Gilberts Edvīns

Dzimtais akmens

Edvīns Gilberts

Dzimtais akmens

Romāns

ERO SĀRINENS

.. tai (arhitektūrai) jābūt cilvēces centienu apkopotam iemiesojumam. Ēģiptes piramīdas un Francijas katedrāles ir savu laikmetu gara precīzākais atspoguļojums, taču cilvēka centieniem jāatklājas ikvienā celtnē, pat vispieticīgākā lauku mājiņā.»

VANS VIKS BRUKS

... nākotnes sabiedrībā pirmā vieta piederēs cilvēkam, mums jāatsakās no dehutnanizāci-jas, kas raksturoja mašinti laikmetu.»

KLODS BREGDONS

... jo skaistumu mēra ar prieku, ko tas dāvājis.»

Par amerikāņu rakstnieka Edvīna Gilberta dzīves gājumu mūsu rīcībā ir visai maz datu — bērnību viņš pavadījis Mičiganā, turpat uzsācis studijas, ko vēlāk turpina Ņūheivenā. Studenta gados uzrakstījis pirmo lugu. Dienējis aviācijā, rakstījis kinoscenārijus dokumentālām kara filmām.

Viņa pirmais romāns saucas «Vāveres ritenī», tas ir ass pamflets par mūsdienu Amerikas garīgo dzīvi; darbība risinās Holivudā; darbojošās personas ir scenāristi un režisori, kas cīnās, lai tiktu ne vien saglabātas, bet arī turpinātas pagātnes dižās tradīcijas.

Par Gilberta pirmo romānu kritika klusē, par otro un trešo pārmet, ka tajos «pārāk sarežģīti profesionālas dabas jautājumi». Aizrādījums varbūt arī ir vietā, jo, katru romānu Gilberts velta kādai profesijai. «Vāveres ritenī» galvenie varoņi ir kinoscenāristi, romāna «Karstais un aukstais» — mūziķi, «Dzimtajā akmenī» (1956. g.) — arhitekti.

1959. gadā Gilberts aizbrauc uz Parīzi un, tikai tur tā īsti atskārtis, cik ačgārni un nežēlīgi ir principi, uz kuriem balstās «amerikāniskais dzīves veids», raksta romānu «Jaunie sūtni» — romānu par ledusskapju, konservu, augļu sulu un automobiļu apustuļiem, kuri Parīzē jutās gluži kā zelta meklētāji 1848. gadā Kalifornijas tuksnesī. •

Romānā «Dzimtais akmens» autors runā par novatorismu un tradīcijām, par biznesu mākslā, par mākslinieka godu un sirdsapziņu. Sižets veidots kā trīs jaunu arhitektu dzīves epizožu virknējums. Autors skar personiskas un profesionālas dabas jautājumus, it kā atteicies no «sociālā fona». Un tomēr tas ir sociāls romāns, jo arhitektūras problēmas sniedzas pāri mākslas ietvariem, pāri inženiertehniskajai domai un kļūst par morālām un politiskām problēmām.

Tātad romāns «Dzimtais akmens» nav tikai trīs jaunu arhitektu dzīves stāsts. Tā ir grāmata par traģisku pretrunu plosīto 20. gadsimta Ameriku, kur plaukst materiālā labklājība, kamēr turpat blakus klīst nabadzības un posta rēgs. Cēlie ideāli sagrūst pret truluma, konservatīvisma un mietpilsonības mūri. Talants pakļaujas alkatībai. Naudas interpses ielaužas jebkurā privātās un sabiedriskās dzīves sfērā. Visvarens ir komforta kults.

I Pamats

.

Rafertijs Blūms, garš puisis sārtas sulas pierietušas da-teļplūmes krāsas kreklā, slāja pa Ņūheivenas Galveno ielu, un muti viņam pleta nenovaldāms smaids — ne jau tāpēc, ka būtu noticis kaut kas labs, drīzāk otrādi — tāpēc, ka šī bija viena no tām brīnumainām dienām, kas pašas par sevi jau it kā sola brīnumu un liek ticēt tam no visas sirds: aprīļa zaļumā, zilumā un zeltainumā verdoša diena.

Platajā plaukstā viņš turēja blāvi zaļganu vīnogu ķekaru un ik pa brīdim nokoda no tā kādu ogu, ilgi izbaudīdams vīnaini saldo valgumu uz mēles. Ieskanējās Har-knesa torņa pulksteņa zvani, un viņš palēnināja soli un jau gausāk gāja zem ietvei pārlikušajiem gobu zariem, lai silti ielūkotos sejā ikvienam, kas gadītos viņam ceļā.

Un viņš domāja, ka ar viņu noteikti jānotiek kaut kam ļoti labam; lai arī nupat bija beidzies viņa pagaidu darbs arhitektu birojā, viņš netaisījās nokārt galvu šādā dienā, kas tik pārbagāta kvēlām cerībām ...

Uz ko?

Viņš zināja gan.

Teiksim, uz to, kas parasti notika ar citiem, bet tādā

dienā kā šī it vienkārši varēja notikt ar viņu: uz telegrammu, dzeltenu aploksni ar viņa vārdu virsū, uz paša žūrijas komisijas priekšsēdētāja parakstītu vēsti, ka viņam konkursā piešķirta Amerikas Celtnieku nacionālās apvienības pirmā prēmija ...

Neprātīgai cerībai, tīksmai nojautai, ka tam vajadzētu notikt,- viņš ļāvās, it labi zinādams, ka cilvēkam, kura dzīvi nosacīs pieprasījums un piedāvājums, sasaluma jos-slas un apvidus reljefs, saplākšņu maketi un tērauda sijas, nekādi neklājas paļauties uz jaukas pavasara dienas untumiem, zīmēm un nojautām, pat ja viņam būtu uz to noteiktas tiesības kā savas mātes Džūlijas Rafertijas Blū-mas — tūkstoš jausmu un māņticību tirdītās Džūlijas miesīgam dēlam.

