. — Tomēr es nodošu tevi viņa gādībā, jo zinu, ka manis dēļ viņš par tevi rūpēsies. Tu vari iestāties kādā Romas garīgajā seminārā. v

Vai tu tiešām runā nopietni, māmiņ? Patiešām?— Prieku Deina sejā nomija bažas.— Vai mums pietiks naudas? Iznāktu daudz lētāk, ja es paliktu Austrālijā.

Minētā kardināla de Brikasāra žēlastība tevi vienmēr nodrošinās ar līdzekļiem, mans dārgais.

Viņi bija nonākuši pie virtuves durvīm, Megija iebīdīja dēlu iekšā.— Ej pastāsti Ketai ar Minniju un misis Smitai,— viņa teica.— Tās būs stāvā sajūsmā.

Pati viņa ar pūlēm vilkās augšup pa piebraucamo ceļu uz lielo māju un iegāja dzīvojamā istabā, kur sēdēja Fiona, brīnumainā kārtā nevis strādādama, bet kopā ar Annu Millcri pļāpādama un malkodama tēju. Parādoties Megijai, abas pacēla acis un tūdaļ noprata no viņas sejas, ka noticis kas nopietns.

Astoņpadsmit gadus Milleri bija braukuši viesos uz Droedu, un likās, ka tā turpināsies mūžīgi. Taču pērnajā rudenī Ludijs Millers pēkšņi bija nomiris un Megija lūlīt aizrakstījusi Annai, vaicādama, vai tā negribētu pārcelties uz pastāvīgu dzīvi Droedā. Vietas pietiekot, viņa varēšot ērti iekārtoties atsevišķā, viesiem domātā kotedžā; ja lepnums neatļaujot uzturēties šeit kā viešņai, lai maksājot, kaut gan Klīrijiem nudien esot pietiekami plaši līdzekļi, ar ko uzturēt pat tūkstoti pastāvīgu ciemiņu. Megijai ta bija izdevība parādīt pateicību par vientulīgajiem gadiem Kvīnslendā, Annai turpretī tā šķita gandrīz vai pestīšana. Himmelhoha bez Ludija likās nepanesami vientulīga. Viņa gan īpašumu bija nevis pārdevusi, bet atstājusi pārvaldnieka ziņā; pēc viņas nāves to vajadzēja mantot Džastinai.

Kas noticis, Megij?—jautāja Anna.

Megija apsēdās.— Laikam mani ķērusi atmaksas bulta.

Ko?

Jums abām bijusi taisnība. Jūs teicāt, ka es viņu zaudēšot. Es jums neticēju, es no tiesas domāju, ka gūšu virsroku pār dievu to Kungu. Bet tada sieviete vel nav dzimusi, kas būtu guvusi virsroku pār Viņu. Viņš taču ir vīrietis.

Fiona ielēja Megijai tasi lejas.— Še, izdzer,— viņa teica, itin ka tēja varētu spēcināt līdzīgi konjakam.— Kāpēc tu esi viņu zaudējusi?

Viņš grasās kļūt par priesteri!—Megija sāka smieties un raudāt reizē.

Anna paņēma spieķus, pieklumburoja pie Megijas krēsla un neveikli atsēdās uz sānu atzveltnes, glāstīdama brīnišķīgos rudi zeltainos matus.— Manu dārgumiņ! Bet nav jau tik briesmīgi.

Vai jūs zināt par Deinu?— Fiona vērsās pie Annas.

Esmu vienmēr zinājusi,— Anna atteica.

Megija atjēdzās.— Tas nav briesmīgi? Tas ir beigu sākums, vai tu nesaproti? Pelnīts sods. Es nozagu dievam Ralfu un atmaksāju to ar savu dēlu. Tu man teici, māmiņ, ka es zogu,— vai atceries? Es negribēju tev ticēt, bet tev, kā vienmēr, bijusi taisnība.

Vai viņš iestāsies Svētā Patrika koledžā?— Fiona lietišķi apjautājās.

Megija iesmējās — šoreiz gandrīz parastos smieklus.— Tā nebūtu pilnīga atlīdzība, māmiņ. Protams, es sūtīšu Deinu pie Kaifa. Puse Deina nāk no Kaifa; lai beidzot papriecājas par dēlu.— Viņa paraustīja plecus.— Deins man nozīmē vairāk nekā Kails, un es zināju, ka viņam gribēsies braukt uz Romu.

Vai tu Kaifam esi sacījusi par Deinu?— Anna vaicaja; par to nekad nebija runāts.

Nē, un nekad lo nedarīšu. Nekad!

Viņi ir tik līdzīgi, ka Ralfs varētu uzminēt.

Kurš — Ralfs? Nemūžam! Vismaz tas paliks manā ziņā. Es viņam sūtīšu savu dēlu, ne vairak. Es nesūtīšu Kaifam viņa dēlu.

Kīsties dievus, Megij, tie ir nenovīdīgi,— klusi sacīja Anna.— Varbūt viņi nav vēl ar tevi noslēguši rēķinus.

Ko vēl viņi var man nodarīt?— Megija skumji atteica.

Kad jauno vēsti izdzirda Džastina, viņa neganti noskaitās, lai gan pēdējos trīs četrus gadus klusībā bija paredzējusi, ka ta nāks. Megiju šis paziņojums bija ķēris ka zibens no skaidrām debesīm, turpretī Džastinai las uzšļacās ka iepriekš gaidīta ledaina ūdens šalts.

Vispirms tāpēc, ka Džastina ar Deinu reizē bija gājuši Sidnejā skolā: būdama brāļa uzticības persona, viņa bija klausījusies, kā Deins runā par jautājumiem, ko nepieminēja sarunas ar māti. Džastina zināja, cik būtiski svarīga Deinam ir reliģija — ne vien dievs, bet arī katoļticības rituālu mistiska jēga. Viņa prātoja — ja arī Deins būtu dzimis un audzināts kā protestants, tad tik un ta beigās pievērstos katolicismam, lai apmierinātu kaut ko savā dvēselē. Deinam nederētu atturīgs, kalvinistisks dievs. Viņa dievs gleznots krāsainā stiklā, tinies vīraka smaržā, greznots ar mežģīnēm un zeltītiem izšuvumiem, slavināts izsmalcinātā mūzikā un pielūgts brīnišķās latīņu vārsmās.

Turklāt liktenis savā ironija bija izveidojis Deinā uzskatu, ka viņam piešķirtais žilbinošais daiļums ir nez kads šķērslis un kroplība, kas gluži vai jāapraud. .lo Deins to darīja. Tiklīdz kāds pieminēja viņa izskatu, viņš sarāvās; Džastinai šķila, ka viņš daudz labpratāk būtu piedzimis neglīts, bez mazākās pievilcības. Deina izjutas viņa daļēji saprata un varbūt tāpēc, ka aktrises darbs bija saistīts ar bēdīgi slavenu paštīksmināšanos, atzina tās par pareizām. Viņa tikai nespēja saprast, kāpēc brālis jūt pret savu izskatu pilnīgu riebumu, ja varētu gluži vienkārši nepievērst tam uzmanību.

Viņam nepiemita ari īpaša tieksme pēc miesas bandas — iemeslu Džastina nespēja lāgā izskaidrot: vai nu viņš prot savas kaislības attīrīt šķistas no sārņiem, vai ari, par spīti fiziskajam skaistumam, viņam trūkst vajadzīga smadzeņu izstrādātā eliksīra. Laikam gan pareizāks ir pirmais pieņēmums, jo Deins allaž tik sparīgi nodarbojas ar sportu, ka vakara dodas pie miera pavisam piekusis. Džastina ļoti labi zināja, ka braļa tieksmes ir «normālas», las ir, vērstas uz otru dzimumu, un ari apjauta, kādas meitenes viņam patīk — slaidas, tumšmatainas un juteklīgas. Taču šīs alkas viņā ir pieklusinātas: turēdams rokā lielas, viņš neizjūt to apveidus, nemana smaržas gaisa ap sevi. nesaprot īpatnējo baudu, ko sniedz forma un krāsa. Lai noģistu seksuālu valdzinājumu, ierosinātājam jābūt neatvairāmam, un vienīgi šādos retos mirkļos viņš, šķiet, atskarš, ka ir arī pasaulīgas dimensijas, kurās kustas vairums cilvēku, turēdamies pie tām, cik vien ilgi jaudā.

Deins visu pastāstīja masai«Kaloudena» teatra aizkulises pēc izrādes. Todien bija saņemta Romas piekrišana; apzinādamies gan, ka māsai tas nepatiks, viņš tomēr nevarēja vien nociesties, nepavēstījis viņai jauno ziņu. Savus centienus, kas saistījās ar reliģiju, viņš nekad nebija apspriedis ar Džastinu tik sīki, cik gribētos, jo māsa allaž kļuva sirdīga. Taču tovakar, ienākot ģērbtuvē, bija pārāk grūti apvaldīt prieku.

Tu esi stulbenis!— Džastina uzkliedza, aiz pretīguma saverkšķījusi seju.

Es citu neko negribu.

Teļapauris!

Apsaukāšana neko nelīdzēs, Džasij.

Vai tu domā, ka es nezinu? Lamāšanās dod iespēju mazliet izlādēties, tas ir viss.

Es uzskatīju, ka tu to pietiekami esi darījusi uz skatuves, tēlodama Elektru. Tu patiešām esi lieliska, Džasij.

Pēc šīs ziņas es būšu vēl labāka,— Džastina skarbi attrauca.— Vai tu stāsies Svētā Patrika koledžā?

Ne. Es braukšu uz Romu pie kardinala de Brikasāra. Māmiņa to nokārtoja.

Dein, pasarg dievs! Tas ir tik tālu!

Hm! Kāpēc lai tu arī nebrauktu — vismaz uz Angliju? Ar tavu izglītību un spējām tu droši vien dabūtu angažementu bez sevišķām grūtībām.

Viņa sēdēja pie spoguļa, joprojām ģērbusies Elektras tērpā, un atgrimējās; apvilktas ar platiem, melniem lokiem, viņas neparastās acis likās vēl neparastākas. Viņa lēni palocīja galvu.— Jā, es patiešām varētu, kāpēc ne?—viņa domīgi noteica.— Jau sen laiks, lai es to darītu … Austrālija kļīist mazliet par šauru … Pareizi, draugs! Tu trāpīji mērķī! Tā būs Anglija!

Lieliski! Padomā lik! Man taču būs brīvdienas, semināros tās ir gluži tādas pašas kā universitātē. Mēs izplānosim tā, lai tās sakristu, paceļosim mazliet pa Eiropu, atbrauksim mājas uz Droedu. Ai, Džasij, esmu visu jau izdomājis! Ja tu dzīvosi kaut kur tuvumā, viss būs lieliski.

Džastina staroja.— Patiešām būs, vai ne? Kāda tā būtu dzīve, ja es nevarētu ar tevi patērgāt!

Es jau baidījos, ka tieši tā tu teiksi.— Deins pasmīnēja.— Bet nopietni, Džasij. tu man dari raizes. Man labāk gribētos, lai tu dzīvotu tādā vietā, kur mēs laiku pa laikam varētu satikties. Citādi — kas būs lavas sirdsapziņas balss?

Viņš ieslīdēja starp hoplita bruņcepuri un baismīgu Pitijas viepli, apsēzdamies uz grīdas tā, ka varēja redzēt māsu, un saritinādamies pēc iespējas mazākā kamolā, lai nebūtu nevienam ceļā. «Kaloudcnā» bija tikai divas atsevišķas ģērbtuves «zvaigznēm», un Džastina pagaidām šai kategorijā neietilpa. Viņa gatavojās izrādei kopējā ģērbtuvē, kur kustība nekad nemitējās.

Sasodītais vecais kardināls de Brikasārs!— viņa nikni izspieda.— Es viņu ienīdu, tiklīdz pirmo reizi ieraudzīju!

Deins pasmējās.— Ta nu nebija vis.

Bija gan! Bija!

Ne, nebija. Annas tante kādas ziemsvētku brīvdienās man pastāstīja . . . Deru, ka tu lo nezini.

Ko es nezinu?— Džastina bažīgi noprasīja.

Kad tu esot bijusi vēl pavisam, pavisam maziņa, viņš tevi barojis no pudelītes, paturējis tā, lai tu atraugātos, un iemidzinājis. Annas lanle sacīja, ka tu esot bijusi traki untumaina knīpa, itecietusi, ka tevi tur rokās, bet, kad turējis viņš, tas tev patiešām paticis.

Salti meli!

Nē, nav vis.— Deins plati pasmaidīja.— Lai nu kā arī būtu, kāpēc tu lagad viņu tik briesmīgi ienīsti?

Ienīstu, un viss. Viņš atgādina vecu, izģindušu maitas- putnu, un man 110 viņa nak vēmiens.

Man viņš patīk. Un paticis arvien. Ideāls priesteris — tā viņu dēvē tēvs Votijs. Es domāju tāpat.

Nu, bet es saku, lai viņš iet dirst!

Džastin!

A-a, nu es tevi reiz satriecu, ko? Deru, tev nebija ne jausmas, ka es šo vārdu zinu.

Deina acis iedzirkstījās smieklos.— Vai tu maz sajēdz, ko tas nozīmē? Paskaidro man, Džasij, sper vajā!

Ja Deins sāka māsu ķircināt, viņa nekad nejaudāja noturēties pretī — arī šoreiz viņas acis jautri iezibējās.— Ko līdz, ka tu varbūt gribi iztaisīties par vislielāko bērnu baidītaju; ja tu vēl nesajēdz, ko tas nozīmē, tad labāk arī nepūlies izdibināt, muļķi tāds.

Deins kļuva nopietns.— Neraizējies, nepūlēšos izdibināt ne to, ne vēl ko treknāku.

Viņam blakus parādījās ļoti glītu sievietes kāju pāris, kas spēji pagriezās. Deins palūkojās augšup, nosarka, novērsa skatienu un pavisam nevērīgi noteica:—Ā, sveika, Marta!

Sveiks arī tu!

Marta bija ārkārtīgi skaista un, kaut gan ar tēlotājas dotībām neizcēlās, tomēr izskatījās tik žilbinoša, ka spēja greznot jebkuru izrādi; turklāt viņa tieši atbilda Deina gaumei, un Džastina ne reizi vien bija klausījusies brāļa pacilātajās slavasdziesmās. Smuidra, kā kinožurnāli mēdz dēvēt — īsta seksbumba, ar ļoti tumšiem matiem un acīm, gaišu ādu un lieliskām krūtīm.

Piemetusies uz Džastinas galda stūra, izaicinoši šūpodama kāju Deinam deguna priekšā, viņa vēroja jaunekli neslēptā labvēlībā, kas tam acīm redzami jauca prātus. Vai dieniņ, ir nu gan viņš patiešām izskatīgs! Kur neglītene Džasija ķērusi tik skaistu brāli? Iespējams, ka viņam ir tikai astoņpadsmit gadu un tā būs mazgadīgā pavedināšana, bet kas par to?

Varbūt jūs atnāksit pie manis padzert kafiju un vēl kaut ko?— Marta vaicāja, lūkodamās lejup uz Deinu.— Abi,— viņa negribīgi piebilda.

Džastina noraidot papurināja galvu, acīs pēkšņi iegailējo- ties kādai domai.— Nē, paldies, es nevaru. Tev vajadzēs apmierināties ar Deinu.

Deins papurināja galvu tikpat noteikti, bet ar nožēlu, it kā viņš patiešām justu kārdinājumu.— Paldies, Marta, bet man nav laika.— Kā glābiņu meklēdams, viņš palūkojās pulkstenī.— Vai die, man tūlīt jāiet! Cik ilgi tu te vēl uzkavēsies, Džasij?

Apmēram desmit minūtes.

—Es tevi pagaidīšu ārpusē, labi?

Ak tu bailuli!—viņa zobgalīgi izmeta.

Martas tumšo acu skatiens pavadīja jaunekli līdz durvīm. — Tavs brālis ir kolosāls. Kāpēc viņš negrib skatīties man virsū ?

Džastina greizi pasmīnēja un beidzot noslaucīja seju tīru. Atkal bija parādījušies vasaras raibumi. Varbūt Anglijā būs labāk — tur nespīd saule.— Ak, neraizējies, skalās gan. Viņam nekas nebūtu arī pretī. Bet (auties kārdinājumam? Kur nu, Deins nav no tādiem.

Kāpēc? Kas viņam īsti vainas? Tikai nestāsti, ka viņš ir mīkstais! Pie velna, kāpēc katrs vienreizīgs vīrietis, kurš man gadās ceļā, ir mīkstais? Es gan nemūžam nebūtu domājusi, ka Deins ari ir no tādiem, pēc izskata nevarētu teikt.

Turi muti, samaitātā stulbene! Deins nav nekāds mik- stais. Ja manam brālim kādreiz ienāktu prātā šķielēt uz Saldo Viljamu, mūsu pusaudžu tēlotāju ar pīkstīgo balstiņu, es pārgrieztu rīkli kā viņam, la Viljamam.

Nu, labi, bel, ja viņš nav «melnā tulpe» un viņam nav nekas pretī, kāpēc viņš nenāca? Varbūt viņš mani nesaprata? Vai tavam brālim šķiet, ka es esmu viņam par vecu?

Dārgumiņ, caurmēra vīrietim tu pat simt gadu vecumā būsi laba, par to neraizējies. Nē, Deins, šis stulbiķis, atteicies no seksa uz visu mūžu. Viņš taisās kļūt par priesteri.

Martas sārtās lupas izbrīnā pavērās, viņa atmeta melnās malu krepes uz muguras.— Nu tu gan joko!

Saku to pavisam nopietni.

Vai tas nozīmē, ka tas viss netiks nevienai?

Diemžēl tā laikam būs. Viņš to ziedos dievam.

Tādā gadījumā dievs ir baigāks mīkstais neka Saldais Viljams.

Iespējams, ka tev taisnība,— atteica Džastina.— Lai kā arī bulu, sievietes viņam neko nepatīk. Mēs esam otršķirīgas būtnes, notupināta\ kaut kur galerijā. Ložas un partera pirmās rindas ierādītas vienīgi vīriešiem.

Ak tu kungs!

Džastina atbrīvojās no Eleklras tērpa, uzmeta plānu kokvilnas kleitu, bet, atcerējusies, ka āra ir vēss, pārvilka tai pāri džemperi un iecietīgā laipnībā papliķēja Martai pa galvu.

Sai ziņā tev nav jāuztraucas, dārgumiņ. Dievs pret tevi bijis visai augstsirdīgs, jo nav apveltījis ar pratu. Tici man, tā ir daudz ērtāk. Hadibas kroņiem nekad nebūs jabaidās no tavas sāncensības.

■ — Nezinu gan. Tava braļa dēļ man nebūtu nekas pretī sacensties ar pašu dievu.

— Izmet to no galvas. Tad lev vajadzētu cīnīties pret visvareno baznīcu, un to pieveikt ir gluži nereāli. Tici man, tad jau drīzāk lu pavcdīsi Saldo Viljamu.

Lidostā Deinam prelī no Vatikāna bija atsūtīta mašīna, kas ātri aizvizināja viņu pa saules kveldētajām, it kā izbalējušām ielām — tās bija pilnas ar skaistiem, smaidošiem cilvēkiem; viņš pieplaka ar degunu pie loga un kāri centās uztvert visu, bezgalīgi priecīgs, ka pats redz to, ko skatījis vienīgi attēlos,— Romas kolonnas, pārspīlēti greznās pilis, Svētā Pētera katedrāles renesanses stila krāšņumu.

Un, šoreiz tērpies no galvas līdz kājām sarkanā, viņu gaidīja Ralfs Rauls, kardināls de Brikasārs. Roka izstiepta, gredzens zvīgo; Deins noslīga uz ceļiem, lai to noskūpstītu.

Piecelies, Dein, ļauj man palūkoties uz tevi!

Viņš piecēlās un uzsmaidīja slaidajam vīram, ar kuru bija gandrīz vienādā augumā,— abi varēja ielūkoties viens otram acīs. Deinam likās, ka no kardināla izstaro milzīgs spēks, kas drīzāk piestāv pāvestam, nevis svētajam, turpretī neizsakāmi skumjās acis atgādina svēto. Cik daudz viņš droši vien cietis, ja izskatās tik bēdīgs, bet cik cildeni uzveicis savas ciešanas, ja kļuvis par ideālu priesteri!

Arī kardināls Ralfs cieši vērās dēlā, neaptverdams, ka tas ir viņa dēls, bet mīlēdams to šķietami tikai tāpēc, ka tas ir viņa mīļās Megijas dēls. Tieši tādu viņš būtu gribējis redzēt pats savu delu: tikpat slaidu, tikpat neparasti skaistu, ar tikpat vijīgām kustībām. Visā savā mūžā viņš nebija sastapis otru tik graciozu cilvēku. Tomēr daudz vairāk par fizisko glītumu viņu priecēja Deina dvēseles nesamākslotais skaistums. Zēnā jautās eņģeļu spēks un kaut kas no eņģeļu viņpasaulīguma. Vai astoņpadsmit gadu vecumā arī viņš bijis tāds pats? Viņš pūlējās atcerēties, pārmest tiltu pār trim piektdaļām sava notikumiem bagatā mūža; nē, tāds viņš nekad nav bijis. Vai tas ir tāpēc, ka šis jauneklis tiešām patstāvīgi izvēlējies savu ceļu? Jo pats Ralfs to nav darījis, lai gan aicinājums bijis, par to viņš nešaubās arī tagad.

Sedies, Dein! Vai lu esi sācis mācīties itāliešu valodu, kā es tevi lūdzu?

Patlaban es lajā runāju brīvi, tomēr ne idiomatiski. Lasīt lasu ļoti labi. Laikam mācīties bija vieglāk tāpēc, ka tā man ir ceturtā valoda. Šķiet, ka lās man padodas varen viegli. Kad būšu nodzīvojis te nedēļas divas, droši vien iepratīšos arī sarunu valodā.

Jā, tā būs. Man arī viegli padodas valodas.

Tas patiešām ir parocīgi,— neveikli noteica Deins. Sarkanā tērptais impozantais stāvs mazliet biedēja; piepeši bija grūti atsaukt atmiņā cilvēku, kas Drocdā sēdējis meln- bērā zirga mugurā.

Kardināls Ralfs paliecās uz priekšu, vērodams jaunieti.

«Pārlieku atbildību par viņu uz Taviem pleciem, Ralf,» Megija bija rakstījusi. «Uzticu Tev rūpes par viņa labklājību un laimi. Atdodu atpakaļ nozagto. Liktenis to no manis prasa. Apsoli man tikai divas lietas, tad es būšu mierīga, zinādama, ka Tu patiesi dari viņa labā visu. Pirmkārt, pirms Tu viņu pieņem, pārliecinies, vai viņš tik tiešām grib izvēlēties vienīgi šo dzīves ceļu. Otrkārt, ja viņš to neapšaubāmi vēlas, paturi viņu acīs, raugies, vai šis ceļš arī vēlāk atbilst viņa vēlmēm. Ja Deins tajā viļas, es gribu viņu dabūt sev atpakaļ. Jo man viņš piederēja pirmajai. Es esmu tā, kura nodod viņu Tev.»

Dein, vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka to vēlies?

Pilnīgi.

Kāpēc?

Jaunieša skatiens bija dīvaini atsvešināts, mulsinoši pazīstams, tikai nez kāpēc il kā saistījās ar tālu pagātni.

Tāpēc, ka manu sirdi pilda mīla pret dievu to Kungu. Es gribu kalpot Viņam par Viņa priesteri visu savu mūžu.

Vai tu saproti, ko šī kalpošana no tevis prasīs, Dein?

TOC \o "1-3" \h \z Ja.

Ka nekāda cita mīlestība nekad nedrīkst nostāties starp tevi un Viņu? Ka tu piederēsi vienīgi Viņam un no visām citām saitēm tev būs jāatsakās?

Jā.

Ka tev vienmēr un visur jāpilda Viņa griba, ka. Viņam kalpojot, tev jānoliedz sava personība, savs «es», savs nojēgums par sevi kā par vienreizīgi svarīgu būtni?

Jā.

Ka Viņa vārdā tev jāspēj skatīties acīs nāvei, iel cietumā, ciest badu, ja tas nepieciešams? Ka tev nedrīkst piederēt nekas un tu nedrīksti augstu vērtēt neko tādu, kas varētu mazināt tavu mīlestību pret Viņu?

Jā.

Vai tu esi stiprs, Dein?

Es esmu cilvēks, jūsu eminence. Vispirms es esmu cilvēks. Es zinu, būs grūti. Taču es ludzu, lai ar Viņa palīdzību es varētu rast spēku.

Vai citādi tu nespēj, Dein? Vai neviens vieglāks ceļš tevi neapmierina?

Neviens.

Un, ja tu vēlāk pārdomātu, ko tad darītu?

Nu, tad es lūglu atļauju aiziet no semināra,— Deins pārsteigts sacīja.— Ja pārdomātu, las nozīmētu vienīgi, ka es patiešām esmu kļūdījies, neizvēlēdamies īsto aicinājumu,— cita iemesla manai rīcībai nebūtu. Tāpēc es lūgtu, lai man ļauj aiziel. Es nemīlētu dievu mazāk, likai apzinātos, ka Viņš grib, lai es kalpotu Viņam citādi.

Bet, kad tu būsi nodevis pēdējos zvērestus un tevi iesvētīs,— vai lu saproti, ka tad atpakaļceļa vairs nebūs, tad vairs tevi neatbrīvos un neatlaidīs?

Es lo saprotu,— Deins pacietīgi atteica.— Bet, ja man vajadzēs izlemt citādi, es to darīšu jau iepriekš.

Kardināls Ralfs nopūzdamies atlaidās krēslā. Vai viņš kādreiz juties lik pārliecināts? Vai viņš kādreiz juties tik stiprs?— Kāpēc tu brauci pie manis, Dein? Kāpēc tu gribēji doties uz Romu? Kāpēc tu nepaliki Austrālijā?

Par Romu ieminējas māmiņa, taču es par lo biju sapņojis jau ilgu laiku. Man nebija ne jausmas, ka mums ir pietiekami daudz naudas.

Tava māte rīkojusies ļoli prātīgi. Vai viņa tev netika stāstījusi?

Par ko stāstījusi, jūsu eminence?

Ka tu saņem piecus tūkstošus mārciņu gadā un ka bankā lavā rēķinā jau noguldīts krietni daudz tūkstošu?

Deins sastinga.— Nē. Viņa nekad neko nav teikusi.

Ļoli prātīgi. Bet nauda ir, un, ja gribi, tad Romas vārti tev atvērsies. Vai gribi Romu?

Jā.

Kāpēc tu vēlies, lai es būtu tavs gans, Dein?

Tāpēc, ka uzskatu jūs par ideālu priesteri, jūsu eminence.

Kardināls Ralfs saknieba lupas.— Nē, Dein, lā tu nedrīksti par mani domāt! Es nebūt neesmu ideāls priesteris. Es kādreiz esmu lauzis visus savus zvērestus, vai lu to saproti? To, ko tu, šķiet, jau zini, es biju spiests iemācīties, iepazīdams tik skaudras sāpes, cik priesterim vien iespējams, laužot zvērestus. Jo es neparko neatzinu, ka esmu vispirms mirstīgs cilvēks un tikai pēc tam priesteris.

481

Tas nav svarīgi, jūsu eminence,— rāmi iebilda Deins.— Jūsu leiktais negroza manu pārliecību par jums kā par ideālu priesteri. Manuprāt, jūs nesaprotat, ko es gribu sacīt, tas ir viss. Mans ideāls nebūt nav nejūtīgs automāts, kas slāv pāri visām cilvēciskajām vājībām. Es gribēju teikt, ka

10 . 730

jūs esat cietis un līdz ar to tapis cildens. Vai tas skan pārāk pašpārliecināti? Es patiešām negribēju, lai tā izklausītos. Esmu jūs aizvainojis. Lūdzu, piedodiet! Tas notiek tāpēc, ka ir tik grūti izsacīt domas vārdos. Man šķiet, ka droši vien kļūt par patiesu priesteri var tikai pēc ilgiem gadiem, pārdzīvojot briesmīgas ciešanas un visu laiku turot acu priekšā kādu ideālu un domājot par Visvareno.

Iezvanījās tālrunis; kardināls Ralfs ar mazliet drebošu roku pacēla klausuli un sāka runāt itāliski.

Jā, pateicos, mēs tūdaļ nāksim.— Viņš piecēlās.— Ir laiks dzert pēcpusdienas tēju, un to mēs darīsim kopā ar kādu manu senu, senu draugu. Manuprāt, pēc Svētā tēva viņš laikam ir pats ietekmīgākais garīdznieks. Es pastāstīju, ka tu brauc, un viņš izteica vēlēšanos tevi redzēt.

Pateicos, jūsu eminence.

Viņi devās pa gaiteņiem, tad cauri jaukiem dārziem, pavisam citādiem nekā Droedā,— ar slaidām cipresēm un papelēm, kārtīgiem zālienu taisnstūriem, ap kuriem liecās apsūnojušām akmens flīzēm izlikti celiņi ar kolonnām gar malām; viņi gāja garām gotiskā stilā būvētām arkām un soļoja pa renesanses laikmeta tillu apakšu. Deins kāri uzsūca visas šīs ainavas. Šī pasaule tā atšķīrās no Austrālijas, tā bija tik veca, mūžīga!

Pēc stundas ceturksni ilga knaša gājiena viņi nokļuva pilī, devās iekšā un tad augšup pa platām marmora kāpnēm; sienas klāja neizsakāmi vērtīgi gobelēni.

Vitorio Skarbancam, kardinālam di Kontīni-Verkēzem, patlaban ritēja sešdesmit septītais gads; viņa kaulus daļēji bija sakropļojis reimatisms, taču prāts palicis tikpat možs un vieds kā allaž. Klēpī murrādama saritinājusies snauda viņa pašreizējā kaķenīte, zili dūmakaina sibīriete, vārdā Nataša. Nejaudādams piecelties, lai apsveiktu viesus, viņš apmierinājās ar draudzīgu smaidu un pamāja, lai ciemiņi nak iekšā. Viņa skatiens pakavējās pie Ralfa sejas, kas jau sen bija kļuvusi mīļa, tad aizslīdēja pie Deina O'Nila; acis plati pavērās, tad samiedzās un nekustīgi urbās jaunietī. Sirds sadrebēja, roka, kura bija pastiepta sveicienam, piespiedās pie krūtīm, it kā aizsargādama to, un viņš sēdēja bez domām, vērdamies Ralfa de Rrikasāra jaunākajā izdevumā.

Vitorio, vai tu nejūties labi?—bažīgi taujāja kardināls Ralfs, apņemdams ar pirkstiem trauslo locītavu un taustīdams pulsu.

Jūtos pavisam labi. Maza, īslaicīga sāpīle, vairāk nekas. Sēdieties, sēdieties!

Vispirms ļauj lev stādīt priekšā Deinu O'Nilu, kurš, kā jau teicu, ir man ļoti tuva cilvēka dēls. Dein, tas ir viņa eminence kardināls di Konlīni-Verkēze.

Deins nolaidās uz ceļgala, uzspieda lupas uz gredzena; pāri zellainbrūnajai noliektajai galvai kardinals Vilorio palūkojās uz Ralfu un nopētīja viņa seju vērīgāk nekā daudzu gadu laikā. Nu viņš jutās mazliet atvieglots: tatad Roze nav Kaifam neko stāstījusi. Un pats šis aklais, protams, nenojauš lo, kas ienāks prātā ikvienam, redzot abus kopā. Neiedomāsies jau, ka viņi ir lēvs ar dēlu, bet tūdaļ atskārtis tuvu radniecību. Nabaga Ralfs! Viņš nekad nav redzējis no malas savu gaitu, nekad nav pētījis pats savu sejas izteiksmi, nekad nav ievērojis, kā uzrauc kreiso uzaci. Patiesi dievs ir žēlsirdīgs, radīdams cilvēkus lik aklus.

Sēdieliesl Tūdaļ nesīs tēju. Tātad jūs, jaunais cilvēk, gribat kļūt par priesteri un meklējat palīdzību pie kardināla de Brikasāra?

Jā, jūsu eminence.

Jūsu izvēle ir saprātīga. Viņa paspārnē ar jums nevar noliki nekas ļauns. Tomēr jūs liekaties mazliet satraukts, mans dēls. Varbūt vainīga neierastā apkārtne?

Deins pasmaidīja Kaifa smaidu, kam varbūt trūka apzināti piešķirtas burvības, taču tas bija tik raksturīgs Kaifam, ka aizķēra veco, nogurušo sirdi ka zibensātrs dzeloņstieples dūriens.— Esmu saviļņots, jūsu eminence. Nebiju aptvēris, cik augsts stāvoklis ir kardināliem. Man ne sapņos nerādījās, ka lidostā mani kāds sagaidīs vai ka es dzeršu lēju ar jums.

Jā, nekas parasts tas nav .. . Saprotu, ka tādi iespaidi tiešām var satraukt. Āre, kur tēja!— Apmierināts viņš vēroja, kā uz galdiņa saliek visu nepieciešamo, un tad brīdinot pacēla pirkstu.— Nu nē! «Namamāte» būšu es. Ar ko jus dzerat teju?

Tāpat kā Ralfs,— jaunietis atbildēja, tūdaļ tumši pietvīkdams.— Piedodiet, jūsu eminence, man tas iznāca netīšām!

Nekas, Dein, kardināls di Konlīni-Verkēze sapratīs. Mēs ar tevi iepazināmies ka Deins un Ralfs un tāpēc kļuvām daudz tuvāki, vai ne? Formālisms mūsu attiecībās ienācis tikai šodien. Man labāk patiktu, ja privātajā dzīvē mēs viens otram paliktu Deins un Ralfs. Viņa eminence neiebildīs — vai tiesa, Vilorio?

Tiesa gan. Man pašam tik lietot krislitos vārdus. Taču atgriezīsimies pie tā, ko es sacīju par draugiem augstos amatos, mans dēls. Vienalga, kuru semināru jūs izvēlētos,— kad jus lajā iestāsities, senā draudzība ar Ralfu var jums sagādāt mazas neērtības. Būs ļoti nogurdinoši noņemties ar sarežģītiem paskaidrojumiem ikreiz, kad tiks pieminēti jūsu sakari. Reizēm dievs tas Kungs atļauj drusku pamēļot,— viņš pasmaidīja, un mutē pazibēja zobu zelts,— un, lai visiem būtu ērtāk, es ierosinu izmantot kādu nevainīgu izdomu. Saprotami paskaidrot smalkās draudzības saites ir grūti, turpretī pastāstīt par radniecības saitēm — ļoti viegli. Tāpēc mēs it visiem, manu Dein, sacīsim, ka kardināls de Brikasārs ir jūsu tēvocis, un ar to arī aprobežosimies,— kardināls Vitorio laipni pabeidza.

Deins izskatījās satriekts, kardināls Ralfs — samierinājies ar sacīto.

— Nejūtieties vīlies šīszemes varenajos, mans dēls,— rimti turpināja kardināls Vitorio.— Viņiem arī ir savas vājības, un viņi arī ērtības labad dažkārt ķeras pie nevainīgiem meliem. Nupat jūs saņēmāt ļoti derīgu mācību, taču, skatoties uz jums, es šaubos, vai jūs to kādreiz liksit lietā. Tomēr jums jāsaprot, ka mēs, purpurā tērptie džentlmeņi, esam diplomāti no galvas līdz kājām. Es patiesi raizējos vienīgi par jums, mans dēls. Garīgajos semināros skaudības un aizvainojuma jūtas ir sastopamas biežāk nekā laicīgās mācību iestādēs. Jūs gan mazliet cietīsit no tā, ka biedri uzskatīs Ralfu par jūsu tēvoci, tas ir, mātesbrāli, tomēr jūs ciestu daudz vairāk, ja viņi domātu, ka jūs nesaista asinsradniecība. Mēs esam pirmām kārtām cilvēki, un šeit, tāpat kā jebkurā citā vidē, jums būs darīšana ar cilvēkiem.

Deins nolieca galvu, tad pasvērās uz priekšu, lai noglāstītu kaķeni, taču palika ar pusceļā pastieptu roku.— Vai drīkst? Man patīk kaķi, jūsu eminence.

īsāku ceļu uz vecā, bet savām paražām uzticīgā vīra sirdi viņš nebūtu varējis atrast.— Drīkstat. Atzīšos, ka man viņa kļūst par smagu. Viņa ir liela gardēde, vai ne, Nataša? Ej pie Deina, viņš pieder vpie jaunās paaudzes.

Džastinai neizdevās tik viegli pārcelties ar savām mantām no dienvidu puslodes uz ziemeļiem; kad viņai beidzās sezona «Kaloudenā» un ar zināmu nožēlu vajadzēja atvadīties no Botvelgārdensas, brālis bija nodzīvojis Romā jau divus mēnešus.

— No kurienes es esmu grābusi tik daudz krāmu?— viņa iesaucās, aplūkodama drēbju, avīžu un visādu kārbu kaudzi.

Megija tupēdama palūkojās augšup; viņa turēja rokās kārbu ar kastroļu beržamo ziepju pastas ķieģelīšiem.

Ko tie dara zem lavas gultas?

Meitas piesārtusī seja pēkšņi pauda dziļu atvieglojumu. — Vai, paldies dievam! Ak tie bija tur? Es domāju, ka tos apēdis misis Divainas dārgais pudelis; viņš visu nedēļu izskatījās baigi gaudens, un man bija bailes ieminēties par pazudušajiem pastas ķieģelīšiem. Es biju pārliecināta, ka šis draņķa lops los apēdis; viņš rij visu, kas nevar aprīt viņu pašu. Es gan būtu gluži priecīga, ja viņš atstieptu kājas,— Džastina domīgi piebilda.

Megija, joprojām tupēdama, iesmējās.— Ak tu,Džasij! Tu nu gan esi tīrā jokdare!— Viņa uzmeta kārbu uz gultas, kur jau atradās vesela kaudze dažādu mantu.— Droedai godu tu nedari. Mēs taču tā pūlējāmies pieradināt tevi pie tīrības un kārtības.

Es tev sen bulu varējusi pateikt, ka tās ir veltas pūles. Vai tu varbūt aizvedīsi pastu atpakaļ uz Droedu? Braucot ar kuģi, var gan ņemt līdzi bagāžu, cik tik, bet Londonā droši vien ziepju pastas ir tonnām.

Megija iebāza pastu lielā kartona kārbā ar uzrakstu: «Misis 1).».— Manuprāt, uzdāvāsim lo misis Divainai: viņai būs krielni jānoņemas, lai le varētu laist iekšā nākamo īrnieku.— Galda galā visai nestabilā stāvoklī slējās nemazgātu šķīvju kalns, dažus traukus bija noklājušas aizdomīga izskata plēves.— Vai lu traukus vispār kādreiz mazgā?

Džastina iespurdzās, neizrādīdama ne mazāko apmulsumu.— Deins saka: es traukus nevis mazgājot, bet skujot.

Šai kaudzei vajadzētu vispirms apgriezt matus. Kāpēc tu tos nenomazgā tūlīl pēc lietošanas?

Tas nozīmētu, ka man atkal jāvelkas uz virtuvi, un, tā kā es parasti ēdu pēc pusnakts, neviens nav sajūsmā par manu mazo kājiņu vieglajiem soļiem.

Pad<xl man vienu no tukšajām kārbām! Es nonesīšu los lejā, lai visam pieliktu punktu,— zaudējusi jebkuras cerības, sacīja māte. Piesolīdamās atbraukt, lai palīdzētu sakravalies, Megija bija zinājusi, kas viņu te sagaida, un pat priecājusies par to. Džastina reti pieņēma kāda palīdzību; ikreiz, kad Megija tika mēģinājusi to piedāvāt, strupais noraidījums nostādīja viņu muļķīgā stāvoklī. Taču šoreiz, kad runa bija par saimnieciskiem jautājumiem, gaisotne izrādījās citāda: viņa varēja visam pielikt roku pēc sirds patikas, nemaz ncjuzdamās muļķīgi.

Šā tā viņas tika galā; pēc brīža abas iesēdās furgonā, ar kuru māte bija atbraukusi no Gilijas, un devās uz viesnīcu «Austrālijā», kur Megija bija noīrējusi veselu apartamentu.

Nebūtu par ļaunu, ja jūs, drocdieši, nopirktu māju Palmbičā vai Avalonā,— teica Džastina, novietodama savu čemodānu apartamenta otrā guļamistabā.— Te ir drausmīgi—.tieši pie Martinpleisas1. Turpretī tur. padomā tik — pāris soļu, un iekšā bangās! Varbūt tas jūs pamudinātu biežāk atlidot no Gilijas šurp?

Kas man ko braukt uz Sidneju? Pēdējos septiņos gados esmu te bijusi divas reizes — tad. kad vadīju prom Deinu, un tagad, lai aizvadītu tevi. Ja mums te būtu māja, lā stāvētu neapdzīvota.

Tukšas atrunas!

Kāpēc?

Kāpēc? Sasodīts, tāpēc, ka pasaulē ir daudz kas vairāk par šo riebīgo Droedu! Es tur sajuktu prātā!

Megija nopūtās.— Tici man, Džastin, nāks laiks, kad tu ilgosies nokļūt mājās — Droedā.

Vai tas zīmējas arī uz Deinu?

Klusums. Nelūkodamās meitā, Megija paņēma no galda somiņu.— Mēs nokavēsim. Madame Rošē gaida mūs pulksten divos. Ja tu gribi, lai tērpi līdz aizbraukšanai būtu gatavi, labāk pasteidzies.

Tas nozīmē, ka tu negribi atbildēt,— Džastina teica un pavīpsnāja.

Kāpēc tu, Džastin, neiepazīstināji mani ar savām draudzenēm? Ja nerunā par misis Divainu, tad Botvelgār- densā ne no vienas nebija ne čiku, ne grabu,— piezīmēja Megija, kad abas sēdēja Žermēnas Rošē salonā, vērojot, kā eleganti tērptās, māksloti smaidošās manekenes gurdi soļo, izrādīdamas apģērbus.

Nu, viņas ir drusku kautrīgas … Man patīk lā oranžā — kā lev šķiet?

Tā nepiestāv taviem matiem. Labāk ņem pelēko.

Pē! Manuprāt, oranžs piestāv maniem matiem taisni lieliski. Pelēkā es izskatītos kā pusbeigta pele, ko kaķis apvārtījis dubļos un ievilcis istabā. Nedrīkst atpalikt no laika, māmiņ! Rudmatainajam vairs nav jārādās cilvēkiem tikai baltā, pelēkā, melnā, smaragdzaļā un tanī drausmīgajā krāsā, kas tev tik ļoti iet pie sirds,— kā to sauc: par rožu pelniem? Tas ir neglābjami vecmodīgi!

Krāsas vārdu tu gan esi iegaumējusi,— teica Megija, pagriezdamās, i ai noskatītu meitu.— Gatavā briesmone,— viņa grīni noteica, balsī tomēr ieskanoties arī mīļumam.

' Sidnejas galvenā ieta.

Džastina nepievērsa mātes vārdiem ne mazāko uzmanību — tā nebija pirmā reize, kad viņa tādus dzirdēja.— Ņemšu oranžo, spilgti sarkano, purpurkrāsas katūna kleitu ar rakstiem, sūnu za|o, ķirškrāsas kostīmu . . .

Megija nesaprata — raudāt vai smieties. Ko lai dara ar tādu meitu kā Džastina?

Tvaikonis «Himalaji» izbrauca no ostas pēc trim dienām. Tas bija brīnumjauks vecs kuģis ar platu korpusu, ļoti izturīgi būvēts tajās senajās dienās, kad neviens nesteidzās kā plēsts un visi samierinājās ar domu, ka, virzoties pa Suecas kanālu, nokļūs Anglijā pēc mēneša, bet, apbraucot Labās Cerības ragu, pēc piecām nedēļām. Tagad juras viļņus šķēla pludlīnijas tvaikoņi ar eskadras mīnu kuģiem līdzīgu korpusu, tie ļāva nokļūt galā daudz ātrāk, taču varēja iedomāties, ka jūtas ceļinieki ar vārgāku gremošanas sistēmu, ja neklājās viegli pat īstiem jūras vilkiem.

Cik forši!—smiedamās teica Džastina.— Pirmajā klasē brauc burvīga fulbolkomanda, tāpēc nebūs tik garlaicīgi, kā es gaidīju. Daži no viņiem izskatās patiešām kolosāli.

Nu, vai neesi priecīga, ka es uzstāju, lai tu brauktu pirmajā klasē?

Var jau būt.

Džastin, tu vienmēr mani lā nokaitini, ka es kļūstu par īstu raganu,— Megija asi noskaldīja, zaudēdama savaldību, jo šķita saklausām meitas atbildē nepateicību. Vai tad vismaz šoreiz šī mazā bezkauņa nevar notēlot, ka viņai žēl braukt projām?— Stūrgalvīgā, ietiepīgā, iecirtīgā skuķe, tu mani izved no pacietības!

Džastina tūlīt neatbildēja, viņa aizgrieza galvu, it kā gonga skaņas, kas vēstīja, ka pavadītājiem jādodas krastā, viņu interesētu vairāk par mātes vārdiem. Viņa saknieba drebošās lūpas, lad uzbūra tajās līksmu smaidu.— Es zinu, ka izvedu tevi no pacietības,— viņa jautri sacīja, pagriezusies pret māti.— Ko lai dara, tādas nu mēs reiz esam. Kā tu vienmēr saki — es esmu atsitusies tēvā.