Drīzāk gan ne māņticības, bet ilgu. Tas būtu godīgāk, pareizāk teikts. Jo tādā dienā kā šī — dienā, kas radīta mīlētājiem, nevis bez mīlas klimstošiem vientuļniekiem, viņš apzinājās, ka gaida kaut ko vairāk par dzelteno aploksni: viņš juta senās ilgas meklēt, uziet meiteni, to vienīgo, bez kuras viņa dzīve un centieni bija bezjēdzīgi kā nams bez jumta ...

So kā spēju slimību uzbrukušo pavasara drudzi nevarēja sajaukt ar parasto jaunības nemieru, ko viņš juta gandrīz vienmēr. Tāda jūtu skaidrība un asums nāca pār viņu tikai neparastās aicinājuma dienās, gluži kā toreiz Miči-ganas pilsētiņā Segino, kad viņš, mazs puika, bija stāvējis uz ietves pie kaimiņu apbūves gabala un nolūkojies namdaros, kas spirgtā saules dienā cēla māju, skatījies (un ieelpojis saldo, saulē karstošo, neaizmirstamo, zem zāģa zobiem šķīstošo skaidu smaržu), kā namdaris drošiem, rimtiem cirtieniem iešķeļ baļķi, kā vīrs baltā priekšautā dzen naglas šķērsī, vesera vēzienu tēmpam pieaugot tīri' orķestrālā kāpinājumā, un jutis nepārvaramu vēlēšanos saplūst ar šo darba mūziku.

Un arī tālākajos dzīves gados, vienalga, lai kur viņš būtu, spilgti saulainas dienas līdz sāpēm saasināja viņa ilgas. Vienalga, kur: Enarboras arhitektūras koledžas pagalmā, Detroitas arhitekta milzīgajā projektēšanas zālē, kur strādāja kāds simts rasētāju, pat 1944. gada Vācijas melnajā pavasara un nāves mežā pie Ahenas vai atkal viņ-vasar Его Sārinena rasētavas rosmīgajā gaisotnē un pagājušo pavasari tepat Ņūheivenā, pa Veirhalles gotiski smailajiem logiem raugoties,*, b

Un tagad, ejot pa Galveno ielu, gaidu nemiers bija apsēdis viņu tik neatvairāmi kā vēl nekad: to liecināja šis bezjēdzīgi sarkanais krekls, kuru pirkt nebija ne mazākā iemesla, ja nu vienīgi to varēja pieņemt kā bezjēdzīgu kompensāciju par nule zaudēto darbu vietējā arhitekta firmā, kur viņš pelnīja divus dolārus stundā; to liecināja neprātīgā cerība uz prēmiju par labāko projektu, uz četriem tūkstošiem, neredzēto summu, ar ko viņš varētu tik daudz ko iesākt; to liecināja bezmērķīgā klīšana un ielūko-šanās pretimnācējos, it kā zem Galvenās ielas gobām varētu parādīties meklētā un gaidītā.,.

Uzēd labāk vēl kādu vīnogu!

Viņš ieklausījās Harknesa torņa zvana dunoņā, pacēla acis uz pulksteņa zaļajiem cipariem. Un atkal pielika soli, it kā gribēdams atgūt laiku, ko tik vieglprātīgi izšķiedis, un steidzīgi gāja garām Džonatana Edvarda koledžas Memoriāla četrstūrim — smilšakmens un grieztu ornamentu blāķim, kurā bija iegāzts vesels miljons.

Un viņš nevarēja nepasmaidīt, atcerēdamies vecum veco teicienu:

«Ārsti savas kļūdas apbeda, arhitekti — apdēsta ar efejām.»

— Raf?... — Jau iegriezdamies Veirhalles alejā, viņš dzirdēja aiz muguras pazīstamu meitenes balsi. Viņš atskatījās.

Liza Karra savā baltajā medicīnas māsas tērpā. — Ja tev nebūtu rokā vīnogas, es tevi gandrīz vai nepazītu, Raf. — Viņa smīnēja, skatīdamās uz sarkano kreklu.

— Pavasaris. — Vainas apziņa iesitās krūtīs kā dūres grūdiens. — Kā tev iet, Liz?

— Uz pūsli. — Pazīstams strupums. Lizai nupat bija beigusies maiņa dzemdību nodaļā.

Pa aleju nāca pēdējā kursa students: aizsargkrāsas kareivja bikses, netīras briežādas kurpes, strīpaina kaklasaite pār balto krekla priekšu un par šauru kļuvuši tvīda svārki. Zēniņš blenza uz Rafu un Lizu, galvenokārt už Lizu.

Tad re, kā tev trūkst, dēliņ! Bet neviens kārtīgs students, kas svēti ievēro hierarhijas likumus, nemaisās pa kājām augstskolas zvaigznēm. Paliec mierā un glabā savu šķīstību Vasara koledžas skuķiem ...

Liza ierunājās (pārāk jautri): — Tu taisies nīkt pie

Q

sava projekta līdz mirstamai stundai jeb vai tīšuprāt ļauj man galīgi aiziet postā?

— Tāda meitene kā tu postā neaizies. Paskaties vien, kas studentu visapkārt, — viņš godīgi atbildēja.

Bet Liza satvēra viņu aiz rokas, un zilās, nogurušās acis uzšķīla spīvu dzirksti. — Esmu nikna uz tevi. To tu zini, vai ne?

Jā, viņš zināja. Un zināja ari ziemas svētku brīvlaika nedēļās, kad nespēra ne kāju pār viņas slieksni, atdodams savas naktis un dienas konkursa projektam. Un pašlaik, Lizas acīs skatīdamies, zināja, ka nekādā ziņā nevēlas viņu sāpināt un neparko nesacīs: «Paklau, mīļā, garā, stūrainā meitene, tu biji mans siltums ziemas naktīm, bet ar šo pavasara dienu, kad sirds ilgojas pēc gluži kā cita, tev nav nekā kopīga ...»

Viņš atkal ielūkojās meitenes sejā.

Iemainīt savas ilgas pret Lizu Karru? Varbūt tas ir viss, kas viņu šodien tirda? Viņš pameta skatienu uz Veirhalli.

Nost ar to, ej labāk pie Lizas! Pavasaris ir mīlētājiem — pat ja nav mīlestības, pat ja pavasara mīlestības vietā tikai ziemas alku atbalss. Ej! Un atgriezies Veirhallē un saņem šīs dienas atalgojumu — dzelteno aploksni ar tavu vārdu virsū un telegrammu, kas vēstīs: Amerikas Celtnieku nacionālā apvienība apsveic Jūs ar žūrijas lēmumu...

Salds adatas dzēliens, pavasara narkotika, aprīļa viltīgais heroīns, kas paceļ viņu spārnos. Vai jaunais arhitekts pratīs likt lietā parādīto godu un četrus tūkstošus lielo prēmiju pašā dzīves sākumā?

Ņem viņu aiz rokas! Ņem viņu vēlreiz! Nē. Tas būtu negodīgi. Viņš atvadījās.

Tuvojoties Veirhalles ieejas arkai, Rafs pēkšņi juta, ka prieks un cerība pagaisuši, aprīļa diena viņu pievīlusi. Vai viņa ilgas jel ar ko būtu remdētas? Vai viņš būtu ko guvis? Neko.

No malas uz Rafu Blūmu skatoties, neviens nepateiktu, ka viņa prieks un cerība pagaisuši un viņu plosa drūmas nojautas. Liela auguma vīrieši reti Tādā modina izpratni vai līdzjūtību. Rafs bija liels, ne drukns un smagnējs, bet muskuļots un lokans, plata mute parasti šķīla spožu, bait-zobainu smaidu, tumši zilās acis dzirkstīja, un piķa melnajos matos varēja samanīt pa sirmai stīdziņai — kā izliets savas mātes Džūlijas Rafertijas Blūmas dēls. Vienīgi deguns bija šķelmīgi uzrauts — tas tika ielauzts

nejēdzīgā skolas puiku kautiņā un tā arī palicis plakans. Bet lielais augums, tāpat kā dzīvesprieka un melanholijas pamīšais gars, bija no tēva Morisa Blūma.

Ļaunā nojauta pieņēmās spēkā — un pats vainīgs, pats šodien krāvis un licis zīmi uz zīmes (gluži kā to būtu darījusi viņa māte) bailēs no rūgtas vilšanās. Un tad viņš sāka domāt par tēvu.-

Par Morisu Blūmu, visīstāko cilvēka sirds arhitektu. Sasniegt to līksmo mieru, ko Moriss Blūms bija izkopis sevī. Un no kā? No Blūma gaļas tirdzniecības kompānijas Mičiganā? Moriss Blūms — cildens savā necilajā peļņas darbā.

Turpretim viņš, Rafs, tik viegli ļāvās iebaidīties, ka bieži pārvērtēja dzīves izaicinājumus, draudus un vilinājumus, no _visas_ sirds alkdams tos visus izjust un izdibināt un tajā pašā laikā apzinādamies, cik viņš pats viegli ievainojams ...

Un arī par savu vietu pasaulē viņš nebija un nekad nevarēs būt īsti pārliecināts.

Vai tāpēc, ka jauktenis?

Nez vai viņam klātos vieglāk, ja viņš būtu dzimis par tīrasiņu īru? Vai tīrasiņu ebreju?

Pie visiem velniem arī to! Nevienam taču nav lemts šis nevainojamais un neievainojamais veselums. Paraugies vien apkārt un ņem jebkuru no tiem, kas šogad beigs Arhitektūras fakultāti. Kaut vai divus, ko tu pazīsti vislabāk: Ebiju Ostinu un Vinsu Koulu. Varētu likties, ka šie abi jau nu savā ziņā stāv uz klints, tomēr arī viņi bija tikpat viegli satricināmi, un viņiem, tāpat kā Rafam, nācās visādos veidos maskēt un bruņot savu vājumu ...

Rafs bija nonācis akmens plāksnēm bruģētā kājceliņa galā, pie Veirhalles ieejas, kas atradās kādus piecdesmit soļus atstatu no ielas. Un atkal viņa sejā atplauka smaids, kā tas notika itin bieži, pametot skatienu uz apdilušo koka plāksni, kur vēl joprojām bija samanāms kāda studenta nedarbs — ar zīmuli ievilkts papildu burts, tāpēc uzraksts nu vēstīja:

WEIR-D HALL

Liktens pils. Tik trāpīgi, ka pat ne vispedantiskākajam fakultātes pasniedzējam necēlās roka burtu nodzēst. Sī liktens pils nu slējās viņa priekšā ar savu Tjūdoru torni, y

zobotajiem vaļņiem un šaurajām gotisko logu spraugām dziļi mūros, kas spētu izturēt jebkuru aplenkumu.

Un tad vēl daži akmens pakāpieni līdz durvīm, kas veda uz Metjū Pīrsa — Arhitektūras fakultātes dekāna kabinetu. Tur, aiz šīm durvīm, uz sekretāres papīriem apkrautā galda varbūt ir nolikta viņam adresētā telegramma. Vai kādam citam adresēta telegramma. Vai vispār nekādas telegrammas. Kas zina, varbūt tā gaidīja kādu jaunu ģēniju no Harvardas vai Masačūsetsas tehnoloģiskā institūta, vai Mičiganas universitātes Enarborā. Bet ilgi jau šīs neziņas mokas nevilksies — vēl pāris dienu. Viņam bija pamatots — lai arī bēdīgs — iemesls tur iegriezties. Jo sekretāres istaba bija sava veida informācijas birojs studentiem, kas meklēja darbu.

Viņš iegāja lielajā priekštelpā. Un taisni pretī viņam pavērās drauga seja, tā pati laipnā seja, kas bija vēlīga visiem arhitektūras studentiem, — tur pie sava rakstāmgalda sēdēja Nensija Bīla, mis Nensija Bīla, kas Balti-morā būtu balles karaliene, bet te bija tikai biktsmāte simtiem zaļu arhitektu.

— Nensij, — viņš gausi gāja pie galda, — es šorīt paliku bez darba. Ja tev būtu padomā kāda vietiņa man ... — Viņš apstājās, viņu bija apstādinājusi neko neizsakošā Nensijas seja: tātad telegrammas nav. Tas bija skaidrs. Patiešām vajadzēja būt jukušam, lai kaut ko tādu iedomātos.