Viņas mulsi apskāvās, un tad Megija atviegloti ienira pūlī, kas drūzmējās uz noejas, un pagaisa skatienam. Džastina uzkāpa uz augšējā klāja un nostājās pie margām, turēdama rokās raibu papīra lenšu vīstoklīšus. Tālu lejā, krastmalā, viņa redzēja sārtpelēkā kleilā tērpto stāvu dodamies uz norunāto vietu, tad apstājamies un ar saliektu plaukstu aizsedzam acis pret sauli. Dīvaini, tādā attālumā varēja saskatīt, ka māmiņai jau krietni pāri četrdesmitiein. Piecdes mit vēl nav, tomēr stājā gadi jau nomanāmi. Viņas reizē sāka māt ar rokām, lad Džastina pasvieda pirmo lenli un Megija veikli satvēra tās galu. Sarkana, zila, dzeltena, rožaina, zaļa, oranža — visas izvijās, plīvodamas vējā.

Futb&Iistus bija atnācis pavadīt dūdinicku orķestris — karodziņiem plīvojot, apmetņiem plandot,— un spalgi skanēja dīvaini pievilcīgā melodija «Tā stunda klāt». Uz klāja drūzmējās pasažieri; pārliekušies pāri margām, viņi izmisīgi turēja plāno papīra lenšu galus; krastmalā simtiem pavadītāju, galvas atgāzuši, centas pēc iespējas ilgāk paturēt acīs tālos ceļiniekus, vairumā jauniešus, kas brauca uz otru pasaules malu palūkoties, kā lad īstenība izskatās civilizācijas centrā. Tur viņi dzīvos, tur strādās, varbūt pec diviem gadiem atgriezīsies, varbūt neatgriezīsies nemaz. Un visi to saprata un prātoja, kā būs.

Pār zilajām debesīm traucās sudraboti balti gubu mākoņi, un piila stiprs, Sidnejai raksturīgs vējš. Saule sildīja pavadītāju augšup pavērstas galvas un lejup noliekušos aizbraucēju plecus; veseli vali daudzkrāsainu lenšu šūpojās gaisā, savienodami kuģi ar krastmalu. Tad pēkšņi starp vecā tvaikoņa sāniem un krastmalas koka klajumu pavērās plaisa; ostu pāršalca elsas un izsaucieni. Cits pēc cita pārtrūka lenšu tūkstoši, izmisīgi uzplandīja gaisā, ļengani nolaidās lejā un krustām šķērsām kā velku diegi uz ruļļa aužamajās stellēs nogulās uz ūdens virsmas, lai vēlāk līdz ar apelsīnu mizām un medūzām aizpeldētu okeānā.

Džastina stūrgalvīgi palika savā vietā pie margām, kamēr piekraste aizgrima tālumā un pārvērtās par dažām taisnām svītrām ar sārtām kniepadatu galviņām virs tam; velkoņi apgrieza «Himalajus», izvilka paklausīgo tvaikoni pa skanīgi dunošā Sidnejas ostas tilta apakšu āra brīnišķīgajā, saules apspīdētajā ūdens ķlaidā.

Tas bija pavisam citādi nekā pavizināties ar prāmi uz Mcnliju, lai gan tvaikonis brauca pa to pašu ceļu garām Ņūtrellīcim, Kožu līcim, Kremornai un Voklūzai; nē, las nebūt nebija ka vienmēr. Jo tagad ostas izeja, bīstamās klintis un bangotnes putu mežģīnes palika aiz muguras un sākās okeāns. Pa to bija jākuģo divpadsmittūkstoš jūdžu uz otru pasaules malu. Un vienalga, vai aizbraucēji atkal atgriezīsies vai ne, kā mājās viņi nejutīsies ne tur, ne te, jo būs iepazinuši divus kontinentus un nobaudījuši divus dažādus dzīvesveidus

Džastina tūdaļ atklāja, ka nauda padara Londonu par visai pievilcīgu vielu. Viņai nevajadzēja bez graša kabatā mitināties kaut kur Erlkorta nomalēs —«Ķenguru ielejā», kā rajons bija iesaukts, jo tajā apmetās daudzi austrālieši. Viņu negaidīja austrāliešu parastais liktenis Anglijā — trūcīga dzīve jauniešu kopmītnēs, slikti atalgots maizes darbs kādā kantori, skolā vai slimnīcā, drebu|ošanās pie maza radiatora aukstā, mitrā istabā. Džastina noīrēja dzīvokli ar centrālapkuri klusā Kensingtonas iela Naitsbridžas tuvumā un dabūja vielu Klaida Doltinema-Robertsa trupā, kas bija nosaukta Elizabetes vārdā.

Pienākot vasarai, viņa sēdās Romas vilcienā. Vēlākajos gados viņa mēdza pasmaidīt, atcerēdamas, cik maz redzējusi šai garajā braucienā pāri Francijai un lejup pa Itāliju; visus prātus bija nodarbinājuši notikumi, kas jāpastāsta Deinam,— jāatsauc atmiņā tie, ko gluži vienkārši nedrīkst aizmirst; notikumu bija tik daudz, ka dažus vajadzēja izlaist.

Vai tas ir Deins? Slaidais, gaišmatainais vīrietis uz perona, vai tas ir Deins? Pārmainījies viņš nav, tomēr kļuvis par svešinieku. Brālis nepieder vairs viņas pasaulei. Džastina jau grasījās uzsaukt, lai pievērstu Deina uzmanību, taču skaņa pamira lūpās; meitene mazliet atvirzījās sēdeklī atpakaļ, lai pavērotu Deinu, jo vagons bija apstājies nelielā attālumā no vielas, kur viņš gaidīja, ļaudams zilo acu skatienam mierīgi slīdēt no loga uz logu. Tā būs gauži vienpusīga saruna, kad viņa stāstīs brālim par savu dzīvi pēc viņa aizbraukšanas, jo tagad viņa zina, ka Deins nebūt nealkst klāstīt viņai savus pārdzīvojumus. Lai jupis viņu rauj! Viņš vairs nav Džastinas mazais brālītis; viņa pašreizējai dzīvei ir tikpat maz kopīga ar māsu kā ar Droedu. Ak, Dein! Kāda ir šī dzīve, ja ik dienu divdesmit četras stundas tiek veltītas kaut kam vienam vienīgam?

— Ha! Tu jau domāji, ka es tevi atvilku šurp, bet pati neatbraucu, ko?— viņa iesaucās, nemanot piezagusies brālim klāt no aizmugures.

Deins pagriezās, saspieda māsas rokas un smaidīdams lūkojās uz viņu lejup.— Stulbiķe,— viņš mīlīgi noteica, paņemdams lielāko ceļasomu un ar otru roku ieķerdainies viņai elkonī.— Kā es priecājos, tevi redzot!— viņš piebilda, iesēdinādams Džastinu sarkanā lagondā, ko lietoja ikreiz, kad vajadzēja kaut kur nokļūt. Džastina atcerējās, ka Deins allaž bijis kā uzburts uz sporta mašīnām; tikko viņš bija sasniedzis vecumu, kad drīkst saņemt braukšanas atļauju, droedieši tūdaļ bija nopirkuši viņam kāroto.

4N<J

- Es ari priecājos. Ceru, ka tu esi atradis man omulīgu viesnīcu, jo, kā es rakstīju, tā arī ir. Es neļaušu, lai mani iebāž kādā Vatikāna cellē, kurai blakus mīt bars vīriešu, kas zvērējuši ieverot celibātu.— Viņa iesmējās.

Tādu sarkanmatainu raganu tur nemaz nelaistu. Es tev noīrēju istabu mazā pansija netālu no manis, bet tur runā angliski, ta ka tu tiksi galā, ja ari manis nebūs klat. Un vispār Romā ar angļu valodu nepazudīsi; parasti atradīsies kāds, kas to prot.

Tādās reizēs es nožēloju, ka man nav tavu dotību. Taču pazust es ncpazudīšu; es ļoti labi protu izskaidroties ar mīmiku un žestiem.

Man ir brīvi divi mēneši, Džasij,— vai tas nav brīnišķīgi jauki? Mēs varam aizšaut uz Franciju un Spāniju, un tad ari vel atliek mēnesis Droedai. Es esmu noilgojies pēc vecajām mājām.

Tiešām?— Viņa pagriezās, lai palūkotos uz brāli, uz tā glīti veidotajām rokām, kas prasmīgi vadīja mašīnu pa Romas trako satiksmes straumi.

Tu mani nepiemānīsi,— viņš sacīja.— Es zinu, ko tev nozīmē Droeda un māmiņa.

Džastina sažņaudza klēpī saliktās rokas, bet neko neatbildēja.

Vai lu neiebilstu, ja mēs padzertu pēcpusdienas tēju kopā ar dažiem maniem draugiem?— Deins vaicāja, kad viņi bija nokļuvuši galā.— Es jau pasteidzos tava vārda pieņemt ielūgumu. Viņi lik ļoti grib tevi redzēt, un es līdz rītam neesmu vēl brīvs, man negribējās atteikt.

Stulbiķi! Kāpēc lai es iebilstu? Ja mēs būtu Londonā, es tevi savestu kopa ar veselu baru draugu — kāpēc lai es šeit nesaliktos ar tavējiem? Labpral pabolīšu acis uz taviem semināra biedriem, Jtaul gan mans stāvoklis būs diezgan neizdevīgs, vai ne? Sievietēm no viņiem jāturas talak.

Viņa piegāja pie loga, palūkojās lejup uz kvadrātveida laukumiņu ar izdrupušu bruģi, divām apvīlušām platanām, zem kurām bija novietoti trīs galdi, un aplupušu baznīcu, kas slējās iepretī un bija celta bez īpašām rūpēm par skaistām, vijīgām formām.

Dein . . .

Jā?

Es saprotu, patiesi saprotu.

Jā, es zinu.— Smaids no sejas nozuda.— Es vēlētos, kaut arī māmiņa saprastu, Džasij.

Māmiņa ir citāda. Viņai šķiet, ka tu esi viņu nodevis, viņa neaptver, ka tā nav. Nekas. Ar laiku apjēgs.

Es ceru.— Deins pasmējās.— Slarp citu, tie nav semināra puiši, kurus tu šodien sastapsi. Es neuzdrīkstētos pakļaut kārdinājumam ne viņus, ne tevi. Tas ir kardināls de Brikasārs. Es zinu, ka viņš tev nepatīk, bet apsolies būt labiņa.

Džastinas acis iedzirkstījās burves viltībā.— Apsolos! Es skūpstīšu katru gredzenu, ko man pastieps.

Ā, tu atceries! Todien es biju uz tevi tik nikns — tu tak mani, viņam dzirdot, ņēmies kaunināt.

Nu, kopš lā laika es esmu skūpstījusi daudz ko tādu, kas ir nehigiēniskāks par gredzenu. Aktieru klasē ir kāds drausmīgi piņņains puisis, kuram slimas mandeles, nav kārtībā kuņģis un nelabi ož mute, un tas nu man bija jābučo, kopā saskaitot, divdesmit deviņas reizes; tagad varu tev apliecinat, draudziņ, ka pēc tā man neiespējams vairs nešķiet nekas.— Džaslina noglauda matus un aizgriezās no spoguļa. — Vai es paspēšu pārģērbties?

Ak, par to neraizējies! Tu izskaties lieliski.

Kas vēl lur bīīs?

Saule bija noslīgusi pārāk zemu, lai sasildītu senatnīgo laukumiņu, un platānas, kam no stumbriem lobījās miza, izskatījās pēc gurdām lepras slimniecēm. Džastina nodrebēja.

lur būs kardināls di Kontīni-Verkēze.

Džastina, kas bija šo vārdu dzirdējusi, ieplēta acis. — Vai traks! Tu apgrozies tik augstās aprindās?

Jā. Cenšos šo pagodinājumu attaisnot.

Vai las nozīmē, ka daži cilvēki cilās dzīves jomās te cenšas tev iegriezi, Dein?—viņa jautāja, vērīgi lūkodamās brālī.

Nē, būtībā ne. Kādi kuram paziņas, nav svarīgi. Es par to nekad nedomāju un citi tāpat.

Kāda telpa, kadi sarkanā tērpti vīri! Nekad visā savā mūžā Džaslina nebija tik skaudri apzinājusies, ka ir vīrieši, kam sievietes nav vajadzīgas, ka tām šai pasaulē gluži vienkārši nav vietas, šeit tās nepieciešamas vienīgi kā pazemīgas kalpotājas — mūķenes. Viņa joprojām bija ģērbusies brauciena laikā sagumzītajā olīvzaļajā linaudekla kleitā, ko tika uzvilkusi, vilcienam atstājot Turīnu, un tagad, soļodama pa mīksto, tumši sarkano grīdsegu, klusībā šķendējās — vajadzēja arī Deinam tik ellīgi steigties, kaut jel viņa nebūtu piekāpusies un apģērbusi ko citu!

Kardināls de Brikasārs smaidīdams panācās pretī; vecs, bet cik skaistsI

Mana dārgā Džastina.— viņš sacīja, ar zobgalīgu skatienu pastiepdams gredzenu — las liecināja, ka viņš labi atceras iepriekšējo reizi. un pēlīgi ielūkodamies viņas sejā,— ko viņš lajā meklē. Džastina nesaprata.— Tu nemaz neesi līdzīga mātei.

Viņa nolaidās uz viena ceļgala, noskūpstīja gredzenu, pazemīgi pasmaidīja, piecēlās, vēlreiz pasmaidīja — vairs ne lik pazemīgi.— Neesmu, vai ne? Manis izvēlētajā profesijā mātes skaistums nenāktu par ļaunu, tomēr uz skatuves es šā ta izgrozos. Tur. zināl. nav nekādas nozīmes, kāds cilvēks izskatās īstenībā. Svarīgi ir. lai aklieris ar savu mākslu spētu pārliecināt, ka viņa seja pilnīgi atbilst tēlam.

No kāda atzveltņa atskanēja aprauti smiekli: Džastina vēlreiz aizsoļoja noskūpstīt gredzenu vecas, izdēdējušas rokas pirkstā, tomēr šoreiz viņa ieskatījās liunšajas acīs un dīvainā karlā ieraudzīja las spulgojam mīlestībā. Mīlestībā prel viņu. Džastinu — cilvēku, kuru kardināls līdz šim nav redzējis un kura vārdu diez vai vispār dzirdējis pieminam. Kardināls de Brikasārs viņai nepalika vairāk ka piecpadsmit gadu vecumā, lurprelī prel veco sirds iesila lūlīl.

Sēdieties, dārgā.— teica kardināls Vilorio. ar roku norādīdams uz krēslu sev blakus.

Sveika, mince.— sacīja Džastina. pakutinādama pelēko kaķi sarkani lērplā kardināla klēpī.— Jauka, vai ne?

Tiesa gan.

Kā viņu sauc?

Nalaša.

Durvis atvērās, taču pa tām neieripoja tējas galdiņš. Ienāca, paldies dievam, parastā uzvalkā ģērbies vīrietis: Džastina nodomāja: vēl viena sutana. un es sākšu baurot kā vērsis.

Tomēr gluži parasts cilvēks šis ienācējs nebija, kaut arī pie garīdzniecības nepiederēja. Droši vien te. Vatikānā, ir vēl kāds noteikums — Džastinas nepakļāvīgajā prātā pazibēja doma . kas vidusmēra cilvēkiem liedz ienākt. Šis vīrietis nebija maza auguma, bet ar lik spēcīgu miesas būvi. ka šķita druknāks nekā īstenībā, ar platiem pleciem un krūtīm, lielu galvu kā lauvam, garām rokām kā aitu cirpējam. Viņam il kā piemita kaut kas no pērtiķa, taču no viņa vēdīja saprāts un viņš kustējās tāda cilvēka gaita, kurš zibeņālri iegūs, ko vien iegribēs, kamēr otrs nepaspēs ne aci pamirkšķināt. Iegūs un varbūt samals miltos, lomēr nemūžam nedarīs lo bezmērķīgi, neapdomāti — viss liks smalki apsvēris. Viņš bija melnīgsnējs. lāču biezās matu krēpes — tēraudpelēkas: tās izskalī- jās cietas ka no vistievākajam stieplltēm, tomēr bija sakārtotas mīkstos viļņos.

Rainer, jūs nākat kā saukts,— teica kardināls Vitorio, runādams joprojām angliski un norādīdams uz krēslu otrā pusē.— Mana dārgā,— viņš sacīja, pagriezdamies pret Džastinu, kad svešinieks bija noskūpstījis viņa gredzenu un piecēlies,— atļaujiet jūs iepazīstināt ar kādu mūsu ļoti labu draugu. Rainers Mērlings Hartheims. Rainer, la ir Deina māsa Džastina.

Hartheims paklanījās, ceremoniāli sasizdams papēžus, pavirši, diezgan vēsi uzsmaidīja viņai un apsēdās tālu sānos, paliekot Džastinai neredzams. Viņa atviegloti nopūtās, īpaši, kad pamanīja Deinu ierastā nepiespiestībā nometamies uz grīdas blakus kardināla Ralfa krēslam tieši viņai pretī. Kamēr viņa redzes kādu pazīstamu, turklāt mīļu seju, ne no kā nebūs bail. Tomēr istaba, sarkanā lerptie kardināli un tagad šis melnīgsnējais ienācējs sāka viņu kaitināt vairāk, nekā Deina klātbūtne spēja nomierināt; viņa ņēma ļaunā, ka vīrieši īstenībā izslēdz viņu no sava loka. Tā nu viņa paliecās uz vienu pusi un ņēmās atkal kutināt kaķi, noģizdama, ka kardināls Vitorio jūt viņas neapmierinātību un uzjautrinās par to.

Vai viņa ir sterilizēta?— vaicāja Džastina.

Protams!

«Protams!» Es gan nesaprotu, kāpēc vajadzēja lieki nopūlēties. Ja te jādzīvo diendienā, tad ar to pietiek, lai atrofētos olnīcas.

Gluži otrādi, mana dārgā,— atteica kardināls Vitorio, kam Džastinas uzvedība sagādaja lielu baudu.— Psiholoģiski sevi par bezdzimuma būtnēm esam padarījuši mēs, vīrieši.

Atļaujiet nepiekrist, jūsu eminence.

Tātad mūsu mazā pasaulīte nav juins pa prātam?

Nu, sacīsim vienīgi: es jūtos te mazliet lieka, jūsu eminence. Atnākt viesos te ir jauki, bet dzīvot šeit es negribētu.

Neuzdrīkstos jums pārmest. Es arī šaubos, vai jums patīk te viesoties. Bet gan jūs pie mums pieradīsit, jo es aicinu jūs ierasties te labi bieži.

Džastina pazibināja zobus smaidā.— Nevaru ciest, ka labi jāuzvedas,— viņa atzinās.— Tas manī modina vissliktākās īpašības — es jūtu, ka Deins ir par mani svētās šausmās, pat nepaskatīdamās uz viņu.

Es jau krietnu bridi prātoju, cik ilgam laikam tev pietiks pieklājības,— bez mazākā apjukuma teica Deins.

— Vajag tik drusku noskrāpēl Džastinai virskārtu, un zem tās jūs ieraudzīsi! dumpinieci. Tieši tāpēc viņa inan ir tik brīnišķīga māsa. Es neesmu dumpinieks, tomēr apbrīnoju nepakļāvīgos.

Hartheims pabīdīja krēslu, lai varētu Džastinu redzēt arī tad, kad viņa mitējās rotaļāties ar kaķi un izslējās taisna. Pašlaik skaistajam dzīvniekam bija apnikusi roka ar svešādo, sievišķīgo smaržu un, nepieceldamies kājās, tas graciozi pārvietojās 110 sarkanā klēpja uz pelēko, saritinājās zem Hartheima spēcīgo, plato plaukstu glāsta un sāka murrāt tik skaļi, ka visi iesmējās.

Ko tur lai dara — kāda esmu, tāda esmu,— attrauca Džastina, kas labprāt pajokoja, kaut arī joks zīmējās uz viņu pašu.

Motors Natašai strādā labi,— piezīmēja Hartheims, kura seju smaids pārvērta līdz nepazīšanai. Angliski viņš prata lieliski un runāja gandrīz bez jebkāda akcenta, tikai «r» skaņa likās ļoti uzsvērta — kā amerikānim.

Tējas galdiņš parādījās, pirms bija norimusi vispārējā jautrība, un, lai cik dīvaini, lo tasēs lēja Hartheims, pasniegdams kūpošo šķidrumu Džastinai ar daudz draudzīgāku skatienu nekā iepazīstoties.

Angļiem pēcpusdienas tēja ir svarīgāka par visām citām ēdienreizēm,— viņš tai sacīja.— Malkojot tēju, norisinās daudz kas, vai ne? Manuprāt, tas noliek tāpēc, ka dzert to var jebkurā laikā starp diviem un pussešiem, turklāt, to darot, taču pļāpā, un runāšana, ka zināms, rada slāpes.

Nākamā pusstunda šķila apstiprinām viņa viedokli, kaut arī Džastina sarunā nepiedalījās. Tika apspriesti dažādi temali, sākot ar Svētā tēva trauslo veselību un beidzot ar auksto karu un ekonomikas lejupslīdi; visi četri vīrieši tērzēja un tik ieinteresēti klausījās, ka Džastinu tas gluži pārsteidza: viņa sāka saprast, kas visiem klātesošajiem — arī Deinam — ir kopīgs, turklāt brālis bija kļuvis savāds, gandrīz vai nepazīstams. Viņš moži sprieda līdzi, un Džastinai nepaslī- dēja garām nepamanīts, ka trīs vecākie vīri klausās Deinā dīvaini pazemīgi, it kā justu pret viņu gluži vai bijību. Hrāļa piezīmes nebija nedz vientiesīgas, nedz naivas, tajās jautās kaut kas savs, nedzirdēts, šķīsts. Vai citi pievērš viņa vārdiem tik nopietnu uzmanību tieši šīs šķīstības dēļ? Tāpēc ka Deinam tā piemīt, bet viņiem ne? Vai viņi tiešām apbrīno tikumu uti vēlas, kaut paši būtu tādi? Vai šķīstība ir tāds retums? Trīs vīrieši, lik atšķirīgi un tomēr daudz luvāki cits citam nekā jebkurš no viņiem — Deinam. Cik grūti skatīties uz Deinu tik nopietni, kā to dara šie trīs. Viņš gan daudzējādā ziņā tagad izturas nevis kā jaunākais, bet kā vecākais brālis, un viņa, Džastina, ari atjaus, cik Deins ir saprātigs, gudrs un patiešām šķīsts. Līdz šim viņi abi dzīvojuši vienā kopīgā pasaulē. Tagad jāpierod, ka lā vairs nav.

Ja jūs tūlīl gribat atgriezties pie lūgšanām, Dein, es pavadīšu jūsu māsu līdz viesnīcai,— izrīkoja Rainers Mēr- lings Hartheims, neprasot, ko citi par to domā.

Un tā nu viņa devās lejup pa marmora kāpnēm kopā a« šo plecīgo, valdonīgo cilvēku, neuzdrošinādamās bilst ne vārda. Ārā Romas saulrieta zeltainajā vizmā viņš paņēma Džastinu zem rokas un aizveda pie melna mersedesa, šoferis tam blakus bija izstiepies miera stājā.

Jūs taču negribēsil pavadīt pirmo vakaru Romā viena, kamēr Deins aizņemts citur,— viņš teica, iesēzdamies mašīnā viņai blakus.— Jūs esat pārsteigta un apmulsusi, tāpēc ir labāk, ja atrādīsities sabiedrībā.

Manas domas jūs, šķiet, neinteresē, Hartheima kungs.

Sauciet mani labak par Raineru.

Acīmredzot jūs esat svarīgs vīrs, ja jums ir tik lepna mašīna un pašam savs šoferis.

Es būšu vēl svarīgāks, kad kļūšu par Rietumvācijas kancleru.

Džastina iespurdzās.— Brīnos, ka neesat tas jau tagad.

Bezkaunīga! Esmu tam par jaunu.

Vai tiešām?— Viņa pagriezās iesānis, lai aplūkotu ceļabiedru tuvāk, un atklāja, ka Harlheima melnīgsnējā āda ir gluda, jauneklīga un zem dziļi dobumos gulošajām acīm nav maisiņu — vecuma liecinieku.

Es esmu smagnējs un sirms, taču nosirmot nosirmoju sešpadsmit gadu vecumā un smagnējs kļuvu, kad vairs necietu badu. Patlaban man ir likai trīsdesmit viens gads.

Ticēšu jums uz vārda,— viņa sacīja, nomezdama kurpes.— Manās acīs jūs tomēr esat vecs — man ir tikai divdesmit viens gadiņš.

Briesmone,— viņš smaidīdams noteica.

Laikam gan. Mana māte saka to pašu. Tikai es lāgā nezinu, ko jūs kairs ar šo vārdu domājat, tāpēc paskaidrojiet, lūdzu, man savu variantu.

Vai mātes variantu jūs jau zināt?

Ja es sāktu viņai taujāt, viņa laikam gan paliktu kā uz mutes sista.

Vai jums neliekas, ka es arī tagad jūtos kā uz mutes sists?

Man ir lielas aizdomas, Harthcima kungs, ka jūs arī esat briesmonis, tāpēc es šaubos, vai kaut kas varētu jūs novest līdz šādam stāvoklim.

Briesmonis vai briesmone,— viņš ierunājās gluži klusu.— Labi, mis O'Nila, mēģināšu jums paskaidrot, ko šis vārds nozīmē.-Tas ir cilvēks, kurš citus iedzen svētas šausmās, kāpj viņiem uz galvas, jūtas stiprāks par visiem, izņemot dievu, nepazīst sirdsapziņas pārmetumus un visai aptuveni apjauš morāles likumus.

Džastina iesmējās.— Manuprāt, tas viss raksturīgs jums! Turklāt es nemaz nevaru būt bez sirdsapziņas pārmetumiem un morāles. Es esmu Deina māsa.

Jūs nemaz neliekaties viņam līdzīga.

Jo |aunāk man.

Viņa seja nepiederētos jūsu personībai.

Jums, bez šaubām, ir taisnība, taču ar viņa seju es, iespējams, būtu kļuvusi par citādu personību.

Alkarā no tā, kas radies pirmais — cālis vai ola, kā jums šķiet? Uzvelciet kurpes, mēs iesim staigāt.

Bija silts, un pamazām sabiezēja tumsa, taču ugunis mirdzēja, visur ņudzēja ļaužu pitļi (likās, tiem ir vienalga, kurp iet), ielas bija pilnas ar motorolleriem, kas spalgi signalizēja, un maziem, uzņēmīgiem fiatiem, kuri atgādināja izbiedētu varžu barus. Beidzot viņi nonāca nelielā skvērā, kur bruģakmeņus cilvēku soļi neskaitāmos gadsimtos bija nodeldējuši gludus, un Rainers ieveda Džastinu kādā restorānā.

Varbūt jūs vēlētos ēst zem klajām debesīm?— viņš pajautāja.

Ja jūs mani barosit, man ir gluži vienalga, vai las notiek iekšā, ārā vai uz sHekšņa.

Vai drīkstu jums pasūtīt?

Mirkli gaišās acis nogurumā mazliet samirkšķinājās, taču nepakļāvības gars Džastinā nebija pagaisis.— Kāpēc man būtu japakļaujas visai šai vīriešu valdonīgajai patvarai?— viņa atcirta.— Galu galā — kā jūs zināt, ko man gribas?

Trakoti lepna,— viņš noburkšķēja.— Tādā gadījumā pasakiet, kādi ēdieni jums garšo, un es apsolu, ka pratīšu iztapt. Zivis? Teļgaļa?

Vai vienosimies par kompromisu? Labi, paiešu jums pusceļu pretī, kāpēc ne? Gribu kādu pastēti, krevetes un lielu šķīvi saltimbocca', pēc tam cassata [22] un cappuccino [23] . Sastādiet nu no tā maltīti, ja varat.

Man vajadzētu jūs iepērt,— viņš sacīja, nezaudēdams ne druskas no labā garastāvokļa. Viņš atkārtoja pasūtījumu viesmīlim tieši pēc viņas pieprasītajiem noteikumiem, tikai ātrā itāliešu valodā.

Jūs teicāt, ka es nemaz neesot līdzīga Deinam? Vai lad mums nav neka, nekā kopīga?— Džastina paskumji ievaicājās, kad viņi jau dzēra kafiju,— izsalkums nebija ļāvis šķiest laiku sarunai, kamēr galdā atradās ēdiens.

Hartheims pasniedza viņai uguni, lad aizdedzināja pals savu cigareti un atlaidās pret krēsla atzveltni, kur viņu nesniedza gaisina, jo gribēja mierīgi Džastinu pavērot, atsaucot atmiņā, kā pirms vairākiem mēnešiem pirmo reizi ticies ar Deinu. Kardināls de Brikasārs, likai četrdesmit gadus jaunāks; viņš bija tūdaļ ievērojis līdzību un lad uzzinājis, ka abi ir radinieki: Ralfa de Brikasāra māsai ir dēls Deins un meila Džastina.

Jā, zināma līdzība ir. viņš teica.— Reizēm pat sejā. Drīzāk izteiksmē nekā vaibstos. Ap acīm un muti: kā jūs skatāties, kā aizverat lūpas. Diezgan savādi, ka tieši tas jums abiem nav līdzīgs ar tēvoci kardinālu.

Ar tēvoci kardinālu?—viņa neizpratnē pārvaicāja.

Kardinālu de Brikasāru. Vai tad viņš nav jūsu tēvocis? Man vismaz tā teica.

Šis vecais mailaspulns? Paldies dievam, viņš nav mūsu radinieks. Kādreiz senās dienās viņš bijis mūsu priesteris, bet tad manis vēl nebija pasaulē.

Viņai ir ļoti ass prāts, taču patlaban viņa ir arī bezgala nogurusi. Nabaga mazā meitene—jo viņa patiešām ir maza meitene. Desmit gadi, kas viņus šķir, liekas īsts bezdibenis. Modināt aizdomas nozīmētu sagraut drupās visu viņas pasauli, ko viņa lik drosmīgi aizstāv. Iespējams, ka viņa atsacītos ticēt, pat ja viņš to bez kādiem aplinkiem pateiktu acīs. Ko darīt, lai iepriekš sacītais liktos nenozīmīgs? Iedziļināties šai jautājumā nedrīkst nekādā ziņā, taču nedrīkst arī tūlīt saki sarunu par ko citu.

Tad ir saprotams,— viņš it kā garāmejot piezīmēja.

Kas saprotams?

Ka Deina līdzība ar kardinālu ir gluži virspusēja — garums, ķermeņa uzbūve, sejas krāsa.

A! Vecmāmiņa man stāstīja, ka mūsu tēvs pēc izskata bijis diezgan līdzīgs kardinālam,— Džastina, neko nenojauzdama, paskaidroja.

Vai tad jūs tēvu nekad neesat redzējusi?

Neesmu redzējusi pat fotogrāfiju. Viņi ar mali izšķīrās uz visiem laikiem jau pirms Deina dzimšanas.— Viņa pamāja viesmīlim.— Es vēlētos vēl vienu cappuccino.

Džastin, jūs esat galavā mežone! Ļaujiet taču man pasūtīt!

Nē, pie velna, neļaušu! Es spēju pilnīgi patstāvīgi domāt, un man nav vajadzīgs aizbildnis, kurš mūžīgi pasaka priekšā, ko es gribu un kad es to gribu, vai dzirdat?

Deins sacīja: «Vajag tikai drusku noskrāpēt virskārtu, un zem tās jūs ieraudzlsit dumpinieci.»

Viņam taisnība. Ak, ja jūs zinātu, kā es neciešu, ka mani lutina, lolo un apvelti ar īpašu uzmanību! Es pati apjēdzu, kas jādara, un nevienam neļaušu sevi mācīt. Es nevienam nelūdzos žēlastības un pati arī netaisos nevienu žēlot.

To es redzu,— īsi atteica HarUieims.— Kas jūs tādu padarījis, lierzchen'? Vai tas ir iedzimts?

Iedzimts? Nudien nezinu. Manuprāt, mūsu ģimenē ir par maz sieviešu, lai to varētu pateikt. Katrā paaudzē tikai viena. Vecmāmiņa, māmiņa un es. Vīriešu gan veseliem bariem.

Jūsu paaudzē gan šo baru nav. Viens pats Deins.

Laikam tāpēc, ka māmiņa pameta tēvu. Liekas, pēc tam vairs neviens viņas uzmanību neizpelnījās. Žēl gan. Māmiņa ir īsta mājās sēdētāja, vīru viņa būtu lutinājusi uz nebēdu.

Vai viņa ir līdzīga jums?

Nedomāju vis.

Svarīgāk ir, vai jūs ar viņu esat tuvas.

Mēs ar māmhju?— Viņa pasmaidīja bez mazākā ļaunuma, tāpat kā būtu smaidījusi Megija, ja kāds jautātu, vai viņas ir tuvas ar meitu.— Neesmu pārliecināta, vai mēs esam tuvas, bet kaut kas mūs saista. Varbūt tās ir tikai radniecības saites, nezinu.— Viņas acis iedzalkstljās.— Man vienmēr gribējies, lai viņa runā ar mani kā ar Deinu, tāpat man gribējies satiki ar viņu, kā saliek Deins. Taču kaut kā pietrūkst vai nu viņai, vai man. Laikam jau man. Viņa ir daudz jaukāks cilvēks par mani.

Neesmu ar viņu pazīstams, tāpēc nevaru jūsu spriedumam nedz. piekrist, nedz nepiekrist. Ja tas jums sniedz kaut mazāko mierinājumu, llerzchen, lad man jūs patikai tieši lāda. Es nevēlētos, lai jūs mainītos kaut vai par mala tiesu, man palik pat jūsu smieklīgais kausi īgums.

Cik jauki! Turklāt pēc tam, kad es jums metu seja visādus apvainojumus. Es tik tiešām neesmu līdzīga Deinam, vai ne?

Deins vispār nav līdzīgs nevienam šaja pasaulē.

Vai, pēc jūsu domām, viņš ir no citas pasaules?

Laikam gan.— Hartheims paliecās uz priekšu, un kjanli pudelē iesprauslās sveces vārgā liesmiņa apspīdēja viņa seju.— Es esmu katolis, un ticība manā dzīvē bijusi vienīgā, kas nav pievīlusi, kaut gan es to esmu pievīlis ne reizi vien. Man netīk runāt par Deinu, jo sirds man iečukst, ka ir tadas lietas, kuras labak neapspriest. Jūs, protams, skatāties uz dzīvi un uz dievu citādi. Nerunāsim vairs par lo, labi?

Džastina ziņkāri palūkojās viņā.— Labi, Rainer, ja jus tā gribat. Noslēgsim līgumu: vienalga, ko mēs apspriedīsim, las nebūs nedz Deina raksturs, redz reliģija.

Daudz kas bija nolicis ar Kaineru Merlingu Hartheiinu kopš viņa satikšanās ar Ualfu de Brikasāru tukstoš deviņsimt četrdesmit trešā gada jūlijā. Pēc nedējas viņa pulks bija nosūtīts uz austrumu fronti, un viņš bija palicis tur līdz kara beigām. Pirms kara viņam, pavisam jaunam, bezrūpīgam puikam, vel nebija paspējuši iepotēt Hitlerjaunatncs mācības, un nacisma augļus viņš dabūja nobaudīt, kad, apjucis un izmisuma plosīts, soļoja pa sniegu frontē, kur Iruka gan munīcijas, gan cilvēku — uz katriem simt jardiem iznāca labi ja pa vienam vīram. No kara gadiem viņam bija palikušas atmiņā vienīgi grūtās kaujas neganta salā un Balfa de Brikasāra seja. Šausmas un daile, velns un dievs. Pusjucis, pa pusei sasalis ragā, nevarīgi gaidīdams, kad putenī no zemu slīdošām lidmašīnām bez izpletņiem izlēks partizāni, viņš bija silis sev pa krūtīm un klusu skaitījis lūgšanas, tomēr nezinādams, ko īsti izlūdzas: lodes savai šautenei, glābiņu no krieviem, dvēseles nemirstību, jaunu tikšanos ar kardinālu Romas bazilikā, nākotni Vācijai vai atvieglojumu sirdij.

Tūkstoš deviņsimt četrdesmit piektā gada pavasarī viņš, krieviem uzbrūkot, bija atkāpies pāri Polijai, tāpat kā visi citi kareivji sapņodams likai par vienu — nokļūt angļu un amerikāņu okupētajā Vācijā. Jo krievi taču, jādomā, viņu nošautu.

Viņš saplēsa un sadedzināja savus dokumentus, apraka abus Dzelzs kruslus, nočiepa šādas tādas drēbes un uz Dānijas robežas padevās angļu varas iestādēm. Tās nosūtīja viņu uz kādu pārvietoto personu nometni Beļģijā. Tur viņš gadu nodzīvoja pie maizes un putras — tas bija viss, ar ko novājinātā Anglija varēja atļauties barot tūkstošus un vēlreiz tūkstošus cilvēku, kas atradās viņu aprūpē un gaidīja, līdz angļi atjēdzas, ka vienīgā izeja ir palaist viņus brīvībā.

Divreiz nometnes priekšnieki bija izsaukuši viņu, lai uzstādītu ultimātu. Ostendes ostā esot noenkurojies kuģis, kas uzņemot imigrantus braucienam uz Austrāliju. Viņam izdošot jaunus dokumentus un aizsūtīšot uz jauno mājvietu, bet viņš par atlīdzību nostrādāšot divus gadus darbā, ko turienes valdība uzskatīšot par viņam piemērotu; pēc tam viņš būšot pats sev kungs. Tas nebūšot vergu darbs; viņam, protams, maksāšot parasto algu. Tomēr viņš abas reizes pierunāja ierēdņus, lai tie viņu nesūta prom. Viņš bija nīdis nevis Vāciju, bet Hitleru un nekaunējās, ka ir vācietis. Vācija ir viņa dzimtene, viņš sapņojis par to vairak nekā trīs gadus. Pati doma, ka viņu atkal izmetis uz sēkļa tādā zemē, kur neviens nerunā viņa valodu un viņš savukārt neprot turieniešu valodu, šķita visbriesmīgākais lāsts. Tā nu tūkstoš deviņsimt četrdesmit septītā gada sākumā viņš bez graša kabatā klimta pa Ahenas ielām, gatavs līmēt kopā saplosītās dzīves drumslas, pec ka jau sen bezgala bija ilgojies.

Viņš bija izdzīvojis un saglabājis gara spēku, taču ne jau lādēļ, lai atgrieztos atpakaļ nabadzībā, tur, kur viņu neviens nepazina. Jo Raincram piemita ne vien milzīga godkāre — viņu sava ziņa varēja dēvēt par ģēniju. Viņš atrada darbu Grundiga firmā un uzsaka pētījumus jomā, kura viņu bija savaldzinājusi pirmajā mirklī, kad viņš uzzināja, kas ir radars,— proti, elektronikā. Viņa galvā drūzmējās idejas, tomēr viņš negribēja pārdot tās Grundigain par miljono daļu to īstas vērtības. Viņš rūpīgi apsvēra tirgus iespējas, tad noprecēja tada vīra atraitni, kurš bija izmanījies paturēt savā īpašumā dažas mazas radiorūpnīcas, un ķērās pie ražošanas patstāvīgi. Kas par to, ja viņam tolaik bija tikai mazliet pāri divdesmit gadiem! Viņam piemita daudz vecākam vīram raksturīgais saprāts, un pēckara Vācijas haoss deva iespējas jauniem cilvēkiem.

Tā kā laulājies viņš tika dzimtsarakstu nodaļā, baznīca atļāva šķirties; tūkstoš deviņsimt piecdesmit pirmajā gadā viņš izmaksāja Annelīzei llartheimai divreiz lielāku summu, nekā tolaik bija vērtas viņas pirmā vīra divas rūpnīcas, un kļuva brīvs. Taču otrreiz viņš neapprecējās.

Visi jaunekļa gadu pārdzīvojumi Krievijas bargajos salos nebija pārvērtuši viņu par nejūtīgu dzīvas būtnes karikatūru, tie tikai neļāva tālāk attīstīties dvēseles maigumam un labestībai, izvirzot priekšplānā citas īpašības — saprātu, nežēlību, apņēmību. Cilvēks, kuram nav nekā, ko zaudēt, var iegūt visu, un cilvēku, kam nav jūtu, nekas nespēj ievainot. Vismaz tā viņš pūlējās sev iestāstīt. Patiesībā viņam piemita dīvaina līdzība ar to vīru, kuru viņš bija saticis tūkstoš deviņsimt četrdesmit trešajā gadā Romā; tapat kā Ralfs de Brikasārs, viņš saprata, ka rīkojas nepareizi jau tad, kad to darīja. Apziņa, ka rīcība ir slikta, neatturēja viņu ne mirkli, vienīgi spieda maksāt par malcrialo augšupeju ar sirdssāpēm un pašmocībām. Daudziem liksies, ka par mantu nav vērts maksāt tik lielu cenu, taču, pēc viņa uzskata, lā divkārt pārsniedza ciešanu vērtību. Pienāks diena, kad viņš vadīs Vāciju un izveidos to tādu, kā sapņojis, iznīdēs āriski luterānisko morāli, pavērs plašākus apvāršņus. Tā kā viņš nespēja apsolīt, ka negrēkos, viņam vairākas reizes grēksūdzē tika liegta piedošana, tomēr viņš nez kā izkūlās sveikā, noturēdamies ticīgo rindas, līdz uzkrāja tik daudz naudas un ieguva lādu varu, ka tas viss lielā mērā atbrīvoja no vainas — viņš varēja grēkus nožēlot un tie tapa piedoti.

Tūkstoš deviņsimt piecdesmit piektajā gadā, būdams viens no bagātākajiem un ietekmīgākajiem jaunās Rietumvācijas vīriem, tikko ievēlēts par Bonnas parlamenta deputātu, viņš atkal ieradās Romā, lai sameklētu kardinālu de Rrikasāru un parādītu, kāds ir šī vīra aizlūgumu galaiznākums. Kā Rainers bija iepriekš iztēlojies tikšanos, viņš vēlāk pats nespēja atcerēties, jo no sākuma līdz beigām apzinajās tikai vienu: ka Ralls de Brikasārs jutas viņā vīlies. Viņš gluži labi saprata, kāpēc,— nebija vajadzības jautāt. Tomēr vārdus, ko kardināls teica šķiroties, viņš nebija gaidījis.

«Es lūdzos, lai liktenis jums būlu labvēlīgāks nekā man, jo jūs bijāt tik jauns. Nav lāda mērķa, kas attaisnotu līdzekļus. Bet laikam mūsu bojāejas sēklas top kaisītas zemē, pirms mēs piedzimstam.»

Atgriezies viesnīcas istabā, Hartheims raudāja, bet pēc brīža nomierinājās un nodomaja: kas darīts, tas nogrimis pagātnē, bet nākotnē es būšu tads, kādu viņš cerējis mani redzēt. Reizēm viņam tas izdevās, reizēm ne. Taču viņš pulējās. Draudzība, kas viņu saistīja ar Vatikāna vīriem, kļuva par visdārgāko pasaulē, un Roma pārvērtās par vielu, kur viņš meklēja glābiņu ikreiz, kad vienīgi tur sniegtais mierinājums spēja atpestīt no visbriesmīgākā izmisuma. Mierinājums. Tas bija savāds mierinājums. Šie viri neuzlika viņam svētījot rokas, neteica laipnus vārdus. Mierinājums ielija sirdi kā balzams, it kā tā devēji saprastu viņa sāpes.

Un tovakar, aizvadījis Džastinu uz pansiju un soļodams pa siltajām Romas ielām, viņš domāja, ka allaž jutis pret meiteni pateicību. Jo, vērodams, kā viņa tiek galā ar smago pārbaudījumu — šīs pēcpusdienas sarunu, viņš bija jutis sirdi sarosāmies maigumu. Mazā briesmone, ievainota, bet ne uzvarēta! Vai šie viri saprot, ka Džastina il visā ir tiem cienīgs pretinieks? Hartheimam likās, ka tā viņš varētu lepoties ar savu meitu — tikai žēl, ka viņam nav meitas. Tāpēc jau viņš bija nolaupījis Deinam māsu un aizvedis projām — lai varētu vērot, kā viņa turēsies pēc tikšanās ar visvareno baznīcu un ar tādu Deinu, kādu viņa iepriekš nekad nav redzējusi, ar Deinu, kas vairs nav un nekad nevarēs būt viņas dzīves neatņemama sastāvdaļa.

Viņa paša dieva jaukākā īpašība,— viņš domāja, vērpdams tālāk savus prātojumus,— ir spēja visu piedot, piedot Džasti nai iedzimto neticiguinu un viņam pašam, ka viņš aizslēdzis savu jūtu krātuvi līdz tam, kad pienāks īstais brīdis lo atslēgt. Tikai īsu mirkli viņu bija pārņēmušas bailes, ka atslēga pazaudēta uz mūžu … Viņš pasmaidīja un aizsvieda projām cigareti. Atslēga . .. Nu, reizēm atslēgām ir savāda l'orma. Varbūt vajadzīga katra sarkanmatainās galviņas cirta, katra sproga, lai atmūķētu sarežģīto sledzeni, varbūt sarkanajā istaba viņa dievs iedevis rokā ugunīgi sarkanu atslēgu.