Viņa sasvērās grozāmajā krēslā, noliecās*pār galdu un ierakstīja dažus vārdus piezīmju blokā. — Tātad tavs vecais, kā jel viņu tur sauca, parādījis tev durvis? — Glāsmains, mazlietiņ stiepts Merilendas akcents. Viņš pamāja, un Nensija teica: — Kauns un negods, Raf, patiesi kauns un negods!

Stingi skatīdamies uz papīriem apkrauto galdu, uz kura nebija telegrammas, viņš domās nolādēja visas šīs saso-ditās pavasara pazīmes, mājienus un solījumus. Balsī viņš teica: — Es tur nostrādāju trīs mēnešus. — Trīs mierīgi, kā pa iebrauktām sliedēm aizritējuši mēneši, darbinot ne tik daudz smadzenes, cik zīmuli gar panorāmas logos izstiklotu kotedžu projektiem topošajai Rančvilai, ko viņš domās lamāja par Šķebvilu.

Pa šiem trim mēnešiem, ko viņš nostrādāja par ārštata rasētāju, Rafs nopelnīja pietiekami, lai iztiktu pats un varētu uzturēt Džūliju Rafertiju Blūmu kāda Mičiganas kok-

materiālu karaļa bijušajā rezidencē, kroplīgā celtnē, kas tagad, par dziednīcu kļuvusi, lepojās ar zaļibaltu krāsojumu un nosaukumu «Priedes».

Rafs paskatījās uz Nensiju. — Tu neesi kaut ko tādu dzirdējusi?

Nensija līdzjūtīgi pasmaidīja. — Galīgi nekā, dārgum. Ja nu vienīgi... pagaidi, ļauj atcerēties... — Viņas rokas bezmērķīgi pārslīdēja galdam. — Es šodien esmu kā gaisā parauta. — Viņa pamāja uz kabineta durvīm. — Patiesi grēks tik jaukā dienā te kvernēt.

—• Jā, — viņš sacīja. Jā, arī Nensija Bīla apskurbusi no pavasara. Viņa acis nolaidās uz Nensijas krūšu izciļņiem zem zeltbrūni rūtotās kleitas. Nensija Bīla, allaž tik svaiga un labi kopta savos trīsdesmit septiņos gados, it kā gaidītu, ka kuru katru brīdi beigsies viņas neizprotamā un nepelnītā vecmeitība. Nensija Bīla ar maigo sejas ovālu, gludi atsukātajiem, kuplajiem, kastaņbrūnajiem matiem, kas pakausī sasieti ar gaisīgu lentīti. Nensija Bīla, kas patiesi pelnījusi mīlestību. Viņš iedomājās Lizu, tagad jau cieši aizmigušu, savā dzeltenajā Parka ielas istabiņā. Bet Nensija, to viņš zināja droši, dzīvos un gaidīs, gaidīs un dzīvos joprojām, ar visu sirdi nododamās katra fakultātes studenta priekiem, bēdām un nepatikšanām un pūlēdamās novērst no studentu galvām katra nākamā priekšnieka bardzību.

— Ļauj man padomāti — Nensija vēl arvien lūkojās pa logu vilstīgajā pavasarī. Tad pagrieza logam muguru. — Ļauj man padomāt! Liekas, pagājušo nedēļu misters Eimss no «Skota un Eimsa» meklēja rasētāju. Vienu mirklīti, es pamēģināšu uzzināt. Laipnā roka jau cēla klausuli.

Rafs gaidīja. Pienāks jūnijs, un ar to būs cauri. Neviens vairs nezvanīs pa telefonu, lai izpalīdzētu viņam. Viņš klausījās Nensijas balsī, dzirdēja viņu runājam ar Eimsu.

— Viņš pieņems tevī rīt, — Nensija paziņoja. — Sākas darbs pie jaunās slimnīcas Vitnija ielā, un Eimss teica, ka tev tur jāierodas deviņos. Viss. Tu esi robā.

— Nensij, tu esi dievišķīga! — Rafs pateicīgi iesaucās. Tad spējā jūtu uzplūdā izrāva viņu no krēsla un pacēla gaisā. — Nensij, nāc, bēgsim no šejienes laukā, barosim baložus un vispār...

— Raf! Rafl Laid mani vaļā — dzirdi^

Bet ilgi viņai vajadzēja rāties, spiegt un spirināties ar visu augumu. Rafs turēja viņu cieši.

— Mis Bila, vai jūs nebūtu tik laipna ... — dobja balss, nepārprotama Metjū PIrsa balss sauca no atvērtajām kabineta durvīm.

Lēni, mu|ķīgi Rafs ļāva Nensijai Bīlai nostāties pašai uz savām kājām. Sī patiesi bija nolādēta diena, nejēdzība aiz nejēdzības.

— Mister Pīrs, — Nensija attapa nostāties starp Rafu un Arhitektūras fakultātes jauno dekānu, — lai tas jūs nepārsteidz — Rafs, redzat, ir no Segino. — Un viņa dzidri un gardi iesmējās.

Metjū Pīrss, kas allaž likās bargs, augstās domās grimis, nomurmināja: — Ā, Blūms, — sarauca pieri, pamāja viņam un atgriezās savā svētnīcā.

Rafs arī vairs nekavējās dekāna uzgaidāmā istabā: šī bija viņa pirmā personiskā sastapšanās ar Pīrsu kopš februāra, kad slavenais arhitekts stājās savā postenī un griezās pie studentiem ar runu, kurā iztirzāja mācību programmas galvenās līnijas un mērķus, izteica savas dpmas par pēckara arhitektūras tendencēm un noslēgumā citēja Ipolita Tēna novēlējumu: «Atveriet prātus un sirdis sava laikmeta domām un jūtām — līdzi tām ienāks jūsu darbs.»

Nu, tagad Pīrss viņu neaizmirsīs: Blūms (un melna svītra apakšā), Blūms ir nenosvērts, nemāk uzvesties, vieglprātīgs un neaptēsts, uz viņu nevar paļauties.

Un lielā celtniecības firma «Pīrss un Penders» Ņujorkā ne redzēt negribēs šo neaptēsto Rafertiju Blūmu starp saviem kalpotājiem, tas nu bija droši.

Jauka dieniņa — patiešām!

Rafs kāpa pa drēgnajām akmens kāpnēm uz otro stāvu, tad tālāk uz trešo un cauri atpūtas istabai, drūmai torņa iedobei ar divām izļodzītām tahtām, tukšām kokakolas pudelēm, toties jo pārpilniem pelnu traukiem (un visdrošākajam patvērumam, kad kursa darbs nule jānodod un vajag strādāt augām naktīm), cauri trešā stāva rasētavai ar ozolkoka rasējamo dēļu rindām, kurām pāri snaicījās vesels mežs krustu un šķērsu paslietu dienasgaismas spuldžu pa vienai virs katra galda, garām sienas telefonam un pašai sienai, ko studenti bija aprakstījuši ar apšaubāmas kvalitātes jokiem un rīmēm, un augšā pa vītajām torņa kāpnēm, kas veda uz diplomandu zāli —* svēto vietu,

kur cildenā haosā dzima DIPLOMDARBI, kā to vēstīja augstprātīgā plāksnīte uz istabas durvīm.

Arī pašas diplomandu zāles notraipītās sienas, cik nu to bija starp gotisko logu dziļajām ailēm, gan glīti izzīmētos burtos, gan nevīžīgos kricelējumos pauda nekaunīgu pašapziņu:

Ja nevari noslēpt kļūmi — padari to par principu/ Neatliec uz ritu, paspēsi parīt!

Ir gan āmurgalvas trešajā kursā!

No tevis, mīļā, prasu to vien,

Lai skaista un dumja esi tu —

Tik skaista, ka tevi mīlētu es,

Tik dumja, ka tu mani mīlētu.

Uzdrīksties! Riskē! Radi!

Rafs apstājās uz sliekšņa — augstā, spraišļotā zāle pludoja dzirkstīgā pavasara gaismā, kas, spītēdama vidus-laicīgo logu smailajai šaurībai, bija piestarojusi šo putekļaino, papīru jucekļa piemudžināto telpu ar svešādu spirgtumu.

Viņa kurss. Divdesmit divi vīrieši un viena sieviete. Diendienā pierasta aina — puiši savās armijas gadu aiz-sargkrāsas biksēs un baltos kreklos nolīkuši pār rasējamiem dēļiem, sliedes un trīsstūri klusi pāršvīkst un klusi pieguļas pauspapīram, cigarešu dūmi slāņojas gar dienasgaismas spuldžu statīviem, visi strādā pie projektiem, noslēgušies bezjūtīgo leņķu un līniju pasaulē, akli un kurli pret daudz maigākajām, cilvēcīgākajām dzīves kontūrām ārpus Veirhalles cietokšņa mūriem...

Noraugoties tagad uz saviem kursa biedriem, Rafs atkal juta atgriežamies dienas nemieru, viņš nespēja atvairīt drūmās nojausmas par konkursu, nespēja neprātot, vai izrādīsies starp nedaudzajiem, kura projekts aizkustinās šonedēļ Ņujorkā sapulcēto žūrijas vīru iztēles bagātās vai pragmatiski sausās sirdis.

Laimes spēle.

Un arī neviens cits te neaizmirsa drūmo, uz tīras statistikas datiem balstīto prognozi, proti, ka tikai daži no viņiem, kādi seši vai septiņi studenti, kas tagad strādāja plecu pie pleca, patiešām kļūs par arhitektiem. Seši vai septiņi no divdesmit trim.

Tā viņš stāvēja, skatījās un klausījās, it kā gaidīdams, ka viņam atdos paļāvību šī Bēthovena Septītās majestā-tiskā grandoņa, kas plūda no Neda Tompsona nemajestā-tiskās, sēcošās radiolas zāles dienvidu galā, mežonīgie Dizija Gilspaja trompetes kviecieni zāles ziemeļu galā, zīmuļu drāzēja aizčirkstēšanās, sērkociņa sprakstiens, nemuzikālā svilpošana un saules strēles dūmu mākoņos...

Pieci, seši vai septiņi no divdesmit trim.

Labi, sevi neskaitīsim; nu, bet citi? Ebots (Ebijs)' Os-tins. Jā, Ebijs būs viens no izredzētajiem. Pelnīti. Ebijs, akurātais un savaldīgais Ebijs būs viens.

Un Vinss Kouls (šopēcpusdien viņa te nav), jā, Vinss Kouls arī, taču ne pateicoties savai godkārei vai enerģijai, bet izveicībai. Tagad pat, piemēram, Vinss bija Istheivenā un pārraudzīja paša projektētās mājas celtniecību. Vinsam jau bija savi klienti, kas tādējādi ietaupīja milzu naudu, ko vajadzētu maksāt diplomētam arhitektam, toties Vinss pelnīja pusotra tūkstoša gadā, vēl diplomu nesaņēmis.

Un Binks Netltons, Okinavas veterāns un visu fakultātes blēņdaru barvedis ar nevainīga eņģelīša vai draiska elfa seju, izlauzīsies pirmajos, par spīti visām nepatikšanām mācībās un mājas dzīvē, Binks, kas patlaban strādāja pie sava rasējamā dēļa zāles vidū, Binks, kam puiciski joki un trači bija pretinde sievas mūžīgajām vaimanām pēc dzimtās Hantsvilas Alabamā. Binks savu panāks.

Un Džeimss Vu Ļums, tik darbīgs, apdāvināts un kluss, atgriezīsies Sanfrancisko un mēmi nobīdīs malā rietumu konkurentus, Džeimss arī savu panāks.

Un Betija Lorimera, kas strādāja zāles ziemeļu galā, Betija ar taukaini spīdošo seju, vienīgā meitene viņu kursā, cīnīsies, kā cīnījās pret laulību un bērniem un cīnītos arī vēl tad, ja apprecētos, Betija var savu panākt.