Diena aizlidojusi kā viens mirklis. Taču, palūkojies pulksteni, viņš redzēja, ka ir vēl agrs, un nojauta, ka cilvēks, kam tagad, kad Svētais tēvs guļ smagi slims, ir tik liela vara, joprojām būs nomodā, jo naktis ir tikpat modrs kā viņa mīļotā kaķene. Mazajā istabā Kastelgandolfo dzirdamas atbaidošas žagas, kas sarauj krampjos vājo, bālo, askētisko seju — tā vīra seju, kurš lik ilgus gadus valkājis pāvesta balto tiāru, viņš mirst, bet viņš bijis liels pāvests. Vienalga, ko par viņu runā, viņš bijis liels pāvests. Ja viņš mīlējis vāciešus, ja ari tagad vēl priecājas, dzirdēdams savā tuvumā vācu mēli, vai las ko groza? Ne jau Rainers ir tam tiesnesis.

Taču par lo, kas Raineram patlaban jāuzzina, Kastelgan- dolfo iemītniekiem nav ne jausmas. Un viņš dosies augšup pa marmora kāpnēm uz gaiši un tumši sarkano istabu, lai runātu ar kardinālu di Kontlni-Verkēzi. Ar to, kurš varbūt kļūs par jauno pāvestu un varbūt arī nekļūs. Jo Rainers jau gandrīz

Iris gadus vēro šīs gudrās, laipnās, tumšās acis kavējamies pie sejas, kas viņam ir pati tuvākā; jā, labāk meklēt izskaidrojumu pie Vitorio, nevis pie kardināla de Brikasāra.

Nekad savā mūžā nebiju gaidījusi, ka izrunāšu tādus vārdus: «Paldies dievam, ka inēs aizbraucam uz Droedu,»— sacīja Džastina, atteikdamās iemest naudas gabalu Trevi strūklakā par zīmi, ka vēl atgriezīsies šurp.— Rija taču domāts, ka mēs iepazīsimies ar Franciju un Spāniju, bet mēs joprojām esam Romā, un es šeit jūtos gluži nevajadzīga — kā cilvēkam naba. Ak, šie brāļi!

Hm, tātad jūs uzskatat, ka naba ir nevajadzīga? Starp citu, atceros, ka Sokrāts bija tādās pašās domās,— sacīja Rainers.

Sokrāts? Tiešām? Neatminos! Jocīgi, manuprāt, es esmu izlasījusi arī lielāko daļu Platona.— Viņa pagriezās, lai paskatītos uz Raineru, nodomādama, ka parastās tūrista drēbes viņam piestāv daudz labāk nekā solīdais uzvalks, ko viņš nēsā, kad ierodas Vatikānā.

Ir labi zināms, ka viņš bijis stingri pārliecināts par nabas nevajadzīgumu. Lai to pierādītu, viņš savējo noskrūvējis un aizmetis projām.

Džastinas lūpas noraustījās.— Un kas noticis?

Nokritusi viņa loga.

Blēdis tāds!— viņa iespurdzās smieklos.— Atēnās togas tolaik nevalkāja. Bet man ir nejauka nojauta, ka jūsu stāstā slēpjas kāda morāle.— Viņas seja kļuva nopietna.— Kāpēc jūs noņematies ar mani, Rain?

Stūrgalve! Cik reižu es esmu teicis, ka mani sauc par Raineru, nevis Rainu!

Jūs taču nesaprotat,— viņa teica, domīgi raudzīdamās mirdzošajās ūdens strūklās, kas krila netīrajā baseinā, pilnā ar nosmulētiem naudas gabaliem.— Vai jūs kādreiz esat bijis Austrālijā?

Viņa pleci nodrebēja aizturētos smieklos.— Divreiz gandrīz aizbraucu, Herzchen, tomēr galu galā izdevās izvairīties.

Nu, būtu aizbraucis, būtu arī sapratis. Austrāliešu ausīs jūsu vārdam piemīt maģisks spēks —ja to izrunā tā kā es: Rain1. Tas nozīmē dzīvību tuksnesī.

' Vārds Hairt fonētiski atbilst angļu vārdam lielus faustrāliešu izruna).

Rainers satrūcies nometa cigareti.— Džastin, jūs taču negrasāties manī iemīlēties?!

Kādi egoisti gan ir vīrieši! Man žēl jus apbēdināt, bet ne.— Tad, it kā gribētu nogludināt vārdu asumu, viņa satvēra Harttieiina roku un paspieda to.— Tas ir kaut kas daudz jaukāks.

Kas var būt jaukāks par iemīlēšanos?

Pēc manām domām, gandrīz viss. Es neparko negribu, lai man kāds kļūtu tik nepieciešams, ka es bez viņa nevarētu dzīvot.

Varbūt jums taisnība. .Ia las notiek par agru, lad, protams, ļoti traucē. Kas tātad ir daudz jaukāks?

Atrast draugu.— Viņa paberzēja ar pirkstgaliem Rai- ncra roku.— .Jūs esat mans draugs, vai ne?

Jā.— Viņš smaidīdams iemeta baseinā naudas gabalu. — Pa šiem gadiem es esmu iesviedis te savu tūkstoti vācu marku, lai tikai justos drošs, ka joprojām drīkstēšu gozēties dienvidu saulē. Naktīs murgos es reizēm atkal salstu.

Jums vajadzētu izmēģināt, ko nozīmē īsta dienvidu svelme,— Džastina iebilda.— Simt piecpadsmit grādu ēnā, ja šo ēnu vispār var kaul kur atrast.

Nav brīnums, ka te jums nav karsti.— Viņš iesmējās neskanīgi ka vienmēr — šī paraža bija palikusi no senām dienām, kad skaļi smieties nozīmēja izaicināt likteni.— Droši vien tieši Austrālijas svelme padarījusi jūs tik sīkstu un izturīgu.

Jūs labi protat angļu sarunu valodu, tikai tai ir amerikāniska pieskaņa. Man sākumā šķita, ka jūs esat mācījies kādā no lepnākajām Anglijas universitātēm.

Nē. Valodu sāku mācīties kādā nometnē Beļģijā no ierindas karavīriem, kas bija vai nu Londonas koknejieši, vai skoli, vai Anglijas vidienes zemnieki, un ikreiz sapratu vienīgi lo cilvēku, kurš bija mani mācījis, citu runa palika ķīniešu ābece, jo vienu un to pašu vārdu katrā vietā izrunā citādi. Tāpēc, atgriezies Vācijā, skatījos pēc iespējas vairāk filmu un pirku vienīgās plates angļu valodā, kuras varēja dabūt, bet tās bija ierunājuši amerikāņu komiķi. Mājās es klausījos tās neskaitāmas reizes, līdz pratu tik daudz, ka varēju mācīties tālāk.

Džastina, kā parasti, bija novilkusi kurpes; Hartheims šausminādamies nolūkojās, kā viņa basām kājām soļo pa ietvi: bruģakmeņi nokvcldēti tik karsti, ka uz tiem varētu izcept pal olu.

Palaidne! Uzvelciet kurpes!

Es lak esmu austrāliete — mums ir pārāk platas pēdas, kurpes spiež. Tas tāpēc, ka pie mums nepazīst īstu salu; kad vien var, mēs staigājam basām kājām. Es varu pāriet pāri dadžainam aplokam un pēc tam izvilkt ērkšķus no pēdām bez kādām sāpēm,— viņa palepojās.— Droši vien varētu st;ūg;it arī pa karstām oglēm.- Tad viņa pēkšņi ierunājās pat lu> citu:— Vai jūs savu sievu mīlējāt, Rain?

Nē.

Vai viņa jūs mīlēja?

Jā. Citādi viņa nebūtu ar mani precējusies.

Nabadzīte! Jūs viņu izmantojāt un tad pamētāt.

Vai jūs tāpēc jūtaties manī vīlusies?

Nē, laikam ne. Taisnību sakot, tieši tāpēc es ju* apbrīnoju. Tomēr viņas man no tiesas žēl, un tas rada jo lielāku apņēmību neiepīties tādā pašā ķezā.

Vai tad jūs mani apbrīnojat?— Viņa balsī ieskanējās pilnīga neizpratne.

Kāpēc ne? Es taču necenšos saskatīt jūsu raksturā tādas īpašības, kuras meklēja viņa, vai ne? Jūs man patikai, jus esat mans draugs. Viņa jūs mīlēja, jūs bijāt viņas vīrs.

Laikam gan godkārīgi vīrieši, Herzchen, viņš paskumji noteica,— neizturas diez cik jauki pret savam partnerēm.

Tas tāpēc, ka tādi vienmēr izvēlas sievietes, kas ir ar mieru tēlot kājslauķus. «Jā, mīļais, nē, mīļais, es visu izdarīju, mīļais, un ko tu vēl gribētu?»—tāds ir viņu stils. Gatava raudu leja. Būtu es bijusi jūsu sieva, pasūtītu jūs uz poda, turpretī viņa jau to nekad nedarīja, vai ne?

Hartheima lūpas notrīsēja.— Nē. Nabaga Annelīze. Viņa bija tā dēvētā cietēja, lāpēc neprata izteikties ne tik tieši, ne arī tik izsmalcināti. Kaut jel pie mums rādītu austrāliešu filmas, tad man nebūlu svešs jūsu vārdu krājums. To «jā, mīļais» es sapratu, bet «raudu leja» man gan neko neizsaka.

Tas nozīmē grūtu likteni, taču ar ironijas pieskaņu.— Ar baso kāju stiprajiem pirkstiem viņa ieķērās baseina apmalē un, zaudēdama līdzsvaru, bīstami sašūpojās atpakaļ, tomēr nākamajā mirklī ar vieglu kustību iztaisnojās.— Beigās jūs tomēr izturējāties pret viņu visai cēli. Tikāt no viņas vaļā. Bez jums viņai klājas daudz labāk, kaut gan viņa tā laikam nedomā. Es turpretī varu jūs paturēt, jo neparko neļaušu jums bojāt man nervus.

Cieta. Jūs patiešām esat cieta, Džastin. Un no kurienes jums visas šīs ziņas par mani?

Izprašņāju Deinu. Protams, Deins paliek Deins, viņš pastāstīja likai kailus faktus, pārējo es secināju pali.

Neapšaubāmi no jūsu neizsmeļamās pieredzes. Kāda jūs esal krāpniece! Stāsta, ka jūs esot lieliska aktrise, bet man tas šķiet neticami. Ka jums izdodas notēlot jūtas, kuras jūs nekādā ziņā neesat iepazinusi? Kā cilvēks jūs esal emocionāli atpalikusi, pat vairums piecpadsmitgadīgo prot paliesāk just.

Viņa nolēca no apmales, apsēdās uz tās un noliecās, lai uzvilktu kurpes, bēdīgi pakustinādama kāju pirkstus.— Nolādēts, atkal pietūkuši.— Nebija nekādu pazīmju, ka Raincra pēdējie vārdi būtu viņu sadusmojuši vai aizvainojuši, šķita, ka viņa tos nav pat dzirdējusi. Rādījās, ka, klausoties pārmetumus vai nosodījumus, viņa gluži vienkārši izslēdz kādu iekšēju klausāmaparātu. Droši vien lādu pārmetumu un nosodījumu nav bijis mazums. Brīnums, ka viņa nenist Deinu.

L'z to ir grūti atbildēt,— viņa sacīja. Man tomēr tas jāvar, citādi es nebūtu tik laba aktrise, ka jums šķiet. Tā ir tada kā . . . gaidīšana. Es gribu sacīt — dzīve ārpus teātra. Es iesaldēju jutas — parastajā dzīvē es nedrīkstu ar tām šķiesties. Mēs varam atdot citiem tikai tik daudz, cik mums ir, vai ne? Un uz skatuves es vairs neesmu es, vai, pareizāk sakot, tur cits citu nomaina dažādi «es». Droši vien ikvienā 110 mums iemājo vesels dažādu «es» maisījums, vai jums tā neliekas? Man tēlošana pirmām un galvenam kārtām ir intelektuāla darbība, un likai pec tam nāk emocijas. Pirmā atraisa važas otrām un piešķir tām smalkumu. Radīt patiesu tēlu nozīmē daudz vairāk nekā tikai raudāt, kliegt vai pārliecinoši smieties. Zināt, tas ir kaut kas brīnumains — pārtapt cita būtnē, tādā, kāda es zināmos apstākļos būtu varējusi kļūl. Tur viss slēpjas. Nevis kļul par kādu citu, bet tā iekļaut lomu sevī, it kā šī cita būtu es. Un tā viņa kļūst par mani.— It kā satraukums būtu pārāk liels, lai spēļu nosēdēt mierā, Džastina pielēca kājās.— Iedomājieties, Rain! Pēc divdesmit gadiem es varēšu par sevi teikt: esmu slepkavojusi, darījusi sev galu, jukusi prātā, glābusi cilvēkus un viņus pazudinājusi. Ak! Pārtapšanas iespējas ir bezgalīgas!

Un jūs būsit ikviena no šīm būtnēm.— Harlhcims piecēlās un atkal saņēma viņas roku.— Jā, jums pilnīgi taisnība, Džastin. Šķiesties ar jūtām ārpus teātra jūs nedrīkstat. Kādam citam es sacitu: «Tik un ta šķiedīsities,»— turpretī sievietei ar jūsu dabu šaubos.

•Ja Drocdas ļaudis bulu gribējuši, viņi varētu iztēloties, ka Roma un Londona nav tālāk par Sidneju un ka pieaugušie Deins un Džastina joprojām ir bērni, kas mācās skola. Viņi gan nevar atbraukt mājās kā agrāk — isākajas brīvdienās taču reizi gadā ierodas vismaz uz mēnesi. Parasti augustā vai septembrī, un viņi izskatās kā vienmēr. Ļoti jauni. Kāda tam nozīme, vai viņiem ir piecpadsmit un sešpadsmit gadu vai divdesmit divi un divdesmit trīs? Un, ja ari Droedas ļaudis dzīvoja šī pavasara mēneša gaidās, viņi nekādā ziņā nestaigāja apkārt, daudzinādami: «Nu jau palikušas tikai dažas nedēļas!»— vai: «Vai dieniņ, vēl nav mēnesis, kopš viņi aizbraukuši!» Taču apmēram jūlijā soļi visiem kļuva raitāki un sejās nenodzisa smaids. Virtuvē, aplokos, dzīvojamā islaba gudroja, kā atbraucējus izklaidei un apdāvināt.

Starplaikos lika rakstītas vēstules. Vairumā tās atspoguļoja autoru personības, taču reizēm bija pretrunā ar tām. Piemēram, varēja domāt, ka Deins rakstīs bieži un visus sīkumus, turpretī Džaslina šad tad atsūtīs nesakarīgas zunīlcs. Ka Fiona nerakstīs nemaz. Ka Klīriju vīrieši rakstīs divreiz gada. Ka Megija palīdzēs pildīt pastnieka somu ik dienas, vismaz ar vēstulēm Deinam. Ka misis Smita, Minnija un Kcta sūtīs dzimšanas dienu un ziemsvētku apsveikumus. Ka Anna Millcre bieži rakstīs Džastinai, bet nekad nerakstīs Deinam.

Deina nodomi bija labi, un viņš patiešām rakstīja bieži. Vienīgā nelaime, ka viņš aizmjrsa vēstules iemest pasla kastītē, tāpēc divi Iris mēneši pagāja bez neviena vārda un tad Droeda vienā pasta sūtījumā saņēma vēstules veseliem dučiem.

Runīgā Džastina rakstīja garus vēstījumus, kas bija tirā zemapziņas plūsma, pietiekami rupji, lai lasītājiem liktu sarkt un bažīgi noelsties, bet lai pašā laikā ārkārtīgi interesanti. Megija rakstīja tikai reizi divās nedēļās abiem bērniem. No vecmāmiņas Džastina vēstules nesaņēma, turpretī Deins saņēma diezgan bieži. Viņam kārtīgi sūtīja ziņas arī tēvoči — par zemi un aitām un par Drocdas sieviešu veselības stāvokli, jo viņi šķila uzskatām par pienākumu apliecināt, ka mājās tiešām visiem klājas labi. Turpretī Džastinai viņi par to neziņoja, un viņa arī būtu jutusies apmulsusi, tādus biļetenus lasīdama. Minējumi par misis Smitas, Minnijas, Ketas un Annas Milleres korespondencēm izrādītos pareizi.

Bija patīkami vēstules lasīt, turpretī rakstīšana likās smaga nasla. Tas ir, visiem, tikai ne Džastinai, kas šķendējās, ka neviens nekad neraksta lā, kā viņa vēlētos,— sulīgi, plaši un vajsirdīgi. Tieši no Džastinas droedieši galvenokārt uzzi- nāja par Deinu, jo viņa paša vēstules lasītājos nekad neuzbūra īstās dzīves ainas. Turpretī Džastina pavēstīja pašu būtiskāko.

«Šodien uz Londonu atlidoja Rains,» viņa reiz rakstīja, «viņš pastāstīja, ka pagājušajā nedēļā Romā saticies ar Deinu. Vispār viņš daudz vairāk liekas ar Deinu nekā ar mani, jo Roma ir viņa ceļojumu cenlrs, turpretī Londona atrodas kaut kur nomalē. Tāpēc man jāatzīstas, ka Rains ir viens 110 galvenajiem iemesliem, kāpēc ik gadus, pirms mēs braucam mājās, es ar Deinu satiekos Romā. Deins labprāt brauc uz Londonu, bet, ja Rains ir Romā, es labak pati drāžu turp. Savtīgi jau ir, bet jūs nevarat iedomāties, ka man palīk Raiņa sabiedrība. Viņš ir viens no nedaudzajiem paziņām, kas mani izklaidē «par visu naudu», un man gribētos, kaut mēs tiklos biežāk.

Vienā ziņā Rainam sokas labak par mani. Viņš dabū redzēl arī Deina semināra biedrus, turpretī es ne. Man šķiet, Deins baidās, ka es uz līdzenas vietas viņus pavedīšu. Vai varbūt viņi pavedis mani. Ha! Tas varētu nolikt vienīgi, ja viņi mani redzētu Čārmjenas kostīmā. Mīļie, tas nudien ir satriecošs. Tanī es izskatos tāda kā mūsdienīga Teda Bāra. Divas mazas, apaļas bronzas plāksnītes, kas nomaskē pupus, vesels lēvenis ķēdīšu un tad vēl, cik es saprotu, tāda kā šķīstības josta — katrā ziņā, lai zem tās piekļūtu man klāt, vajadzētu konservu kārbu attaisāmo. Garu, melnu malu parūka, viss augums nokrāsots tumša iedeguma krāsā, un vienīgais apģērbs tie divarpus metāla gabaliņi — nu, skatītāji ir gar zemi!

. . . Kur tad es paliku??? Ak, jā, Rains pagājušajā nedēļā Roma saticis Deinu ar viņa biedriem. Visi aizgajuši uzdzīvot. Rains par visu varu uzstājis, ka izmaksās, un tā aiztaupījis Deinam neērtības sajūtu. Nu tad izvērties gan vakariņš! Skaidrs, ka sieviešu nav bijis, bet viss cits, kā nākas. Vai jūs varat iztēloties, ka Deins noplukušā Romas bārā tup uz ceļiem pie vāzes ar narcisēm un skaita: «Ak, skaistās narcises, mēs vīstām, jo jūsu daile ātri raud.» [24] Veselas desmit minūtes pūlējies sarindot vārdus pareizajā kārtībā, bet nekā — nu, tad atmetis pūlēm ar roku, paņēmis vienu narcisi zobos un sācis dancot. Vai jums ienāktu prātā, ka tā kaut ko var sagaidīt no Deina? Rains apgalvo, ka tas nedarot neko ļaunu un esot taisni nepieciešami — mūžīgi darbs un darbs, izklaidēšanās nekādas un tā tālāk. Tā kā sievietes izslēgtas, tad vispareizāk esot kārtīgi ieņemt uz krūts. Vismaz tā Rains apgalvo. Neiedomājieties, ka tā notiek bieži, nē, un, manuprāt, kad notiek, tad Rains ir galvenais komandieris un reizē viņus arī pieskata, jo viņi tak ir gatavie za|knabji. Bet es smējos gan, kad iedomājos, kā Deins ar narcisi zobos lēkā flainenko pavadījumā un slaru vainags ap galvu nošļūc uz vienas auss.»

Lai Deins varētu kļūt par priesteri, viņam bija jāpavada astoņi mācību gadi Romā, un sākumā visiem šķita, ka tie nekad nebeigsies. Tomēr šie astoņi gadi aizskrēja ātrāk, nekā Droedas ļaudis domāja. Ko jaunais priesteris darīs pēc iesvētīšanas, viņi lāgā nezināja, vienīgi cerēja, ka Deins atgriezīsies Austrālijā. Tikai Megija un Džastina nojauta, ka viņš gribēs palikt Itālijā, tomēr Megijai vismaz izdevās ieaijāt šaubas, atceroties, cik Deins jūtas laimīgs, kad ierodas mājās gadskārtējās brīvdienās. Viņš ir austrālietis, viņam gribēsies atgriezties dzimtenē. Ar Džastinu ir citādi. Nevienam ne sapņos nenāk prātā, ka viņa varētu pārbraukt uz visiem laikiem. Viņa ir aktrise, bet Austrālijā viņas karjerai nav nākotnes. Turpretī Deins var pildīt savu aicinājumu ar vienādu dedzību visur.

Tādējādi astotajā gadā neviens nekala plānus, ko bērni darīs, kad ieradīsies parastajās brīvdienās, tieši otrādi — patlaban droedieši runāja par ceļojumu uz Romu, kur viņi dzīrās noskatīties, kā Deinu iesvēta par priesteri.

Tā nu mēs esam izčūkštējuši,— sacīja Megija.

Piedod, dārgā, ko tu ar to domā?— Anna vaicāja.

Viņas sēdēja siltā stūrītī verandā un lasīja, taču Megijas

grāmata aizmirsta gulēja klēpī un pati lasītāja izklaidīgi vēroja, kā pa mauru jautri cipina divas cielaviņas.

Gads padevies slapjš, visur redz tārpus — putni tik paēduši un laimīgi kā nekad agrāk. To dziesmas pieskandina gaisu no agras ausmas līdz vēlam mijkrēslim.

Es teicu, ka mēs esam izčūkstējuši,— Megija atkārtoja, kā savu ķērcienu atkārto vārnas.— Kā mitra petarde. Visas cerības vējā! Kas to būtu nojautis tūkstoš deviņsimt divdesmit pirmajā gadā, kad mēs ieradāmies Droedā?

Ko tu ar to gribi teikt?

Veseli seši dēli un es. Un pēc gada vēl divi dēli. Ko varēja gaidīt? Dučiem bērnu, pussimtu mazbērnu! Un paskaties uz mums šobrīd! Hals un Stjū miruši, bet dzīviem palikušajiem, šķiet, nav ne mazākās vēlēšanās kādreiz precēties, tikai es — vienīgā, kas nevar turpināt dzimtas uzvārdu,— esmu parūpējusies, lai Droedai tomēr būtu mantinieki. Taču pat ar to dieviem nepietika, vai ne? Dēls un meita. Varētu cerēt vismaz uz dažiem mazbērniem. Kas turpretī notiek? Dēls kļūst par priesteri un meita par karjeras kāru vecmeitu. Atkal Droeda nonāk strupceļā.

Nesaprotu, kas tur būtu tik dīvains,— atteica Anna. — Ko tad galu galā no taviem brāļiem var gaidīt? Salīduši aplokos, bailīgi kā ķenguri, nekad nesatiekas ar meitenēm, kuras varētu precet. Un Džimam un Petsijam vēl kara cirstās brūces. Vai tev varētu kaut sapņos rādīties, ka Džims precēsies, ja zina, ka Petsijs to nevar? Viņi pārāk stipri pieķērušies viens otram, lai varētu cerēt, ka noliks citādi. Turklāt zeme it kā prasa bezdzimuma apstrādātājus. Tā izsūc vīriem gandrīz vai visus spēkus, un man neliekas, ka viņiem to bulu pārāk daudz. Tas ir, fiziskā jomā. Vai tas nekad tev nav ienācis prātā, Megij? Rupji runājot, jūsu ģimenes locekļi nav diez ko traki uz seksu. Tas zīmējas arī uz Deinu un Džastinu. Ir ļaudis, kas dzenas pēc tā kā apsēsti, turpretī jūs tādi neesat. Tomēr Džastina varbūt apprecēsies. Liekas, viņai gauži patīk tas vācietis Rainers.

Nu tu trāpīji naglai uz galvas,— Megija teica. Annas vārdi viņu nespēja nomierināt.— Džastinai viņš patīk. Tieši te ir tas āķis. Viņa tak draudzējas ar šo Raineru jau septiņus gadus. Ja gribētu precēt, būtu sen to izdarījusi.

Tev tā šķiet? Es pazīstu Džastinu diezgan labi,— atteica Anna. Tā patiešām bija taisnība: viņa pazina Džastinu labāk nekā visi citi drpedieši, pat labāk nekā Megija un Fiona.— Manuprāt, viņa baidās iemīlēties tik stipri, lai šī mīla dabiski novestu pie laulībām, un man jāatzīstas, ka es šo Raineru apbrīnoju. Rādās, ka viņš Džastinu ārkārtīgi labi saprot. Ak, es negribu noteikti apgalvot, ka viņš tavu meitu mīl, tomēr, ja mīl, tad vismaz viņam pietiek prāta gaidīt, līdz Džaslina būs pietiekami nobriedusi izšķirīgajam solim.— Anna paliecās uz priekšu, un grāmata aizmirsta nokrita uz grīdas.— Ei, paklausies to putnu! Esmu pārliecināta, ka ar to nespēļu sacensties pat lakstīgala.— Tad viņa pavaicāja to, kas prātu jau nedēļām ilgi darīja nemierīgu:— Megij, kāpēc tu negribi braukt uz Romu, lai savām acīm palūkotos, kā

Deinu iesvēta par priesteri? Vai tas neizskatas savadi? Deinu taču iesvēta!

Uz Romu es nebraukšu!— Megija izgrūda caur sakostiem zobiem.— Es nekad vairs nebraukšu projām no Droedas.

Megij, nevajag! Nesagādā Deinam tādu sarūgtinājumu! Lūdzu, brauc! Ja tu nebrauksi, tur nebūs nevienas sievietes no šejienes; vienīgi tu esi vēl tik jauna, ka spēj lidot. Vari nešaubīties: ja man, vecai kroplei, kaut mirkli rastos cerība, ka es izturēšu, es sēdētu lidmašīnā kā likts.

Braukt uz Romu un redzēt Ralfu de Brikasāru smīnam? Tad labāk mirt!

Ak, Megij, Megij! Kāpēc tev jāizgāž dusmas par savām neveiksmēm uz viņu un uz savu dēlu? Reiz tu pati atzini, ka tā ir lava vaina. Tāpēc apvaldi lepnumu un brauc uz Romu! Lūdzu!

Te nav runa par lepnumu.— Megija notrīsēja.— Ai, Anna, es baidos braukt! Tāpēc ka es tam visam neticu, gluži vienkārši neticu! Domājot par to, man skrien šermuļi pār kauliem.

Bet ja nu viņš pēc iesvētīšanas vairs nevarēs atbraukt mājās? Vai tas tev kādreiz ienācis prātā? Priesterim nebūs lādu garu brīvdienu kā semināra audzēknim, tāpēc, ja viņš izlems palikt Romā, tev tik un tā vajadzēs pašai ceļot turp, ja gribēsi viņu vispār kādreiz redzēt. Brauc uz Romu, Megij!

Man nav spēka. Ja tu zinātu, kādas man bailes! Tas nav nedz lepnums, nedz apziņa, ka Ralfs mani uzveicis, tāpat kā nav arī tas, ko es saku citiem, lai izvairītos no daudzajiem jautājumiem. Dievs ir mans liecinieks, es tik ļoti ilgojos pēc saviem abiem vīriešiem, ka aizrāpotu pie viņiem uz ceļgaliem, ja vien spētu kaut mirkli noticēt, ka esmu viņiem vajadzīga. Ak, Deins jau priecātos mani redzēt, bet Ralfs? Viņš ir aizmirsis, ka es vispār dzīvoju pasaulē. Es tev saku, ka baidos. Sirds dzīlēs es nojaušu, ka vajag tik man parādīties Romā, lai kaut kas notiktu. Tāpēc es nebraukšu.

Dieva dēļ, kas tad var notikt?

Es nezinu … Ja zinātu, man būtu pret ko cīnīties. Izjūta — kā es varu cīnīties pret izjūtu? Jo cita neka nav. Nojauta. It kā dievi grasīlos atmaksāt.

Anna iesmējās.— Tu nudien kļūsti par īstu veceni, Megij. Mitējies!

Nespēju, nespēju! Es paliesi esmu vecene.

Blēņas! Tu esi vidēju gadu sieviete pašā krāšņākajā briedumā. Neapšaubāmi vel jauna diezgan, lai pavizinātos ar lidmašīnu.

Ak, liec mani mierā!— Megija nikni atcirta un paņēma rokā grāmatu.

Ir reizes, kad Romā sarodas kāds ļaužu pulciņš, kuru atveduši šurp īpaši iemesli. Tie nav tūristi, nav ziņkāri dīkdieņi, kas tagadējās relikvijās vēlas saskatīt pagātnes varenību, tie nav arī gājputni, kas, pārlidodami no punkta A uz punktu B, pa ceļam gribētu pavērot Romu. Tas ir ļaužu pulciņš, ko apvieno kopīgas jūtas: ikviens no viņiem plīst vai pušu aiz lepnuma, jo ieradies nolūkoties, ka paša dēlu vai arī māsas vai brāļa dēlu, brālēnu vai draugu iesvēta par priesteri, un tas notiek lielajā bazilikā, ko uzskata par diženāko baznīcu pasaulē. Šie iebraucēji apmetas pieticīgās pansijās vai luksusa viesnīcās, vai arī draugu vai radinieku mājās. Taču viņus vieno miers un saskaņa citam ar citu un visu pasauli. Pildīdami pienākumu, viņi apskata visu ievērības cienīgo: Vatikāna muzeju ar Siksta kapelu (to rāda pēdējo — kā atalgojumu par izturību), Forumu, Kolizeju, Via Appia, kāpnes, kas ved uz Spānijas laukumu, naudaskāro Trevi strūklaku, son et lumičre1. To viņi dara, aizpildot laiku līdz īpašai dienai. Viņus sagaida sevišķa privilēģija — audience pie Svētā tēva, un viņiem Roma nežēlo neko.

Šoreiz atšķirībā no visām iepriekšējām reizēm Deins nesagaidīja Džastinu uz stacijas platformas: viņš vientulībā gatavojās iesvētīšanai. Brāļa vietā līdzīgs lielam zvēram pa putekļaino peronu klīda Rainers Mērlings Hartheims. Viņš neapsveica Džastinu ar skūpstu — to viņš nedarīja nekad —, bet gluži vienkārši aplika ap pleciem roku un saspieda tos.

Nudien kā Hicis,— Džaslina piezīmēja.

Lācis?

Kad mēs pirmo reizi sastapāmies, es nodomāju, ka tu izskaties pēc kāda trūkstoša posma cilvēka attīstībā, tomēr galu galā izprātoju, ka tu vairāk atgādini lāci nekā gorillu. Salīdzinājums ar gorillu nebūtu glaimojošs.

Un ar lāci — glaimojošs?

Nu, varbūt cilvēku viņi abi nožmiedz vienādā ātrumā, tomēr lāči ir mīlīgāki.— Džastina ieķērās Rainera elkonī un

' Skaņa un gaisma (/r.). Domātas šalcošās strūklakas, kuram vakaros laiž cauri gaismu.

piemērojās viņa solim, jo garumā bija gandrīz tāda pali.— Ka klājas Deinam? Vai tu viņu redzēji pirms nošķiršanās vientulībā? Klaids mani ātrāk nelaida — es būtu gatava viņu nosist.

Deinam klājas tāpat kā vienmēr.

Vai tu viņu neaizvilināji uz maldu ceļiem?

Es? Protams, ne. Tu izskaties ļoti jauka, Herzchen.

Cenšos uzvesties, cik labi vien spēju, turklāt esmu padarījusi bagātas visas Londonas šuvējas. Vai tev patīk mani jaunie īsie svārki? To sauc par mini.

Paejies uz priekšu, tad es lev pateikšu.

Zvanam līdzīgie zīda svārki sniedzās apmēram līdz augšstilba vidum; kad viņa pagriezās, lai atkal pienāktu pie Rainera, tie uzpllvoja gaisā.— Vai i/skatas nepieklājīgi? Parīzē es vel nevienai lik īsus neredzēju.

Tas tikai pierāda, Herzchen, ka ar tik skaistam kājām kā lev valkāt svārkus, milimetru garākus par.pašreizējiem, ir nepieklājīgi. Ceru, ka romieši man piekritis.

Tas nozīmē, ka mans dibens būs zili melns nevis dienas, bet jau stundas laikā. Velns lai viņus parautu! Kaut gan — vai zini ko, Kain?

Ko tad?

Neviens priesteris mani nekad nav knaibījis. Visus šos gadus es šuju iekšā un ara 110 Vatikāna, bet neviens mani nav pagodinājis ar kniebienu. Tāpēc es domāju — varbūt, ja uzvilkšu minisvārkus, tomēr savaldzināšu kādu nabaga pre- lātu.

Iespējams, ka tu savaldzināsi mani.— Viņš pavīpsnāja.

Ne, patiešām? Oranžā tērpā? Man likās, ka oranžās drānās tu nevari mani ciest, man tāk ir oranži mati.

Tāda sprigana krāsa, iekveldina jutekļus.

Tu mani nerro,— sašutusi noteica Džastina, iekāpdama Rainera mersedesā, kura priekšgalā plivinājās vācu karodziņš.— Kad tu dabūji to karodziņu?

Tad, kad savu jauno amatu valdībā.

Nav brīnums, ka es esmu izpelnījusies par sevi piezīmi «Neims of llie World» slejās! Vai lu redzēji?

Tu zini, ka es nekad nelasu bulvāru lapeles, Džastin.

513

Es arī ne, bet kāds man lo parādīja,— viņa sacīja, tad pārspīlēti izsmalcinātā klīrībā ierunājās sīkākā balstiņā: — «Zināma sarkanmataina uzlecoša skatuves zvaigzne 110 Austrālijas nodibina arvien tuvākas attiecības ar zināmu Rielumvācijas ministru kabineta locekli.»

17 7311

Droši vien viņi nezina, cik ilgi mēs viens otru pazīstam,— Rainers mierīgi noteica, izstiepdams kājas un iekārtodamies ērtāk.

Džastjna atzinīgi noskatīja viņa uzvalku: tas bija ļoti itālisks, likās — tā īpašnieks par apģērbu daudz neraizējas. Rainers deva priekšroku eiropiešu modei un atļāvās valkat pat tīkla krekliņus, kas deva iespēju itāliešu vīriešiem parādīt krūšu apmatojumu.

Tev nekad nevajadzētu nēsāt uzvalku ar apkaklīti un kaklasaiti,— Džastina pēkšņi ieteicās.

Nē? Kāpēc ne?

Tev neapšaubāmi piestāv brīvais stils — piemēram, tā kā tagad, ķēdītē iekārts zelta medaljons uz matiem apaugušām krūtīm. Kad tu esi ģērbies uzvalkā, šķiet, ka tev ir vēders, lai gan patiesībā tā nemaz nav.

Kādu brīdi Rainers pārsteigts nolūkojās Džastinā, tad viņa acīs iezagās piesardzība, tas, ko viņa mēdza dēvēt par «saspringtu, domu pilnu izteiksmi».— Pinni reize,— viņš sacīja.

Kāda pirmā reize?

Septiņos gados, kopš mēs esam pazīstami, tu ne reizi neesi izteikusi nevienu piezīmi par manu izskatu — ja nu varbūt vienīgi nievājošu.

Vai dieniņ, tiešām?— viņa, mazliet nokaunējusies, pārvaicāja.— Traki g3n, es par to esmu domājusi diezgan bieži un nekad nievājoši.— Nez kāpēc viņa steidzīgi piebilda:— Tas ir, piemēram, par to, kā tu izskaties, ja esi ģērbies uzvalkā.

Viņš neatbildēja, tomēr pasmaidīja, it kā domātu par kaut ko patīkamu.

Šis brauciens kopā ar Raineru izrādījās pēdējais mierīgais nolikums daudzu dienu laikā. Drīz pēc tam, kad viņi bija atgriezušies no vizīles pie kardināla de Brikasāra un kardināla di Kontīni-Ve»kēzes, Rainera noīrētais limuzīns atveda uz viesnīcu Droedas vīriešus. Džastina paslepus vēroja, kādu iespaidu uz Raineru atstāj viņas ģimene, kas sastāvēja vienīgi no tēvočiem. Līdz pašam pēdējam mirklim Džastinai bija licies, ka māte pārdomās un atbrauks uz Romu, taču skatiens velti meklēja Megijas seju. Tas šķita nežēlīgs trieciens; Džastina īsli neaptvēra, kā viņai vairāk žēl — Deina vai sevis. Tomēr patlaban te ir tēvocīši un viņai, bez šaubām, jātēlo saimnieces loma.

Cik viņi kautrīgi! Pēc izskata nemaz nav atšķirami. Ar gadiem kļūst arvien līdzīgāki cits citam. Un Romas ielās duras acis, jo izskatās . . . nu, pēc austrāliešu fermeriem, kas brīvdienās atbraukuši pamest aci uz Romu. Visi ģērbušies kā pārtikuši skvoteri, kas reiz pēc ilgiem laikiem ieradušies pilsētā paciemoties: kājās gari, brūni zābaki ar gumijām sānos un bikses, kuru krāsa neduras acīs, mugurā balti krekli un tumšbrūnas sporta jakas no biezas, gari uzkaistas vilnas, ar griezumiem sānos un daudziem adas uzšuvumiem, ap kaklu adītas vilnas kaklasaites, galvā pelēkas platmales ar zemu virsu; Karalisko lieldienas izstāžu laika Sidnejas ielās šāds apģērbs neliekas neparasts, turpretī Roma vasaras nogalē šķiet visai dīvains.

Varu atzīties no tīras sirds — paldies dievam, ka te ir Rains! Cik jauki viņš izturas prel tēvočiem! Nekad nebulu ticējusi, ka atradīsies cilvēks, kas piedabūs runāt Petsiju, taču Rainers, lai dievs viņu svētī, to paveicis. Abi kladzina kā divas vecas vistas. Un kur viņš rāvis austrāliešu alu'.' Radās, ka tēvoči viņam patīk un pat viņu interesē. Acīmredzot šāds vācu rūpnieks, kas reizē ir politiķis, prot izsist peļņu no visa kā. Kā tāds var būt pārliecināts katolis? Mīklaina personība — luk, kas tu esi, Rainer Mērling Hartheim! Pāvestu un kardinālu draugs un draugs ari Džastinai O'Nilai. Ak, ja tu nebūtu tāds briesmeklis, es tevi noskupstītu — lik pateicīga es tev jūtos! Ko es darītu Romā ar visiem saviem tēvočiem, ja te nebūtu tevis? Tev tik labi piedien vārds, kas australicšu izrunā nozīmē lietu!

Rainers, krēslā atzvēlies, klausījās, ko liobs stāsta par aitu cirpšanu, un, ta kā viņš bija uzņēmies namatēva pienākumus, Džastinai radās laba izdevība viņu pavērot. Parasti viņa jau pirmaja acu uzmetienā iegaumēja cilvēka izskatu, tomēr reizēm modrība pievīla, ļaudis ienāca dzīvē nemanāmi un tūdaļ ieņēma tajā svarīgu vietu, pirms viņa paspēja izdarīt sākotnējo vērtējumu. Tādās reizēs dažkārt pagāja gadi, lidz atkal iznāca palūkoties uz tiem no malas ka uz svešiniekiem. Kā tagad, kad viņa vēro Rainu. Protams, tas izskaidrojams ar pirmo tikšanos: visi šie garīdznieki, pret kuriem viņa jutusi gan bijību, gan bailes un par varēin pūlējusies tēlot drosmīgo. Toreiz viņa pamanījusi vienīgi acīm redzamo: spēcīgo miesas būvi, matus, melnīgsnējo ādas krāsu. Un, kad Rains pēc tējas bija aizvedis viņu vakariņās, izdevība papildināt sākotnējo iespaidu vairs negadījās, jo gluži neatvairāmi daudz lielāku uzmanību piesaistīja viņa personība nekā ārējais izskats; pārāk interesanti likās šo lūpu teiktie vārdi, tāpēc nenāca ne prātā pētīt mutes apveidus

Tagad viņa nosprieda, ka Rainers nebūt nav neglīts briesmeklis. Laikam viņš izskatās tāds, kāds būtībā arī ir—paša labākā un paša sliktākā mistrojums. Kā Romas imperators. Nav brīnums, ka šī pilsēta viņam mīļa. Tā ir viņa garīgā dzimtene. Plata seja ar izciļņiem vaigu kauliem un nelielu tā saukto «ērgļa» degunu. Uzacis biezas, melnas un taisnas -1- tās neizliecas paralēli acu dobumiem. Melnās skropstas ļoti garas, kā sievietei, un tumšās acis skaistas, parasti pa pusei pievērtas, lai slēptu domas. Tomēr visdaiļākais šai sejā ir mute — ne pārāk maza, ne pārāk liela, lūpas nav ne pilnīgas, ne plānas, bet ļoti glīti veidotas, ar asi iezīmētām līnijām un vienmēr īpatnēji sakniebtas; liekas, ja viņš aizmirsīsies un ļaus šim sasprindzinājumam atslābt, mute izpaudīs noslēpumu, kāds viņš ir īstenībā. Cik interesanti pētīt sīkumus sejā, kas šķiet tik labi pazīstama, taču galu galā izrādās sveša!

Džastina atjēdzās 110 pārdomām, aptvērusi — Rainers pamanījis, ka viņa to vēro,— bija tāda sajūta, it kā viņa kaila stāvētu akmeņiem apbruņota pūļa priekšā. Kādu mirkli viņa plaši ieplesto acu piesardzīgais skatiens, ne gluži pārsteigts, drīzāk pētīgs, iegremdējās Džastinas redzokļos. Tad viņš mierīgi pievērsās Robam un pajautāja kaut ko par cirpšanas instrumentu, tā saukto «bogi»,— tas pilnīgi atbilda sarunas tematam. Džastina domās sapurināja sevi aiz apkakles — sak, kas tā par ieražu iztēloties nezin ko! Taču likās ļoti valdzinoši saskatīt senā draugā varbūtēju mīļāko. Un apjaust, ka šī doma nemaz nav pretīga.

Arturam Lestreindžam bija sekojuši vairāki citi, kuri smieklus vis netika aizdevuši. Ak, pec tā neaizmirstamā vakara noiets garš ceļš! Taču nez vai es īstenībā esmu tikusi kaut soli uz priekšu?— Džastina klusībā sev vaicāja. Ir ļoti jauki redzēt blakus vīrieti, tāpēc jāsūta pie velna Deina spriedelējumi, ka tam jābūt vienam vienīgajam. Es ar tādu nesasiešos, tāpēc ar Rainu negulēšu — negulēšu neparko. Tas pārāk daudz ko pārgrozīs, un es zaudēšu viņu kā draugu. Draugs man ir vajadzīgs, es nevaru atļauties dzīvot bez drauga. Paturēšu viņu, lāpai kā paturēšu Deinu, proti, kā vīrieti, kas man fiziskā ziņā neko nenozīmē.

Baznīcā varēja salilpt divdesmit tūkstoš cilvēku, tāpēc tā nebija pilna. Nekur visā pasaulē nav olra tāda dievnama, kura radīšanai būtu veltīts tik daudz laika, ieceru un ģeniālas izdomas; tam līdzās nobāl un šķiet nenozīmīgi seno pagānu laiku mākslas darbi. Tā patiešām ir. Tik daudz mīlestības, tik daudz darba sviedru! Bramantes bazilika, Mikelandželo kupols, Bernīni kolonāde. Slavinājums ne vien dieva, bel arī cilvēka diženībai. Dziļi zem šī confessio [25] mazā akmens kapā aldusas pats svētais Peteris; bazilikā kronēts ķeizars Kārlis Lielais. Senu balsu atskaņas šķiet čukstot šalkojam gaismas strēlēs, kas iespīd pa logiem, miruši pirksti spodrina bronzas krāsas starus aiz galvenā allara un glāsta bronzā vītos baldacch ino [26] b al s t us.

Viņš guļ uz kāpnēm ar lejup pavērstu seju, it kā būtu miris. Ko viņš domā? Vai viņu moka šim brīdim nepiedienīgas sāpes, tāpēc ka nav atbraukusi māte? Kardināls Ralfs palūkojās cauri asaru plīvuram un saprata — nē, sāpju nav. Pirms šī brīža — jā, vēlāk — noteikti. Turpretī patlaban nav sāpju, zēnā viss sakopots šim mirklim, brīnumam. Viņā nav vielas nekam citam, vienīgi dievam. Tā ir pati neatkārtoja- mākā diena visā mūžā, un svarīgs ir tikai viens — zvērests ziedot savu dzīvi un dvēseli dievam. Deins to laikam gan spēj, bet cik daudziem citiem tas izdevies? Ne jau kardinālam Ralfam, kaut arī viņš joprojām atceras pats savu iesvētīšanu, kas pildījusi ar svētu aizgrābtību. Viņš pūlējies cik spēdams aldol sevi visu un kaut ko tomēr paturējis.

Mana iesvētīšana nebija tik dižena, taču es reizē ar Deinu pārdzīvoju to vēlreiz. Un brīnos, kas viņš īsti ir, ka, par spīti mūsu bailēm, nodzīvojis Vatikāna gaisotnē tik daudz gadu un nav iemantojis nevienu nelabvēli, kur nu vēl ienaidnieku. Visi viņu mīl, un viņš mii visus. Viņam ne mirkli neienāk prātā, ka tads stāvoklis ir pavisam neparasts. Taču toreiz, kad ieradās pie mums, viņš tik pārliecināts vis nebija; pārliecību viņam iedvesām mēs, un tas varbūt attaisno mūsu eksistenci. Te ir izaudzināti daudzi priesteri, tūkstošiem iui vēlreiz tūkstošiem priesteru, tomēr Deins ir citāds. Ak, Megij! Kāpēc tu neatbrauci, lai redzētu, kādu dāvanu tu esi pasniegusi mūsu Kungam — davanu, kadu es nespēju dot, jo biju ziedojis Viņam sevi pašu. Un, man šķiet, tieši tāpēc Deins šodien var justies atpestīts no sāpēm. Jo šodien man uzdots uzvelt viņa sāpes uz saviem kamiešiem, atbrīvot viņu no tām. Es raudu viņa asaras, es sēroju viņa vietā. Un tā tam arī jābūt.

Tad Ralfs pagrieza galvu, pievērsdams skatienu nepierastos tumšos uzvalkos tērpto droediešu rindai. Bobs, Džcks, Hjūijs, Džims, Petsijs. Brīvs krēsls Megijai. tad Frenks. No

Klīriju sicvielčm klat vienīgi Džastina, kuras matu ērkuļa liesmas pieklusina melnu mežģīņu plīvurs. Rainers viņai blakus. Un tad vesels pulks nepazīstamu ļaužu, kurus visus tomēr līdzīgas izjūtas šodien vieno ar droediešiem. Tikai viņam šī diena ir citada, tā ir īpaša diena. Šodien viņš jutas gandrīz tā, il ka atdotu dievam pats savu dēlu. Ralfs pasmaidīja un nopūlās. Diez kā jutas Vilorio, iesvētīdams Deinu par priesteri?

Varbūt tāpēc, ka Deins tik sāpīgi pārdzīvoja mātes prombūtni, māsa bija pirmā, kuru viņš paveda sāņus parunāties savai iesvētīšanai par godu rīkotajās svinībās, par kuram bija parūpējušies kardināls Vitorio iui kardināls Ralfs. Džastina nodomāja: tērpies melnajā sutanā ar augsto, balto apkaklīti, brālis izskatas lieliski, tikai it nemaz ne pēc priestera. Pēc aktiera, kas lēlo priesteri,— bet tā šķiet vienīgi tikmēr, kamēr neielūkojas viņam acīs. Tās patiešām izstaro iekšēju gaismu, kas Deinu pārvērš no ļoti glīta vīrieša par vienreizīgu būtni.

Tēvs O'Nīls!— viņa sacīja.

Neesmu vel pie ta pieradis, Džasij.

To nu var viegli saprast. Es nekad neesmu pārdzīvojusi tādas izjūtas ka nupat Svēta Pētera dievnamā, tāpēc lo, ko tu pārdzīvoji, es pal nespēju lāgā iztēloties.

Nu, manuprāt, spēj gan — kaul kur sirdī. .Ia lu tiešām nespētu, tad nebūtu tik laba aktrise. Tikai tev, Džasij, las nāk 110 zemapziņas; domu apveidu tas iegūst tikai tad, kad kļūst nepieciešams.

Viņi sēdēja uz maza dīvāniņa telpas attālākajā stūrī, un neviens viņus netraucēja.

Pēc brīža Deins atkal ierunājās.— Es ta priecājos, ka atbraucis Frenks!— viņš teica, lūkodamies, ka Frenks runājas ar Raineru,— lik Ļnožu izteiksmi tēvoča sejā viņa māsas- bērni redzēja pirmo reizi. Es pazīstu kādu vecu priesteri, iebraucēju no Rumānijas, viņš šad lad mēdz līdzjūtīgi novilkt: «Ak, tas nabadziņš! . . .» Nez kāpēc es klusībā allaž tā domāju par mūsu Frenku. liet kāpēc īsli, Džasij?

Taču Džastina neatzina nekādus aplinku ceļus un devās taisnā ceļā pretī mērķim.— Es varētu māmiņu gluži vai nosist!— viņa izgrūda caur zobiem.— Viņai nebija tiesību lā nodarīt tev pāri!

Ak, Džas! Es saprotu. Tev ari jāmēģina saprast, ,1a viņa tā rīkotos aiz ļaunuma vai lai man par kaut ko atmaksātu, tad laikam sāpētu, bet lu viņu pazīsti tikpat labi kā es, tu zini, ka nekā lāda nav. Es drīz vien braukšu uz Droedu. Tad es ar viņu parunāšu un uzzināšu, kas īsti vainas.

Laikam gan meitas nekad nav tik iecietīgas pret mātēm kā dēli.— Džastina nožēlas pilna saknieba lupas un paraustīja plecus.— Droši vien ir labāk, ka es esmu izvēlējusies vientuļnieces likteni un nevienam nekad nedraud sodība paciest tādu māti kā mani.

Zilās acis pauda neizsakāmu maigumu un sirsnību; Džastina manīja, ka saceļ spuras, jo likās, ka brālis viņu žēlo.

Kāpēc tu neprecies ar Raineru?— viņš pēkšņi noprasīja.

Džastina pavēra muli un pārsteigumā noelsās.— Viņš nav

mani bildinājis,—: viņa apjukusi noteica.

Tikai tāpēc, ka baidās saņemt noraidījumu. Rel to varētu 'nokārtot.

Ne brīdi nepadomājusi, ko dara, Džastina satvēra brāli aiz auss ka bērnu dienās.— Pamēģini tikai, jauniesvētītais stulbeni! Pievaldi mēli, vai dzirdi? Es nemīlu Rainu! Viņš ir tikai draugs, un es gribu, lai tā paliek. Ja tu iedomāsies aizdedzināt kaut vienu svecīti, lai tā notiktu, es zvēru, ka ņemšu izbolīšu acis šķībi greizi un sūtīšu pār tavu galvu baigi drūmo lāstu — tu tak atceries, kādas trakas bailes es tev kādreiz tā iedzinu, vai ne?

Viņš atmeta atpakaļ galvu un iesmējās.— Tas numurs vairs neietu cauri, Džastin! Tagad mani burvju vārdi ir stiprāki par tavējiem. Bet nav ko lekt uzreiz gaisā, karstā- putra! Man nebija taisnība, un tas ir viss. Man likās, ka jūs abi ar Rainu esat viens otrā ieķērušies.

Neesam vis. Pēc septiņiem gadiem? Tad jau drīzāk cirvja kātam lapas izplauktu!— Viņā apklusa, it kā meklētu vārdus, tad gandrīz bikli palūkojās brālī.— Dein, es esmu tik priecīga par tevi! Man šķiet, ja māmiņa būtu šeit, viņa justu to pašu. Viņai vajadzētu tagad pamest uz tevi kaut vienu skatienu — un viņa saprastu. Pagaidi vien, gan viss nokārtosies.

Deins bezgala maigi saņēma plaukstās māsas smailo sejiņu un uzsmaidīja ar tādu mīlestību, ka Džastina neviļus sažņaudza pirkstus ap brāļa roku locītavām, lai it kā ar katru ādas poru iesūktu viņa sirsnību. Šķita, ka atdzīvojušās visas bērnu dienu dārgās atmiņas.

Tomēr Deina acu dzīlēs Džastina ieraudzīja aiz maiguma pavīdam neskaidras šaubas — iespējams, ka «šaubas» būtu pārāk stipri teikts, drīzāk tās bija raizes. Parasti brālis cieši tic, ka māmiņa galu galā sapratīs, bet viņš ir tikai cilvēks, kaut arī visi citi, izņemot Džastinu, sliecas to aizmirst.

Vai gribi man sagādāt prieku, Džas?— viņš pavaicāja, atlaizdams māsu vaļā.

Protams,— viņa ciešā pārliecībā attrauca.

Man dod tādu kā atelpu — lai es pārdomātu, ko darīšu. Divus irfēnešus. Šīm nopietnajām pārdomām es nodošos, zirga mugurā jādelēdams pa Droedas aplokiem, pēc tam kad būšu parunājis ar māmiņu,— nez kāpēc es jūtu, ka nevarēšu neko izlemt, iepriekš neparunājis ar viņu. Bet pirms tam . . . man jāsaņem dūša, lai varētu aizbraukt uz mājām. Tāpēc, ja tev ir iespējams, dodies pāris nedēļu man līdzi uz Peloponēsu, bar mani no rīta līdz vakaram par gļēvulību, kamēr tas man tik briesmīgi apnīk, ka es steidzīgi sēžos lidmašīnā, lai tiktu projām.— Viņš uzsmaidīja māsai.— Turklāt, Džasij, neiedomājies, ka lev un māmiņai manā dzīvē galīgi vairs nebūs vietas. Es tak esmu tava sirdsapziņa, un paklausīties tās balsi dažreiz būs gaužām derīgi.

Dein, protams, es braukšu!

Labi,— viņš sacīja, draiski pasmīnot palūkodamies Džastinā.— Džas, tu man patiešām esi vajadzīga. Ja tu man sadosi pa dibenu, būs gluži kā senās dienās.

Oi-oi! Izsakies pieklājīgā!;, tēvs O'Nīl!

Deins salika delnas aiz pakauša un apmierināts atspiedās pret dīvāna atzveltni.

Es patiešām esmu priesteris! Vai tas nav brīnišķīgi? Un varbūt pēc tam, kad būšu ticies ar māmiņu, varēšu sevi pilnīgi veltīt mūsu debesu valdniekam. Zini. man šķiet, ka tieši tas man ir galvenais. Gluži vienkārši domāt par dievu.

Tev būtu vajadzējis iestāties kādā ordenī, Dein.

To es vēl varu un laikam arī darīšu. Visa dzīve priekšā, nav ko steigties.

Džastina aizgāja 110 svinībām kopā ar Raineru, un, kad pateica, ka braukšot ar Deinu uz Grieķiju, viņš pavēstīja, ka atgriezīšoties Bonnāv

Būtu jau arī laiks,— viņa piezīmēja.— Pārāk cītīgi tu savus ministra pienākumus nepildi, vai ne? Visas avīzes tevi, vecais blēdi, godā par uzdzīvotāju, kas izklaidējas ar sarkanmatainām austrāliešu aktrisēm.

Rainers padraudēja ar lielo dūri.— Es par savām nedaudzajām izpriecām maksāju daudz dārgāk, nekā tu jebkad spētu iedomāties.

Vai tev nav nekas pretī, ja mēs ejam kājām, Rain?

Nē, tikai nevelc nost kurpes.

Šinīs laikos tas nav iespējams. Minisvārkiem ir savi trūkumi — beigušās tās dienas, kad viegli varēja noraut zeķes. Izgudrots kaut kas līdzīgs teātra triko, un to ļaužu klātbūtnē nevar noraut, ja nevēlas sacelt lielāko skandālu kopš lēdijas Godaivas [27] laikiem. Tāpēc, ja negribu saplēst vingras, kas maksā piecas ginejas pārī, nedrīkstu nomest kurpes.

Tu vismaz papildini manas zināšanas par sieviešu apģērbu, gan virsējo, gan apakšējo,— viņš rimti piezīmēja.

Kā tad! Deru, ka tev ir ducis mīļāko un tu visas viņas izģērb.

Man ir tikai viena, un, kā jebkura kārtīga mīļākā, viņa sagaida mani Ievas kostīmā.

Paklau, mēs laikam nekad neesam apsprieduši tavu seksuālo dzīvi. Interesanti! Kāda viņa ir?

Blonda, būdīga, biezpauraina un būs gadu četrdesmit.

Džastina apstājās ka zemē iemieta.— Tu mani nerro!— viņa lēni noteica.— Es tevi nevaru iedomāties kopā ar tādu sievieti.

Kāpēc ne?

Tev ir pārāk laba gaume.

Chacun ā son gout, [28] dārgā. Es pats neesmu nekāds skaistulis — kāpēc tu uzskati, ka es varētu tā apburt jaunu un daiļu sievieti, ka viņa kļūtu par manu mīļāko?

Tāpēc, ka tu varētu!— Džastina sašutusi atsaucās. — Protams, varētu!

Tev šķiel, ar naudu?

Nē, ne ar naudu! Tu mani nerro, tu vienmēr nerro! Tu ļoti labi zini, Rainer Mērling Hartheim, cik tu esi pievilcīgs, citādi nevalkātu tīkla kreklus un zelta medaljonus. Izskats nav vienīgais, kas ir svarīgs,— un, ja būtu, arī tad es vēl padomātu.

Tavas rūpes par mani ir aizkustinošas, Herzchen.

Kāpēc, kad es esmu kopā ar tevi, man ir tāda sajūta, it kā es visu laiku skrietu un censtos tevi panākt, bet tas ne reizi neizdodas?—Jūtu uzbrāzmojums bija pierimis. Viņa stāvēja, nedroši raudzīdamās Rainerā.— Tu taču nerunāji nopietni, vai ne?

Un kā tu domā?

Ne! Tu neesi iedomīgs, bet tu gluži labi apzinies savu pievilcību.

Vai es apzinos vai neapzinos, tas nav svarīgi. Svarīgi ir, lai lu .uzskatītu mani par pievilcīgu.

Viņa grasījās sacīt: protams, uzskatu, pirms īsa brīža es mēģināju apsvērt, kāds tu būtu ka mīļākais, bet tad nolēmu, ka tur nekas neiznāks, ka es labāk paturēšu tevi par draugu. Ja viņš būtu ļāvis Džastinai lo pateikt, lad varbūt secinātu, ka viņa laiks vēl nav pienācis, un rīkotos citādi. Bet viņa vel nepaspēja izrunāt nevienu vārdu, kad Rainers jau turēja viņu savās skavās un skūpstīja. Vismaz sešdesmit sekundes viņa stāvēja pamirusi, nevarīga, satriekta, kaisles spēks viņā mežonīgā pacilātībā līksmoja, ka atradis otra sirdī tadu pašu spēku. Viņa lūpas.. . 1ās ir brīnumainas! Un viņa mati — neticami biezi, pilni dzīvības, tos var cieši satvert pirkstos. Tad Rainers saņēma Džastinas seju plaukstās un smaidīdams nolūkojās viņa.

Es tevi mīlu,— viņš sacīja.

Džastina bija pacēlusi rokas, bet ne lai maigi apņemtu locītavas ka Deinam; viņa iecirta tajās nagus, līdz saka lecēt asinis. Atkāpusies pāris soļu atpakaļ, viņa stāvēja, berzēdama ar delmu muti, acis bailēs ieplētusi. Krūtis drudžaini cilājās.

Nekas nesanāks!— viņa elsoja.— Tur nekas nevar sanākt. Rain!

Zibenīgi nometusi kurpes, viņa noliecās tās pacelt, lad pagriezās un inelās skriet, un pēc nedaudziem mirkļiem vieglie, ašie soļi bija noklusuši.

Rainers nemaz negrasījās viņai sekot, kaut arī Džastina 110 ta acīmredzot bija baidījusies. Abas locītavas asiņoja, un brūces sāpēja. Viņš piespieda kabatas lakatiņu papriekš pie vienas, tad pie olras rokas, paraustīja plecus, iebāza notraipīto drāniņu kabatā un stāvēja, ar varu piespiezdams sevi domāt par sāpēitj. Pēc brīža viņš izvilka portsigāru, paņēma smēķi, aizdedzināja un gausi devās projām. Neviens garāmgājējs nebūtu varējis nolasīt no Rainera sejas, kā viņš jūtas. Viss, ko viņš kārojis, pēc kā tiecies, tagad zudis. Muļķa meitene. Kad viņa beidzot pieaugs? Jūt, atsaucas — un tad noliedz.

Taču Rainers pēc dabas bija azartists, no tiem, kas prot reizēm laimēt, reizēm zaudēt. Septiņus gadus viņš gaidījis, pirms izmēģinājis laimi, jo Deina iesvētīšanas laikā manījis Džastinā pārmaiņu. Taču acīmredzot viņš rīkojies pārāk ātri. Nu. ko tur. Vienmēr taču nāk jauna diena vai—pazīstot Džastinu — cils gads un pēc ta vēl gads. Viņš nebūt nedomā padoties. Ja viņš modri vēros, kadā jaukā dienā uzsmaidīs laime.

Krūtis cilājās aizturētos smieklos: blonda, būdīga, biezpau- raina, būs gadu četrdesmit. Kāpēc viņš gvelzis lādas muļķības, nav saprotams, vienīgi varbūt tāpēc, ka reiz to teikusi viņa bijusī sieva. Četri «b», kurus var attiecināt uz cilvēku, kas mokās ar žultsakmeņiem. Nabaga Annelīze pali no tiem cieta, lai gan bija tumšmataina, kalsna, piecdesmit gadu veca un tik noslēgta ka džins aizkorķētā pudelē. Kāpēc es tagad domāju par Annelīzi? Mans pacietīgais, gadiem ilgais karaga- jiens izvērties par sakāvi, man nav veicies vairāk ka nabaga Annelīzei. Nu, nekas, Frāulein1 Džaslina ()'Nila! Mēs vēl redzēsim.

Pils logi ir gaiši, jāuziet uz brītiņu augšā, jāparunā ar kardinālu Ralfu, las izskatās vecs. Slims. Varbūt jāpiedabū, lai iel pie ārsta. Raineram iesmeldzās sirds, taču ne Džastinas dēļ viņa ir jauna, laika pietiek —, kardināla Ralfa dēļ, kura acu priekšā par priesteri iesvēlīls paša dēls — un viņš lo nezina.

Bija vēl agrs, tāpēc viesnīcas vestibila drūzmējās daudz ļaužu. Uzvilkusi kurpes, Džaslina airi piegāja pie kāpnēm un noliektu galvu metās augšup. Kādu brīdi drebošās rokas nejaudāja sameklēt somiņā istabas atslēgu, un viņa jau nosprieda, ka būs jāiel atkal leja un jāspraucas cauri pūlim pie dežuranta. Tomēr atslēga alradas; droši vien pirksti savas desmit reizes bija pārslīdējuši tai pāri.

Tikusi beidzot iekšā, viņa aiztaustījās līdz gultai, piemetās uz malas un pamazām piespiedās sakarīgi domāt, cenzdamās sev iestāstīt, ka jūt riebumu, šausmas, vilšanos. Visu laiku viņa drūmi blenza uz bālās gaismas četrstūri logu. pa kuru varēja redzēt naksnīgās debesis. Viņai gribējās lādēties, gribējās raudāt. Nekad vairs nebūs ta kā agrak, un la ir traģēdija. Viņa zaudējusi labāko draugu. Nodevība.

Tukši, melīgi vārdi: Pēkšņi viņa skaidri aptvēra, kas tik ļoti nobiedējis, piespiežot bēgt no Raiņa, it kā viņš bulu nevis skūpstījis, bet mēģinājis nogalināt. Jūtu īstums! Apziņa, ka lā ir mājāspārnākšana,— bet viņa negrib nākt mājās un negrib ļaut. lai sasaista mīla. Mājas nozīmē sakavi un mīla lāpai. Un ne tikai to — kaut gan šī atziņa ir pazemojoša: viņa nav pārliecinātā, vai spēj mīlēt. Ja viņa lo varētu, droši vien

' Jaunkundze (uac.).

kādreiz modrība būtu pievīlusi, droši vien kādreiz bīļtu modušās stiprākas jūtas nekā iecietīga labvēlība, ko viņa izrādījusi pret saviem nedaudzajiem mīļākiem. Džastinai neienāca prātā, ka viņa tīšām izvēlējusies mīļākos, kas nemūžam nespētu apdraudēt iedomāto neatkarību, kura tagad kļuvusi par neatņemamu rakstura īpašību un šķiet pilnīgi dabiska. Pirmo reizi mūžā viņai nav ar ko salīdzināt, uz ko balstīties. Nav tāda pagātnes laikaposma, kur smelties mierinājumu, nav kvēlas aizraušanās, ko būtu pārdzīvojusi viņa pati vai kāds no īslaicīgai ēnai līdzīgajiem mīļākiem. Nespēj palīdzēt droedieši, jo viņa allaž norobežojusies arī no tiem.

Bēgšana no Raiņa jāuzskata par pilnīgi pareizu. Teikt «jā», saistīties ar viņu un tad pārdzīvot, kā Rains ierauga viņas nepietiekamību un novēršas? Tas nebulu izturams! Viņš saprastu, kāda Džastina ir īstenībā, un šī apziņa nokautu mīlestību. Tas nebūtu izturams — sacīt «jā» un tad tikt atstumtai uz visu mūžu. Tad jau daudz labak atraidīt pašai. Tā vismaz necietīs lepnums. Džastinai piemita tikpat liels lepnums kā mātei. Rains nekad nedrīkst atklāt, kāda viņa ir īstenībā — aiz ņiprās vīzdegunības maskas.

Džastina noliecās un piespieda pieri pie naktsgaldiņa vēsās virsas. Par vaigiem ritēja asaras. Tieši tāpēc viņa Deinu tik ļoti nnl. Tāpēc ka brālis zina, kāda ir īstā Džastina, un tomēr to mīl. Te palīdz radniecības saites un līdzšinējā dzīve ar kopīgām atmiņām, kopīgām problēmām, kopīgiem priekiem un bēdām. Turpretī Rains ir svešinieks, kas nav saistīts ar viņu kā Deins vai arī kā citi ģimenes locekļi. Viņam nav ne mazākā pienākuma Džastinu mīlēt.

Džastina iešņukstējās, noslaucīja ar delnu seju, paraustīja plecus un ķērās pie grūtā uzdevuma — iedzīt bēdas kādā tālā smadzeņu stūrītī, kur tās varētu mierīgi gulēt, neuznirstot atmiņās. Viņa tov prot, visu mūžu centusies šo paņēmienu pilnveidot. Tikai tad jābūt nepārtraukti aizņemtai, nemitīgi jāiegremdējas notikumos, kas risinās ārpasaule. Džastina pastiepa roku un ieslēdza naktsgaldiņa lampu.

Droši vien kāds no tēvočiem ienesis istabā šo vēstuli, kas tagad guļ uz galdiņa bālzilā gaisa pasta aploksnē ar karalienes Elizabetes portretu uz markas augšēja stūri.

«Mīļā, dārgā Džastin,» rakstīja Klaids Doilinems-Roberlss. «Brauc atpakaļ mājās, Tu esi vajadzīga! Uz karstām pēdām! Te kā dieva nepieņemta mētājas kāda nākamās sezonas loma, un man mazs putniņš iečivināja ausī, ka varbūt Tu gribētu to tēlot. Kā būtu ar Dezdemonu, dārgumiņ? Ar Marku Siinpsonu

Tava Olello lomā? Mēģinājumi galveno lomu tēlotājiem sākas nākamnedēļ, ja vien las Tevi interesē.»

Ja vien tas viņu interese! Dezdemona! Dezdemona Londonā! Un ar Marka Simpsona Otello! Tāda izdevība gadas reizi mūžā. Vienā mirklī viņa uzlidoja septītajās debesīs, kur nolikums ar Rainu zaudēja nozīmi vai, pareizāk sakot, ieguva citu nozīmi. Varbūt, ja viņa būs ļoti, ļoti piesardzīga, varēs saglabāt Raiņa mīlestību: skaļi sumināta, veiksmīga aktrise ir pārāk aizņemta, tādai nav iespējas veltīt daudz laika mīļākajiem. To ir vēris izmēģināt. Ja izskatīsies, ka Rainers nokļuvis pārāk luvu patiesībai, atkāpšanās ceļš vienmēr būs vaļā. Lai paturētu Rainu, it īpaši šo jauno Rainu, viņa ir gatava darīt jebko, tikai ne nomest masku.

Starp citu, tādas vēstis prasa, lai tās nosvinētu. Tikties aci pret aci ar Rainu viņai vēl negribas, taču tepat tuvumā ir citi ļaudis, kas priecāsies par viņas uzvaru. Tā nu Džastina apāva kurpes, aizsoļoja pa gaiteni līdz tēvoču kopīgajai viesistabai un, kad Petsijs viņu ielaida iekšā, izpleta plaši rokas un, starojoši smaidīdama, skaļi iesaucās:

— Lieciet galdā alu, es būšu Dezdemona!

Kādu brīdi neviens neatbildēja, tad Robs silti noteica:— Tas ir jauki, Džastin.

Prieks neizgaisa, gluži otrādi, tas sakāpa līdz nevaldāmai pacilātībai. Džastina smiedamās atkrita krēslā un lielām acīm lūkojās tēvočos. Nudien, cik tie ir brīnišķīgi cilvēki! Viņas vēsts, protams, tiem neko neizsaka. Kas ir Dezdemona, viņiem nav ne jausmas. Ja viņa būtu atnākusi ar ziņu, ka precēsies, Roba atbilde skanētu apmēram lāpāt.

Ciktāl sniedzas atmiņa, tēvoči allaž bijuši daļa no viņas dzīves, un viņa diemžēl izturējusies pret tiem ar noraidošu nicību kā pret visu pārējo Droedā. Tēvoči — gluži vienkārši saskaitāmo kopa, kam nav nekāda sakara ar Džastinu O'Nīlu. Konglomerāta daļas. Viņi le iejāj fermas centrā, te aizjāj no tā, bikli uzsmaida viņai, bet izvairās no sarunām. Tagad viņa aptvēra, ka tā nav bijusi nepatika, tēvoči tikai apzinājušies, ka Džaslina ir gluži citāda, un jutušies neerli. Turpretī šinī Romas pasaulē, kas tēvočiem bija sveša, bet viņai pazīstama, Džaslina sāka saprast savus radiniekus labāk.

Juzdama sirdī iekvēlojamies pret tēvočiem sillumu, ko varētu saukt arī par mīlestību, Džastina nopētīja pēc kārtas visas grumbainās, smaidošās sejas. Bobs, šīs kopas dzīvības spēks, Droedas saimnieks, kas pilda savu pienākumu gluži nemanāmi; Džeks, kurš šķietami tikai seko Bobam pa pēdām, bet varbūt viņi gluži vienkārši lieliski saliek; Hjūijs, kurā spārdās mazs, nerātns velniņš,— pirmajos divos brāļos tas gan nav vērojams, tomēr Hjfiijs ir viņiem līdzīgs; Džims un Petsijs, patstāvīga, vesela lieluma divas daļas, pirmā — kā fotouzņēmuma pozitīvs, otra — kā negatīvs; un nabaga apdzi- sušais Frenks, vienīgais, ko šķiet mokām bailes un nedrošība. Visi, ja neņem vērā Dzimu un Petsiju, jau sākuši sirmot, Bobs un Frenks patiesībā ir pavisam balli, bet tik un ta neviens neizskatās daudz citādāks ka Džastinas meitenes gados.

Nez vai man vajadzētu tev dot alu,— šaubu pilns sacīja Bobs, stāvēdams ar aukstu alus pudeli rokā.

Pirms dažām stundām ši piezīme būtu Džastinu neganti aizkaitinājusi, turpretī tagad viņa jutas pārāk laimīga, lai niknotos.

Paklau, mīļais, kad jus 1e cienājālies ar Rainu, tev ne prātā neienāca piedāvāt ari man, bet es taču esmu izaugusi liela mi no alus nereibstu. Vari man ticēt, ka tas nav grēks.— Viņa smaidā pazibināja zobus.

Kur ir Rainers?— Džeks vaicāja, paņemdams no Boba pilno glāzi un pasniegdams Džastinai.

Es ar viņu saķildojos.

Ar Raineru?

Nūja. Bet ta bija vienīgi mana vaina. Vēlāk viņu sameklēšu un izlūgšos piedošanu.

Neviens no tēvočiem nepīpēja. Alu Džastina gan iepriekš nebija prasījusi, bet, viņiem pļāpājot ar Rainu, sēdējusi un izaicinoši smēķējusi, turpretī tagad vilkt ārā cigaretes pietrūka drosmes, lāpēc viņa apmierinājās ar mazāko uzvaru jautājumā par alu; traki gribējās izdzert lo vienā rāvienā, taču bija jāņem vēra tēvoču bažīgie, pētīgie skatieni. Lai gan rīkle šķita sausa ka slikts sprediķis, Džastina kā labi audzināta daina piespiedās dzert maziem malciņiem.

Rains ir puisis uz goda,— draiski pazibinot acis, piezīmēja Hjūijs. v

Džastina pēkšņā pārsteigumā atģida, kāpēc kļuvusi tēvoču acis tik svarīga: viņa noķērusi pielūdzēju, ko tie labprāt ieskaitītu par ģimenes locekli.— Jā, ta nekas,— viņa strupi attrauca un lad sāka runāt par ko citu:— Bija brīnišķīga diena, vai ne?

Visi — pat Frenks — vienprātīgi palocīja galvu, taču neizrādīja nekādu vēlēšanos šo lēmu apspriest. Džastina redzēja, cik tēvoči noguruši, tomēr nenožēloja, ka padevusies dziņai los apmeklēt: kairākas maņas un jutas viņa gandrīz atmirušas, vajag aikal atjausi to pienācīgos uzdevumus, un ar tēvočiem var labi pavingrināties. Tieši tāpēc ir slikti, ja cilvēks līdzinās vientuļai salai,— piemirstas, kas notiek aiz tas krastiem.

Kas ir tā Dezdemona?—vaicāja Frenks, sēdēdams patumšā kaktā.

Džastina ņēmās visu spilgti apstāstīt, priecādamās, kā tēvoči šausminās, uzzinājuši, ka viņu kāda nakti nožņaugs. Tikai pēc pusstundas, kad Petsijs nožāvājās, viņa alcerejas, t ik visi acīmredzot jutas noguruši.

Man laiks iet,— viņa sacīja, nolikdama tukšo glāzi uz galda. Otru glāzi alus Bobs nebija piedāvājis: dāmām, bez šaubām, vairāk neklājās.— Paldies, ka noklausījāties manas pļāpas.

Bobam par lielu pārsteigumu un apjukumu māsasmeita, sacīdama labunakti, viņu nomutēja; Džeks paspēra dažus soļus sānis, bet Džastina viņu viegli noķēra; Hjiiijs ļoti labprāt pieņēma atvadu skūpstu. Dzims pietvīka sarkans kā vēzis, taču mēmi pacieta uzbrukumu. Pelsiju viņa ne vien nobučoja, bet arī silti apskāva, jo viņš tāpat bija drusku līdzīgs vientuļai salai. Frenkam skūpsts netika, jo viņš novērsa galvu, tomēr, apskaudama šo tēvoci, Džastina manīja, ka viņš gandrīz netverami, tomēr satraukti atsaucas citos to nevarēja just. Nabaga Frenks! Kāpēc viņš tāds?

Izgājusi no istabas, viņa uz mirkli atbalstījās pret gaiteņa sienu. Hains viņu mīl. Tomēr, katl Džastina mēģināja piezvanīt uz viņa istabu, telefoniste pateica, ka viņš izrakstījies un aizbraucis uz Bonnu.

Nekas. Varbūt lā būs labāk — pagaidīt un tikties ar viņu Londonā. Jāaizsūta nožēlas pilna vēstule un jālūdz, lai nākamreiz, kad ierodas Anglijā, atnak uz vakariņām. Daudz ko viņa par Rainu vēl nezina, taču par vienu nešaubās: viņš atnāks, jo ļaunu prātu nekad ilgi netur un, lā kā kļuvis par lielu speciālistu darījumos ar ārzemēm, tagad pastāvīgi ierodas arī Anglijā.

Gan tu vēl redzēsi, puisīt,— viņa sacīja, platām acīm vērdamās spogulī un redzēdama tajā nevis savu, bet Raiņa seju.— Es nebūšu Džastina O'Nīla, ja nepārvērtīšu Angliju par tavu svarīgāko ārzemju darījumu.

Viņai nenāca ne prātā, ka Rains jau lieši lo grib panākt, lai viņa vairs nebūtu Džastina O'Ntlci. Viņas uzvedības paražas nostiprinājušās reizi par visām reizēm, laulība tajās neietilpst. Ne sapņos viņai nerādījās, ka Rainam varētu būt vēlēšanās padarīt viņu par Džastinu Hartheimu. Pārāk nodarbināja atmiņas par Raiņa skūpstu un sapņi — lai tas atkārtotos vēlreiz.

Tagad likai vēl jāpasaka Deinam, ka viņa nevar braukt uz Grieķiju; tomēr par lo Džastina neraizējās. Deins sapratis, viņš vienmēr ir sapratis. Tikai nez kāpēc liekas, ka viņa nestāst/s gluži visus iemeslus, kas neļauj braukt. Lai cik liela ir mīlestība uz brāli, viņai negribas klausīties vienu no bargākajiem sprediķiem savā mūžā. Deins grib, lai Džastina apprecas ar Rainu, tāpēc, ja viņa atklās, ka īstenībā nodomājusi ievirzīt viņu abu attiecības, brālis aizšķūtēs viņu uz Grieķiju kaut vai ar varu.

«Dārgais Rain!» bija rakstīts zīmītē. «Piedod, ka es tovakar aizdrāzos kā driģenes saēdusies, pati nezinu, kas man bija uznācis. Vainīga laikam drudžainā diena un tā tālāk. Lūdzu, piedod, es uzvedos ka pēdīgā stulbene. Kaunos, ka uzpūtu no mušas ziloni. Un arī Tev šai dienā droši vien kaut kas bija sakāpis galvā — ar to izskaidrojama atzīšanās mīlestībā un tā joprojām. Tāpēc es Tev teikšu ta: Tu piedod man, un es piedošu Tev. Līidzu, būsim draugi. Es nepārcietīšu, ja mēs saiesim naidā. Nākamreiz, kad esi Londonā, atnāc pie manis uz vakariņām — un mēs sastādīsim oficiālu miera līgumu.»

Kā parasti, viņa bija parakstījusies gluži vienkārši: «Džastina». Bez neviena maiga vārda, tādus viņa nekad nelietoja. Saraucis pieri, Rainers pētīja tādā ka paviršā neliekuļotībā uzmestos izteicienus, it kā gribēdams salasīt starp rindām, kas īsti viņai rakstot bijis prātā. Protams, tas ir priekšlikums draudzēties, bet kas vēl? Nopūzdamies viņš negribot atzinās, ka vairāk laikam nekas. Viņš Džastinu stipri nobiedējis. Vēlēšanās saglabāt draudzību liecina, cik daudz viņš tai nozīmē, taču gaužām jāšaubās, vai Džastina īsti saprot, ko pret viņu jut. Galu gala tagad viņa zina, ka Rainers viņu mii; ja viņa sevi pietiekami izprastu un atjauslu, ka arī niil Raineru, lad vēstulē būtu skaidri un gaiši uzrakstījusi. Bet kāpēc viņa atgriezusies Londonā un nav braukusi Deinam līdzi uz Grieķiju? Nebija pamata cerēt, ka tas nolicis viņa dēļ, taču, par spīli visām bažām, cerības viesa sirdi tādu līksmi, ka viņš tūdaļ piezvanīja sekretārei. Pulkstenis desmit pēc Griničas laika — patlaban Džastina visdrīzāk varētu būt mājās.

Dabūjiet savienojumu ar mis O'Nīlas dzīvokli Londonā!— viņš izrīkoja un dažas sekundes gaidīja, tik stipri saraucis uzacis, ka starp tām iegulās dziļa grumba.

Rain!— Džastina neviltotā priekā atsaucās.— Vai tu saņēmi manu vēstuli?

Nupat.

Mirkli klusējusi, viņa turpināja:— Un lu drīz ieradīsies vakariņās?

Es būšu Anglijā nākamo piektdien un sestdien. Vai paziņojums nāk par vēlu?

Ja sestdienas vakars tevi apmierina, tad ne. Es mēģinu Dezdemonu, tāpēc piektdiena atkrīt.

Dezdemonu?

Jā — ak lā, tu jau nezini! Klaids man atrakstīja un piedāvāja šo lomu. Marks Simpsons būs Olello, Klaids pats — režisors. Vai tas nav brīnišķīgi? Es atgriezos Londonā ar pirmo lidmašīnu.

Viņš piesedza acis ar roku — pateicīgs, ka sekretāre sēž pieņemamā istabā, nevis te, kur varētu redzēt viņa seju.— Džastin, llerzchen, tā ir lieliska vēsts!— Viņam izdevās panākt, lai balsī ieskanas sajūsma.— Es prātoju, kāpēc tu esi atgriezusies Londonā.

Ā, Deins gan saprata,— viņa bezrūpīgi attrauca,—un, man šķiet, zināmā mērā pat priecājās, ka varēs ceļot viens. Viņš bija sacerējis pasaciņu, ka es esot vajadzīga, lai aizbukņītu viņu mājās, bet man liekas, ka iemesls ir cits: viņš negrib, lai tagad, kad viņš kļuvis par priesteri, es justos izstumta no viņa dzīves.

Pilnīgi iespējams,— Rainers pieklājīgi piekrita.

Tātad sestdienas vakarā,— Džaslina atgādināja.— Ap sešiem, tad mums būs pieliekami laika apspriest miera līgumu ar vienas vai vairāku pudelīšu palīdzību, un, kad panāksim apmierinošu kompromisu, es tevi pabarošu. Labi?

Jā, prolams. Ardievu, flerzclun!

Viņa nospieda sviru, un sakari pēkšņi pārtrūka. Rainers brīdi palika sēžam ar klausuli rokā, tad, paraustījis plecus, nolika to atpakaļ. Pie velna Džastinu! Viņa sāk traucēt darbā.

529

Viņa traucēja strādāt arī nākamajās dienās, kaut gan diez vai kāds cits lo nojauta. Un sestdienas vakarā neilgi pēc sešiem Rainers ieradās viņas dzīvoklī, kā parasti, tukšām rokām, jo atrast Džastinai dāvanu bija grūti. Puķes viņai bija vienaldzīgas, konfektes viņa neēda un dārgāku balvu būtu nevērīgi iesviedusi kaklā un aizmirsusi. Vienīgās augstu vērtējamās viņas acīs laikam bija likai Deina dāvanas.

18-7:W

Šampanieti pirms vakariņām?— pārsteigumā lūkodamies uz Džastinu, viņš noprasīja.

Nu, šajā gadījumā tas šķiet nepieciešams, vai ne? Mēs pirmo reizi sarāvām attiecības, un šī ir mūsu pirmā samierināšanās.— Atbilde skanēja ticami. Viņa pamāja, lai Rainers apsēžas ērtā atzveltnī, un pati iekārtojās uz dzeltenbrūna ķengurvilnas paklāja, pavērusi lūpas, it kā būtu sagatavojusi atbildes uz visu, ko viņš varētu sacīt.

Taču Rainers nejaudāja risināt sarunas — vismaz tikmēr, kamēr nebija izdibinājis Džastinas noskaņojumu,— tāpēc viņš tikai klusēdams vēroja. Agrāk atturīga uzvedība nebija sagādājusi viņam nekādas grūtības, turpretī tagad, tiekoties pirmo reizi pēc skūpsta, viņš noprata, ka turpmāk klāsies daudz grūtāk.

Laikam gan Džastina pat sirmā vecumā joprojām saglabās sejā un stājā kaut ko bērnišķīgu — it kā viņai nekad nebūtu lemts kjūl par īstu sievieti. Acīmredzot visa viņas būtība ir pak|auta vēsajam, egoistiskajam, loģiskajam prātam, taču viņu, Raineru, tas tik |oti valdzina, ka māc šaubas, vai viņš jebkad spēs aizstāt Džastinu ar citu sievieti. Ne reizi viņš sev nebija pajautājis, vai Džastina ir ilgā cīniņa vērta. Raugoties uz to filozofiski, varbūt arī nav. Bet vai tam kāda nozīme? Viņa ir mērķis, pēc kura viņš tiecas.

Šovakar tu izskaties brīnišķīgi, Herzchen,— viņš beidzot sacīja, pacēlis šampanieša glāzi, it kā pa pusei uzsaukdams tostu, pa pusei sveikdams pretinieku.

Mazajā Viktorijas laikmeta stila kamīnā, ko neaizsargāja režģis, plēnēja ogles, taču Džastina, likās, nemanīja karstumu; viņa bija nometusies kamīnam pavisam tuvu un, acis nenovērsdama, lūkojās Rainerā. Tad viņa strauji nolika glāzi uz kamīna malas, tā ka tā nošķindēja, un pasvērās uz priekšu, apvīdama ar rokām cc|galus, kailās kājas paslēpusi nakts- melnā tērpa krokā^.

Es nevaru ciest, ja man jālaipo kā kaķim ap karstu putru,— viņa sacīja.— Vai tu patiešām tā domā, Rain?

Sasprindzinājums pēkšņi atslāba, Rainers atlaidās prel krēsla atzveltni.

Tā, kā tu teici Romā… Ka mani mīli.

Tad tāpēc tu mani ataicināji, Herzchen?

Viņa aizgriezās, paraustīja plecus, atkal pievērsa skatienu Raincram un palocīja galvu.— Nu protams.

Kāpēc to atkal vilkt gaismā? Tu man pateici savas domas, un es uzskatīju, ka šīvakara ielūgums nav paredzēts, lai rakņātos pagātnē, bet lai plānotu nākotni.

Ak, Rairi! Tu runā tā, it kā cs gribētu kašķēties! Ja arī tiešām tā būtu, tu droši vien varētu saprast, kāpēc.

Nē, nevaru.— Viņš nolika glāzi un pieliecās Džastinai tuvāk, gribēdams labāk saredzēt viņas seju.— Tu liki visai skaidri noprast, ka mana mīlestība tev nav vajadzīga, un es cerēju, ka tev būs vismaz tik daudz takta, lai atturētos cilāt šo jautājumu.

Džastinai nebija ienācis prātā, ka šis vakars, vienalga, kāds būtu tā iznākums, izvērtīsies tik neomulīgs; beigu beigās Rains taču ir uzņēmies lūdzēja lomu, tapcc viņam vajadzētu pazemīgi gaidīt, kamēr viņa maina savu lēmumu. Viņš turpretī, šķiet, visu apgriezis ar kājām gaisā. Un viņa tagad jūtas kā nogrēkojusies skolniece, kuru tirina, lai izdabūtu atzīšanos kādā mu|ķīgā palaidnībā.

Paklau, draugs, mūsu status ņuo1 grozīji lu, nevis es! Es tevi neaicināju šurp, lai sagādātu sev iespēju lūgt piedošanu, ka esmu aizvainojusi Harthcima dižo ego !

Vai tu sāc aizstāvēties, Džasļin?

Viņa nepacietīgi patriņājas.— Pie velna, jā! Un ka lev izdodas mani līdz tam novest, Rain? Ļauj man kaut reizi gut virsroku!

Ja es to darītu, tu mani izmestu ārā kā smirdošu, vecu lupatu,— viņš smaidot sacīja.

To es, mīļais draugs, varu izdarīt arī tagad!

Blēņas! Ja tu vēl neesi to izdarījusi, tad nekad neizdarīsi. Tu joprojām satiksies ar mani, jo cs lev ne mirkli neļauju justies drošai — tu nekad nezini, ko no manis gaidīt.

Vai tālab tu sacīji, ka mani mīli?—viņa ar grūtībām noprasīja.— Vienīgi tādēļ, lai es nekad nejustos droša?

Un kā tev šķiet?

Man šķiet, ka tu esi liels nelietis,— viņa izgrūda caur zobiem un uz ceļiem parāpās pa grīdsegu uz Rainera pusi, līdz atradās tik tuvu, ka viņš varēja saskatīt, cik viņa noskaitusies.— Pasaki tik vēlreiz, ka mani mīli, lielais, stulbais boš, un es tev iespļaušu acīs!

Rainers arī bija saniknojies.— Nē, es to vairs neteikšu! Tādēļ taču tu neaicināji mani šurp, vai ne? Par manām jutām tev tikai nospļauties, Džastin. Tu ataicinaji mani, lai pārbaudītu pali savas jūtas, un tev neienāca pat prāta padomāt, vai tas būs godīgi pret mani.