Un vēl Pēteris Novaļskis, poļu emigrants, dažkārt par pustrako turētais un sauktais, tik neprātīgi iemīlējies Amerikā, ka pat novērsās no tagadnes un pūlējās savos darbos atdzemdināt Amerikas pagātnes romantiku, Novaļskis, kura dēļ bagāta Filadelfijas meitene atteicās no savas dzimtas un mājām un tagad pelnīja maizi Ņūheivenas universālveikalā, gaidīdama, kad viņas Pēteris saņems diplomu, — šis Novaļskis arī varēja iekļūt izredzētajos.

Un kas vēl? Taču ne Neds Tompsons, kura skaļā plātīšanās patiesībā bija tikai romantiska un neapdāvināta cilvēka izmisums.

Nu nekādi ne pārējie diplomandi, jau tagad precēti vīri un tēvi, kas no paša sākuma zināja, ka viņiem nav lemts aizsniegt radošās arhitektūras virsotnes, savā ziņā talantīgi cilvēki, bet samierinājušies ar smagā pienākuma jūgu un gatavi ieplūst milzīgajā anonīmo, nevainojamo rasētāju armijā, kas kalpoja lielajām pilsētu celtniecības firmām.

Mūžīgā laimes spēle.

Vai, teiksim, pasniedzēji, plaši pazīstami arhitekti, kas laiku pa laikam atbrauca un nolasīja kādu lekciju kursu ne tikai tāpēc vien, ka interesējās par jaunatni, bet tāpēc, ka viņiem patika drošā un mierīgā augstskolas darba atmosfēra un brīžiem kļuva par grūtu radošā gara notrulināšanās, kas neizbēgami nāk līdzi utilitārās arhitektūras ikdienai.

Vai, teiksim, Rafertijs Blūms.

Nē, labāk neteiksim vis tik brīnišķā un galīgi ačgārnā dienā!

Viņš iegāja diplomandu zālē. Bēthovens bija apklusis, Dizijs Gilspajs apgriezts uz otru pusi — Djūka blūziem, ar muzikālo dzirdi neapveltītais svilpotājs joprojām sparīgi svilpoja, dažs pārmija pa vārdam ar kaimiņu, dažs nopūtās, un tad — neizbēgamais pēkšņa klusuma brīdis, lūstoša zīmuļa sprikšķis un tam sekojošais iebrēciens: — Vvelns!

Rafs gāja starp veco rasējamo dēļu rindām uz loga aili dienvidu galā, kur bija viņa darbavieta. Kā jau to varēja paredzēt, košais krekls nepalika bez ievērības.

— Ooooo! ... — iedūdojās Binks Netltons. — Oooo, kas par kreklu! Ņem jel mani ari līdzi uz studentu balli, papucīt! — Binka apaļie vaigi piepūtās eņģeliskā smai-diņā.

— Sis elegantais krekls, -— Rafs maigi atbildēja,— ir mana oda pavasarim, tu nejūtīgais kuņas dēls. — Viņš paplikšķināja kreklu, kas galīgi neiekļāvās Jēlas kanonos, kaut gan citādi viņš bija ģērbies pēc formas: vecās armijas biksēs un ērtās, netīri baltās briežādas kurpēs.

Rafs gāja tālāk. Neviens nepievērsa īpašu uzmanību Binka jokiem, ja vien nevajadzēja par mata tiesu izvairīties no kādas viņa sameistarotās raķetes sprādziena vai sarauties, kad turpat gar degunu Binka darinātā beisbola bumba ietriecās logā un rūts, ellišķīgi dārdēdama, izbira.

Rafs atcerējās savu iepazīšanos ar Binku.pērn stāvu zemāk un Binka mīļi vaļsirdīgos vārdus vēlāk, kad viņi jau bija sadraudzējušies: «Sasodīts, veco zēn* es nemaz nezināju, kas tas ebrejs tāds ir un. pēc kā izskatās, kamēr neatbraucu uz Ziemeļiem, par draudzēšanos nemaz nerunājot. Un tu, malkas ktaķa snīpi, arī esi ebrejs tikai pa pusei.»

Rafs bija nogājis garu ceļu — vai varbūt pasaule bija nogājusi — kopš tiem neaizmirstamajiem mocību gadiem pamatskolā, kad viņu saukāja par «kartupeļu vēderu» — kā īru vai «žīdēnu» — kā ebreju un, lai nelaimju mērs būtu pilns, atklājās Rafa talants zīmēšanā, jo netālredzī-gais zīmēšanas skolotājs izkāra viņa uzmetumus ar zīmuli un ogli gar pirmā stāva gaiteņa sienām, un Frenks Lek-slijs tikmēr ņirgājās un sauca viņu par «skuķīti», kamēr viņi nonāca līdz kautiņam skolas pagalmā, kur Frenks piežmiedza Raju pie ozola, gavilēdams: — Skuķīt, parādi, kas tev biksiņāsl

Frenks ar māņu kustību likās jau ķeramies pie bikšu jostas, puikas apkārt smējās un vienlaikus baidījās, līdz kamēr kuslais, izstīdzējušais Rafs svelošā kaunā un niknumā metās virsū Frenkam Lekslijam, kas to vien gaidīja, un uztriecās ar degunu Frenka sažņaugtās dūres kauliņiem.

•— Bez jokiem, Raf, — Binks Netltons noducināja pāri visai zālei, — tas ir un ir īsti sarkans krekls. — Un falsetā piemetināja: — Drīzāk pēc neļķes? Drusciņ pēc fuk-sijas? Ko?

Rafs- iesmējās un atkal paplikšķināja kreklu. — Nē, bordeļsarkans!

Betija Lorimera paskatījās un ievilka kuplu dūmu. — Bet Raf! — viņa iesaucās. — Taču ne vīriešu klātbūtnē!

Viņš pagāja garām Vinsa Koula rasējamam dēlim un apstājās pie savējā, novilka svārkus un pakāra vadzī pie sienas. Pie blakusdēļa uz sava augstā ķebļa sēdēja Ebs Ostins, kalsnā mugura taisna, šķērssvītrotas kaklasaites šautriņa taisna pār nevainojami balto kreklu, smalkie pirksti spodri, īsie, gaišie mati gludi un kārtīgi ap garo, šauro seju.

— Sveiks, Raf! — Mīksta, allaž mazliet piesmakuši balss ar mīķstu, nepārprotamu Bostonas intonāciju.