Pirms Džastina paspēja atvirzīties atpakaļ, Rainers paliecās uz priekšu, satvēra viņas rokas zem pleciem un cieši iespieda viņas augumu starp ceļgaliem. Džastinas dusmas mirklī • izgaisa, viņa atspiedās ar plaukstām pret Rainera gurniem un pacēla galvu. Taču Rainers Džastinu nenoskūpstīja. Viņš palaida vaļā rokas un pagriezās, lai izslēgtu lampu savā aizmugurē, tad, atslābinājis kāju tvērienu, atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni. Tā Džastina lāgā nesaprata, vai viņš nodzēsis gaismu un atstājis istabu ogļu kvēles puskrēslā, lai sāktu mīlas-rotaļu vai arī lai gluži vienkārši noslēptu savu sejas izteiksmi. Samulsusi, baidīdamās no nepārprotama atraidījuma, Džastina gaidīja, ka Rainers sacīs, ko darīt. Būtu vajadzējis apjēgt iepriekš, ka ar lādu cilvēku kā Rains nav joki. Tādi ir nepielūdzami kā pali nāve. Kāpēc viņa nevarētu noguldīt galvu viņam klēpī un sacil: Rain, mīli mani, tu man esi lik ļoti vajadzīgs — piedod, es esmu vainīga? Ak, ja viņa tagad panāktu tuvību ar Rainu, viņu jūtu dzīvē pagrieztos kāda atslēga, atvērtos slūžas un viss brīvi izplūstu ārā …

Joprojām kluss, it kā domās aizklīdis tālu projām, Rainers ļāva Džastinai novilkt sev svārkus un noņemt kaklasaiti. Taču, sākdama pogāt vaļā kreklu, Džastina atjauta, ka tas viss ir veltīgi. Viņas repertuārā neietilpst instinktīvās iemaņas, kas piemīt pavedējām un piešķir visparastākajai rīcībai erotisku kairinājumu. Tik svarīgs bridis, un viņa visu sabojā! Pirksti nodrebēja, lūpas saviebās. Džastina sāka raudāt.

Nē, nē! Herzchen, Liebchen [29] , neraudi!— rainers ievilka Džastinu klēpi un apskāvis piekļāva viņas galvu sev pie pleca.— Piedod, Herzchen, es negribēju tevi saraudināt.

Tagad tu zini,— viņa, birdinādama asaras, sacīja.— Es nekam nederu. Es tev teicu, ka nekas nesanāks. Rain, es tik ļoti baidījos tevi zaudēt, es zināju: ja tu redzēsi, cik es esmu nožēlojama, muin» nekas nesanāks.

Nē, protams, nekas nebutu sanācis. Uz to bija veltīgi cerēt. Es taču lev nepalīdzēju, Herzchen.— Viņš pavilka Džastinu saudzīgi aiz matiem, lai tuvinātu viņas seju savējai, noskūpstīja plakstus, miklos vaigus, mutes kaktiņus.— Tā ir mana vaina, Herzchen, nevis tavējā. Es tev atmaksāju, gribēju redzēt, cik tālu tu spēsi aiziet bez pamudinājuma. Bet laikam es pārpratu lavus nodomus, vai ne?— Viņa balss bija kļuvusi dobjāka, vāciskais akcents saklausāmāks.— Un, zini, ja tu gribi to, tad to ari dabūsi, bet likai kopā ar visu citu.

Lūdzu, Rain, ņemsim un visu aizmirsīsim! Man trūkst tā, ko prasa mīlestība. Tu tikai jutīsies vīlies.

O, tev ir gan, Iierzchen, uz skatuves es esmu redzējis. Kā tu vari šaubīties par sevi, ja esi kopā ar mani?

Tā bija tīrā patiesība, un asaras nosusēja.

Noskūpsti mani, kā skūpstīji Romā!— viņa klusi pal ūdza.

Taču tas nemaz neatgādināja skūpstu Romā. Tur tas bija licies kaut kas rupjš, biedējošs, negaidīts, te — kaut kas brīnišķīgi tvīksmīgs, iespēja izgaršot, saost un sajust, soli pa solim iegremdēties saldkaislē. Džastinas pirksti atkal darbojās ap pogām. Rainers atvilka vaļā viņas kleitas rāvējslēdzēju, tad, saņēmis plaukstā viņas roku, uzlika to sev zem krekla uz krūtīm, kur ādu klāja smalki, mīksti matiņi. Pēkšņi Rainera lūpas piespiedās viņas kaklam daudz spēcīgāk, un visa Džastinas būtne neviļus atsaucās tik brāzmaini, ka viņa gandrīz zaudēja samaņu — šķita, ka viņa krīt, un tā patiešām notika — viņa gulēja uz zīdmīkstā paklāja un redzēja, ka Rains noliecies pāri. Viņš bija novilcis kreklu un varbūt ne tikai to, viņa nevarēja saredzēt, mijkrēslī iezīmējās vienīgi skaistā, bargi sakniebtā mute un pleci, jo aiz tiem kaisa kvēlojošas ogles. Nolēmusi izgludināt uz visiem laikiem lupu skarbo vaibstu, Džastina iegremdēja pirkstus viņa matos un piekļāva atkal viņa lūpas savējām arvien kaislāk un kaislāk.

Ko nozīmēja Rainu izjust! Likās, ka viņa atgrieztos mājās, ar lūpām, rokām un degunu atpazūlama ikvienu viņa miesas šūniņu, kas tomēr reizē palika arī sveša un neaptverama. Pasaule saruka, tā vairs bija tikai šaura josla pie kamīna, kur uguns kvēle ielauzās tumsā, un Džastina atvērās pretī Raiņa alkām, atskārzdama kaut ko tādu, ko viņš bija pilnīgi noslēpis visus šos gadus, kopš viņi viens otru pazinuši: ka iztēlē viņš noteikti ieguvis Džastinu tūkstošiem reižu. To iečukstēja gan pieredze, gan tikko pamodusies sievišķīgā nojauta. Viņa jutās pilnīgi atbruņota. Kopā ar citu vīrieti šī tuvība un neticamā juteklība būtu viņu šausminājusi, taču Rains prata iedvest pārliecību, ka uz šīm izjūtām tiesības ir tikai viņai vienīgai. Un viņa šīs tiesības izmantoja. Līdz galu galā, apvijusi rokas ap Rainu tik cieši, ka sajuta katra kaula izliekumu, iekliedzās, lai viņš beidz.

Mirkļi ritēja pārsātinātā mierā. Viņi elpoja vienā ritmā lēni un viegli, Rainera galva gulēja uz Džastinas pleca, viņa bija pārlikusi kāju pār viņa gurniem. Pamazām Džastinas roku ciešais tvēriens atslāba, un viņa kā sapnī sāka glāstīt Raiņa muguru, ar delnu izzīmēdama lokus. Viņš nopūtās, apgriezās otrādi, pavilkdams Džastinu sev virsū un it kā gluži neapzināti aicinādams, lai viņa izbauda tuvību vēl vairāk.

Un tomēr tas nāca pavisam negaidīti: no pārsteiguma aizravās elpa, kad Rainers viņu apskāva, saņēma galvu plaukstās un pievilka tuvu pie savas sejas, lai viņa redzētu, ka lūpas vairs nav ierasti skarbas — viņas dēļ, tikai viņai vienīgai to aprises kļuvušas citādas. Un šai paša mirklī Džastina iepazina kā maigumu, ta pazemību. Laikam tas atspoguļojās viņas sejā, jo Rainers lūkojās pretī ar tik spožām acīm, ka viņa nespēja šo skatienu panest, noliecās un uzspieda lupas viņa mutei. Beidzot saplūda kopā domas un jūtas, taču kliedziens noslāpa, neskanīgs gaviļu sauciens lika notrīsēt tik spēcīgi, ka viņa vairs neapzinājās neko, tikai mēmi ļāvās katra mirkļa pilnestībai. Pasaule līdz pēdējam sašaurinājās, ieritinājās sevī un izgaisa pavisam.

Laikam Rainers bija uzmanījis uguni kamīnā, jo, kad caur aizkaru krokām istabā ielauzās Londonas glāsainā dienasgaisma, tur vēl bija silts. Šoreiz Džastina juta viņu sakustamies un bailīgi satvēra aiz rokas.

Neej prom!

Es neiešu, Herzchen.— Viņš parāva no dīvāna šurp vēl vienu spilvenu, pabāza lo zem galvas, pievilka Džastinu tuvāk un klusu nopūtās.— Vai labi?

Jā.

Vai tev nesalst?

Nē, bet,ja tev salst, mēs varam pārcelties uz gultu.

Pēc tam kad esmu stundām ilgi apliecinājis tev savu mīlu uz paklāja? Kāds tas būtu kritiens! Pat ja tavu gultu sedz melna zīda palagi.

Tic ir no parSstas, vienkāršas, baltas kokvilnas. Šis te gabaliņš no Droedas nav slikts, vai ne?

No Droedas?

Šis paklājs! Tas austs no Droedas ķenguru vilnas,— viņa paskaidroja.

Tam trūkst gan eksotikas, gan erotikas. Es tev pasūtīšu no Indijas tīģerādu.

Tas man atgādina reiz dzirdētu pantiņu:

Vai tu grēkotu šādi Uz līģcra ādas

Misis Glinas' skavās? Vai velies tu citu, Nevis zvērādu šilo Grēkā krišanai savai?

Uerzchen, man jāatgādina, ka ir pēdējais laiks, lai tu atgrieztos pie sava stila. Maksādama meslus gan Erotam, gan Morfejam, tu jau pusi dienas esi piemirsusi savu vīzdegu- nlbu.— Viņš pasmaidīja.

Šobrīd es nejūtu pēc tās nekādu vajadzību.— Viņa atsmaidīja pretī, novietodama Raiņa roku ērti tur, kur gribēja.

Pantiņš par tīģerādu man gluži vienkārši izspruka, jo likās visai piemērots, bet, tā kā nu vairs nav palicis neviens noslēpums, ko glabāt no tevis, vīzdegunība nebūt nav nepieciešama, vai ne?— Viņa paostīja gaisu, pēkšņi sajuzdama vecas zivs smaku.— Vai dieniņ, es taču tevi nepacienāju ar vakariņām, un nu jau klāt brokastlaiks! Nevaru tak prasīt, lai tu dzīvotu tikai no mīlestības!

Ja tu gribi, lai es to tik dedzīgi apliecinu, tad laikam gan ne.

Nerunā blēņas, it kā pats nebūtu baudījis ik brīdi.

Tik tiešām.— Viņš nopūtās, izstaipījās, nožāvājās.

Diez vai tev ir kāda jausma, cik es jūtos laimīgs?

Laikam ir gan,— Džastina klusi atteica.

Rainers atbalstījās uz elkoņa, lai palūkotos viņā.— Saki — vai Dezdemona bija vienīgais iemesls, kāpēc tu atgriezies Londonā?

Džastina sāpīgi ieknieba Raineram ausī.— Tagad pienākusi mana kārta atmaksāt par visiem šiem skolmeistariska- jiem jautājumiem! Un kā tev šķiet?

Rainers viegli atbrīvojās no viņas pirkstiem un pavīpsnāja.— Ja tu man neatbildēsi, Uerzchen, es tevi nožņaugšu daudz pamatīgāk nekā tavs Otello.

Es atgriezos Londonā, lai tēlotu Dezdemonu, bet tik un tā tevis dēj. Kopš tu mani Romā noskūpstīji, es jutos kā no laivas izmesta … un tu to labi zini. Tu esi foti gudrs cilvēks, Rainer Mērling Hartheim.

Pietiekami gudrs, lai gandrīz vai pirmajā brīdī, kad tevi ieraudzīju, saprastu, ka gribu tevi par sievu,— viņš teica.

Džastina aši uzslējās sēdus.— Par sievu?

Par sievu. Ja es gribētu tevi par mīļāko, tad būtu paņēmis jau sen, tas nav nekas neiespējams. Tavu domu ievirzi es pazīstu; panākt padošanos nebūtu grūti. Es to nedarīju vienīgi tāpēc, ka gribēju tevi par sievu un zināju, ka tu vēl neesi apradusi ar domu par vīru.

Es arī tagad neesmu ar to apradusi,— viņa sacīja, mēģinādama apsvērt, ko viņš teicis.

Rainers piecēlās kājās un uzvilka Džastinu sev līdzi.— Nu, vari drusku pavingrināties, gatavodama inan brokastis. Ja tā būtu mana māja, apkalpotu es, bet tu savā virtuvē saimnieko pati.

Man nav nekas pretī sarūpēt tev šorīt brokastis, bet uzņemties šādas saistības līdz mūža galam?— Viņa papurināja galvu.— Man šķiet, ka tas man neder, Rain.

Atkal viņa ieraudzīja savā priekšā Romas imperatoru, kas valdnieciskā miera apsver dumpja draudus.— Džastin, ar to nejoko, un es arī neesmu cilvēks, ar kuru var jokot. Laika diezgan. Tu |oti labi zini, ka pacietības man netrūkst. Taču izmet no galvas iedomu, ka tas varētu būt kas cits, nevis laulība. Man nav ne mazakās vēlēšanās, lai ļaudis mani pazītu nevis kā lavu vīru, bet kā nez ko citu.

Skatuvi es nepametīšu!— viņa aizsvilās.

Verfluchte Kiste,[ vai es tev to prasu? Domā taču kā pieaudzis cilvēks, Džastin! Varētu likties, ka es tev piespriežu mūža katorgu pie plīts un izlietnes! Tavai zināšanai, mēs neesam tik ļoti nabagi. Tev būs kalpotāju, cik vien tu vēlēsies, aukles bērniem un viss, kas nepieciešams.

Vai traks!— izsaucās Džastina, kas nebija domājusi par bērniem.

Viņš atmeta galvu un sāka smieties.— Nu, Herzchen, to sauc par nākamā rīta paģirām, turklāt smagām! Es zinu, ka rīkojos muļķīgi, tūlīt runādams par dzīves prozu, bet patlaban tev tā tikai jāpārdomā. Taču es tevi godīgi brīdinu — kad apsvērsi savu lēmumu, atceries: ja es tevi nevaru dabūt par sievu, tad tu man vispār neesi vajadzīga.

Džastina strauji apvija rokas viņam ap kaklu un piekļāvās cieši klāt.—-Ak, Rain, neesi tik bargs!—viņa lūdzās.

Sēdēdams viens savā lagondā, Deins devās augšup pa Itālijas «zābaku» garām Perudžai, Florcncei, Boloņai, Fcrā- rai, Padujai, tad izvēlējās ērtāko apbraucamo ceļu ap Venēciju, parlaida nakti Trieste. Tā bija viena no viņa iemīļotajam pilsētām, tāpēc viņš palika Adrijas jūras piekrastē vēl divas dienas, pirms devās augšup pa kalnu ce|u uz Ļub|anu. Nākamo nakti viņš pavadīja Zagrebā. Tad ceļš veda atkal lejup uz Savas upes plašo ieleju un vijās pa gaišzilos cigoriņu ziedos zilgmojošiem laukiem līdz Belgradai un no turienes uz Nišu, kur pagāja vēl viena nakts. Tad Maķedonija un Skopie, kas joprojām gulēja drupās pēc zemestrīces, kura to bija piemeklējusi pirms diviem gadiem. Kūrortpilsela Tilovvelesa ar savām mošejām un minaretiem dīvaini atgādināja Turciju. Braukdams pa Dienvidslāviju, Deins bija ēdis skopi, jo kautrējās sēdēt pie pilna gaļas šķīvja, ja šejienes ļaudis apmierinājās ar maizi.

Pēc tam jau uz Grieķijas robežas nāca Evzona, aiz tās Tesalonike. Itālijas avīzes bija plaši rakstījušas par Grieķijā briestošo revolūciju. Stāvēdams savā viesnīcas guļamistabā pie loga un vērodams, kā tūkstošiem degošu lapu lēkājot šaudās šurp un turp pa melnā tumsā tīto Tcsaloniki, Deins priecājās, ka Džastina nav braukusi līdzi.

— Pa-pan-dre-u! Pa-pan-dre-u! Pa-pan-dre-u!— dziedoši auroja pūlis, vēl pēc pusnakts viļņodamies starp lāpām no vienas puses uz otru. Taču revolūcijas notiek pilsētās, kur nabadzībā un saspiestībā mīt lielas cilvēku masas; rētu izvagotie Tesālijas līdzenumi droši vien izskatās tāpat kā tad, kad Cēzara leģioni soļoja pa izdedzinātajiem rugājiem uz Farsālu pretī Pompejam. Gani guļ ādas telšu ēnā, uz baltu, vecu mājiņu jumtiem savās ligzdās uz vienas kājas stāv stārķi, un visur valda drausmīgs sausums. Ar augstajam, skaidrajām debesīm, ar brūnganajiem klajumiem, kur neredzēja nevienu koku, Grieķija Deinam atgādināja Austrāliju. Viņš dziļi ievilka elpu un, domādams, ka brauks uz mājām, pasmaidīja. Viņš parunās ar māmiņu, un viņa sapratis.

Aiz Lārisas Deins nogriezās uz jūras pusi, tumsā apturēja mašīnu un izkāpa. Homēra vīnsārlā jūra, gar krastmalu glezna, dzidra akvamarīna krāsā, tālāk purpursarkanām vīnogām līdzīgu lāsumu izraibota stiepās līdz apvāršņa lokam. Tālu lejā zaļā maurā saulē žilbinoši balloja mazs, apaļš templis ar kolonnām, un pakalna nogāzē Deina aizmugurē gadsimtu neskarts drūmi stinga krustnešu cietoksnis. Grieķija, tu esi skaista, skaistāka par Itāliju, lai kā es lo mīlētu. Tu taču esi šūpulis visam — mūžīgi mūžos.

Degdams nepacietībā nokļūt Atēnās, viņš turpināja ceļu, likdams sarkanajai sporta mašīnai ripot pilnā ātrumā pa stāvajiem līkločiem Domokosas pārejā un otrā pusē lejup uz Boiotiju, kur pavērās brīnišķīga ainava — olīvu birzis, rūsganas nokarcs, kalni. Par spīti steigai, viņš apstājās Termopilās pie Leonīda un viņa spartiešu pieminekļa, kas dīvainā kārtā atgādināja kaut ko holivudisku. Uzraksts uz akmens skanēja: «Ceļiniek, ej un pavēsti spartiešiem, ka še mēs nolikām galvas, uzticīgi tēvzemes likumiem.» Šie vārdi aizskāra kādu stīgu Deina dvēselē; gandrīz likās, ka tic dzirdēti cita sakarā. Viņš nodrebēja un ātri devās tālāk.

Karstāko svelmi Deins pārlaida pie Kamenas Vouras, peldēdamies dzidrajā ūdenī un lūkodamies pāri nelielajam šaurumam uz Eibojas salu; droši vien te peldējis tūkstotis kuģu, dodoties no Aulidas uz Troju. Spēcīgā straume virpuļiem plūda dziļāk iekšā jūrā; laikam airus te nav vajadzējis cilāt pārāk cītīgi. Peldu mājā Deinu apmulsināja melni ģērbta, sirma vecenīte, kas, sajūsmīgi dūdodama, glāstīja viņam plecus; viņš steidzās ātrāk tikt no tās projām. Tagad ļaudis gan vairs neteica tieši acīs, cik viņš skaists, tāpēc parasti izdevās to izmest no galvas. Aizkavēdamies vienīgi tādēļ, lai veikaliņā nopirktu divas neparasti lielas kūkas ar krēma pildījumu, viņš nobrauca lejup uz Atikas piekrasti un beidzot nonāca Atēnās. Rietēja saule, apzeltīdama milzu klinti, ko vainagoja senatnes dārgums — kolonāde.

Taču Atēnās valdīja niknuma pilns sasprindzinājums, turklāt sieviešu neslēptā apbrīna Deinu aizvainoja — Romas sievietes tomēr izturējās gudrāk un smalkjūtīgāk. Ielās viļņojās ļaužu pūļi, šur tur uzliesmoja sadursmes, tauta nelokāmi bija nolēmusi panākt Papandreu uzvaru. Nē, Atēnas tagad šķiet svešādas, labak meklēt patvērumu citur. Deins novietoja lagondu garāžā un aizbrauca ar prāmi uz Krētu.

Un te, olīvkoku birztalu un kalnu ielokā, timiāna smaržas pilnaja gaisā viņš beidzot atrada mieru. Pēc ilga brauciena autobusā, kur izmisīgi kladzināja sasietas vistas un nāsīs kāpa spēcīgs ķiploku smārds, viņš sameklēja mazu, balti krāsotu viesnīciņu ar velvētām kolonnām un trim lielu saulsargu apēnotiem galdiņiem ārā uz akmens plāksnēm; spilgti izrakstītas grieķu somiņas karājās virknēs līdzīgi lukturiem. Piparu koki un Austrālijas eikalipti, atvesti no tāla dienvidu kontinenta, te iestādīti zemē, kura Eiropas kokiem ir par sausu. Skaļi čirkst cikādes. Rūseniem mākoņiem uzvir- puļo gaisa putekļi.

Naktīs viņš gulēja šaurā, mūka cellei līdzīgā telpā pie plali atvērta loga, rītausmas klusumā vienatne noturēja misi, dienās klīda apkārt. Neviens viņu netraucēja, un arī viņš nevienu netraucēja. Tomēr, kad Deins gāja garām zemniekiem, to tumšās acis lēnīgā izbrīnā vērās viņam nopakaļ un ik seja sagrurabojās smaidā. Valdīja tveice, pilnīgs klusums un liela miegainība. Patiess miers. Diena sekoja dienai kā lūgšanu zīles, ko virpina krētiešu darbā aprepējušie pirksti.

Deins mēmi lūdzās, lūgšana likās turpinājums tām jūtām, kas viņu pildīja, domas šķita kā lūgšanu zīles, dienas — kā lūgšanu zīles. Dievs, es paliesi piederu Tev. Es pateicos Tev par visu, ko Tu esi man dāvājis. Par cildeno kardinālu, par viņa palīdzību, par viņa dāsno draudzību, viņa uzticīgo mīlestību. Par Romu un iespēju būl tuvu Tavai sirdij, gulēt zemē Tava vaiga priekšā Tevis paša baznīcā, justies kā daļai no Tavas baznīcas. Tu esi svētījis mani dāsnāk, nekā es esmu pelnījis; ko man darīt, lai es apliecinātu Tev savu pateicību? Es neesmu pietiekami daudz cietis. Kopš sāku Tev kalpot, visa mana dzīve bijusi viens vienīgs gaišs prieks. Man jāizjūt ciešanas — Tu, kas esi cietis, to sapratīsi. Tikai ciezdams es varu pacelties sev pāri un saprast Tevi labāk. Jo tāda ir šīszemes dzīve: ceļš uz Tava noslēpuma izpratni. Iedur savu zobenu manās krūtīs, iegremdē to tik dziļi, lai cs nemūžam nejaudāju to izraut! Liec man ciest .. . Tevis dēļ es esmu atstājis visus, pat savu māti, māsu un kardinālu. Tu vienīgais esi manas mokas un mans prieks. Satriec mani pīšļos, un es teikšu slavu Tavam mīļotajam vārdam. Iznīcini mani, un es līksmošu. Es mīlu Tevi. Tikai Tevi .. .

Deins bija pienācis pie mazas liedaga strēles, kur viņam patika iet peldēties. Smilšainā krasta zeltaino pusmēnesi iejoza tam pāri pārkārušās klintis; viņš brīdi pastāvēja, lūkodamies pār Vidusjūru uz to pusi, kur tālumā aiz tumšā apvāršņa pletās Lībija. Tad viņš viegli noskrēja pa kāpieniem līdz pludmalei, nometa teniskurpes, paņēma tās rokā un pa mīkstajām smiltīm, kas zem pēdām tūdaļ iegrima, aizsoļoja līdz vietai, kur parasti atstāja kurpes, kreklu un šortus. Kā vārīti vēži netālu gulšņāja divi jauni angļi, kas runājot stiepa vārdus pēc Oksfordas paražas, vēl tālāk divas sievietes laiski pļāpāja vāciski. Deins paskatījās uz viņām un kautrīgi savilka augstāk peldbikses, ievērojis, ka sievietes pārtraukušas sarunu, paslējušās sēdus un, saglauzdamas matus, viņam uzsmaida.

Kāds ūdens?— Deins pavaicāja angļiem. Klusībā, tāpat kā visi austrālieši, viņš dēvēja tos par pomijiem. Šie divi laikam apmetušies Krētā uz ilgu laiku, nāk uz pludmali ik dienas.

Lielisks, vecais! Tikai esiet uzmanīgs — straume mums ir par spēcīgu. Laikam kaut kur trako vētra.

— Paldies!— Deins pavīpsnāja, noskrēja lejā pie nevainīga izskata rotaļīgajiem vilnīšiem un, kā jau lielisks peldētājs, nesaceldams šļakatas, klusi ienira seklajā ūdeni.

Apbrīnojami, cik mānīga var būt rāma jūra! Straume izrādījāš viltīga, Deins juta, kā tā satver kājas, lai novilktu lejā, tomēr viņš bija pārak spēcīgs peldētājs, lai par to raizētos. Galvu noliecis, Deins vienmērīgi slīdēja pa ūdeni, tīksminādamies par tā vēsumu, baudīdams brīvību. Apstājies un noskatījis krastu, viņš ieraudzīja, ka abas vācietes mauc galva peldcepures un smiedamās skrien pretī viļņiem.

Saliecis saujas kā ruporu ap muti, viņš vāciski uzsauca tām, lai paliek seklē, kur straume nav tik spēcīga. Smiedamās viņas pamāja, ka dzirdējušas. Atkal noliecis galvu, viņš laidās peldus, bet tad šķila saklausām kliedzienus. Tomēr viņš papeldēja mazliet tālāk un likai tad pagausināja ātrumu, lai tur, kur straume dzīlē nebija tik stipra, noturētos stāvus. Tie patiešām bija kliedzieni: pagriezies viņš ieraudzīja sievietes bailēs izķēmotām sejām spārdāmies — viena jau, rokas pacēlusi, grima. Krastmalā abi angļi bija pieslējušies kājās un negribīgi tuvojās ūdens malai.

Deins apsviedās uz vēdera un kā bulta traucās pa viļņiem tuvāk un tuvāk slīcējām. Rokas izbailēs stiepās viņam pretī, iekrampējās delmos un novilka lejā; Deins izmanījās satvert vienu sievieti ap vidu un noturēt tik ilgi, lai paspētu ar ašu belzienu pa zodu viņu mazliet apdullināt, pēc tam sagrāba otru aiz peldkostīma jostas un spēcīgi iebukņīja ar ceļgalu slīcējai pa muguru, tā ka viņai aizrāvās elpa. Kāsēdams (lejā norauts, viņš bija sarijies ūdeni) Deins apgriezās uz muguras un sāka vilkt nevarīgās nastas uz krasta pusi.

Abi pomiji stāvēja līdz pleciem ūdenī, pārāk nobijušies, lai uzdrošinātos laisties talak; Deins viņus par to nemaz nenosodīja. Tad kāju pirksti pieskārās smiltīm un viņš atviegloti nopūlās. Galīgi nolocījies, viņš ar pēdējiem pārcilvēciskiem spēkiem izgrūda abas sievietes drošībā. Atri aljēgušās, viņas atkal sāka klaigai un neprātīgi grābstīties ar rokām pa ūdeni. Smagi elsodams, Deins tomēr spēja viņām uzsmaidīt. Viņš savu paveicis, par tālāko var parūpēties pomiji. Taču, kamēr viņš, krūtīm krampjaini cilājoties, atpūtās, straume no jauna viņu bija aiznesusi tālāk selgā, un, nolaidis kājas lejup, viņš vairs nevarēja sataustīt jūras dibenu. Abu sieviešu dzīvība patiešām bija karājusies mata galā. Nebūtu viņš pagadījies tuvumā, vācietes noteiktiTafitu noslīkušas, jo pomijiem trūka gan spēka, gan veiklības, lai viņas izglābtu. Taču kāda balss iečukstēja: sievietes tikai tāpēc gāja ūdeni, lai piekļūtu, tuvāk tev,; kamēr tās nebija ieraudzījušas tevi, tikām nemaz nedzīrās to darīt. Tā bija tava vaina, ka viņas iekļuva briesmās, tikai tava.

Kamēr Deins tā viegli šūpojās viļņos, pēkšņi drausmīga sāpe pāršķēla viņam krūtis, it kā tajās patiešām būtu iedūries garš, sarkani nokaitēts zobena asmens, sagādādams neizsakāmas mokas. Deins iekliedzās, uzmeta rokas virs galvas, sastinga, sasprindzinājis muskuļus, taču sāpe kļuva asāka, piespieda nolaist rokas, tad sarāva krampjos, tā ka dūres iespiedās padusēs, ceļgali saliecas. Sirds! Man ir sirdslēkme, es mirstu! Sirds! Es negribu mirt! Vel ne, ne tagad, pirms esmu sācis darbu, pirms man bijusi iespēja sevi pārbaudīti Mīļais dievs, palīdzi man! Es negribu mirt, es negribu mirt!

Krampji atslāba un pārgāja, Deins pagriezās uz muguras un, par spīti sāpēm, brīvi iepleta gurdenās rokas. Caur mitrajām skropstām viņš vērās uz augsto debess velvi. Te nu tas ir, te ir Tavs zobens, ko es savā lepnībā izlūdzos pirms nepilnas stundas. Dāvā man iespēju ciest, es teicu, liec man izjust ciešanas. Tagad, kad tās nāk, es turos pretī, nespēdams īsti mīlēt. Mīļais dievs, tās ir Tavas sāpes! Man ar tām jāsamierinās, man nav jācīnās pretī, man nav jāsaceļas pret Tavu gribu. Tava roka ir varena, un tās ir Tavas sāpes, tādas Tu droši vien cieti pie krusta. Mans dievs, mans dievs, es piederu Tev! Lai notiek Tava griba. Kā bērns es nododu sevi Tavās rokās, kas pieņem visus. Tu esi pret mani pārāk labs. Ko es esmu darījis, ka esmu nopelnījis tik lielu žēlastību no Tevis un pārējiem cilvēkiem, kas mīl mani vairāk par visiem citiem? Kāpēc Tu man esi tik daudz dāvājis, ja neesmu tā cienīgs? Ak, kā sāp, kā sāp! Tu esi tik labs pret mani. Es lūdzos, lai dzīve nav ilga, un tā nebija ilga. Manas ciešanas nebūs ilgas, tās ātri pāries. Drīz es redzēšu Tevi vaigā, bet tagad — šīszemes dzīvē — es Tev pateicos. Kā sāp! Mīļais dievs, Tu esi pārāk labs pret mani. Es Tevi mīlu!

Spēcīgi drebuļi pārskrēja nekustīgajam, gaidās sastingušajam augumam. Deina lūpas pakustējās, izdvesa Viņa vārdu, pūlējās izliekties smaidā. Tad redzokļi iepletās, viss zilums izzuda 110 acīm uz mūžīgiem laikiem. Beidzot izbriduši krastā drošībā, abi angļi noguldīja raudošās sievietes smiltīs un stāvēja, skatieniem meklēdami Deinu. Taču rāmais, spilgti zilais ūdens klajš bija tukšs; vilnīši uzšalkoja smiltīm un atplūda atpakaļ. Deina vairs nebija.

Kāds atcerejās, ka tuvumā atrodas Amerikas Savienoto Valstu gaisa flotes vienība, un aizskrēja pēc palīdzības. Nepilnu pusstundu pēc Deina pazušanas pacēlās helikopters un, nikni urbdams gaisu, meklējot meta arvien plašākus lokus tālāk un tālāk no krasta. Neviens necerēja kaut ko ieraudzīt. Slīkoņi parasti nogrima dzelmē un uzpeldēja tikai pēc vairākām dienām. Pagāja stunda, tad piecpadsmit jūdzes no krasta lidotāji ieraudzīja Deinu mierīgi šūpojamies viļņu skavās: rokas viņš bija izpletis, seju pavērsis pret debesīm. Pirmajā mirklī meklētājiem likās, ka Deins ir dzīvs, un viņi sāka līksmi klaigāt, bet, kad helikopters nolaidās tik zemu, ka sakūla ūdeni putās, kļuva skaidrs, ka viņš ir miris. Karavīri pa radio noraidīja koordinātes, steidzīgi izbrauca motorlaiva un pēc trim stundām atgriezās krastā.

Vēsts izplatījās pa visu apkaimi. Krētieši bija labprāt vērojuši Deinu ejam garām, labprāt bikli pārmijuši nedaudz vārdu. Tie bija viņu mīlējuši pat nepazīdami. Nu viņi sanāca pie jūras — melni ģērbtas sievietes kā izspūruši putni, vīrieši vecmodīgās, kulainās biksēs, baltos kreklos ar vaļējām apkaklītēm un atrotītām piedurknēm. Ļaudis klusi stāvēja bariņos gaidīdami.

Kad piebrauca motorlaiva, no tās izlēca drukns vecākais seržants un pagriezās atpakaļ, lai saņemtu rokās palagā ietītu cilvēka augumu. Viņš atgāja dažus soļus no ūdens un ar otra karavīra palīdzību nolika nastu zemē. Palags atsedzās, krē- tiešu baru pāršalca skaļi čuksti. Viņi sadrūzmējās apkārt, spiezdami pie sasprēgājušām lūpām krucifiksus; sievietes klusi apraudāja jaunekli, bez vārdiem dvesdamas «o-o-o-o-o», kas izklausījās gandrīz pēc kādas sēras, sievišķīgi pacietīgas, pasaulīgas dziesmas.

Bija apmēram pieci pēcpusdienā; saule rietēdama pa pusei aizgrima aiz drūmās klints, tomēr tās stari vēl apspīdēja mazo, tumšo ļaužu pulciņu piekrastē un smiltīs noguldīto garo, nekustīgo cilvēka augumu ar tā zeltaino ādu, aizvērtajām acīm, sāls salipinātajām skropstām, vieglo smaidu zilganajās lūpās. Daži vīsi atstiepa nestuves, un krētiešu zemnieki kopā ar amerikāņu karavīriem aizgādāja Deinu projām.

Atēnas murdēja, dumpīgie pūļi jauca kārtību, tomēr amerikāņu gaisa flotes vienības pulkvedim, turot rokā Deina zilo Austrālijas pasi, pa īpašas frekvences radioviļņiem izdevās stāties sakaros ar saviem priekšniekiem. No pases, kā parasti, nevarēja uzzināt neko par pašu cilvēku. Profesijas ailē bija atzīmēts gluži vienkārši «students» un pēdējā lappusē, kas paredzēta tuvāko radinieku vārdiem, ierakstīta Džastina un viņas Londonas adrese. Nepadomādams par šī termina juridisko jēgu, Deins bija uzdevis māsas vārdu, jo Londona atradās Romai daudz tuvāk nekā Droeda. Neviens nebija atvēris viesnīcas istabiņā atstāto četrstūraino, melno čemodāniņu, kur atradās priestera ģērbs un amata piederumi; vajadzēja gaidīt norādījumus, kurp to kopā ar otru somu nosūtīt.

Kad deviņos rītā iezvanījās tālrunis, Džastina apvēlās gultā uz otriem sāniem, pavēra vienu miglainu aci un ņēmās šķendēties — nudien jāliek šo draņķi atslēgt! Varbūt citi uzskata, ka ir gaužām pareizi, ja cilvēks sāk vergot pulksten deviņos rītā, bet kāpēc viņi iedomājas, ka tā jārīkojas Džastinai ?

Taču tālrunis zvanīja, zvanīja un zvanīja. Varbūt tas ir Rains? Šī doma galīgi pamodināja apziņu; Džastina piecēlās un aizgrīļojās uz dzīvojamo istabu. Vācijas parlaments pulcējas ārkārtējā sesijā; viņa nav redzējusi Rainu visu nedēļu un necer, ka tas notiks arī nākamajās septiņās dienās. Bet varbūt krīze pārvarēta un viņš zvana, ka dodas šurp?

Hallo?

Vai mis Džastina O'Nīla?

Jā, pie aparāta.

Jūs traucē no Austrālijas pārstāvniecības nama Old- vičā — jūs taču zināt, vai ne?— Runāja acīmredzot kāds anglis, viņš nosauca savu vārdu, bet Džastina pusmiegā to nesaklausīja, viņai vēl vajadzēja līdz galam aptvert, ka zvanītājs nav Rains.

Klausos jūs, Austrālijas pārstāvniecība.— Viņa žāvādamās stāvēja uz vienas kājas, berzēdama to ar otras pēdu.

Vai jums ir brālis, misters Deins O'Nīls?

Džaslina atplēta acis.— Jā, ir.

Vai viņš patlaban uzturas Grieķijā, mis O'Nīla?

Džastina izslējās, tagad viņa stāvēja ar abām kājām uz

grīdsegas.— Jā, tā ir.— Viņai neiešāvās prātā runātāju pārlabot un paskaidrot, ka Deins ir nevis «misters», bet «tēvs».

Mis O'Nīla, man ļoti žēl, ka man uzlikts nepatīkamais pienākums pavēstīt jums ko ļaunu.

Ļaunu? Ļaunu? Ko tas nozīmē? Kas atgadījies? Kas noticis?

Man diemžēl jums jāpaziņo, ka jūsu brālis, misters Deins O'Nīls, vakar noslīcis jūrā pie Krētas — cik zināms, viņš miris varoņa nāvē, glābdams slīcējus. Saprotiet, Grieķijā notiek revolūcija un mūsu rīcībā esošās ziņas ir nepilnīgas un varbūt arī neprecīzas.

Tālruņa aparāts atradās uz galdiņa pie sienas, un Džastina atspiedās pret tās stingro balstu. Ceļgaliem ļimstot, viņa lēni, lēni sāka slīdei lejup un beigās sabruka uz grīdas. No rīkles izlauzās dīvainas skaņas, ne gluži smiekli, ne gluži raudas, bel ska|as elsas. Deins noslīcis. Elsas. Deins miris. Elsas. Krēla. D.eins. noslīcis. Elsas. Miris, miris.

Mis O'Nīla? Vai jūs klausāties, mis O'Nīla?— balss neatlaidīgi taujāja.

Miris. Noslīcis. Mans brālis!

Mis O'Nīla. atbildiet!

Jā. jā. jā. jā. ju'. Ak dievs, es klausos!

('.ik saprotu, jūs esat viņa tuvākā radiniece, tāpēc mums nepieciešami jūsu norādījumi, ko darīl ar līķi. Mis O'Nīla. vai jūs klausāties.'

Jā. jā!

Ko jūs gribai, lai darītu ar līķi. mis O'Nīla?

Līķi'. Deins ir līķis, bulu jel teikuši ar viņu līķi», bet

nē līķi -. Deins. mans Deins. Viņš ir līķis…— Tuvākā

radiniece?— Viņa izdzirda sevi jautājam klusā un vārgā balsī, ko pārtrauca izmisīgas elsas.— Es droši vien neesmu Deina tuvākā radiniece. Tuvākā ir mūsu māte.

Iestājās klusums.— Tas visu sarežģī, mis O'Nīla. Ja jus neesat tuvākā radiniece, mēs zaudējam lik ļoti dārgo laiku.— Pieklājīgās līdzjūtības vielā ieskanējās nepacietība.— I.iekas, jus neaptverat, ka Grieķijā ir revolūcija un ka nelaime nolikusi Krēlā. kas atrodas pat vēl tālāk: dabūt ar lo savienojumu ir grūli. Saprotiet jel! Sazināties ar Vienām patiesībā nav iespējams, un mums norādīja, lai mēs nekavējoties paziņojam tuvākā radinieka vēlēšanos un norādījumu, ko darīl ar līķi. Vai jūsu māle ir šeit? Vai es varētu ar viņu parunāt, lūdzu?

Mana māle nav šeil. Viņa ir Austrālijā.

Austrālija? Ak dievs, arvien trakāk un trakāk! Tagad mums būs jāsūta uz Austrāliju telegramma, las nozīmē jaunu aizkavēšanos. Mis O'Nīla. ja jūs neesat tuvākā radiniece, kāpēc lad ta rakstīts jūsu brāļa pase?

Es nezinu.— viņa atleica un aplvēra. ka smejas.

Pasakiet man savas mālēs adresi Austrālijā, mēs viņai tūdaļ telegrafēsim. Mums noteikti jāzina, ko darīl ar līķi! Kamēr telegramma aizies, kamēr atnāks atbilde, aizritēs vēl savas divpadsmit stundas — ceru. ka jūs lo saprotat. Jau tā pieliek grūtību, un nu vēl šis juceklis!

Tādā gadījumā piezvaniet mātei pa tālruni. Netērējiet laiku telegrammām.

Mūsu budžetā nav paredzēti izdevumi starptautiskām telefona sarunām,— balss vēsi paskaidroja.— Vai jūs būtu tik laipna un pateiktu savas mātes vārdu un adresi?

Misis Megija O'Nīla,— Džastina diktēja,— Droedā, Gi- lanbounā, Jaundienvidvelsā, Austrālijā.— Viņa atkārtoja nepazīstamos nosaukumus pa burtiem.

Vēlreiz izsaku jums, mis O'Nīla, visizjustāko līdzjūtību.

Tālrunis noklikstēja, atskanēja vienlaidu signāls, apliecinot, ka līnija brīva. Džastina apsēdās uz grīdas, ļaudama klausulei ieslīdēt klēpī. Te jābūt kādai kļūdai, viss noskaidrosies. Kā Deins var noslīkt, ja peld kā čempions? Nē, tā nav taisnība. Bet ir, Džastin, tu zini, ka lā ir taisnība, tu neaizbrauci viņam līdzi, nepasargāji viņu, un viņš noslīka. Tu biji viņa sargs kopš mazām dienām, un tev vajadzēja doties līdzi. Ja tu nebūtu varējusi viņu paglābt, tu tomēr būtu bijusi tur, lai noslīktu kopā ar viņu. Un tu nebrauci viņam līdzi vienīgi tāpēc, ka gribēji būt Londonā un baudīt Raiņa mīlestību.

Domāt bija grūti. Viss bija grūti. Likās, nekas nedarbojas, pat ne kājas. Viņa nespēj piecelties, viņa nekad nespēs piecelties. Domas riņķo tikai ap Deinu, citam nevienam nav tajās vielas, un tās sāk mest ap brāli arvien šaurākus lokus. Tad Džastina iedomājās māti un droediešus. Ak dievs! Vēsts aizlidos uz turieni, pie mātes, pie citiem. Māmiņa nebija Romā, neredzēja dēla mīļo seju, viņai nebūs ko atcerēties, pal ne šī pēdējā reize. Droši vien viņi aizsūtīs telegrammu Gilijas policijai, un vecais seržants Ērns ierāpsies savā mašīnā un kulsics visas garās jūdzes līdz Droedai, lai paziņotu mātei, ka viņas vienīgais dēls miris. Erns ir gandrīz pilnīgs svešinieks, tas nav īstais cilvēks, kas spētu veikt šo pienākumu. «Misis O'Nīla, pieņemiet manu visdziļāko līdzjūtību, jūsu dēls ir miris.» Paviršas, tukšas pieklājības frāzes . . . Nē! Es nedrīkstu ļaut viņiem nodarīt mātei gauži, viņai ne, viņa ir ari mana mutei Tikai ne tā, ne lā, ka to paziņoja man!

Džastina novilka aparātu no galdiņa sev klēpī, piespieda klausuli pie auss un uzgrieza centrāles numuru.

Centrāle? Lūdzu, starptautiskās tālsarunas! Hallo? Es gribu pieteikt steidzamu sarunu ar Austrāliju, Gilanbounu, viens-divi-viens-divi. Un, lūdzu, lūdzu, cik ātri vien iespējams!

Megija pali nocēla klausuli. Rija vēls. Fiona aizgājusi gulēt. Megija tagad vairs nekad nelikās agri gulēt, viņai labak gribējās sēdēt un klausīties circeņus un vardes, pasapņot pie grāmatas, atcerēties.

Hallo?

Jūs izsauc Londona, misis O'Nīla,— sacīja Gilijas telefoniste Heizla.

Hallo, Džastin!— Megija mierīgi teica. Džastina šad tad zvanīja, lai uzzinātu, kā klājas.

Māmiņ? Vai tā esi tu, māmiņ?

Jā, es klausos,— maigi teica Megija, dzirdēdama, cik Džastina satraukta.

Ai, māmiņ! Ai, māmiņ!—Sekoja dīvaina skaņa — kā nopūta, kā šņuksts.— Māmiņ, Deins ir miris. Deins ir miris!

Zeme atvērās zem kājām. Megija slīdēja arvien dziļāk, dziļāk un dziļāk bezdibenī. Bezdibeņa malas sakļāvās pār viņas galvu, un viņa saprata, ka nekad savā mūžā vairs neizkļūs ārā. Ko vēl dievi spēj izdarīt? To jautājot, viņa nebija zinājusi, kas varētu notikt. Kā viņa bija varējusi tā jautāt, kā varējusi nezināt? Neizaicini dievus, viņi to tikai gaida. Nebraucot uz Romu, lai redzētu Deinu skaistākajā dzīves brīdi, nedaloties ar dēlu priekā, Megija patiesi bija iedomājusies, ka nu ir samaksājusi par visu. Samaksājusi ar to, ka neredz seju, kas ir dārgāka par visām citām. Bezdibeņa malas sakļaujas, nav ko elpot. Megija stāvēja, saprazdama, ka nu viss ir par vēlu.

Džastin, mīlulīt, esi mierīga,— Megija savaldījusies teica, balsij nemaz ncietrīsoties.— Nomierinies un pastāsti visu. Vai tu noteikti zini?