Rafs arī teica: sveiks; piegāja klāt, ieskatījās Ebija rasējumā un atkal novērsās, kaut kā mēģinādams pretoties darba neizbēgamībai un pavilcināt šīs dienas pavasarīgo

nebēdnību. — Zini ko, — viņš sacīja, — es patiešām nesaprotu, kāpēc neviens savam diplomdarbam nav izvēlējies meitumāju. Dodiet man divus centus, — viņš pārlaida skatienu paviršajiem uzmetumiem uz sava galda, — un es par diviem plikiem centiem metīšu visu šito pie malas un sākšu no jauna, lai mēs tiekam pie krietna, moderna bordeļa!

Gandrīz visi, kas bija pietiekami tuvu, lai dzirdētu, sāka smieties. Rafs atņirdzās. — Vismaz kādu man izdevās pamodināt, ko? — Viņš apklusa, izbaudīdams savu pēkšņo, nejēdzīgo iedomu. — Kāpēc pie mums valda tāda gara nabadzība, ka vēl nekad nav izsludināts valsts mēroga konkurss labākajam priekanamam?

— Ar visu sirdi gatavs piedalīties tik cēlā darbā, — Binks Netltons teica.

— Pirmā vieta gan laikam tiktu Frenkam Loidam Raitam, — minēja Neds Tompsons.

— Iespējams, — Rafs sacīja. — Iedomājieties vien — atšķiram «Arhitektūras Forumu», un uz veselām trim lapām Raita bordelis «Prērijas daiļava»!

Atkal zāle nošalca smieklos, un Rafs pamanīja, ka Ebijs viņam blakus piespiesti smejas, pūlēdamies iejusties vieglprātīgajā noskaņojumā, turēties līdzi, pierādot Rafam (un sev arī), ka puritāniskās audzināšanas dēmoniem pār viņu nav varas,

— Kā būtu, ja tu ķertos pie šī lieliskā projekta, Ebij? — Rafs nenocietās.

Viegls, tikko jaušams sārtums iesitās' Ebija sejā, un viņš paberzēja ar rādītāja pirkstu savu plāno, kumpo degunu. — Katrā laikā, Raf, ar vislielāko prieku.

— Bet kā? — Rafs turpināja, iztēlodamies neiedomājami komisko situāciju: Ebijs Ostins un priekamājas projekts.— Tu strādā Mīsa van der Roes garā. Kā tu domā pieskaņot viņa askētismu un līniju skaidrību tāda projekta vajadzībām? Un vēl viscaur vienā stiklā?

Binks Netltons un daudzi citi pameta savus darba galdus un sanāca apkārt. Diplomandu zāle sarosījās, un Rafs juta, ka viņam tomēr laimējies izšķilt kādu dzirkste-līti pavasara nebēdības vai cita, pēc kā viņš bija alcis.

— Nu, es mēģinātu, — Ebijs Ostins iesāka, bet tūlīt pat aprāvās, acīm redzami sakaunējies no apkārtstāvētājiem; tas viss bija pārāk demonstratīvi nabaga Ebijam. Rafam kļuva viņa žēl.

—- Kaut ко tādā garā varbūt. — Rafs pasteidzās pieiet pie garās tāfeles un paķēra krīta galiņu. — Centrā būtu galvenā zāle un bārs, — viņš sāka zīmēt pirmā stāva plānu, — tālāk istabas, sacīsim, kādam ducim meiteņu, ar visām vannas istabām un atejām, virtuve un apartamenti krietnajai madāmai, meitumājas saimniecei. — Rafs uzjautrinājās no visas sirds, laimīgs, ka uz brīdi viņam izdevies aizmirst to, ko gribējās aizmirst, un gluži vienkārši pablēņoties. — Un te nu mēs redzam tīru Ebotu Ostinu III, Mīsa van der Roes vai Filipa Džonsona tradīcijas turpinātāju. Tas, protams, ir taisnstūris ar plakanu jumtu, ikviena no tērauda kolonnām kā uz delnas, bet sienas, dabiski, stikla, stikla un vēlreiz stikla. — Viņš uzmeta ar krītu celtnes apveidus: garu, zemu kasti ar vienlaidu stikla sienām ap cauri redzamām konstrukcijas un interjera detaļām.

Nu apkārt viņam smējās jau visi. Tad viņš ar lieliem burtiem izzīmēja glītu parakstu — Meitumājas projekts. Diplomdarbs. Ebots Ostins III.

Ebijs neņēma to |aunā, viņš smējās tikpat sirsnīgi kā citi. Un Ebija nokāpšana no puritānisma augstumiem Rafu iepriecēja.

— Pienāks brīdis, kad tu man par šito teiksi paldies. — Rafs atgriezās pie Ebija. — Kādu dienu var uzrasties klients, kas vēlēsies noplēst dažu labu no vecajiem Bīkon-ielas mauzolejiem un uzbūvēt pirmklasīgu priekanamu.

— To dienu es gribētu piedzīvot, — Ebijs sacīja, un neviens neņemtos apgalvot, ka viņš to arī nedomā.

— Ebij, es tevi dievinu, — Rafs noducināja.

Kāds — laikam Binks Netltons — iesmējās atkal un pēkšņi aprāvās. Rafs redzēja Binka apajo seju pagriežamies uz durvju pusi un neķītro smīniņu novīstam; tajā pašā mirklī iestājās nelāgs klusums.

Viņš bez skatīšanās zināja, ka durvīs bargi ieslējies elegantais Metjū Pīrsa stāvs. Un tūlīt arī ieraudzīja dekāna tumšzilo uzvalku, stīvi pieglaustos, ingverdzeltenos matus un ūsu spurīgo svītriņu. Kāpēc viņš izskatījās tik draudīgs? Jeb vai tikai dekāna vārds un stāvoklis bija tas, kas iedvesa studentiem šausmas?

Pīrss pārlaida skatienu zālei, it kā meklēdams kādu. Viņš jau griezās, lai ietu, kad dziļās, ledaini zilās acis atdūrās pa visu tāfeli izvērstajā zīmējumā.