Man zvanīja no Austrālijas pārstāvniecības — viņi bija nolēmuši, ka cs esmu tuvākā radiniece. Kāds briesmīgs cilvēks gribēja uzzināt, ko lai dara ar līķi. «Līķis»— tā viņš vjsu laiku sauca Deinu. It kā tas vairs nebūtu saistīts ar Deinu, it kā tas piederētu nez kam.— Megija dzirdēja šņukstu.— Ak dievs! Laikam jau tam nabagam nebija patīkami man zvanīt. Māmiņ, māmiņ, Deins ir miris!

Kā, Džastin? Kur? Romā? Kāpēc Ralfs nav man zvanījis?

Nē, ne jau Romā. Kardināls droši vien neko nezina. Krētā. Tas cilvēks teica, ka viņš esot noslīcis, kādu glābdams. Deins bija aizbraucis brīvdienās, māmiņ, viņš lūdza, lai es braucu līdzi, bet es nebraucu, man gribējās tēlot Dezdemonu, man gribējās būt kopā ar Rainu. Kaut jel es būtu bijusi pie viņa! Būtu es tur bijusi, iespējams, ka tā nenotiktu. Ak dievs, ko lai cs daru?

•— Mitējies, Džastin!— Megija bargi sacīja.— Izmet tādas domas no galvas, vai dzirdi? Deins būtu sašutis, to tu labi zini. Nelaimes notiek vienmēr — kāpēc, to mēs nezinām. Tagad svarīgi ir, ka tu esi dzīva un vesela, ka es neesmu zaudējusi jūs abus. Tu esi viss, kas man palicis. Ai, Džasij, Džasij, tas ir tik tālu! Pasaule ir liela, pārāk liela. Brauc mājās uz Droedu! Man ir baismi domāt, ka tu tur esi viena.

Nē, man jāstrādā. Darbs man ir vienīgais glābiņš. Ja es nestrādāšu, tad sajukšu prātā. Man nevajag nevienu cilvēku, man nevajag nekādu mierinājumu. Ak, māmiņ!— Džastina sāka rūgti raudāt.-^- Kā mēs dzīvosim bez viņa?

Tiešām — kā? Vai tā būs dzīve? Dievs devis, dievs ņēmis. No zemes tu esi nācis, par zemi lev japaliek. Dzīvība domāta mums, necienīgajiem. Alkatīgais dievs paņem sev labos, atstādams pasauli mums, pārējiem, lai mēs te ietu pazušanā.

Nevienam no mums nav lemts zināt, cik ilgi mēs dzīvosim,— Megija sacīja.— Džasij, liels paldies, ka tu man pateici pati, ka piezvanīji.

Man bija nepanesami domāt, ka to pateiks svešinieks, māmiņ. Dzirdēt to no svešinieka — tas nemaz nav aptverams. Ko tu darīsi? Ko tu iespēsi darīt?

Sasprindzinājusi visu gribasspēku, Megija pūlējās pāri tūkstošiem jūdžu sasildīt un nomierināt savu līdz pedejam izmisušo meiteni Londonā. Dēls ir miris, meita joprojām dzīva. Viņa jāizdziedē. Ja tas būs iespējams. Visu mūžu Džastina, šķiet, mīlējusi vienīgi Deinu. Nevienu citu, pat ne māti.

Džastin, mīļā, neraudi! Centies apvaldīt bēdas. Viņš lo nebūtu gribējis, vai ne? Brauc mājās, te tas atrak aizmirsīsies. Arī Deinu atvedīsim uz Droedu. Pēc likuma viņš ir atkal mans, viņš nepieder baznīcai, un tā nedrīkst man viņu atņemt. Es tūlīt piezvanīšu Austrālijas pārstāvniecībai Londonā un vēstniecībai Atēnās, ja dabūšu savienojumu. Deinam jāatgriežas mājās! Es nespēju iedomāties, ka viņš gulētu kaut kur tālu no Droedas. Te viņš ir piederīgs, un viņam jāatgriežas mājās. Brauc kopa ar viņu, Džastin!

Taču Džastina sēdēja, sarāvusies kamoliņā, un purināja galvu, it kā māte varētu redzēt. Braukt mājās? Viņa nekad vairs nevarēs atgriezties mājās. Būtu viņa braukusi brālim līdzi, tas nebūtu miris. Atgriezties mājās un ik mīļu dienu līdz nāves stundai skatīt mātes seju? Nē, par to ir nepanesami pal domai.

Nē, māmiņ,— viņa sacīja. Pār vaigiem ritēja tik karstas asaras ka kausēts metāls. Kas izdomājis, ka vislielākajās bēdās cilvēki neraudot? Ko tāds zina!— Es palikšu te un strādāšu. Es atgriezīšos mājās kopā ar Deinu, bet tad braukšu atpakaļ. Dzīvot Droedā es nespēju.

Trīs. dienas pagāja bezdarbīgās gaidās — Džastinai Londonā, Megijai ar ģimeni Droedā. Iestāžu klusēšana modināja vārgu cerību. Ak, droši vien pēc tik ilgas klusuciešanas izrādīsies, ka tā bijusi k|ūda,— ja tā būtu taisnība, viņi te, Droedā, jau noteikti zinātu! Deins smaidīdams ienāks pa Džastinas dzīvok|a durvīm un pateiks, ka tā bijusi mu|ķīga kļūda. Grieķijā notiek apvērsums, droši vien pieļautas visādas aplamības. Deins ienāks pa durvīm un izsmies domu par savu nāvi, viņš stāvēs slaids, spēcīgs un dzīvs, un viņš smiesies. Viņi gaidīja, un cerība auga augumā ar katru brīdi. Nodevīgā, baismā cerība. Viņš nav miris, nē! Vai gan varēja noslīkt Deins, kurš ir tik lielisks peldētājs, ka var griezt krūti pretī vislielākajām bangām un palikt dzīvs? Tā nu viņi gaidīja, neatzīdami notikušo cerībā, ka tas izrādīsies pārpratums. 1 Zvanīt draugiem un paziņām, sūtīt telegrammu uz Romu vēl laika diezgan.

Ceturtajā dienā Džastina saņēma ziņu. It kā pleciem būtu uzvēlusies milzīga gadu nasta, viņa atkal gurdi pacēla klausuli un pieteica sarunu ar Austrāliju.

Māmiņ?

Džastin?

Ai, māmiņ, viņi Deinu jau apglabājuši, mums nav iespējams pārvest viņu mājās! Ko tu darīsi? Viņi tikai daudzina, ka Krēta esot liela, ciemata nosaukums nezināms. Kad pienākusi telegramma, viņš jau bijis kaut kur pārvests un aprakts. Viņš guļ nez kur nezināmā kapā! Man nedod vīzu uz Grieķiju, neviens negrib palīdzēt, viens vienīgs juceklis. Ko tu darīsi, māmiņ?v

Satiksimies Romā, Džastin,— Megija sacīja.

Visi satriekti sēdēja ap tālruni, nebija vienīgi Annas Milleres. Vīrieši triju dienu laikā šķita novecojuši par divdesmit gadiem, un Fiona, izdilusi kā vecs putns, klīda apkārt pa māju, atkal un atkal atkārtodama:—Kāpēc nāve nepaņēma mani? Kāpēc vajadzēja aizsaukt viņu? Es esmu tik veca, tik veca! Es būtu aizgājusi ar mīļu prātu, kāpēc tam vajadzēja but viņam? Kāpēc tā nevarēju būt cs? Es esmu tik veca!— Anna bija sabrukusi, un misis Smita, Minnija un Keta gan dienu, gan nakti mirka asarās.

Megija stīvu skatienu pavērās pārējos un mēmi nolika klausuli. Tas ir viss, kas Droedā palicis. Mazs vecu vīru un vecu sievu bariņš, salauzti, bez cerībām dzīt jaunas atvases.

Deins ir pazudis,— viņa sacīja.— Visi meklējumi bijuši veltīgi; viņš apglabāts kaut kur Krētā. Tas ir tik tālu! Kā viņš var gulēt tik tālu no Droedas? Es braukšu uz Romu pie Ralfa de Brikasāra. Ja vispār kāds var palīdzēt, tad tas ir viņš.

Kardināla de Brikasāra sekretārs ienāca viņa kabinetā.

Jūsu eminence, piedodiet, ka traucēju, bet jūs vēlas satikt kāda dāma. Es paskaidroju, ka patlaban rit koncila sesija1, ka jūs esat ļoti aizņemts un nevarat ne ar vienu tikties, taču viņa apgalvo, ka sēdēšot vestibilā, kamēr jums atradīšoties laiks viņu pieņemt.

Vai viņai ir kādas raizes?

Lielas raizes, jūsu eminence, to var skaidri redzēt. Viņa teica, lai pasakot, ka viņas vārds esot Megija O'Nīla.— Sekretārs izrunāja to dziedoši — kā jau itālietis, tāpēc vārds skanēja aptuveni kā Megī-i-ja O-nil-la.

Kardināls Ralfs pietrūkās kājās; sārtums izgaisa no sejas, tā kļuva tikpat balta kā mali.

Jūsu eminence! Vai esat slims?

Nē, tēvs, jūtos pilnīgi labi, paldies! Atlieciet visas man paredzētās sarunas, līdz došu jums jaunu rīkojumu, un atvediet misis O'Nīlu nekavējoties pie manis. Neļaujiet nevienam mūs traucēt, izņēmums, protams, ir Svētais tēvs.

Priesteris palocījās un aizgāja. O'Nīla. Prolams! Deina uzvārds taču ir O'Nils, viņam, sekretāram, būtu vajadzējis atcerēties. Tiesa, kardināla pilī visi uzrunāja jaunekli vienīgi priekšvārdā. Nu gan viņš pieļāvis milzu kļūdu, liekot dāmai gaidīt. Ja Deins ir viņa eminences sirsnīgi mīļotais māsasdēls, tad misis O'Nīla ir viņa sirsnīgi mīļotā māsa.

Kad Megija ienāca kabinetā, kardināls Ralfs tik tikko viņu pazina. Pagājuši trīspadsmit gadi kopš pēdējās tikšanās: viņai ir piecdesmit trīs, viņam — septiņdesmit viens. Nav novecojis viņš viens, novecojuši abi. Megijas seja nav daudz mainījusies, drīzāk lajā iegulusies nemainīgi vaibsti, kas atšķiras 110 tiem, ko viņš iztēlojies. Maigumu aizstājis ass dzēlīgums, mīļumu — kaut kas dzelžains. Sapņos viņa Ralfam rādījusies kā apcerīga svētā, kas samierinājusies ar likteni, bet īstenībā viņa atgādina garīgi nesalaužamu, nelo- kārnu mocekli; viņa tikai mazliel novecojusi. Skaista kā allaž, acis joprojām dzidras un sudrabpelēkas, taču jūtams, ka kļuvusi bargāka. Mati vairs nemet dzirkstis, tie ir nespodri;, dzeltenbrūni, līdzīgi Deina matiem, tikai bez mirdzuma. Un visvairāk mulsina Megijas nevēlēšanās pietiekami ilgi ielūkoties viņam acīs, lai viņš spētu apmierināt savu kaismīgas mīlas pilno ziņkāri.

Nejaudādams izrunāt dabiskus apsveikuma vārdus, viņš norādīja uz krēslu.— Lūdzu, sēdies!

Paldies,— viņa tikpat māksloti atbildēja.

Tikai tad, kad Megija apsēdās un Ralfs ieraudzīja viņu visā augumā, kardināls pamanīja, cik stipri viņai satūkušas potītes un pēdas.

Megij! Vai tu esi atlidojusi no Austrālijas, nekur neapstādamās? Kas noticis?

Jā, lidoju tieši šurp,— viņa sacīja.— Lai nokļūtu no Gilijas Romā, pēdējās divdesmit deviņas stundas nosēdēju lidmašīnā. Skatījos pa logu uz mākoņiem un domāju.

Kas noticis?— viņš bažīgi, nepacietīgi, pilns baiļu atkārtoja.

Megija pacēla skatienu un cieši palūkojas Ralfa.

Acis pauda kaut ko šausmīgu, kaut ko tik tumšu un saltu, ka Ralfs sajuta pakausī tirpas un neapzināti pacēla roku, lai pārlaistu pāri kaklam.

Deins ir miris,— teica Megija.

Ralfa roka nošļuka, nokrita sarkanas drānas klātajā klēpī kā lupatu lelle. Viņš atslīga krēslā.— Miris?— viņš gausi noprasīja.— Deins miris?

Jā. Viņš pirms sešām dienām Krētā noslīcis, glābdams jūrā divas sievietes.

Ralfs sagumis aizsedza seju.— Miris?— Megija dzirdēja viņu neskaidri sakām.— Deins miris? Mans skaistais zēns! Nevar būt, ka viņš miris! Deins . . . viņš bija īsts priesteris . tāds, kāds es nespēju būt. Viņam piemita tas, kā man trūka.— Viņa balss aizlūza.— Viņam tas piemita no sākta gala … to redzējām mēs visi .. . mēs visi, kas neesam īsti priesteri. Miris? Ak, augstais dievs!

Liec mieru savam augstajam dievam, Ralf,— sacīja pretī sēdošā svešiniece.— Tev jādara kas svarīgāks. Es ierados lūgt tev palīdzību, nevis lai kļūtu lieciniece tavām bēdām. Visas šīs gaisā pavadītās stundas es lauzīju galvu, kā tev lai to pasaka, visas šīs stundas es tikai raudzījos ārā pa logu, apzinādamās, ka Deins ir miris. Tavas bēdas vairs nespēj mani aizkustināt.

Tomēr, kad Ralfs atņēma rokas no sejas, Megijas saltā, mirusī sirds salēcās, sadrebēja, sažņaudzās. Tā ir Deina seja, tikai tajā ierakstītas ciešanas, kādas Deinam nekad nebūs lemts pārdzīvot. Paldies dievam! Paldies dievam, ka viņš ir miris, ka viņam nekad nevajadzēs iziet cauri tādiem pārbaudījumiem, kādiem cauri izgājis šis cilvēks, kādiem cauri izgājusi esmu es. Labāk lai viņš ir miris nekā lemts šādām ciešanām.

Kā es lev varu palīdzēt, Megij?—viņš rimti vaicāja, apvaldīdams pats savas jūtas un atkal aizsegdamies aiz garīgā gana maskas, kura bija cieši saaugusi ar dvēseli.

Grieķijā valda jukas. Deins apglabāts kaut kur Krētā, un es nevaru uzzināt — kur, kad, kāpēc. Laikam pilsoņu kara dēļ nav laikā saņemti mani norādījumi, ka Deins jāsūta mājās, un Krētā ir tikpat karsts kā Austrālijā. Kad neviens viņu nepieprasīja, turienieši noteikti nodomāja, ka viņam neviena piederīgā nav, un apbedīja.— Viņa tramīgi paliecās uz priekšu.— Es gribu dabūt savu dēlu atpakaļ, Ralf, es gribu viņu atrast un pārvest mājās — lai dus tur, kur ir piederīgs, Droedā! Es solījos Džimam paturēt viņu Droedā, un viņš atgriezīsies tur, kaut arī man četrrāpus bulu jāizlodā visas Krētas kapsētas. Es negribu viņam nekādu krāšņu priestera kapavietu Romā, Ralf, kamēr esmu dzīva un varu kaut vai tiesas ceļā panākt Deina izdošanu. Viņam jābrauc mājās.

Neviens tev to neliegs, Megij,— viņš maigi teica.— Tā ir katoļu priestera iesvētīta zeme, un vairāk neko baznīca neprasa. Es arī esmu atstājis rakstveida lūgumu, lai mani apglabā Droedā.

Es nevaru izlauzties cauri visiem birokrātijas šķēršļiem,— viņa turpināja, it kā Ralfs neko nebūtu teicis.— Es neprotu grieķu valodu, un man trūkst vajadzīgās autoritātes un ietekmes. Tāpēc es atnācu pie tevis, lai izmantotu tavējo. Dabū atpakaļ manu dēlu, Ralf!

Neraizējies, Megij, mēs dabūsim viņu atpakaļ, tikai varbūt ne tik drīz. Tur tagad pie varas ir kreisie, kas stipri noskaņoti pret katoļu baznīcu. Tomēr man Grieķijā ir draugi, tāpēc mēs to panāksim. Es tūlīt iedarbināšu visas sviras, neraizējies! Viņš ir svētās katoļu baznīcas priesteris, mēs dabūsim viņu atpakaļ.

Ralfs pastiepa roku pēc zvana auklas, lomēr Megijas aukstais, niknais skatiens viņu apturēja.

Tu nesaproti, Ralf! Es negribu, lai tu iedarbini sviras. Es gribu atdabūt savu dēlu — ne nākamnedēļ vai nākamajā mēnesī, bet tūlīt! Tu proti grieķu valodu, tu vari dabūt vīzu gan sev, gan man, tu visu panāksi. Es gribu, lai tu tūda) brauc ar mani uz Grieķiju un palīdzi atdabūt manu dēlu.

Kaifa acis pauda daudz ko: maigumu, līdzjūtību, saņemtā trieciena sāpes. Taču tās bija arī priestera acis — jūtām bija pievienojies veselais saprāts un loģika.— Megij, es mīlu tavu dēlu, it kā las būtu manējais, bet .šobrīd nevaru aizbraukt no Romas. Es neesmu kungs pār savu rīcību — lai nu kuram, bet lev to vajadzētu zināt. Lai kā es jūtu tev līdzi, lai kā man sāp pašam, es nevaru pamest Romu, kamēr noliek būtiski svarīgs koncils. Es esmu Svētā tēva palīgs.

Apstulbusi un aizvainota viņa atkāpās atpakaļ, lad papurināja galvu, viegli pasmaidīja, it kā sadūrusies ar kādu ērmīgu parādību, kas nepadodas cilvēka ietekmei, nodrebēja, aplaizīja lūpas, šķiet, kaut ko izlēma un stīvi izslējās taisna.— Vai tu tiešām mīli manu dēlu, it kā las būlu tavējais, Ralf?— viņa jautāja.— Ko tu darītu sava dēla labad? Vai tu spēļu sēdēt, rokas klēpi salicis, un teikt viņa mātei: nē, man ļoti žēl, bet es nekādi nevaru izbrīvēt laiku? Vai lu spēļu to teikt sava dēla mātei?

Deina acis, un tomēr tās nav Deina acis! Tās skatās viņā samulsušas, sāpju pilnas, nevarīgas.

Man nav dēla,— viņš sacīja,— taču no lava dēla es līdz ar daudz, daudz ko cilu iemācījos, ka mans pirmais un vienīgais pienākums ir pienākums prel visuvareno dievu, lai cik grūti tas reizēm liktos izpildāms.

Deins bija ari tavs dēls,— Megija sacīja.

Ralfs apstulbis vērās Megijā.— Ko?

Es teicu, ka Deins bijā arī tavs dēls. Aizbraucot no Metloka salas, es gaidīju bērnu. Deins bija tavs, nevis Lūkasa O'Nīla dēls.

Tā . . . nav . . . taisnība!

Es negribēju» lev lo stāstīt, pat tagad ne,— viņa teica.— Vai es spētu lev melot?

Lai atdabūtu Deinu? Jā,— viņš vārgi izdvesa.

Megija piecēlās, pienāca pie sarkanu brokātu pārvilktā

krēsla, apstājās, saņēma Ralfa kalsno pergamenta papīra krāsas roku savējā, noliecās un noskūpstīja gredzenu, kura rubīns 110 viņas elpas kļuva nespodri blāvs.— Pie visa, kas tev svēts, Ralf,— es zvēru, ka Deins bija tavs dēls! Viņš nebija un nevarēja būt 110 Lūkasa. Es zvēru tev pie viņa nāves.

Atskanēja žēlabains vaids: lā kliedz dvēsele, kad lā ieiel pa elles vārtiem. Ralfs de Brikasārs noslīdēja 110 krēsla uz grīdas, saļimdams uz tumšsarkanā paklāja, tā ka izskatījās līdzīgs nupat izlietu sārtu asiņu peļķei. Paslēpis seju piedurkņu krokās, viņš ar rokām plēsa matus.

— Jā, raudi!— noskaldīja Megija.— Raudi tagad, kad zini! Ir labi, ka viens no vecākiem spēj liet asaras par dēlu. Raudi, Ralf! Divdesmit sešus gadus man bija tavs dēls, un tu pal nezināji, tu pat nespēji to saskatīt. Nespēji saskatīt, ka viņš ir tikpat līdzīgs tev kā viena ūdens lāse otrai! Mana māte to zināja, dzemdībās saņemdama viņu no manām miesām, bet tu nezināji. Tavas rokas, tavas kājas, tava seja, tavas acis, tavs augums. Vienīgi matu krāsa viņa paša, viss pārējais — lavs. Vai tu tagad aptver? Kad es atsūtīju viņu šurp pie tevis, es vēstulē rakstīju: «Atdodu tev. ko esmu nozagusi.» Vai atceries? Tikai žagām mēs abi, Ralf. Mēs nozagam to. ko tu biji zvērējis ziedot dievam, un mums abiem bija par to jāsamaksā.

Viņa sēdēja krēslā nepielūdzama, bez līdzjūtības un raudzījās, kā sarkanā drānā tērptais augums, ciešanu mocīts, bija pieplacis pie grīdas.— Es tevi mīlēju, Ralf, bet tu tomēr nekļuvi mans. Lai gūtu kaut ko 110 tevis, man vajadzēja zagt. Deins bija mana daļa, vienīgā, ko es no tevis spēju iegūt. Es zvērēju, ka tu nekad neuzzināsi, es zvērēju, ka tev nekad nebūs iespējams viņu man atņemt. Un tad viņš pats atdeva sevi lev — pals pēc brīvas gribas. Viņš sauca tevi par ideālu priesteri. Kā es par to smējos! Bet neparko es nebūtu tev atklājusi, ka viņš ir tavs dēls, jo tas atkal k|ūtu par ieroci tavā rokā. Ja nebūtu šī likteņa sitiena — šī likteņu sitiena! Nekas cits nepiespiestu mani runāt. Kaut gan tagad, manuprāt, lam nav nozīmes. Viņš vairs nepieder nevienam 110 mums. Viņš pieder dievam.

Kardināls de Brikasārs noīrēja Atēnās privātu lidmašīnu; viņš, Megija un Džastina trijatā aizveda Deinu mājās uz Drocdu. Dzīvie sēdēja klusuciezdami, mirušais klusi gulēja uz katafalka, viņam vairs nekas šai pasaulē nebija vajadzīgs.

Man jānotur mise, jāsaka rekviēms savam dēlam. Kauls 110 mana kaula, miesa no manas miesas, mans dēls. Jā, Megij, es tev licu. Atguvies es būtu tev ticējis pal bez šī baismīgā zvēresta. Vitorio atskārta to tai pašā mirklī, kad zēnu ieraudzīja, un droši vien arī es lo sirds dziļumos apzinājos. Toreiz aiz rozēm zēns smējās tavus smieklus — bet pretī raudzījās manas acis, kā tās raudzījās manā jaunībā, kad es vēl biju nevainīgs. Fiona zināja, Anna Millere zināja. Turpretī mēs, vīrieši, nezinājām. Mēs nebijām pelnījuši atklātību. Tāds ir jūsu, sieviešu, uzskats, un jūs glabāja! savus noslēpumus un atriebjaties par pazemojumu — par to, ka dievs nav jūs radījis pēc sava ģīmja un līdzības. Vitorio zināja, taču sievišķīgais, kas viņā mīt, lika klusēt. Meistarīga atmaksa!

Runā, Ralf de Brikasār, paver lūpas, pārmet krusta zīmi, sāc latīņu mēlē skandināt aizlūgumu par mirušā dvēseli! Par tā dvēseli, kas bija tavs dēls. Ko tu mīlēji vairāk par viņa māti. Jā, vairāk! Jo viņš bija tavs atkārtojums, pilnīgāks par tevi.

In nomine Paīris, et Filii, et Spiritus Sandi . ..'

Kapela — ļaužu pilna; atbraukuši visi, kas varējuši. Kingi,

O'Rorki, Deivisi, Pjū ģimene, Makkvīni, Gordoni, Kārmaikli, Houptoni. Te stāv Klīriji, Droedas ļaudis. Cerības izpostītas, gaisma nodzisusi. Priekšā — lielā, aizplombētā zārkā — tēvs Deins O'Nīls, pārklāts ar rozēm. Kāpēc vienmēr tad, kad viņš, Ralfs, atgriežas Droedā, zied rozes? Ir oktobris, pavasaris visā krāšņumā. Protams, zied rozes. īstais laiks.

Sanētus . . . Sanētus . . . Sanētus . . .

«Topi brīdināts, vissvētākā vieta ir tuvu!» Manu Dein, manu brīnišķīgo zēn … Tā ir labāk. Es nebūtu gribējis, lai tu kļūsti tāds, kāds esmu es. Kāpēc es to saku, runādams par tevi,— nezinu. Tev tas nav vajadzīgs, tev tas nekad nav bijis vajadzīgs. Kam es tuvojos ar grūtībām, to tu zināji pats no sevis. Nevis tu esi nelaimīgs, nelaimīgi esam mēs, palicēji. Žēlo mūs un sniedz mums palīdzīgu roku, kad pienāks mūsu laiks!

Ite, missa est . . . Requieseal in pace .. ?

Arā pāri mauram, gar spoku eikaliptiem, rozēm, piparu kokiem uz kapsētu. Dusi saldi, Dein, jo vienīgi labie mirst jauni. Kāpēc mēs sērojam? Tu esi laimīgs, ka tev tik drīz bija lemts atbrīvoties no šīs nogurdinošās dzīves važam. Varbūt tā arī ir elle — šī ilgā zemes dzīves verdzība. Varbūt mēs izciešam savu elli dzīvodami . ..

Diena pagāja, bēru viesi aizb.uuca, droedieši klīda apkārt pa māju, vairīdamies cits no cita. Reiz palūkojies uz Megiju, kardināls Ralfs otrreiz to darīt vairs nespēja. Džastina kopā ar Džīnu un Boju Kingiem aizsteidzās uz pēcpusdienas lidmašīnu, lai nokļūtu Sidnejā un ar vakara reisu dotos tālāk uz Londonu. Ralfs neatcerējas, ka būtu kaut reizi dzirdējis viņas mazliet piesmakušo, valdzinošo balsi vai redzējis savādās, gaišās acis. No brīža, kad viņa bija sagaidījusi Megiju un

Kaifu Atēnās, līdz aizbraukšanai kopā ar Kingiem Džastina bija atgādinājusi rēgu, kas cieši ietinies savā šķidrautā. Kāpēc viņa nav paziņojusi Raineram Harlheimam un lūgusi, lai tas atrastos līdzās? Droši vien taču zina, cik ļoti Rainers viņu mīl, cik ļoti būtu gribējis stāvēt klāt grūtajā brīdī. Taču šī doma nebija pietiekami ilgi nodarbinājusi kardināla Ralfa izmocītos prātus, kaut gan viņš jau pirms aizbraukšanas no Romas bija iedomājies to ne reizi vien. Dīvaini ir šie Drocdas ļaudis. Bēdās viņi neilgojas pēc citu sabiedrības, viņi labāk vēlas palikt vieni ar savām sāpēm.

Pametušas neaizskarto pusdienu galdu, Fiona un Megija sēdēja kopā ar kardinālu dzīvojamā istabā. Neviens nebilda ne vārda; apzeltītais bronzas pulkstenis uz marmora kamīn- malas skaļi tikšķēja, un Mērijas Kārsones portreta acis mēmā izaicinājumā vērās pāri istabai uz Fionas vecmāmiņu. Fiona ar Megiju plecu pie pleca sēdēja līdzās uz krēmkrāsas dīvāna; kardināls Ralfs neatminējās, ka senajās dienās jebkad būtu redzējis abas tik tuvā saskarē. Taču runāt viņas neko nerunāja un ari neskatījās nedz uz viņu, nedz viena uz otru.

Ralfs pūlējās izprast, ko īsti darījis nepareizi. Nelaime tā, ka pārāk daudz darīts nepareizi. Viņš bijis lepns, godkārīgs, zināmā mērā negodīgi izvēlējies līdzekļus. Un tam visam pa vidu uzplaukusi mīlestība pret Megiju. Taču, cik krāšņs zieds šo mīlu vainagojis, par to viņam nav bijis ne jausmas. Vai būtu kāda starpība, ja viņš zinātu, ka Deins ir viņa dēls? Vai būtu iespējams mīlēt zēnu vēl vairāk, nekā viņš jau mīlējis? Vai viņš būtu rīkojies citādi, ja zinātu patiesību par dēlu? «Jā!» kliedza sirds. «Nē,» izsmēja saprāts.

Viņš apbēra sevi ar nikniem pārmetumiem. Muļķis! Vajadzēja taču saprast, ka Megija nav spējīga atgriezties pie Lūkasa. Vajadzēja jau pirmajā mirklī aptvert, kas ir Deina tēvs. Megija ar Deinu tā lepojās! Romā sacīja, ka dēls bijis vienīgais, ko tā no viņa, Ralfa, varējusi gul. Nu, Megij … Tā bija arī mana labākā daļa. Mīļais dievs, kā es varēju neatskārt, ka viņš ir mans? Vajadzēja lo saprast—ja ne agrāk, tad toreiz, kad Deins kā pieaudzis jauneklis ieradās pie manis Romā. Megija gaidīja, ka es lo ieraudzīšu, viņa sāpīgi ilgojās, lai es lo saskatītu: ja tas notiktu, viņa būtu kritusi ceļos manā priekšā. Bet es biju akls. Es nevēlējos to redzēt. Es vēlējos būt Ralfs Rauls, kardināls de Brikasārs,— tituls man nozīmēja vairāk par Megiju, vairāk par savu paša dēlu. Vairāk par saou paša dēlu!

Istaba jau labu laiku bija pildījusies ar paklusiem kliedzieniem, tikko sadzirdamiem trokšņiem, čukstiem; pulkstenis tikšķēja vienā ritmā ar viņa sirdi. Un tad ritms izjuka. Sirds vairs netika Ildzi. Nez no kurienes iznira Megija un Fiona: piecēlušās kājās, viņas izbiedētām sejām it kā peldēja biezā, bezveidīgā, nereālā miglā un sacīja viņam vārdus, ko viņš nez kāpēc nejaudāja saklausīt.

— A-ā-ā!— viņš iekliedzās, visu saprazdams.

Sāpes Ralfs gandrīz neapzinājās, juta vienīgi, ka Megija apvijusi ap viņu rokas un viņš piespiedis galvu viņai pie krūtīm. Taču galvu izdevās pagriezt tā, ka viņš spēja saskatīt Megijas acis un ielūkoties tajās. Viņš pūlējās pateikt: «Piedod man,»— un redzēja, ka viņa jau sen piedevusi. Megija saprot, ka ieguvusi viņa labāko da|u. Tad viņš gribēja pateikt kādus brīnišķīgus vārdus, kas sniegtu viņai mierinājumu mūžīgi mūžam, un saprata, ka arī tas nav vajadzīgs. Viņa ir cilvēks, kas spēj panest visu. Visu! Un viņš aizvēra acis un pēdējo reizi guva aizmiršanos Megijā.

septītā daļa

1965 1969

Džastina

Sēdēdams Bonnā pie rakstāmgalda un malkodams rīta kafiju, Rainers no laikrakstiem uzzināja par kardināla de Brikasāra nāvi. Vētra, kas politikā bija plosījusies vairākas nedēļas, beidzot sāka rimt, tāpēc viņš bija apsēdies mierīgi palasīt — priecīgā omā, ka drīz redzēs Džastinu, nemaz neuztraukdamies, ka viņa pēdējā laikā klusējusi. Raineram tas likās dabiski: Džastina nebūl nav vēl gatava atzīt, cik ciešas ir saites ar viņu, Raineru.

Taču vēsts par kardināla nāvi izgaisināja visas domas par Džastinu. Pēc desmit minūtēm viņš jau sēdēja pie mersedesa 280-SL stūres un drāzās uz autostrādes pusi. Nabaga vecais Vitorio droši vien jūtas tik vientuļš, viņa nasta taču ir smaga pat visjaukākajos dzīves brīžos. Viņš, Rainers, nokļūs Romā ālrāk, ja brauks ar mašīnu; kamēr šķiedīs laiku, gaidīdams kārtējo reisu, kamēr tiks uz lidostu un galapunktā no lidostas uz Vatikānu, tikmēr ar mašīnu būs jau tur. Un tā iespējams kaut ko reālu darīt un reizē apvaldīt satraukumu, bet tas tādam cilvēkam kā viņš ir svarīgs apsvērums.

No kardināla Vitorio viņš visu uzzināja un sākumā bija pārāk satriekts, lai lauzītu galvu, kāpēc Džastinai nav ienācis prātā paziņot viņam.

Ralfs ienāca pie manis un noprasīja — vai es zinot, ka Deins esot viņa dēls?— sacīja klusā balss, kamēr gleznās rokas glāstīja Natašas zilpelēko muguru.

Un jūs pateicāt?

Es teicu, ka esmu nojautis. Vairāk es viņam nedrīkstēju sacīt. Bet — vai!—viņa seja! Viņa seja! Es raudāju.

Protams, tas Ralfu nogalināja. Pēdējo reizi, viņu redzot, es nodomāju, ka viņš izskatās nevesels, bet, kad ierosināju griezties pie ārsta, viņš tikai smējās.

Kā dievs lemj, tā notiek. Pēc manām domām, Ralfs de Brikasārs bija viens no vislielākajiem cietējiem, kurus cs jebkad esmu pazinis. Nāvē viņš atradis mieru, ko nevarēja atrast dzīvē.

Bet zēns, Vitorio! Tā ir traģēdija.

Vai jūs tā domājat? Man tas drīzāk šķiet skaisti. Es esmu pārliecināts, ka Deinam nāve likās mīļa viešņa, un nav jābrīnās, ka mūsu dievs tas Kungs nespēja gaidīt ne mirkli ilgāk, lai aizsauktu Deinu pie sevis. Es sēroju, jā, bet ne par mūsu zēnu. Par viņa māti, kas droši vien briesmīgi cieš. Un par viņa māsu, par tēvočiem, par vecmāmiņu. Bet par viņu pašu es nesēroju. Tēvs O'Nīls nodzīvoja mūžu gandrīz pilnīgā gara un dvēseles šķīstībā. Vai viņa acīs nāve varēja būt kas cits kā ieiešana mūžīgā dzīvībā? Mūsu, pārējo, gaita nav tik viegla.

No viesnīcas Rainers nosūtīja uz Londonu telegrammu, kurā neat|āvās paust nedz dusmas, nedz aizvainojumu, nedz vilšanos. Tā skanēja gluži vienkārši: ESMU SPIESTS ATGRIEZTIES BONNĀ BET BŪŠU LONDONA NEDĒĻAS NOGALE KAPĒC MAN NEPAZIŅOJI VISU MĪLU RAINS.

Savā Bonnas kabinetā viņš uz rakstāmgalda atrada Džastinas vēstuli (viņa bija piemaksājusi par ātrāku piegādi) un ierakstītu sūtījumu: sekretārs paskaidroja, ka tas nākot no kardināla de Brikasāra advokātiem Romā. Rainers atvēra to pirmo un uzzināja, ka. pakļaujoties Ralfa de Brikasāra testamenta noteikumiem, viņam jāpievieno pie sava jau lā garā uzņēmumu direktora pienākumu saraksta vēl viens: «Mikāras» akciju sabiedrība ar ierobežotām tiesībām. Un Droeda. Reizē satraukts un savādi aizkustināts, viņš saprata: tā kardināls dara zināmu, ka, likdams Rainera Hartheima darbus svaru kausos, galu galā nav atradis viņu par vieglu, ka aizlūgumi kara gados nesuši aug|us; viņa rokās kardināls nodevis Megijas O'Nilas un tās tuvinieku nākotnes labklājību. Vismaz lā Rainers to iztulkoja, jo kardināla testamenta teksts skanēja gluži bezpersoniski. Citādi arī nedrīkstēja būt.

Rainers iemeta saini nodalījumā, kas bija paredzēts vispārīga satura korespondencei, kura nav glabājama slepenībā, un atplēsa Džastinas sūtīto aploksni. Tās sākums vēstīja ļaunu, nebija pat sveiciena.

«Paldies par telegrammu. Tu nevari iedomāties, cik priecīga es jūtos, ka mēs pēdējās nedēļās neesam tikušies, jo atrasties Tavā tuvumā man būtu bijis bezgaia grūti. Šai laikā, kad es šad tad atcerējos Tevi, mana vienīgā doma bija: paldies dievam, ka viņš nezina. Varbūt Tev nebūs viegli to saprast, bet es negribu, ka Tu atrastos manā tuvumā. Sāpēs nav ne mazākā jaukuma, Rain, un Tava klātbūtne nespētu šīs

&c>()

sāpes remdēt. Patiesi varētu teikt, ka tas pierāda, cik maz es Tevi milu. Ja es Tevi tiešām mīlētu, es, pilnīgi dabiski, mēģinātu patverties pie Tevis. Taču es jutu, ka novēršos.

Tāpēc man ļoti gribētos, lai mēs, Rain, noslēgtu savus rēķinus uz visiem laikiem. Man nav nekā, ko Tev dot, un es negribu neko arī no Tevis. Pēdējie notikumi skaidri paradījuši, cik daudz nozīmē cilvēki, kas bijuši līdzās divdesmit sešus gadus. Man nebūtu spēka pārdzīvot to vēlreiz, un Tu pats taču sacīji — vai atceries?— vai nu laulības, vai nekas. Es izvēlos neko.

Māte man atrakstīja, ka nedaudzas stundas pēc manas aizbraukšanas nomiris vecais kardināls. Dīvaini! Māmiņu šī nāve, šķiet, bezgala satriekusi. Viņa gan neko īpašu par to nesaka, tomēr es viņu pazīstu. Esmu galīgā nesaprašanā, kāpēc viņš māmiņai, Deinam un Tev tik ļoti patika. Es gan viņu nevarēju ieredzēt — man viņš rādījās pārak pieglaimīgs. Nedomāju savus uzskatus grozīt tikai tāpēc vien, ka viņš miris.

Un lā nu, redzi, tas ir viss. Es tiešām saku, ko domāju, Rain. Esmu izlēmusi, ka negribu no Tevis neko ņemt. Tiec pats ar sevi galā.»

Viņa bija parakstījusi kā vienmēr skaidriem, melniem burtiem «Džastina», darīdama to ar jauno flomāsteru, par kuru tik sirsnīgi bija priecājusies, kad Rainers to uzdāvināja, jo ar šo «ieroci» vilktās līnijas izskatījās platas, tumšas un pietiekami noteiktas, lai šķistu viņai tieši pa prātam.

Vēstuli Rainers nesalocīja un neiebāza kabatas portfelī, viņš lo arī nesadedzināja — viņš rīkojās ar to tāpat kā ar visu korespondenci, kas neprasīja atbildi: beidzis lasīt, ielaida papīrgrozam pierīkotajā elektriskajā ierīcē, kas sapluinīja vēstuli driskās. Un, nodomājis, ka Deina nāve visai iespaidīgi pielikusi punktu Džastinas jūtu atmodai, jutās bezgala nelaimīgs. Tas nav godīgi. Viņš tik ilgi gaidījis.

56 t

Nedēļas nogalē Rainers lomēr aizlidoja uz Londonu. Džastinu viņš gan nesatika, taču redzēja. Uz skatuves — mora mīļotās sievas Dezdemonas lomā. Tēlojums pārliecināja. Zināmu laiku viņš Džastinas labā nespēj darīt vairāk, kā spēj skatuve. Tā nu tas ir, mana gudriniece! Lai izgāž visas jūtas uz skatuves.

I» T.ll)

Tomēr viņa nespēja izgāzt visas jūtas uz skatuves, jo bija pārāk jauna, lai tēlotu Hekabi1. Skatuve gluži vienkārši bija vieta, kas dāvāja mieru un aizmiršanos. Atlika tikai sev atkārtot:* laiks dziedē visas brūces,— kaut ari viņa tam neticēja. Viņa sev jautāja, kāpēc joprojām tik ļoti sāp. Deinam dzīvam esot, viņa, taisnību sakot, nebija par brāli pārāk daudz domājusi, darījusi to likai tad, kad abi atradās blakus; vēlākajos gados, izvēlējušies gandrīz vai pretējas profesijas, viņi kopā bija tikuši reti. Taču Deins aizejot bija atstājis aiz sevis tik milzīgu tukšumu, ka Džastina necerēja to jebkad aizpildīt.

Visvairāk sāpēja, kad ar šausmām nācās atjēgties no neapzinātā ieraduma: jāatceras pastāstīt to Deinam, viņu tas Joti uzjautrinās. Un, tā kā tas gadījās visai bieži, sāpes ieilga. Ja Deins nebūtu gājis bojā tik baismīgi, iespējams, ka Džastina atspirgtu drīzāk, taču tagad toreizējo nedaudzo dienu notikumi nezaudēja spilgtumu. Māca neciešamas ilgas pēc brā|a, domas atkal un atkal atgriezās pie neticamās īstenības, ka Deins ir miris un nekad vairs nenāks atpaka).

Joprojām mocīja pārliecība, ka viņa nav brālim pietiekami palīdzējusi. Visi, izņemot viņu, šķiet, uzskata, ka Deins bijis pati pilnība, ka viņš nav pazinis grūtības, ko pazīst citi cilvēki, turpretī Džastina zina, ka brāli mocījušas šaubas, ka viņš sāpīgi izjutis savu necienīgumu, lauzījis galvu, vai |audis saskata viņā tikai skaisto seju un augumu vai redz arī ko citu. Nabaga Deins — viņš it kā nebija spējis aptvert, ka cilvēki mīl viņa labo sirdi. Briesmīgi apzināties, ka tagad ir par vēlu viņam palīdzēt.

Džastina bēdājās arī par māti. Ja Deina nāve var nodarīt tik gauži viņai pašai, ko gan tā nodarījusi māmiņai? Šī doma izraisīja vēlēšanos kliegt, brēkt un drāzties nezin kur, lai tikai aizbēgtu no atmiņām un sirdsapziņas ēdām. Viņa atcerējās, kā tēvoči Romā Deina iesvētīšanas reizē bija stāvējuši lepni izrieztām krūtīm kā guzaini baloži. Iztēloties mātes un citu droediešu tukšuma un vientulības sajūtu bija (aunāk par visu.

Esi godīga, Džastin! Vai, vaļsirdīgi atzīstoties, tas ir visļaunākais? Vai kaut kas cits negremž daudz vairāk? Viņa nespēja tikt vajā no domām par Rainu, citiem vārdiem, no tā, ko uzskatīja par savu nodevību pret Deinu. Lai apmierinātu iekāri, viņa aizlaidusi Deinu uz Grieķiju vienu; būtu aizbraukusi līdzi, varbūt brālis paliktu dzīvs. Citādi uz to nevar

' Homēra «Iliādfi» Trojas valdnieka Priāma sieva un Ahilleja nonāvētā varoņa I lektora māte.

skatīties. Deins miris, tāpēc ka viņa savlīgi aizrāvusies ar Rainu. Tagad ir par vēlu, mirušo nevar atsaukt atpakaļ dzīvē, bet, ja viņa nekad vairs neredzētos ar Rainu, varbūt kaut kā varētu šo vainu izpirkt? Tādā gadījumā būtu vērts salkt un mocīties vientulībā.

Tā aizritēja nedēļas, aizritēja mēneši. Gads, divi gadi. Dezdemona, Ofēlija, Porcija, Kleopalra. Jau kopš paša sākuma Džastina sev glaimoja, ka ārēji izturas lā, it kā viņas pasaule nebūtu satriekta drupās; viņa rūpīgi uzmanīja savu runu un smieklus un raudzījās, lai attieksme pret citiem izskatītos dabiska. Vienīgā pārmaiņa bija agrāk neredzēta laipnība pret cilvēkiem, jo tagad viņa prata pārdzīvot arī citu bēdas līdzīgi savējām. Tomēr, visumā ņemot, ārēji viņa palika tā pati Džastina — vīzdegunīga, enerģijas pārbagāta, bezkaunīga, neatkarīga, skarba.

Divreiz viņa mēģināja aizbraukt uz Droedu paciemoties, otrreiz pat nopirka jau biļeti uz lidmašīnu. Vienmēr pēdējā mirklī negaidīti radās kāds milzīgi svarīgs iemesls, kas liedza braukt, taču Džastina saprata, ka īstais cēlonis ir vainas apziņa un gļēvums. Viņa gluži vienkārši nespēja sadūšoties un nostāties aci pret aci ar māti: ja viņa to darītu, droši vien nāktu gaismā viss skumjais stāsts un līdz ar to uzbrāzmotu sirdi plosošas sāpes, kuras viņa līdz šim izmanījusies atvairīt. Droediešiem, īpaši mātei, jādzīvo tālāk pārliecībā, ka vismaz ar Džastinu viss ir kārtībā, ka Džastina izkļuvuši no katastrofas neskarta. Tāpēc labāk ir nebraukt uz Droedu. Daudz labāk.

Megija apķērās, ka grasās nopūsties, un tūdaļ apspieda šo vēlēšanos. Ja tik ļoti nesāpētu kauli, viņa varbūt apseglotu zirgu un izjātu, taču šodien pati doma vien uzdzina sāpes. Jās citreiz, kad artrīts neliks tik nežēlīgi sevi manīt.

Viņa dzirdēja piebraucam mašīnu, pie parādes durvīm pieklaudzināja misiņa veserīlis ar galā izveidoto auna galvu, atlidoja neskaidras balsis, māte kaut ko teica, atskanēja soļu troksnis. Džastina tā nav, tātad ir gluži vienalga, kas ieradies.

— Megij,— no verandas durvīm uzsauca Fiona,— mums ir ciemiņš. Vai tu varētu ienākt iekšā?

19*

Viesis izrādījās cienījama izskata cilvēks, gandrīz pusmūžā, lai gan varbūt arī jaunāks — āriene, iespējams, vīla. Pavisam citāds nekā līdz šim sastaptie vīrieši — varbūt varētu vienīgi sacīt, ka viņam piemīt tāda pati spēka apziņa un pašpaļāvība,

563

kāda reiz piemitusi Ralfam. Reiz piemitusi. Pilnīgi pabeigts laiks, noslēdzies uz mūžiem.

Megij, las ir misters Rainers Hartheims,— sacīja Fiona, pienākusi -pie meitas krēsla.

Ā!— Megija neviļus iesaucās, bezgala pārsteigta, ieraugot Rainu, ko Džastina senās dienās tik bieži pieminējusi savās vēstulēs. Tad, atcerēdamās pieklājības prasības, viņa piebilda:— Lūdzu, sēdieties, mister Hartheim.

Viņš arī raudzījās pialām acīm, il kā izbijies.— Jūs nemaz neesat līdzīga Džastinai!—viņš apmulsis secināja.

Nē, neesmu vis.— Viņa apsēdās Raineram pretī.

Megij, alstāšu tevi kopā ar misteru Hartheimu, jo viņš teic, ka gribot parunāt divatā. Kad būsit gatavi dzerl tēju, pazvani,— Fiona izrīkoja un devās projām.

Jūs, protams, esat Džastinas draugs no Vācijas,— vēl nekā nesaprazdama, sacīja Megija.

Rainers izņēma portsigāru.— Vai drīkstu?

Lūdzu.

Vai varu piedāvāt arī jums, misis O'Nīla?

Pateicos, nē. Es nesmēķēju.— Viņa noglauda apģērba krokas.— Jūs esat braucis tālu ceļu, mister Hartheim. Vai jūs uz Austrāliju atveduši darījumi?

Viņš pasmaidīja, prātodams, ko Megija sacītu, ja zinātu, ka patiesībā viņš ir Droedas saimnieks. Taču Rainers nedzīrās to stāstīt, uzskatīdams par labāku, lai droedieši domā, ka viņu labklājība atrodas tā džentlmeņa pilnīgi bezpersoniskajās rokās, kuru viņš izvēlējies par starpnieku.

Misis O'Nīla, lūdzu, sauciet mani par Raineru!— viņš sacīja, izrunādams savu vārdu gluži tāpat kā Džastina un reizē skeptiski nodomādams, ka šī sieviete vēl labu laiku vilcināsies paklausīt; viņa nav no tām, kas spēj ātri iejusties svešinieku sabiedrībā.— Nē, oficiālu darīšanu Austrālijā man nav, tomēr svarīgs cēlonis braucienam gan ir. Es gribēju sastapt jūs.

Sastapt mani?— Megija pārsteigta noprasīja. It kā gribēdama apslēpt pēkšņo apjukumu, viņa tūdaļ ievirzīja sarunu drošākās sliedēs.— Mani brāļi bieži jūs piemin. Jūs esot izturējies ļoti sirsnīgi toreiz, kad viņi ieradušies Romā uz Deina iesvētīšanu.— Viņa izrunāja Deina vārdu bez kādas sāpju pieskaņas, tāpat kā allaž.— Ceru, ka varēsit palikt le vairākas dienas, lai viņus redzētu.

Varu, misis O'Nīla,— viņš labprāt piekrita.

Megijā saruna izraisīja negaidītu neveiklības sajūtu. Rainers ir svešinieks, taču paziņo, ka nobraucis divpadsmitlūk- stoš jūdžu, gluži vienkārši lai satiktos ar Megiju, bet acīmredzot nesteidzas paskaidrot, kāpēc. Viņai šķita, ka atbraucējs galu galā iepatiksies, taču viņš drusku iedzen bailes. Varbūt tādi cilvēki kā Rainers Mērlings Hartheims nekad nav parādījušies viņas redzeslokā un tāpēc tas izsit no līdzsvara. Šai mirklī prātā izveidojās pavisam neparasts Džastinas novērtējums: viņas meita acīmredzot jūtas tāda cilvēka sabiedrībā kā zivs ūdenī. Megijas acīs Džaslina beidzot kļuva par tādu pašu pieaugušu sievieti kā viņa.

Kamēr Megija tā sēdēja, pieklājīgi lūkodamās Rainerā, viņš nodomāja, ka. par spīli vecumam un sirmajiem matiem, viņa joprojām ir skaista; joprojām izbrīnu viesa atklājums, ka māte nav ne mazākajā mērā līdzīga meitai. Deins taču tik stipri atgādinājis kardinālu! Cik briesmīgi vientuļa viņa droši vien jūtas! Tomēr Rainers nežēloja Megiju tā, kā žēloja Džastinu; skaidri redzams, ka Megija samierinājusies.

Kā klājas Džastinai?— viņa vaicāja.

Rainers paraustīja plecus.— Diemžēl nezinu. Pēdējo reizi redzēju viņu pirms Deina nāves.

Megija nelikās pārsteigta.— Es pati neesmu redzējusi viņu kopš Deina bērēm,— viņa nopūzdamās teica.— Cerēju, ka viņa atbrauks šurp, taču tagad man sāk likties, ka lādas cerības ir veltas.

Rainers kā mierinādams izdvesa nenoteiktu skaņu, taču likās, ka Megija to nedzird, jo viņa runāja tālāk, tikai citādā balsī — vairāk sev pašai nekā ciemiņam.

Droedā tagad ir līdzīga vecu ļaužu patversmei,— viņa sacīja.— Mums vajadzīgas jaunas asinis, un Džastina palikusi vienīgā ar jaunām asinīm.

Līdzjūtība izgaisa; Rainers zibošām acīm aši pasvērās uz priekšu.— Jūs runājat par Džastinu tā, it kā viņa būtu Droedas īpašums,— viņš ierunājās, un nu balss skanēja skarbi.— Es jums nopietni saku, misis O'Nīla, tā nav!

Kādas tiesības jums ir spriest, kas Džastina ir un kas nav?— viņa dusmīgi atjautāja.— Galu galā jūs pats teicāt, ka esat redzējies ar viņu tikai pirms Deina nāves — tas ir, pirms diviem gadiem!

Jā, jums taisnība. Tas viss notika pirms diviem gadiem.— Viņa balss kļuva atkal maigāka, jo viņš vēlreiz atskārta, kāda droši vien ir Megija dzīve.— Jūs turaties ļoti labi, misis O'Nīla.

Jā?— viņa vaicāja, piespiesti pasmaidīdama un joprojām, acis nenovēršot, lūkodamās Rainerā.

Pēkšņi Rainers.sāka apjausi, ko kardināls Megijā saskatījis un kāpēc tik ļoti viņu mīlējis. Džastinai lā pietrūkst, taču viņš pats nav kardināls Ralfs, viņš meklē ko citu.

Jā, jūs turaties ļoti labi,— viņš atkārloja.

Megija saklausīja zemtekstu un sarāvās.— Kā jūs uzzinājāt par Deinu un Ralfu?—viņa nedroši pavaicāja.

Nojautu. Neraizējieties, misis O'Nīla, nevienam citam tas neienāca prātā. Es nojautu tāpēc, ka pazinu kardinālu ilgu laiku pirms Deina ierašanās. Romā visi uzskatīja, ka kardināls ir jūsu brālis, Deina tēvocis, bet Džastina jau mūsu pirmajā tikšanās reizē paskaidroja, ka es alojoties.

Džastina? Taču ne Džastina!— Megija ievaidējās.

Rainers pasniedzās un saņēma viņas roku, ko viņa, dūrē

savilkusi, tramīgi sita sev pa ceļgalu.— Nē, nē, nē, misis O'Nīla! Džastinai par lo nav ne mazakas jausmas, un es lūdzu dievu, lai viņa nekad neko neuzzinātu. Ticiet man, viņa to sacīja bez jebkāda nodoma.

Vai jūs esat pārliecināts?

Jā, zvēru, ka esmu.

Kāpēc tad, dieva dēļ, viņa nebrauc mājās? Kāpēc negrib mani redzēt? Kāpēc nespēj sevi piespiest ieskatīties man acīs?

Ne vien vārdi, bet ari sāpju pilnā balss atklāja Raineram, kādēļ Džastinas pēdējo divu gadu prombūtne likusi mātei tā ciest.

Viņa paša brauciena mērķis kļuva šķietami nesvarīgāks, tagad uzradās jauns — vajadzēja izkliedēt Megijas bailes.

Te esmu vainojams es,— viņš stingrā pārliecībā paziņoja.

Jus?— Megija apjukusi jautaja.

Džastina bija gatavojusies braukt Deinam līdzi uz Grieķiju un nu ieņēmusi galvā, ka, viņai klātesot, brālis noteikti būtu palicis dzīvs.

Kādas muļķības!— iesaucās Megija.

Tieši tā . . . Ret, lai gan mēs saprotam, ka tās ir muļķības, Džastina nesaprot. Tieši jums las viņai jāieskaidro.

Man? Jūs neko nezināt, mister Hartheim. Džastina savu mūžu nav uzklausījusi manus padomus, un pašreizējā brīdī izgaisusi pat tā ietekme, kas man varbūt kādreiz bijusi. Viņa negrib mani ne redzēt.

Pēc balss bija noprotams, ka Megija gan jūtas cīņu zaudējusi, tomēr ne pazemota.— Es esmu iekritusi tādos pašos slazdos kā mana māte,— viņa lietišķi turpināja. — Mana dzīve ir Droeda . . . gan māja, gan grāmatas … Te cs esmu vajadzīga, te dzīvei joprojām ir jēga. Te ir cilvēki, kurus es varu balstīt. Zināt, bērniem mans atbalsts nekad nav bijis vajadzīgs. Nekad.

Tā nav taisnība, misis O'Nīla. Ja tā būtu, Džaslina bez kādiem sirdsapziņas pārmetumiem varētu braukt mājās pie jums. Mīlestību, ko viņa izjūt pret jums, jūs novērtējat par zemu. Ja es saku, ka Džastinas ciešanās esmu vainojams es, tad es ar to gribu sacīt, ka toreiz viņa palika Londonā manis dēj — lai būtu kopā ar mani. Taču cieš viņa nevis manis, bet jūsu dēļ.

Megijas seja kļuva barga.— Viņai nav tiesību ciest manis dēļ! Lai viņa cieš, ja viņai tas vajadzīgs, bet ne manis dēļ. Nemūžam ne manis dēļ!

Tātad jūs man ticat, ja es saku, ka viņa neko nenojauš par Deinu un kardinālu?

Megija pārvērtās: Rainers bija atgādinājis, ka ir vēl kas cits uz spēles un ka to viņa izlaidusi no acīm.— Jā,— viņa apliecināja,— es jums ticu.

Es atbraucu šurp tāpēc, ka Džastinai vajadzīga jūsu palīdzība un viņa pati nespēj piespiesties un to lūgt,— viņš pavēstīja.— Jums viņa jāpārliecina, ka jāsatver atkal rokās dzīves groži — ne Droedas dzīves, bet viņas pašas dzīves, kurai nav nekāda sakara ar Droedu.— Viņš atzvēlās krēslā, sakrustoja kājas un aizdedzināja otru cigareti.— Džastina apģērbusi kaut ko līdzīgu grēku nožēlnieces kreklam, taču tas darīLs aiz galīgi nepareiziem iemesliem. Ja kāds viņai vispār spēj ieskaidrot, tad tā esat jūs. Tikai es jūs brīdinu: ja izšķirsitics par tādu rīcību, viņa nekad neatgriezīsies mājās uz visiem laikiem, turpretī, ja turpinās tagadējo dzīvesveidu, tad varbūt galu galā atgriezīsies un paliks. Ar skatuvi vien tādam cilvēkam kā Džastina nepieliek,— viņš turpināja, — un pienāks diena, kad viņa to aptvers. Tad viņa izvēlēsies cilvēkus — vai nu savu ģimeni un Droedu, vai arī mani.— Viņš līdzjūtīgi, saprotoši pasmaidīja.— Taču arī ar cilvēkiem vien Džastinai nepietiks, misis O'Nīla. Ja Džaslina izvēlēsies mani, viņa varēs paturēt arī skatuvi, un šo labumu Droedā nespēj piedāvāt.— Tagad viņš vērās atkal Megijā spīvi kā ienaidniecē.— Es atbraucu lūgt, lai jūs parūpējaties, ka viņa izvēlas mani. Varbūt mani vārdi izklausās cietsirdīgi, taču iespējams, ka man viņa vajadzīga vairāk nekā jums.

Megija atkal saslējās.— Droedā nav tik slikta izvēle,— viņa atbildēja ar pretsitienu.— Pēc jūsu vārdiem iznāk, ka te viņas dzīvei būtu beigas, taču, zināt, tas nebūt tā nav. Skatuvi viņa varētu paturēt. Mūsu kopienā parasts citam citu balstīt.

Pat ja viņa apprecētu Boju Kingu, kā mēs ar tā vectēvu gadiem ilgi esam cerējuši, par bērniem mātes prombūtnes laikā rūpētos tikpat labi ka par tiem, ko viņa laistu pasaulē, ja apprecētu jūs. Te ir viņas mājas! Viņa šo dzīvi pazīst un saprot. Ja viņa izvēlētos lo, tad, protams, arī labi apzinātos, kas ar šādu lēmumu saistas. Vai jūs varat solīt, ka jūsu piedāvātā dzīve būs tāda pati?

Nē,— viņš gausi alleica.— Taču Džastinai pārsteigumi ir nepieciešami kā gaiss, ko elpot. Droedā viņas dzīve apstātos. ;

Vai ji'S uzskatāt, ka te viņa būtu nelaimīga?

Nē, ne gluži. Es nešaubos — ja viņa izlemtu atgriezties te un apprecētu Boju Kingu . . . starp cilu, kas ir Bojs Kings?

Kaimiņu fermas Bjfigelas mantinieks un sens Džastinas bērnības draugs, kas gribētu kļūt vairāk nekā draugs. Viņa vectēvs iecerējis šīs precības dinastijas nākotnes labad: es gribētu, lai šis nodoms īstenotos tāpēc, ka tieši las Džastinai vajadzīgs.

Saprotu. Tātad, ja viņa atgrieztos Droedā un apprecētu Boju Kingu, tad ar laiku kļūtu laimīga. Tomēr laime ir relatīvs stāvoklis, misis O'Nīla. Pēc manām domām, viņa le nekad nerastu lādu pilnestību kā kopā ar mani. Jo, redziet, Džaslina mīl mani, nevis Boju Kingu.

Tādā gadījumā viņa apliecina lo visai ērmīgi.— teica Megija. paraustīdama zvana auklu un lā dodama zirni, ka jāienes lēja.— Turklāt, mister Hartheim, kā es teicu jau iepriekš, jūs acīmredzot pārvērtējat manu ietekmi uz Džastinu. Viņa nekad necēla ne ausu, ja es ko sacīju, kur nu vēl, ja lūdzu izpildīt kādu vēlēšanos.

Jūs esat gudra,— viņš atteica.— Jūs saprolat, ka spētu to izdarīt, ja gribētu. Es nevaru prasīt vairāk kā vienīgi, lai jūs padomālu par maniem vārdiem. Nesteidzieties, nekas nedeg. Es esmu pacteligs cilvēks.

Megija pasmaidīja.— Tad jūs esal liels retums,— viņa teica.

Nedz Rainers, nedz Megija vairs šim jautājumam nepieskā- rās. Visu Droedā pavadīto nedēļu viņš izturējās kā jebkurš cits ciemiņš, kaut gan Megijai bija sajūta, ka viņš pūlas parādīt, kāds īsti ir pēc dabas. Bija skaidrs, ka brāļiem viņš ļoti patīk: tiklīdz tie aplokos saņēma ziņu. ka atbraucis Rainers, visi atgriezās mājās un palika lur, līdz viesis devās alpakaļ uz Vāciju.

Ari Fionai viņš palika. Viņas acis bija kļuvušas arvien vājākās, lā ka beidzot viņa vairs nespēja veikt grāmatvedes pienākumus, taču fiziskā speķa vēl pietika. Pērnziem sirmā vecumā nakti, miegā uz mūža dusu bija aizgājusi misis Smita, tāpēc, negribēdama uztiept abām vecajām, bet ņiprajām kalponēm Minnijai un Ketai jaunu saimniecības vadītāju, Fiona nodeva grāmatas pilnīgi Megijas ziņā un lielākā vai mazākā mērā izpildīja misis Smitas vielu pati. Tieši Fiona pirmā atģida, ka Rainers ir cieši saistīts ar to Deina dzīves laiku, par kuru droedieši zina visai maz, tāpēc viņa lūdza Raineru par to pastāstīt. Viņš ar prieku paklausīja, žigli vien nomanījis, ka neviens no Droedas ļaudīm nebūt nevairās runāt par Deinu un smeļas daudz prieka, klausīdamies arvien jaunus un jaunus aprakstus.

Aizslēpusies aiz pieklājības maskas, Megija nespēja tikt vaļā no Raiņa sacītā, nespēja aizgainīt pārdomas par izvēli, ko viņš tai cēlis priekšā. Viņa jau sen bija atmetusi cerības, ka meita brauks mājās, bet Rainers šādu iespēju bija gandrīz vai droši apstiprinājis, pat atzīdams, ka Džastina atgriezusies varētu kļūt laimīga. Megija jutās bezgala pateicīga viņam arī par ko citu: viņš izklīdinājis neskaidrās bailes, ka Džaslina būtu varējusi kaut kā nojaust saites starp Deinu un Ralfu.

Attiecībā uz meitas laulībām ar Rainu Megija mulsa neziņā: kas gan viņai būtu darāms, lai paskubinātu Džastinu uz to, ko tā acīmredzot nevēlas? Vai arī varbūt viņa, Megija, negrib to saprast? Beigās Rainers viņai ļoti iepatikās. Tomēr viņa prātoja, ka nav taču iespējams viņa laimi uzskatīt par svarīgāku nekā meitas, drocdiešu un pašas Droedas labklājību. Izšķirīgais jautājums skan: cik būtiski svarīgs Džastinas nākotnes laimei ir Rains? Par spīti apgalvojumam, ka Džastina viņu mīl, Megija nejaudāja atcerēties, ka ineita jebkad būtu izmetusi piezīmi, no kuras varētu spriest, ka Rains viņai ir tikpat svarīgs kā Ralfs kādreiz Megijai.

Droši vien jūs Džastinu agrāk vai vēlāk satiksit,— Megija teica Rainam. vezdama ciemiņu uz lidostu.— Kad lā notiks, cs ļoti negribētu, lai jūs stāstītu, ka esat viesojies Droedā.

Kā vēlaties,— viņš sacīja.— Es tikai lūdzu jūs padomāt par lo, ko es teicu, un nesteigties.— Taču, jau izsacīdams šo lūgumu, viņš neviļus noprata, ka Megija ievākuši 110 apciemojuma daudz bagātākus augļus nekā viņš.

Divus ar pusi gadus pēc Deina nāves aprīļa vidū Džastinu pārņēma neatvairāmas alkas redzēt ko citu, nevis tikai māju rindas un neskaitāmus saīgušus cilvēkus. Jaukajā pavasara dienā ar tās mīlīgo gaisu un vēl pavēso sauli lielpilsēta pēkšņi sāka liklies neciešama. Tā nu viņa sēdās piepilsētas vilcienā un aizbrauca uz Kjūgārdensu. priecādamās, ka ir otrdiena un viss parks būs gandrīz viņas vienas rīcībā. Izrādes šovakar nav. tāpēc atkrit raizes, ka, klaiņojot pa sānceliņicm, viņa piekusis.

Parku viņa. protams, pazina labi. Londona ar savām daudzajām kārtīgajām puķu dobēm spēļu sniegi baudu jebkuram droedietim, taču Kjūgārdensa bija kas sevišķs. Senās dienās Džastina mēdza apciemot lo no aprīļa lidz oktobra beigām, jo le katru mēnesi raiboja citu puķu paklājs.

Džastinas iemīļotais laiks bija aprīļa vidus, kad ziedēja narcises, acālijas un koki. Bija kātla viela, kura, pēc viņas domām, pelnīja, lai to uzskatītu par vienu no omulīgākajiem, jaukākajiem stūrīšiem pasaulē, tāpēc, būdama vienīgā skatītāja, viņa apsēdās uz miklās zemes, lai uzsūklu sevī visu šo burvību. Cik tālu vien skatiens sniedza, visapkārt pletās narcišu lauks: zeltainie zvaniņi, vējā klanīdamies, rindojās ap kuplu, izplaukušu mandeļkoku, kura baltsārtiem ziediem pilnie zari bija tik smagi, ka lielos lokos slīga līdz zemei, savā mēmajā dailē atgādinādami japāņu gleznu. Miers. Tik grūli to atrast.

Džastina sēdēja, atgāzusi galvu, lai paturētu atmiņā ziedos grimstošā mandeļkoka brīnišķo košumu, ko iejoza līganā, zeltainā puķu jūra, taču pēkšņi ainava ielauzās kas krietni prozaiskāks. Neviens cits ka Rainers Mērlings Hartheims, ģērbies vāciešu iemiļotaja ādas mētelī (lai netiktu klāt kāda saltaka vēja pūsma), saulei apmirdzot sudrabotos matus, nāca šurp. piesardzīgi sperdams soļus pa narcišu puduru starpu.

Apsaldēsi nieres,— viņš sacīja, novilkdams mēteli un paklādams zemē ar oderi uz augšu, lai abi varētu apsēsties.

Kā lu mani te atradi?— viņa vaicāja, iekārtodamās uz brūnās satina oderes stūra.

Misis Kellija man pateica, ka lu esol aizbraukusi uz Kjūgārdensu. Pārējais bija viegli. Gāju, kamēr levi atradu.

Laikam lev šķiet, ka man aiz prieka vajadzētu krisl lev ap kaklu un saukt «urā»?

Tev gribas?

Atkal vecais niķis atbildēt uz jautājumu ar pretjautājumu! Ne, nemaz nejūtos priecīga, tevi redzot. Biju pārliecināta, ka man izdevies tevi uz visiem laikiem aizdzīt pāri trejdeviņām jūrām.

Nolurēt labu cilvēku visu laiku aiz trejdeviņām jūrām ir grūti. Kā tev klājas?

Labi.

Vai nu esi mitējusies laizil brūces?

Nē.

Nu, lo laikam varēja gaidīt. Taču es sāku saprast, ka, reiz iedevusi man vilka pasi. tu aiz lepnuma nekad nepazemosies tiktāl, lai spertu pirmo soli ce|ā uz samierināšanos. Turpretī es, llerzchen, esmu pietiekami saprātīgs un zinu, ka lepnums ir visai slikts ceļabiedrs dzīvē.

' — Tikai neieņem galvā, ka tu to varēsi aizdabūt projām un pats stāties vietā, Rain,— es brīdinu, ka tādā amatā tevi nepieņemšu.

Tādu amalu es arī vairs negribu.

Zibenīgā atbilde Džastinu kaitināja, tomēr viņa notēloja atvieglojumu un pajautāja:— No visas tiesas?

Ja es to vēl gribētu, vaj tev šķiet, ka spētu tik ilgi nerādīties lev acīs? Tajā nozīmē tu man biji īslaicīga aizraušanās, tomēr es joprojām uzskatu tevi par tuvu draugu un arī ilgojos pēc tevis kā pēc tuva drauga.

Ak, Rain, cs tāpat!

Loti labi. Tātad es tieku pieņemts par draugu?

Protams.

Viņš atgūlās uz mēteļa, aizlika rokas aiz pakauša un laiski uzsmaidīja Džastinai.— Cik lev gadu—trīsdesmit? Drēbes tādas, ka kauns virsū skatīties,— tevi varētu noturēt par izstīdzējušu skolnieci. Ja cita deļ es tev, Džastin, ari nebulu vajadzīgs, tad bez manis kā padomdevēja gaumes un ģērbšanas jautājumos tu nevari iztikt.

Viņa pasmējās.— Atzīstos, ka tad, kari tevi varēja gaidīt jebkurā brīdī ienākam pa durvīm, es patiešām vairāk rūpējos par savu izskatu. Un, ja man ir trīsdesmit, tad (11 arī vairs neesi nekāds jauneklis. Droši vien lev ir vismaz četrdesmit. Nemaz vairs neliekas tik liela starpība, vai ne? Tu esi kļuvis vājāks. Vai lev kaut kas nekaiš, Rain?

Nekad neesmu bijis resns, tikai plecīgs, bet mūžīgā kvcrnē.šana pie rakstāmgalda likusi man nevis izplesties, bet sarukt.

Džastina atslīga uz mēteļa, pavēlās uz vēdera, piebāza galvu Raineram cieši klāt un uzsmaidīja.— Ak, Rain, cik jauki ir alkal levi redzēt! Tikai tu viens cērt man pretī par . visu naudu.

Nabaga Džastina! Un tagad lev tās ir lik daudz, vai ne?

Naudas?— Viņa palocīja galvu.— Dīvaini — kardināls atstājis visus savus līdzekļus man. Nu, pusi man un pusi Deinam, bet es, protams, esmu Deina vienīgā mantiniece.— Par spīti savaldībai, viņas seja noraustījās. Viņa aizgrieza galvu un izlikās aplūkojam ziedu jūrā kādu īpašu narcisi, līdz atkal spēja parastajā balsī turpināt:— Zini, Rain, es būtu ar mieru atdot savas labās rokas mazo pirkstiņu, lai tikai uzzinātu, kas kardināls bijis mūsu ģimenei. Vai tikai draugs? Nez kādā noslēpumainā kārtā vairāk nekā draugs. Bet tieši kas, nezinu. Gribētos izošņāt.

Nav nozīmes.— Viņš piecēlās kājās un pastiepa roku.— Nāc, Herzchen, izmaksāšu lev pusdienas jebkurā restorānā, kur, pēc tavām domām, atradīsies acis, kas redzēs, ka nesaskaņas starp sarkanmataino Austrālijas aktrisi un kādu zināmu vācu ministru kabineta locekli nogludinājušās. Kopš tu izmeti mani pa durvīm, mana uzdzīvotāja slava dabūjusi stipri ciest.

Tev vajadzēs uzmanīties, draugs. Mani vairs nedēvē par sarkanmataino Austrālijas aklrisi, tagad es esmu lieliskā, spilgtā angju aktrise ar Ticiāna gleznoto sieviešu matiem — par to es varu pateikties savam nemirstīgajam Kleopatras tēlam. Nemels, ka tu nezini — kritiķi sauc mani par eksotiskāko Kleo visos pēdējos gadu desmitos!— Viņa pastiepa apakšdelmus uz priekšu un pavērsa plaukstas augšup kā ēģiptiešu zīmējumā.

Rainera acis iedzirkstījās.— Par eksotiskāko?— viņš šaubīdamies pārvaicāja.

Jā, eksotiskāko,— skanēja noteikta atbilde.

Kardināls Vitorio bija miris, tāpēc Rainers brauca uz Romu reti. Tagad viņš vairāk apmeklēja Londonu. Sākumā Džastina lā priecājās, ka tālāk par Rainera piedāvāto draudzību neaizdomājās, taču, mēnešiem ritot un Raineram nedz ar vārdu, nedz ar skatienu nedodot mājienu uz agrākajām attiecībām, viņas tikko manāmais sašutums kļuva arvien jūtamāks. Viņa pastāvīgi iegalvoja sev, ka nebūt negribētu, lai šādas attiecības atkal atsāktos, tādām viņa uz visiem laikiem pārvilkusi krustu, tādas vairs nav vajadzīgas, un viņa tas nevēlas. Viņa neļāva arī domām kavēties pie toreizējā Raiņa tēla — tas bija aprakts tik veiksmīgi, ka atmiņā uzpeldēja vienīgi nodevīgos sapņos.

Pirmajos mēnešos pēc Deina nāves bija licies briesmīgi nomākt ilgas pēc Raiņa, alkas just viņu sev līdzās gan miesīgi.

gan garīgi, turklāt ļoti labi apzinoties, ka tas būtu iespējams, ja vien viņa piekristu. Taču viņa nevarēja to pieļaut: Raiņa seju aizēnoja Deins. Bija pareizi izmest viņu no galvas, pareizi cīnīties tikmēr, kamēr nodziest pēdējais sirdsdedzes uzplaiksnījums. Laikam ejot, tā vien šķita, ka Rainers nekad vairs neatgriezīsies, tāpēc Džastinas vēl neatmodinātais augums sastinga un prāts pavēlēja visu aizmirst.

Bet nu, pēc Raiņa atgriešanās, kļuva daudz grūtāk. Džastinai niezēja mēle uzprasīt, vai viņš atceras iepriekšējās attiecības — kā viņš tās vispār varējis aizmirst? Pati viņa, protams, pārvilkusi tām svītru, tomēr būtu jauki uzzināt, ka viņš to nav darījis, tas ir, bez šaubām, ja viņa acīs šādas attiecības saistās ar Džastinu un vienīgi ar Džastinu.

Tīrā fantāzija! Rains neizskatās pēc vīrieša, kas ietu bojā aiz nelaimīgas mīlestības, fiziskas vai garīgas, un viņš nekad neizrāda ne mazāko vēlēšanos atjaunot agrāko. Viņš grib Džastinu sev par draugu, tā viņam patīk kā draugs. Lieliski! Tieši to vēlas arī viņa. Tikai .. . vai patiesi viņš aizmirsis? Nē, tas nav iespējams — bet, ja aizmirsis, lai rauj viņu velns!

Tovakar, kad Džastinas domu gaita sasniedza tādu pakāpi, viņas lēdija Makbeta izraisīja interesi ar savu mežonību: parasti šī dāma nebūt tā neuzvedās. Pēc tam Džastina lāgā negulēja, bet nākamais rīts atnesa vēstuli no mātes, kas saņēmējā viesa neskaidru nemieru.

Māte vairs nerakstīja bieži — tas nozīmēja, ka ilgā atšķirtība ietekmējusi abas puses,— turklāt arī tās pašas retās vēstules šķita mākslotas, bez dzīvības. Šī izrādījās citāda, tajā varēja saklausīt klusu kurnēšanu par vecumu; dziļi noglabātais gurdenums kā peldošs leduskalns izbāza vārdu smaili virs sīkumu slāņa. Džastinai vēstule nepatika. Veca, māmiņa lai būtu veca!

Kas gan Droedā notiek? Vai māmiņa pūlas noslēpt kādas nopietnas raizes? Vai vecmāmiņa saslimusi? Varbūt kāds no tēvočiem? Pasarg dievs, māmiņa pati? Džastina trīs gadus nav redzējusi nevienu no tuviniekiem, un triju gadu laikā var atgadīties daudz kas, ja arī ar Džastinu O'Nīlu neatgadās nekas. Jo viņas dzīve apstājusies, tā ir pelēka, bet vai nu tāpēc jāiztēlojas, ka visiem citiem klājas tāpat?

Šis vakars Džastinai bija brīvs, līdz sezonas slēgšanai atlikusi tikai vēl viena «Makbeta» izrāde. Stundas šķita neciešami garas, un pat gaidāmās pusdienas ar Rainu nemodināja parasto prieku. Vilkdama pār galvu tieši tādu oranž- krāsas tērpu, kādu viņš nevarēja ieredzēt, Džastina centās sev iestāstīt, ka abu draudzība ir bezjēdzīga, veltīga, tā nevirzās uz priekšu. Ir nu gan viņš vecmodīgs — gatavais āpsis! Ja Rainam viņa nepatīk tāda, kāda ir, lai met ārā pa logu. Tad, uzbužinādama ap kalsnajām krūtīm garā ņiebura kruzuļus, viņa ieskatījās spoguļattēla acīs un bēdīgi pasmējās. Ak, kāda vētra ūdens glāzē! Viņa uzvedas lieši lāpāt kā sievišķi, kurus pati neganti nicina. Varbūt viss izskaidrojams ļoti vienkārši. Viņa jūtas pagurusi, vajadzīga atpūta. Paldies dievam, ka ar lēdiju M. reiz būs cauri! Bet kas oainas māmiņai?

Pēdējā laikā Rains arvien biežāk un biežāk uzturas Londona. Džastina brīnījās, cik žirgti viņš braukalē šurp un turp starp Bonnu un Angliju. Bez šaubām, ar privāto lidmašīnu ir vieglāk, tomēr tam jābūt nogurdinoši.

Kāpēc tu īsli tik bieži mani apciemo?— viņa ne no šā, ne 110 tā pēkšņi ievaicājās.— Visi Eiropas lenku sleju skribenti aiz sajūsmas zaudē vai galvu, taču es, jāatzīstas, dažkārt prātoju, vai lu tikai neizmanto mani par ieganstu, lai varētu braukāt uz Londonu citos nolūkos?

Dažkārt es patiesi ar tavu palīdzību novēršu uzmanību,— viņš rimti piekrita.— Taisnību sakot, es tā esmu bieži vien dažiem pūtis miglu acīs. Tomēr uzkavēties tavā sabiedrībā nav apgrūtinoši, man las patīk.— Viņa tumšās acis domīgi kavējās pie Džastinas sejas.— Šovakar tu esi ļoti klusa, Herzchen. Vai kaut kas sagādā raizes?

Ne, īstenībā ne.— Viņa paknibinājās ap desertu un tad atgrūda šķīvi, neko neieēdusi.— Tikai tāds muļķīgs, mazs sīkums. Mēs ar māmiņu vairs nesarakstāmies ik nedēļas — tik sen neesam redzējušās, ka nav daudz, ko stāstīt,— bel šodien es saņēmu no viņas ļoti savādu vēstuli. Pavisam citādu nekā parasti.

Viņam pamira sirds: Megija patiešām visu pārdomājusi bez steigas, taču kāda iekšēja balss iečukstēja, ka šis nu ir viņas pirmais gājiens un tas nesola neko labu. Viņa sāk spēli, lai aizvilinātu meitu atpakaļ uz Droedu, kur lā turpinātu dinastiju.

Viņš pasniedzās pāri galdam un saņēma Džastinas roku, nodomādams, ka, par spīti baismīgajam tērpam, viņa lagad izskatās skaistāka. Sīkās krunciņas* piešķir «skrandaiņa puikas» sejai lik nepieciešamo cieņu, un tajā spilgtāk izpaužas personība, kuras jau tā nekad nav trūcis. Bet cik dziļi iesniedzas ārējais briedums? Tā arī ir visa nelaime ar Džastinu — viņa pat negrib palūkoties.

—: Herzchen, tava māte ir vientuļa,— viņš sacīja, sadedzinādams aiz sevis tiltus: kas būs, būs. Ja tāda nu reiz ir Megijas vēlēšanās, kā viņš var ietiepties un apgalvot, ka viņam taisnība, bet Megijai ne? Džastina ir viņas meita, māte droši vien pazīst savu bērnu daudz labāk nekā viņš.

Jā, varbūt,— Džastina, pieri raukdama, atbildēja, — bet es neviļus nojaušu, ka aiz tā kaut kas slēpjas. Viņa noteikti bijusi vientuļa gadiem ilgi, kāpēc tad pēkšņi parādās kaut kas nesaprotams? Es nespēju saskatīt, kas tas īsti ir, Rain, un varbūt tieši šī nespēja kremt visvairāk.

Viņa kļūst vecāka, bet tev, manuprāt, allaž vedas to aizmirst. Ļoti iespējams, ka viņu tagad sāk mocīt kaut kas tāds, pret ko agrāk likās vieglāk cīnīties.— Rainera skatienā pēkšņi iezagās atsvešinātība, it kā viņš visiem spēkiem censtos sakopot domas ap kaut ko tādu, kas būtu pretrunā skaļi izsacītajiem vārdiem.— Džastin, pirms trim gadiem viņa zaudēja savu vienīgo dēlu. Vai tev šķiet, ka ar laiku sāpes mazinās? Pēc manām domām, droši vien smeldz vēl vairāk. Deina vairs nav, un tagad viņa noteikti apzinās, ka arī tu esi aizgājusi. Galu galā tu neesi pat aizbraukusi viņu apciemot.

Džaslina aizvēra acis.— Es braukšu, Rain, es braukšu! Apsolu, ka braukšu un drīz! Tev, protams, taisnība, bet tā jau ir vienmēr. Nekad nedomāju, ka sākšu ilgoties pēc Droedas, taču pēdējā laikā, liekas, sirdī ataust pat mīlestība pret to. It kā es tomēr būtu daļa no mājām.

Rainers pēkšņi paskatījās pulkstenī un noskumis pasmaidīja.— Man ļoti, ļoti žēl, bet šovakar ir viena no tām reizēm, kad esmu tevi, Herzchen, izmantojis par aizsegu. Ir bezgala nepatīkami lūgt, lai tu pati tiec mājās, taču nepilnas stundas laikā man jāsastopas ar dažiem ļoti ietekmīgiem kungiem visai slepenā vietā, kurp jādodas pašam savā mašīnā ar drošības iestāžu trejkārt pārbaudīto Frici pie stūres.

«Duncis un apmetnis»!—viņa jautri izsaucās, apslēpdama, ka dūriens sāp.— Nu es zinu, kāpēc tik pēkšņi piebrauc taksometri! Mani var uzticēt tā šoferim, turpretī «kopējā tirgus» nākotni gan ne? Nu, lai parādītu, cik maz man vajadzīgs taksis vai tavs drošības iestāžu pārbaudītais Fricis, es došos mājās ar metro. Vēl ir agrs.— Rainera pirksti diezgan ļengani aptvēra Džastinas plaukstu; viņa pacēla Raiņa roku, piespieda lo pie vaiga un tad noskūpstīja.— Ak, Rain, nezinu, kā es bez tevis iztiktu!

Viņš iebāza roku kabatā, pietrūkās kājās, pienāca klāt un ar otru roku atvilka Džastinas krēslu no galda.— Es esmu tavs draugs,— viņš sacīja.— Tādēļ jau draugi ir, lai bez viņiem nevarētu iztikt.

Taču. šķīrusies no Raiņa. Džastina devās mājās, iegrimusi dziļās domās, kas drīz vien uzvēdīja galīgu bezcerību. Šovakar viņš pievirzījies vistuvāk personiskiem jautājumiem. īstenībā pateicis, ka viņas māte jūtas neizsakāmi vientuļa, kļūsi veca un tāpēc viņai. Džastinai. jābrauc mājās. «Apciemot» — tā viņš bija sacījis, tomēr Džaslina neviļus saka prātot, vai Rains patiesībā nav domājis, ka viņai tur jāpaliek. Bet tas savukārt norāda: lai ko Rains jutis pret viņu aizgājušās dienās, viss neapšaubāmi miris un viņam nav nekādas vēlēšanās lo atdzīvina!.

Agrāk viņai nekad nebija ienācis prālā. vai Rainers neuzskata viņu par apgrūtinājumu, par lādu pagātnes daļu. ko gribētos redzēt nobāztu krietni tālā kaklā, piemēram, tāda kā Droedā. Varbūt lieši lā ir. Bel kāpēc ladā gadījumā Rains pirms deviņiem mēnešiem atkal ienācis viņas dzīvē? Tāpēc, ka žēlojis viņu? Apzinājies, ka ir viņai ko parādā? Apzinājies, ka Deina clēf vajag viņu. Džastinu. ar varu pabīdīt mātei pretī? Rains ļoti mīlējis Deinu. un kas zina. ko viņi pārsprieduši ilgajos Romas apciemojumos, kad viņa nav bijusi klāt. Varbūl Deins lūdzis, lai Rains palur māsu acīs. un viņš likai lo arī dara. Nogaidījis piedienīgu laiku, lai būtu drošs, ka viņa neparādīs durvis, un tad no jauna iesoļojis viņas dzīvē pildīt kādu Deinam dotu solījumu. Jā. ļoti ticams, ka tāda ir atbilde. Skaidrs, ka Rains viņu vairs nemīl. Lai kāda pievilcība viņai reiz Raiņa acīs bijusi, tagad lā jau sen izplēnējusi: beigu beigās viņa lāču arī izturējusies baismīgi. Jāvaino vienīgi pašai sevi.

Kolīdz bija uzzibsnījusi šī doma. Džaslina uz karstām pēdām sāka žēli raudāt, tad ar lielām pūlēm saņēma sevi grožos, iestāstīdama, ka nedrīkst būl tik stulba. Atlikusies gultā, viņa grozījās un bukņīja spilvenu, veltīgi cenzdamās aizmigt, tad saprata, ka nekas neiznāks, un sāka lasīt kādu scenāri ju. Pēc nedaudzām lappusēm burti nodevīgi aizmiglo- jās un saplūda kopā. un. lai cik cītīgi viņa mēģināja likt lietā seno paņēmienu, kā iedzīt izmisumu attālākā smadzeņu stūrītī, tas galu gala tomēr guva virsroku. Beidzot, kad aiz logiem saka svīst Londonas vēlā. nolaidīgā ausma, viņa apsēdās pie rakstāmgalda un. aukstumā drebuļodama. klausījās. ka salīgi rūc motori, ieelpoja mitrumu un sajuta mutē lā skāņo garšu. Pēkšņi doma par Droedu šķita brīnišķīga. Tīrs. spirgls gaiss, klusums, ko pārtrauc likai putnu balsis vai koku šalkoņa. Miers.

Viņa paņēma vienu no saviem flomāsleriem un ķērās pie vēstules mātei. Rakstot asaras nožuva.

«Ceru. ka Tu sapratīsi, kāpēc es kopš Deina nāves neesmu bijusi mājās.» viņa rakstīja, «tomēr, lai ko Tu domātu, es zinu. ka Tu jutīsies apmierināta, uzzinādama, ka es taisos savu nolaidību pilnīgi atlīdzināt.

Jā. ta ir. Es braucu pavisam mājās, māmiņ. Tev bija taisnība — pienācis laiks, kad esmu noilgojusies pēc Droedas. Esmu paplivin&jtisics un atklājusi, ka tam manās acīs nav nekādas vērtības. Kas man tiks. ja es visu atlikušo mūžu slaistīšos pa skatuvi? I'n kas cits man te vēl ir bez skatuves? Es gribu kaut ko drošu, pastāvīgu, nemainīgu, tāpēc braukšu mājās uz Droedu. jo tur las viss ir. Neļaušos vairs tukšiem sapņiem. Kas zin. varbūt apprecēšu Boju Kingu. ja las vēl mani gribēs, un beidzot sākšu dzīvē darīl ko derīgu, piemēram. laidīšu pasaulē bariņu mazu Ziemeļrietumu līdzenumu iemītnieku. Esmu piekususi, māmiņ. lik piekususi, ka neaptveru. ko saku. bet es gribētu, lai prastu Tev šīs izjūtas paskaidrot.

Nu. lo es papūlēšos darīl citreiz. Lēdija Makbela nospēlēta, nn es neesmu vēl izlēmusi, ko darīšu nākamajā sezonā, tāpēc nesagādāšu nevienam neērtības, ja izlemšu no teātra atvadīties. Londona čum un mudž no aktrisēm. Klaids var dabūt man lielisku vietnieci divu minūšu laikā, turpretī Tu nevari, vai ne? Piedod, ka man vajadzēja trīsdesmit vienu gadu. lai lo saprastu.

Nebulu palīdzējis Rains. las varētu vilkties vēl ilgāk, taču viņš ir cilvēks ar ļoti labu uztveres spēju. Viņš nekad nav licies ar Tevi. bet šķiet Tevi saprotam labāk par mani. Ļaudis gan apgalvo, ka no malas labāk redzams. Runājot par Rainu. lā kaira ziņā ir taisnība. Man viņš apnicis, vienmēr pārrauga manu dzīvi no saviem olimpiskajiem augstumiem. Rādās, viņš uzskata, ka ir Deinam ko parādā vai ka jāpilda kāds solījums, mūžīgi nesas pāri Lamanšam mani apciemot un sagādā vienīgi apgrūtinājumu, likai es beidzot esmu sapratusi. ka īstais apgrūtinājums esmu es. Ja atradīšos drošībā Droedā. parāds, solījums vai kas nu tas ir — vairs nepastāvēs, vai ne? Lai nu kā. viņam vajadzēs justies pateicīgam, ka es aiztaupu liekos lidojumus.

Tiklīdz sakārtošu domas, rakstīšu vēlreiz un paziņošu, kad Tu vari mani gaidīt. Līdz tam paturi prāta, ka es savā ērmīgajā veidā Tevi patiešām mīlu.»

Viņa neuzšņāpa savu vārdu ar parasto plašo vēzienu, šoreiz «Džastina» izskatījās drīzāk pēc paraksta, ar kuru noslēdzās vēstules no internātskolas: tās aiz pienākuma apziņas tika sacerētas mūķenes vanaga skatiena pārraudzībā. Tad viņa lapas salocīja, iebāza gaisa pasta aploksnē, uzrakstīja adresi un iemeta vēstuli pastkastītē pa ceļam uz teātri, kur devās spēlēt pēdējā «Makbeta» izrādē.

Tūlīt viņa ķērās arī pie aizbraukšanas nodoma īstenošanas. Klaids tā satraucās, ka dusmu lēkmē auroja kā jucis un uzdzina Džastinai drebuļus, taču otrā rītā bija apmetis kažoku uz otru pusi un pieklājīgā aizvainojumā padevās. Dzīvokļa īres uzteikšana neradīja nekādas grūtības, jo viņas miteklis atradās ļoti iecienītā rajonā: tiklīdz kļuva zināms, ka viņa no tā aiziet, ik pēc piecām minūtēm atskanēja kāds tālruņa zvans, tā ka viņa beidzot pavisam nocēla klausuli. Misis Kellija, kas bija dzīvokli turējusi kārtībā kopš senajām dienām, kad Džastina pirmoreiz ieradās Londonā, skumīgi šļūkāja pa ēvelskaidu un konteineru džungļiem, apraudā- dama likteni un paslepeni novietodama klausuli atpakaļ cerībā, ka piezvanīs kāds, kura spēkos būs pārliecināt Džastinu, ka jāpaliek.

Visā šai kņadā piezvanīja gan kāds, kura spēkos bija ko darīt, taču zvanītājs nebūt negrasījās pierunāt Džastinu, lai tā paliek, jo pat nezināja, ka viņas dziras braukt. Rains gluži vienkārši palūdza, lai Džastina uzņemoties namamātes pienākumus viesībās, kuras viņš rīkojot savā namā Pārkleinā.

Ko nozīmē — nams Pārkleinā?— Džastina izbrīnā gandrīz vai iespiedzās.

Nu, tā kā Lielbritānija arvien vairāk iesaistās Eiropas ekonomiskajā asociācijā, es pavadu te tik daudz laika, ka domāju — būs lietderīgāk, ja nodrošināšos ar kādu pied ā-terre1, tāpēc noīrēju namu Pārkleinā,— viņš paskaidroja.

Pie septiņiem vfelnicm, Rain, tu draņķa noslēpumainais nekrietneli! Cik ilgi tev tas ir?

Apmēram mēnesi.

Un viņvakar tu izspēlēji ar mani to stulbo šarādi un neteici ne pieci? Velns tevi rāvis!— Viņa bija tik nikna, ka nespēja lāgā parunāt.

Es grasījos tev stāstīt, bet mani gaužām uzjautrināja tava pārliecība, ka es visu laiku lidoju turp un atpakaļ, un tāpēc man gribējās vēl kādu laiciņu turpināt izlikšanos,— viņš smiedamies paskaidroja.

' ApmeSanās viela (fr.).

Es varēlu levi nožmiegt beigtu!— viņa izgrūda, samieg- dama acis, lai tajās ncicriestos asaras.

Nē, Herzchen. lūdzu, nevajag! Neesi dusmīga! Nāc un notēlo namamāti, tad lu varēsi apskatīt visas telpas pēc sirds patikas.

Protams, piecu miljonu cilu viesu piedienīgajā pavadībā! Kas noticis, Rain, vai tu vairs neuzdrošinies palikt ar mani divatā? Vai arī lu baidies par manu izturēšanos?

Tu nebūsi viešņa,— viņš sacīja, atbildēdams uz teikumu virknes pirmo jautājumu.— Tu būsi namamāte, un tas ir pavisam kas cits. Vai lu to uzņemsies?

Viņa noslaucīja ar delnas virspusi asaras un skarbi noskaldīja:— Jā.

Viesības izrādījās daudz patīkamākas, nekā viņa bija uzdrošinājusies cerēt, jo Raiņa nams bija tiešām skaists un viņš pats tik labā omā, ka tā neviļus pielipa arī Džastinai.

Viņa ieradās, tērpusies piedienīgi, lai gan Rainera gaumei mazliet par greznu, taču, uzmetis pirmo skatienu spilgti sārtajam atlasam un neviļus saviebies, viņš tūdaļ saņēma viņas roku, iekārtoja savā elkonī un izvadāja pa māju pirms viesu ierašanās. Visu vakaru viņš uzvedās nevainojami, citu sabiedrībā izturēdamies pret Džastinu dabiski un sirsnīgi, tā ka viņa jutās gan nepieciešama, gan noderīga. Viesi bija tik plaši pazīstami politiķi, ka viņai nemaz negribējās apcerēt, cik svarīgi lēmumi tādiem jāpieņem. Džastinai tie šķita visai parasti cilvēki. Jo ļaunāk.

Es nemaz neiebilstu, ja kaut vienam no viņiem piemistu kāda nedaudzo izredzēto pazīme,— Džastina sacīja Rainam, kad viesi bija aizgājuši, priecādamās par izdevību palikt divala un gudrodama, cik drīz Rains sūtīs viņu mājās. — Zini, kā Napoleonam vai Čērčilam. Ja valstsvīrs dzīvo ciešā pārliecībā, ka līdz ar amatu kļuvis par likteņa izredzēto, lad šai ziņā būtu vēl daudz kas sakāms. Vai tu pats sevi uzskati par likteņa izredzēto?

Viņš saviebās.— Ja lu sāc iztaujāt vācieti, Džastin, tu varēlu izvēlēties jautājumus piesardzīgāk. Nē, neuzskatu, un nav labi, ja politiķi iztēlojas sevi par likteņa izredzētiem. Varbūt ļoti nedaudziem veicas, kaut gan es par to šaubos, turpretī vairums šādu cilvēku nodara neizsakāmu postu gan sev, gan savām valstīm.

Džastina nejuta vēlēšanos par to strīdēties. Jautājums bija ļāvis sasniegt mērķi — saruna bija uzsākta, tagad to varēja nemanāmi ievirzīt citās sliedēs.— Sievas gan bija diezgan raiba sabiedrība, vai ne?— viņa itin kā naivi pavaicāja.

— Vairākums reprezentācijai daudz mazāk derīgas nekā es, kaut arī tu necieni spilgti sārto. Misis N. nebija pārāk slikta, misis M. gluži vienkārši galīgi bezkrāsaina, turpretī misis Oi-oi — pretīga līdz pēdējam. Kā vīrs spēj ar tādu sadzīvot? Sievu izvēlē vīrieši ir galīgie stulbeņi!

Džastin! Kad tu reiz papūlēsies iegaumēt uzvārdus? Paldies dievam, ka tu iedevi man kurvīti,— ko politiķis ar tādu sievu iesāktu? Dzirdēju, kā tu stostījies, nevarēdama atcerēties, kā kuru sauc. Daudzi vīri ar pretīgām sievām guvuši lieliskus panākumus un tikpat daudzi ar lieliskām sievām iebraukuši grāvī. Galu galā tam nav nozīmes, jo svarīgi ir, kā pārbaudi iztur vīrs. Nav daudz tādu, kas precas tīri politisku apsvērumu pēc.

Rainera sen zināmā spēja atcirst pretī Džastinai tomēr bija sāpīgs trieciens; it kā jokodama viņa zemu paklanījās, lai aizslēptu seju, un atslīga uz grīdsegas.

Celies jel augšā, Džastin!

Taču viņa izaicinoši pavilka kājas zem sevis un, atbalstījusies vienā kamīna pusē pret sienu, ņēmās glaudīt Natašu. lerazdamās Pārkleinas namā, viņa bija ieraudzījusi, ka pēc kardināla Vitorio nāves Rains pievācis kaķeni; likās, ka tā, par spīti vecumam un untumiem, viņam ļoti patīk.

Vai es tev teicu, ka braucu pavisam mājās uz Droedu?—viņa pēkšņi vaicāja.

Rainers patlaban ņēma ārā no portsigāra cigareti; lielās rokas nedz noraustījās, nedz nodrebēja, tās mierīgi turpināja iesākto.— Tu ļoti labi zini, ka neesi man stāstījusi.

Nu, tad es tagad stāstu.

Kad tu to izlēmi?

Pirms piecām dienām. Ceru, ka aizbraukšu šīs pašas nedējas beigās. Nevaru vien sagaidīt.

Saprotu. v

Vai tev cits nekas nav sakāms?

Ko vēl lai teiktu? Jānovēl tev vienīgi laimes visā turpmākajā dzīves ceļā.— Viņš runāja tik vēsā savaldībā, ka Džastina satrūkās.

O, paldies!— viņa bezbēdīgi atsaucās.— Vai tu nepriecājies, ka drīzumā es vairs nesēdēšu tev uz kakla?

Tu man nesēdi uz kakla, Džastin,— viņš atteica.

Viņa pameta Natašu, paņēma biguli un sāka diezgan nikni

bikstīt irstošās pagales, no kurām sadegot bija atlikusi doba čaula,— acumirklī uzlidoja dzirksteļu spiets, tad šķilas sabruka un uguns kvēle pēkšņi noplaka.— Droši vien mūs urda iznīcināšanas kāro, tā skubina atņemt ugunij spēku, paātrina beigas. Bet tās ir skaistas beigas, vai ne, Rain?

Raineru acīmredzot neinteresēja, kas noliek ar uguni, kad biksta pagales, jo viņš pavaicāja vienīgi:— Nedēļas beigās, ko? Tu ļoti steidzies.

Kāda jēga vilkt garumā?

Un tava karjera?

Karjera man ir līdz kaklam. Ja nospēlēta lēdija Mak- beta, kas tad vēl atliek?

Ak, uzvedies taču reiz kā pieaugusi, Džastin! Kad tu klāj vaļā tādas bērnišķīgas muļķības, es tevi varētu nopērt! Kāpēc tu nepasaki skaidri un gaiši, ka teātris tavās acīs zaudējis pievilcības spēku un ka tu ilgojies pēc mājām?

Labi, labi, labi! Saliec vārdus, cik draņķīgi vien gribi! Es, kā parasti, biju vieglprātīga. Piedod, ka tevi aizvainoju!— Viņa pielēca kājās.— Nolādēls, kur ir manas kurpes? Kur palicis mētelis?

Ieradās Fricis ar pieprasīto un aizveda Džastinu mājās. Rains atvainojās, ka viņu nepavadīšot, jo esot jāstrādā, bet, kad viņa bija projām, palika sēžot ar Natašu klēpī pie kamīna, kurā sprēgāja jaunas pagales. Nemaz neizskatījās, ka viņš būtu aizņemts.

Nu,— Megija sacīja mātei,— ceru, ka esam rīkojušās pareizi.

Fiona cieši palūkojās viņā un palocīja galvu.— Jā gan, esmu par to pārliecinātā. Ar Džastinu nelaime ir tā, ka viņa pati nespēj izlēmi — tā ir arī šoreiz, tāpēc mums nav cilās izejas. Jāizlemj viņas vietā.

Man gan lāgā netīk tēlot dievu. Man likai šķicl, ka es saprotu, ko viņai īstenībā gribas darīt, bet, pal ja varētu noprasīt to aci pret aci, viņa izlocītos.

Klīriju lepnums,— vāri pasmaidīdama, teica Fiona. — Tas pēkšņi parādās cilvēkos, no kuriem to nemaz nevarētu gaidīt.

Tā nu nesaki — tas nav Klīriju lepnums vien! Man allaž licies, ka lajā savu artavu ieguldījuši arī Ārmstrongi.

Taču Fiona papurināja galvu.— Nē. Vienalga, kāpēc es darīju savu darāmo, lepnumam tur bija maza teikšana. Liels vecums attaisno savu jēgu, Megij, tas piešķir mums pirms nāves atelpu, lai rastos iespēja izprast, kāpēc esam šo savu darāmo darījuši.

Ja vien pirms tam neatņem spriešanas spējas,— Megija strupi noteica.— Tev gan tadas briesmas nedraud. Un man arī laikam ne.

Varbūt vecuma plānprāts ir žēlastības dāvana tiem, kam trūkst spēka pamest skatu atpakaļ. Lai nu ka, tu vēl neesi tik veca, lai varētu droši sacīt, ka šī indeve pagājusi secen. Pagaidi vēl savus divdesmit gadiņus.

Vēl savus divdesmit gadiņus!— Megija izbijusies atbalsoja.— Tas nu gan izklausās ilgi!

Nu. tu gan varēji parūpēties, lai šie divdesmit gadi nav lik vientulīgi, vai ne?— piezīmēja Fiona, cītīgi adīdama.

Jā. varēju. Bet las nebulu lo vērts, māmiņ. Vai būtu?— Viņa ar senlaicīgas adāmās adatas apaļo gala bum- buliti viegli uzsita pa Džastinas vēstuli; balsī ieskanējās nelielas šaubas.— Esmu pietiekami ilgi mulsusi neziņā. Visu laiku pēc Rainera atbraukšanas cerēju, ka man vispār nevajadzēs pakustināt ne pirkstu, ka izlēmēja nebūšu es. Tomēr viņam izrādījās taisnība. Beigās tas bija jādara man.

Nu. lu varētu gan atzīt, ka es arī nestāvēju inalā,— Fiona aizvainota iebilda.— Tas ir, lad, kad tu pievārēji savu lepnumu un visu izstāstīji.

Jā, tu palīdzēji,— Megija sirsnīgi sacīja.

Vecais pulkstenis tikšķēja; abi roku pāri joprojām zibināja adāinadalu kātus, kas bija izgatavoti no bruņurupuču čaulas.

Saki man. māmiņ,— Megija pēkšņi ierunājās,— kāpēc tu sabruki pēc Deina nāves — pēc tēta un Stjuarta nāves un Frcnka nelaimes taču lā nenolika?

Sabruku?— Fiona pārtrauca darbu un nolika adīkli malā: viņa joprojām spēja adīt tikpat veikli kā lad. kad acis vēl nebija atteikušās kalpot.— Ko tu gribi ar šo vārdu teikt?

Likās, ka ari lava dzīvības svece dziest.

Tā dzisa ikreizvMegij. Taču pirmajās trīs reizēs es biju jaunāka, tāpēc man pielika spēka lo labāk noslēpt. Arī saprāta bija vairāk. Tieši kā tagad tev. Bel Ralfs zināja, kā es jutos pec Ieta un Stjuarta nāves. Tu biji pārāk jauna, lai to pamanītu.— Viņa pasmaidīja.— Zini, es Ralfu gluži vai dievināju. Viņš bija . . . īpašs cilvēks. Loti līdzīgs Deinam.

Jā. bija gan. Es nekad nenojautu, ka tu esi lo saskatījusi, māmiņ,— tas ir, izpētījusi viņu raksturus. Tu man esi gatavā ķīniešu ābece. Tev piemīt lik daudz kā, par ko man nav ne jausmas.

To nu es ceru gan!— iespraustādamās smieklos, Fiona atteica. Rokas joprojām mierīgi gulēja klēpi.— Taču atgriezīsimies pie iepriekšējā temata: ja lu tagad spēj tā palīdzēt

Džastinai. Megij. tad es teiktu, ka tu no savām nelaimēm esi mācījusies vairāk nekā es kādreiz no savējam. Man pietrūka gribas pildīt Ralfa lūgumu un izvēlēties tev piemērotu cilvēku. Es gribēju dzīvot atmiņās.,, vienīgi atmiņās. Turpretī lev nemaz nav vairs ko izvēlēties. Tev palikušas likai atmiņas.

Kad norimst sāpes, atmiņas sniedz mierinājumu. Viii lev lā neliekas? Veselus divdesmit sešus gadus man bija Deins, un es esmu pratusi sevi pārliecināt, ka, lai kas noticis, tas katrā ziņā nolicis viņa labad: viņam aiztaupīts kāds drausmīgi smags pārdzīvojums, kuru pārciest viņam diez vai bulu pieticis spēka. Varbūt kas līdzīgs Frenka pārdzīvojumam, tikai ne gluži tāds. Ir daudz kas ļaunāks par nāvi — mēs abas lo zinām.

Vai levī nav nekāda rūgtuma?— vaicāja Fiona.

Sākumā bija, bet viņa dēļ es iemācījos nekurnēt.

Fiona atsāka adīšanu.— Tātad, kad aiziesim mēs. nebūs

vairs neviena,— viņa klusi ierunājās.— Nebūs vairs Droedas. Nu. vēstures grāmatās jau dažas rindiņas ierakstīs: atbrauks kāds nopietns jauneklis, sameklēs cilvēku, kas vēl atcerēsies, un iztaujās viņu, jo tas būs nepieciešams grāmatai, kuru šis atbraucējs rakstīs par Droedu. Pēdējo 110 Jaundienvidvelsas varenajām fermām. Taču nevienam no viņa lasītājiem nebūs priekšstata, kā bijis īstenībā,— tas nemaz nav iespējams. Lai lo spēļu, vajadzētu pārdzīvot līdz ar mums mūsu likteņus.

,1ā.— piekrita Megija, kas nebija pārtraukusi adīšanu. — Pārdzīvot līdz ar mums mūsu likteņus.

Sāpju satriektai pasacīt vēstulē Rainam ardievas bija šķitis viegli, nežēlīgā rīcība īstenībā bija sniegusi pat zināmu baudu, jo tas nozīmēja atbildes cirtienu —es mokos, mokies arī tu! Turpretī šoreiz Rains atradās citādā stāvoklī, viņam vairs nevarēja gluži vienkārši aizsūtīt vēstuli. Atvadas vajadzēja atziniet ar pusdienām viņu iemīļotajā restorānā. Rains nebija piedāvājis Pārkleinas namu — tas Džastinu gan nepārsteidza, bet sagādāja vilšanos. Droši vien viņš nodomājis pateikt pat pēdējās ardievas, Fricim labdabīgi noskatoties šai ainā. Protams, neies jau riskēt.

Nu reiz Džaslina parūpējās, lai ar savu izskatu sagādātu Raineram prieku: velnēns, kas parasti urdīja ietērpties oranžos kruzuļos, acīmredzot bija lādēdamies aizvācies, kur deguns rāda. Tā kā Rainam palika stingrs slils. viņa izvēlējās garu blāvas vinsarkanas zīda džersijas vakartērpu ar pavisam nelielu kakla izgriezumu un garām, šaurām piedurknēm.

aplika lielu, platu, vi|ņolu zelta brokāta apkakli, kas bija izšūta ar granātiem un pērlēm; roku locītavas ieskāva apkaklei piemērotas sprādzes. Mali gan briesmīgi, tieši briesmīgi Tos nekad nevar sasukāt kārtīgi — lā. lai viņš būtu apmierināts. Viņa uzkrāsojās vairāk nekā parasti, gribēdama apslēpt nomākto garastāvokli. Tā! Ja Rains pārāk vērīgi neskatīsies, tad būs ar viņu, Džastinu, mierā.

Liekas, ka viņš to nedarīja, vismaz neizmeta piezīmes par nogurumu vai varbūtēju neveselību un ne ar vārdu nepieminēja grūtības, ko sagādā kravāšanās. Tas nemaz nelikās i viņam raksturīgi. Pēc brīža Džastinu pārņēma sajuta, ka pasaulei beigas,— Rains nepavisam neizturējās lā ka parasti.

Viņš nemaz necenlās, lai pusdienas noritētu veiksmīgi un lās vēlāk varētu pieminēt vēstulēs, atceroties ar prieku un jautrību. Ja vien Džastina spētu sev iestāstīt, ka Rainu apbēdina viņas aizbraukšana, varbūt lad viss būtu kārtībā. Taču šī noskaņa bija citāda. Rains drīzāk šķila tik lalu, it ka viņa sēdētu pretī plakanam kartona tēlam, kam gribētos ar vēja spārniem aizlidot prom no viņas redzesloka. II kā viņš jau būlu pateicis ardievas un šī satikšanās būlu lieka.

Vai tu saņēmi vēl kādu vēstuli no mālēs?— viņš pieklājīgi pavaicāja.

Nē. bet. godīgi sakot, es to arī negaidu. Viņa droši vien zaudējusi valodu.

Vai tu vēlētos, lai Fricis levi rīt aizved uz lidostu?

Pateicos, varu braukt ar taksometru,— viņa nelaipni atvairīja.— Es negribu, lai lev būlu jāatsakās no viņa pakalpojumiem.

Man visu dienu paredzētas sēdes, tāpēc, tici man, las nesagādās ne mazākās neērtības.

Es taču teicu, ka braukšu ar taksometru!

Viņš uzrauca uzacis.— Nav nekādas vajadzības kliegt, Džastin. Tava vēlēšanās man ir likums.

Rains vairs nesauc viņu par Herzchen: pēdējā laikā viņa manījusi, ka las noliek arvien retāk, un šovakar viņš šo mī|vārdiņu nav lietojis ne reizi. Ak, kādas drūmas, nomācošas pusdienas! Kaul tās drīz beigtos! Viņa apķērās, ka raugās uz Raiņa rokām un mēģina atcerēties, kā tās glāstījušas, taču velli. Kāpēc dzīves ceļš nav taisns un gluds, kāpēc jānoliek lā ka ar Deinu? Varbūt doma par Deinu pēkšņi pasliktināja garastāvokli tik ļoli, ka viņa vairs nespēja nosēdēt ne mirkli mierā un uzlika rokas uz krēsla sānu atzveltnēm.

Vai tu neiebilstu, ja mēs ietu?— viņa ievaicājās.— Man sāk briesmīgi sāpēt galva.

Hairoudas un Džastinas mājvietas mazās sānieliņas krustojumā Rains palīdzēja viņai izkāpt no mašīnas, lika. lai Fricis apbrauc kvartālam apkārt, un saudzīgi saņēma ar roku viņas elkoni; pieskāriens šķita gluži vienaldzīgs. Sijāja Londonas lielus, un lā saltajā miglā viņi lēni devās pāri bruģakmeņiem. Soļu atbalsis šķita krītam visapkārt kā lielus lāses. Skumji, vientulīgi soļi.

Tā, Džastin, un nu mums jāsaka ardievas,— viņš teiea.

Jā, vismaz uz laiku,— viņa ņipri atbildēja,— bet, zini, ne jau uz mūžu. Es šad tad atbraukšu — un ceru, ka tu atradīsi laiku, lai apciemotu Droedu.

Viņš papurināja galvu.— Nē. Tās ir atvadas. Džastin. Neuzskatu, ka mēs viens otram vairs bulu vajadzīgi.

Tu gribi sacīt, ka es tev vairs neesmu vajadzīga,— viņa teica, piespiezdamās diezgan ticami iesmieties.— Nekas, Rain! Nav ko mani saudzēt, es esmu stipra!

Rains saņēma viņas roku. noliecās to noskūpstīt, izslējās, smaidīdams palūkojās acīs un devās prom.

Uz pītā paklājiņa pie durvīm gulēja vēstule no mātes. Džastina noliecās to pacelt, nometa somiņu un apmetni uz grīdas — tur. kur bija atradusies vēstule.— kurpes nosvieda turpat līdzās un iegāja dzīvojamā istabā. Kodīdama lūpas, viņa smagi atslīga uz kāda konteinera, neizpratnes pilnā, mulsā žēlumā pakavēdamās ar skatienu pie lieliska Deina portreta — fotoattēla, kas bija uzņemts viņa iesvēles dienas piemiņai. Tad viņa pamanīja, ka bružā ar kāju pirkstiem vīstokli saritināto ķengurvilnas paklāju, nepatikā saviebās un aši pietrūkās kājās.

Tagad pilnīgi nepieciešams noiet pāris soļu līdz virtuvei. Tā nu viņa nogāja šos pāris soļus līdz virtuvei, attaisīja ledusskapi un izņēma krējuma krūzīti un kārbu ar šķīstošo kafiju. Ar vienu roku atgriezusi auksto krānu, lai ielaistu ūdeni kafijai, viņa platām acīm palūkojās apkārt, it kā redzētu šo telpu pirmo reizi. Apskatīja traipus uz tapetēm, tīri nomazgāto filodendronu grozā, kas nokarājās no griestiem, melna kaķēna veidolā izgatavoto pulksteni — kaķēns vēzēja asti un bolīja acis. nolūkodamies, cik bezrūpīgi aizrit mirkļi. NEAIZMIRST MATU SUKU — lieliem burtiem bija rakstīts uz šīfera tāfelites. Uz galda atradās pirms dažām nedēļām ar zīmuli uzmests Raiņa portrets. Un cigarešu kārbiņa. Džaslina paņēma cigareti, aizdedzināja, uzlika katliņu uz plīts un atcerējās mālēs vēstuli, ko joprojām turēja sažņaugtu rokā. Kamēr silsi ūdens, derētu izlasīt. Viņa apsēdās pie virtuves galda, ar knipi nolidināja zemē Raiņa ģīmetnes skici un uzlika lai virsū kājas. Vari iepūst. Rainer Mērling Hartheim! Gaidi vien, lai es sērotu, lielais, augstprātīgais prūšu ņirga ādas mētelī! Ak tev manis vairs nevajag? Nu, man tevis ari ne!

«Manu dārgo Džastin!» rakstīja Megija. «Tu neapšaubāmi rīkojies kā vienmēr — pirmajā karstumā, tāpēc es ceru, ka šī vēstule sasniegs tevi laikā. Lūdzu, piedod man, ja Tavu pārsteidzīgo lēmumu izraisījis kaul kas, ko es pēdējās nedējās esmu rakstījusi savās vēstulēs. Mans nodoms nebija panākt tik spēcīgu reakciju. Manuprāt, es gluži vienkārši gribēju sagaidīt mazliet līdzjūtības, taču es arvien aizmirstu, ka Tu zem savas biezās ādas esi ļoti viegli ievainojama.

Jā. es jūtos vientuļa, drausmīgi vientuļa. Tomēr tās nav jūtas, ko varētu izgaisināt lava atgriešanās mājās. Ja Tu apstāsies un mazliet padomāsi, tad redzēsi, ka lā ir patiesība. Ko Tu atgriezdamas ceri panākt? Nav Tavā varā atsaukt atpakaļ lo, ko es esmu zaudējusi, un Tu lo nevari arī nekādi aizstāt. Turklāt las nav vienīgi mans zaudējums. Tas ir arī Tavs. vecmāmiņas un visu pārējo zaudējums, Šķiet, Tev galvā iesēdusies kāda doma — gluži maldīga doma —, ka Tu nez kāpēc esi atbildīga. Pašreizējais gājiens man aizdomīgi atgādina grēku nožēlas izpausmi. Tā izdīgusi no lepnuma un pašpārliecības augsnes, Džastin. Deins bija pieaudzis cilvēks, nevis nevarīgs bērns. Es taču viņu atlaidu, vai ne? Ja es paļautos ladain jūtām kā Tu. tad kvernēlu le un vainotu sevi tikmēr, kaincr nokļūtu trakonamā, tāpēc ka liku atvēlējusi viņam dzīvot pašam savu dzīvi. Ret es te nekvernu, sevi vainodama. Neviens no mums nav dievs, kaul gan man laikam bijis vairāk iespēju par lo pārliecināties nekā Tev.

Atgriezdamās mājās. Tu gribi man noliki pie kājām kā upuri savu dzīvi. Es lo nevēlos. Es nekad lo neesmu vēlējusies. Un tagad es lo noraidu. Tu nepiederi Droedai un nekad neesi tai piederējusi. Ja Tu līdz šim neesi izprātojusi, kur ir Tava vieta, tad es Tev iesaku tūdaļ pat apsēsties un nopietni padomāt. Reizēm Tu patiešām esi apbrīnojami neapķērīga. Rainers ir ļoti jauks cilvēks, bel es līdz šim vēl neesmu sastapusi vīrieti, kurš spētu būt tik nesavtīgs, kāds. pēc Tavām domām, ir viņš. Stāsti vien pasakas — Deina deļ! Uzvedies ka pieaugusi, Džastin!

Mīļā mana, viena gaismiņa ir nodzisusi. Tā vairs nespīd nevienā 110 mums. Un vai Tu nesaproti, ka šai ziņā Tu il neko nevari līdzēt? Es Tevi nemānīšu, mēģinādama izlikties priecīga un laimīga. Tas nemaz nebūlu iespējams. Bel. ja Tu domā, ka mēs te, Droedā, vadām dienas, vaimanādami un asaras liedami, Tu ļoti maldies. Mēs baudām dzīvei atvēlēto laiku, un, ja Tu jautāsi, kāpēc lā ir, tad es kā vienu no galvenajiem iemesliem minēšu nepieciešamību mūsu gaismiņām joprojām spīdēt Tev. Deina gaismiņa nodzisusi uz mūžiem. Mīļo Džastin, lūdzu, mēģini ar to samierināties.

Katrā ziņā atbrauc mājās uz Droedu, mēs bezgala priecāsimies Tevi redzēt. Bet nebrauc uz visiem laikiem. Ja Tu apmestos te uz pastāvīgu dzīvi, Tu nemūžam nebūtu laimīga. Tas būtu ne vien nevajadzīgs, bet arī neauglīgs upuris. Tavā skatuves karjerā pat viens projām pavadīts gads maksātu dārgi. Tāpēc paliec tur, kur ir Tava vieta, kur Tu vari būt noderīga.»

Sāpes. Kā pirmajās dienās pēc Deina nāves. Tādas pašas veltīgas, liekas sāpes, no kurām nevar aizbēgt. Tā pati mokpilnā nevarība. Nē, protams, viņa neko nespēj līdzēt. Aizstāt nav iespējams, nav.

Kas tā par spalgu skaņu? Katliņš svilpj. Klusu, katliņ, klusu! Klusē māmiņas dēļ! Kā jūtas cilvēks, kas palicis māmiņai vienīgais, katliņ? Pajauta Džastinai, viņa zina. Jā, Džastina labi zina, ko nozīmē būt vienīgajam bērnam. Bet es neesmu tas bērns, pēc kura ilgojas viņa, šī nabaga vecā sieviete, kas lēnām nonīkst tālajā fermā. Ai, māmiņ! Ai, māmiņ… Vai tu domā—ja es kā cilvēks spētu, vai es neapmainītos vietām? Jaunas lampas veco vietā, mana dzīvība par viņējo. Nav godīgi, ka mirt vajadzēja Deinam . . . Viņai taisnība. Mana atgriešanās Droedā nespēj grozīt notikušo — lo, ka viņš nekad nevarēs atgriezties. Viena gaisma ir nodzisusi, un es to nespēju iedegt no jauna. Bet es saprotu, ko viņa domā. Viņā joprojām deg gaisma, kurai jāspīd man. Tikai Droedā man nav jābūt.

Kad viņa piezvanīja, durvis atvēra Fricis, šoreiz ģērbies nevis savā tumšzilajā, švītīgajā šofera formas tērpā, bet švītīgā sulaiņa uzvalkā. Taču, kad viņš smaidīdams stīvi paklanījās un pēc labās, vecmodīgās vācu paražas sasita kopā papēžus, Džastinai prātā iešāvās doma, vai Fricis arī Bonnā nepilda dubultus pienākumus.

— Vai jūs esat vienīgi Hartheima kunga pazemīgs kalps, Frici, vai patiesībā viņa miesassargs?— viņa noprasīja, ļaudama, lai Fricis pakar mēteli.

Kalpotājs palika nepieejams.— Harlheima kungs ir savā kabinetā, mis 0' Nila.

Rainers, mazliet sakucis, lūkojās liesmās. Kamīna tuvumā saritinājusies snaudā Nataša. Kad atvērās durvis, viņš pacēla acis, taču neteica ne vārda un nelikās priecīgs, ieraugot Džastinu.

Tā nu Džastina šķērsoja istabu, nolaidās uz ceļiem un ielika galvu viņam klēpī.— Rain, piedod man par visiem šiem gadiem, kurus es nespēju atlīdzināt!— viņa čukstēja.

Rainers nepiecēlās kājās, neuzvilka Džastinu sev līdzi; viņš noslīga ceļos viņai blakus uz grīdas.

Noticis brīnums,— viņš teica.

Džastina viņam uzsmaidīja.— Tu nekad neesi beidzis mani mīlēt, vai ne?

Nē, Herzchen, nekad.

Es lev katrā ziņā esmu nodarījusi daudz sāpju.

Ne tādā nozīmē, kā tev šķiet. Es zināju, ka tu mani mīli, un spēju gaidīt. Esmu allaž bijis pārliecināts, ka las, kas paciešas, beigu beigās noteikti uzvar.

Tātad tu nolēmi, ka man jātiek ar visu skaidrībā pašai. Tu nemaz neuztraucies, kad es pavēstīju, ka dodos mājup uz Droedu, vai ne?

Uztraucos gan. Ja aizbraukšanas iemesls bulu bijis cits vīrietis, es neceltu ne ausu, bet Droedā . . . Grūti pieveicams pretinieks. Jā, es raizējos.

Tu zināji, ka es braucu, jau pirms es lev pastāstīju, vai ne?

Klaids izpļāpājās. Viņš piezvanīja uz Ronnu un noprasīja, vai man esot kāda iespēja tevi apturēt, un es viņam pateicu, lai dažas nedēļas paspēlē ar tevi kumēdiņus, es pa lo laiku palūkošos, kā varu līdzēt. Ne jau viņa dēļ es to darīju, Herzchen. Sevis paša labā. Es esmu savtīgs.

Māmiņa arī tā saka. Bet šis nams! Vai tad tev las pirms mēneša jau bija?

Nē, un las nav arī mans. Tomēr, ja tu turpināsi savu karjeru, bez mājas Londonā mēs neiztiksim, tāpēc būs prātīgāk, ja es pamēģināšu to nopirkt. Protams, ja tas tev patīk. Un pat ļaušu tev lo pārkārtot, ja vien tu svēti apsolīsies neietērpt lo rožainās un oranžās krāsās.

Man nekad nenāca ne prātā, ka tev tik ļoti patīk aplinku ceļi. Kāpēc tu gluži vienkārši nepateici, ka joprojām mani mīli? Man tā gribējās, lai tu to daritu!

Nē. Pierādījumi bija skaidri, tu tos varēji saskatīt pali, un lev lo vajadzēja darīt,

Diemžēl mani bieži piemeklē aklums. Es patiešām pati lo nesaskatīju, bija vajadzīgs, lai kāds man palīdzētu. Galu galā māte piespieda mani atvērt acis. Šovakar saņēmu vēstuli, kurā viņa raksta, lai es neatgriežoties mājās.

Tava māte ir apbrīnojams cilvēks.

Es nojaušu, ka jūs esal tikušies, Rain.— kad?

Pirms gada es viņu apciemoju. Droeda ir brīnum jauka, bet lā nav tava īstā vieta, Herzchen. Toreiz es aizbraucu, lai mēģinātu tavai mātei to ieskaidrot. Tev nav ne jausmas, kā es priecājos, ka viņa sapratusi, kaut gan neesmu pārliecināts, vai mani vārdi viesa kādu skaidrību.

Džastina aizskāra ar pirkstgaliem viņa lūpas.— Es pali nebiju pārliecināta, Rain. Es vienmēr esmu šaubījusies. Un varbūt šaubīšos arī turpmāk.

Vai dieniņ, Herzchen. ceru, ka ne! Citas nevienas man nekad nevarēs būt. Vienīgi tu. Visai pasaulei las ilgus gadus bijis skaidrs. Taču mīlas vārdiem nav ne mazākās nozīmes. Es būtu varējis izkliegt tev los tūkstoš reižu dienā, tavas šaubas no lā nek|ūtu ne par matu mazākas. Tāpēc, Džastin, es par savu mīlu nerunāju, es lajā dzīvoju. Kā lu varēji šaubīties par sava uzticamākā pielūdzēja jūtām?— Viņš nopūtās.

Nu, vismaz to apliecinājums nav nācis no manis. Varbūt tu arī turpmāk apmierināsies ar savas mātes vārdiem.

Lūdzu, nerunā tā! Nabaga Rain, laikam es esmu izsmēlusi pat tavu pacietību. Nesāpini sevi tāpēc, ka to pateica māmiņa. Tam nav nozīmes. Es taču zemodamās metos ce|os tev pie kājām!

Paldies dievam, šī zemošanās ilgs tikai vienu nakti,— viņš jautrākā balsī piezīmēja.— Rīt tu atkal izslie- sies taisni.

Džastinas sasprindzinājums atslāba; ļaunākais bija garām.— Kas man tevī patīk, nē, ko es tevī mīlu — lā ir īpašība cirst man pretī par visu naudu, tā ka es nekad nevaru lāgā tevi pārtrumpot.

Rainera pleci sadrebēja neskanīgos smieklos.— Tad ņem to vērā, domājot par nākotni, Herzchen! Dzīve vienā mājā ar mani varētu tev sagādāt iespēju iemācīties, kā lo dara.— Viņš noskūpstīja Džastinas uzacis, vaigus, plakstus.

Es tevi neparko negribētu citādu, kāda tu esi, Džastin. Nevienam vasaras raibumam nav jāizzūd, nevienai smadzeņu šūnai nav jāpārmainās.

Džastina apvija rokas viņam ap kaklu un iegremdēja pirkstus biezajos matos.— Ak, ja lu zinātu, kā es ilgojos to darīl!— viņa sacīja.— Nekad neesmu spējusi to aizmirst.

Telegramma skanēja šādi: NUPAT KĻUVU PAR MISIS HARTHEIMU PUNKTS KLUSI SALAULĀJAMIES VATIKĀNĀ PUNKTS PAVESTA SVĒTĪBA NO SĀKUMA LlDZ BEIGĀM PUNKTS TĀS TIK IR KĀZAS IZSAUCĒJS PĒC IESPĒJAS DRĪZĀK BRAUKSIM PAVADĪT IEKAVĒTO MEDUSMĒNESI DROEDĀ, BET PASTAVĪGĀS MĀJAS BUS EIROPĀ PUNKTS MĪĻI SVEICIENI VISIEM UN NO RAIŅA TĀPAT PUNKTS DŽASTINA.

Megija nolika telegrammu uz galda un platām acīm palūkojās pa logu uz rudens rožu pārpilnību dārzā. Rožu smarža, ķekariem rožu. Un hibiska krūmi, kosas, spoku eikalipti, bugenvilejas tik augstu gaisā, piparu koki… Cik dārzs ir skaists, cik dzīvības pilns! Cik labi nolūkoties, kā asni stiepjas garumā, mainās un nokalst, kā izdīgst atkal jauni nepārtrauktos, mūžīgos laiku lokos.

No Droedas laiks atvadīties. Jā, pēdējais laiks. Lai nākamo loku sāk jauni, nepazīstami |audis. Es savu likteni veidoju pati, man nav ko vainot citus. Un es nenožēloju nevienu savas dzīves mirkli.

Putns ar ērkšķi krūtīs — tas klausa nepielūdzamam likumam: kaut kas nezināms urda to mesties uz dzelksni un dziedot mirt. Mirklī, kad ērkšķis ieduras krūtīs, putns neno- skārš, ka nāks nāve; tas tikai dzied un dzied, līdz izsīkst pēdējais dzīvības spēks, kas ļautu vēl izdvest skaņu. Taču mēs, iedurdami krūtīs ērkšķi,— mēs zinām. Mēs saprotam. Un tomēr mēs to darām. Tomēr darām.

SATURS

Pirmā daļa.

1915—1917 Megija Olrā daļa. 1921 — 1928 Ralfs Trešā daļa. 1929—1932 Padijs Ceturtā daļa. 1933—1938 Lūkass Piektā daļa. 1938—1953 Fiona Sestā daļa. 1954—1905 Deins Septītā daļa. 1965—1969 Džastina

m; .No 5302 K o I i n a M a k k a I o v a DZIEDOŅI ERKSĶU KRCMA

Galvenais redaktors U. Norictis Redakcijas vadilaja M. Lcjictc Mākslinieciska redaktore M. Dragūnc Tehniskā redaktore V Ruskule Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 19. 05. 88. Parakstīta iespiešanai 25. 08. 88. Formāls 84X108/33. Tipogrāfijas papīrs 2. Bodoni garnitūra. Augstspiedums. 31.08 uzsk. iespiedi.; 31.39 uzsk. krāsu nov.; 36.04 izdevn. I. Mc lien» S0 000 eks. Pašūt. „\v 730-5. Cena f» rb|. 00 kap. Izdevniecība i liesma», 220250 Rlgft. Padomju bulv

24. Izdevn. .No 22/33013/1>-1090. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS. piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētāja O. Izotova. Iespiesta tipogrāfijā «Ciņa 22001 t Rīgā. Blaumaņa ielā 38/10. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā. Vienības gatvē 11

Makkalova K.

Ma 318 Dziedoņi ērkšķu krūmā / No angļu vai. tulk. I. Melnbārde — R.: «Liesma», 1989.—591 Ipp.

paskaidrojumi

1 Ši pussala atrodas Turcijas Eiropas da]ā.

8 739

1 Pilsēta pie lionas. 110 kurienes nāca Oranžas Viljams, vēlākais Anglijas karalis Viljams III.

' No humoristiskām amerikāņu kinofilmām par trim brāļiem.

3 Nepālictis, kas ietilpst vai nu angļu, vai Indijas armijas sastāva.

4 Nč (ouc.).

1 Ļoti ciets, trausls, sudraboti balts metāls.

1 Kafija ar pienu (i/d/.)

1 Kņģeļu maize kļūst par cilvēku maizi, Debesu manna nak pirmtela vieta. Ak, brīnums,— nabags un pazemīgs kalps Pieņem savu Kungu. (Afeumas Toma vārsma.)

1 īpaši gatavota leļgaļa (ilāl.).

' Stāvoklis, kas pastāv pašreizējā brīdi llatīn.).

2 tis (lalin.).

1 li nora Glina (1864—1043)—angļu rakstniece, sentimentāli juteklisku romānu un scenāriju autore.

' Sasodītais skuķi (vāc.).

1 Acīmredzot domāts koncils pavesta Pāvila VI laikā.

' Dieva tēva. Dieva dela, Dieva Svēta gara vārda… (Latin.)

2 Svēts . . . Latin.)

3 Ejiet, mise beigusies . . . Lai dus mierā . . . (I.alin.)

[1] Koka krēsls ar izvirpolām kājām un pusapaļu atzveltni no spieķīšiem. (Seit un turpmāk tulkotājas piezimes.)

' Nevienlīdzības laulības (/r. )

' l.ici» Austrālijā* dienvidaustrumos pie Sidnejas.

[4] Kilarnija atrodas Īrijas dienvidos.

[4] No|>urlraiikli; l>c/.ļ;aligi ilgi (latin.).

[5] antipodu (tulkojumā — prelkaju) salas atrodas dienvidos 110 Jaunzēlandes aptuveni pretpola Londonai. Te domāts: uz otru pasaules malu."

[6] velsas princis Džordžs (vēlākais karalis Džordžs IV) no 1811. g. lidz 1820 g. bija Anglijas pavaldonis (reģents).

[6] Srll: katoļu garīdznieka māja.

[7] karaļa d/.ordža v (1805—1930) sieva.

[8] Vecaja derībā — pravietis, kam dievs, sodīdams par nepaklausību, uzsūtījis uz ūdens vētru; Jonass ieskalots jūrā, un viņu aprijusi milzu zivs, bel pēc trim dienām ta atvēmusi viņu atpakaļ. Ar vārdu «Jonass • apzīmē cilvēku, kas nes nelaimi.

[9] Vienīgais apgabals Īrijā, kur angli valdījuši nepārtraukti kopš 1172. gada.

[10] oranžisti — politiska biedrība, kura lika nodibināta 1796. gadā un kuras mērķis bija protestantu pārākuma panākšana Īrijā.

[11] Fīnieši — īru biedrība, nodibināta Ņujorka 1857. gadā ar mērķi gāzt angju kundzību pār Īriju.

[12] hidrocefālija — smadzeņu šķidruma daudzuma palielināšanas galvaskausa dobuma.

[12]

[13] stils, kuram raksturīgas bronzas un perlamutra inkrustācijas.

[14] kalnu pāreja Gģipīē pie Vidusjūras.

* l'omijs — angļa iesauka.

[16] sveiks! (//«/.)

[17] ka klājas? (v'oc.)

[18] vai esi slims? (vāc.)

[19] viena no zālamana salu grupas salām.

[20] pilsētas un ostas Jaungvinejas ziemeļaustrumos.

[21] labs aizsegs miesai (latin.).

[22] plombīrs (ildl.).

[23] kafija ar pienu (ilāl.)

[23] Sirsuip (dūc.).

[24] deins jauc vārdus dzejnieka roberta herika (1591 —1674) vārsmā: «Ak, skaistas narcises, mēs raudam, jo jūsu daile ātri visi.»

[25] ticības apliecinājums (latin ).

[26] baldahīns (it.). haldaliinu lielo procesijās kad priesleris iel ar vissvēto sakramentu, baldahīns to apsedz ka jumts. Baldahīnu pagatavo no baltas drānas, i/.raksla ar /cita un sudraba ornamentiem.

' lēdija godaiva — viduslaiku leģendas varone. viņas virs, Česteras grafs, aplicis Kovenlrijas pilsētu ar pārmērīgi smagu nodokli; lai panāktu tā atcelšanu, lēdija Godaiva izpildījusi vira prasību — zirga mugurā kaila pārjājusi pāri tirgus laukumam. (lled. /liez.)

[28] par gaumi nestrīdas (fr.).

[29] mīļota (uāc.)<

Content

Makkalova Kolina Dziedoņi ērkšķu krūmā

pirmā dala 1915-1917 Megija

OTRĀ DAĻA 1921-1928 Ralfs

trešā daļa 1929 1952 Padijs

CETURTĀ DAĻA 1933-1938 Lūkass

piektā daļa 1938-1953 Fiona

sestā daļa 19 54-1965 Deins

septītā daļa 1965 1969 Džastina

SATURS

paskaidrojumi