Rafa roka ieslīdēja kabatā pēc cigaretēm, Ebijs nervozi sagrozījās uz sava ķebļa. Šis nu bija viens no tiem momentiem, kad Rafam gribējās, lai viņa raženais augums saruktu līdz pilnīgai neredzamībai.

— Mister Pīrs, — viņš ierunājās.

Dekāns šķita nedzirdam, nogrimis uz tāfeles redzamā projekta vērošanā. Tad pacēla uz Ebiju nopietnas acis. — Ostin, jūs liekat man vilties. Dziļi vilties. — Pīrss pamāja ar galvu uz tāfeles pusi. — Jūs esat aizmirsis visbūtiskāko — sarkanu lukturi virs durvīm.

Pavisam īsu mirkli zālē valdīja klusums, tad kāds iespurcās un it kā parāva vaļā pāri mēram skaļus smieklus, īstu smieklu eksploziju, un arī Rafs smējās pārāk skaļi, tik ļoti viņu bija satricinājis atklājums, ka Pīrss ir cilvēciska būtne.

Beidzot Rafs sacīja: — Vainojiet par to vienīgi mani! Zīmēju es, nevis Ebijs.

Pīrsa biezās uzacis pacēlās. — Jūs, Blūm? — (Vēl viena melna svītra neredzamajā piezīmju grāmatiņā.) Un vairāk ne vārda. Pīrss gāja projām. Taču, nonācis zāles galā, viņš pagrieza galvu atpakaļ. — Rīt gaidāmi apmeklētāji no ANO, un, man liekas, būtu vēlams, lai jūs nodzēstu no sienas savu meistardarbu, Blūm.

Rafs bez vārda runas piegāja pie tāfeles un dzēsa zīmējumu nost. Viņš kārtējo reizi atcerējās tēva bieži atkārtoto pamācību: «Viss šajā pasaulē ir skaidrs un vienkāršs, tikai cilvēks ne.»

Binks Netltons ķircinoši novilka: — «Pīrss un Penders» meklējot jaunus rasētājus. Vai tu nepieteiksies?

Rafs neatbildēja un gāja pie sava galda.

— Nu ir ziepes. — Ebijs pašūpoja galvu un uzsmaidīja Rafam.

Noliecies pār savu galdu, Rafs pārlaida uzmanīgu skatienu iecerētā diplomdarba pirmmetam. Viņš paņēma suku un noslaucīja no pauspapīra putekļus un dzēšgumijas birzumus. Aizkūpināja nākošo cigareti. Pasniedzās pēc zīmuļa. Taču pievērsties darbam nespēja, joprojām netikdams vaļā no sajūtas, ka viņš ir šodien kaut kādi piekrāpts vai apiets. Un tomēr gaidu nemiera vieglā smeldze nepieklusa.

Ko tad viņš galu galā gaidīja? Kaut jel ātrāk sagaidītu!

Kamēr ārā, aiz Veirhalles, šīs drūmās Tjūdoru alas mūriem, pavasara burvība viļņiem sitās pret pseidosenatnīga-

jlem akmeņiem, sauca un vilināja viņu, kā vilināja visus šos jaunos arhitektus, no kuriem tikai retajam lemts kādudien ievilkt skaistu, iezīmīgu vaibstu zemes vaigā.

2

Divas stundas vēlāk diplomandu zāles atmosfērā kaut kas tik krasi mainījās, ka pat Rafs atslēja muguru uz sava ķebļa un pacēla acis no darba: opera no radiolas skanēja pavisam klusi, džeza troksnis zāles viņā galā norima; un Rafs ieraudzīja arī neparastā klusuma cēloni — bija ienācis kāds ar dzeltenu aploksni rokā.

Pirmā kursa students rūpīgi gludinātās aizsargkrāsas biksēs, tīri baltā kreklā un netīri baltās briežādas kurpēs norūpējies un nedrošs virzījās gar malējo rindu uz loga iedobumu, vēlreiz paraudzījās un pastiepa aploksni Rafam.

Aploksne vēl nebija pieskārusies Rafa pirkstiem, kad Binks Netltons iebrēcās: — Jēziņ, Rafs dabūjis gan!

Rafs tajā brīdī pat nespēja īsti aptvert dzeltenās aploksnes parādīšanos, tik aizrautīgi viņš bija iegrimis darbā, aizmirstot nemieru, minējumus un nojautas, kas viņu bija tirdījuši visu priekšpusdienu. Tikai pamazām viņš saprata rtfirkļa svarīgumu: kaut kas sāka piepildīties!

Pērkons no zilām debesīm: atzīts! Pirmā prēmija vai kāda no zemākajām — tas nebija būtiski. Parādītais gods pats par sevi, protams, bet prēmija nozīmēja arī zināmu summu naudas: jūnijā, kad viņš atstās šos efeju apvītos mūrus, viņam nevajadzēs meklēt un pieņemt jebkuru darbu, viņš varēs izvēlēties un iekļūt kādā patiesi labā firma un, galvenais, nelauzīt galvu par nomaksām Miči-ganas dziednīcā «Priedes». Divsimt dolāru mēnesī. Viņam jānomaksā puse no šīs summas. Katru mēnesi. Citas izejas nebija — ja par izeju neuzskata Džūlijas Rafertijas Blūmas ievietošanu kādā valsts uzturētā bezmaksas slimnīcā, tās pašas Džūlijas, kura tagad dzīvoja savu iedomu vientiesīgajā un trauslajā pasaulē un kuras savaldīšanai vajadzēja divus sanitārus, ja viņas sapņos uznira apjomīga viskija pudele.

— Nensija Bīla lūdza, lai es uznesu, — sacīja pirmā kursa students, un Rafs redzēja, ka viņš skatās uz Ebija galdu, — bet viņa te pašlaik nav, un varbūt jūs nodotu šo aploksni Ostinam, kad viņš...

— Ostinarn? — Rafs aizkritušā balsi pārvaicāja.

— Jā.

— Ostinam! — atbalsoja Binka Netltona brēciens. — Ostins dabūjis! Jēziņl Vienmēr dabū bagātie. Kur Ebijs ir?

— Attiecīgā vietā, — kāds ieminējās.

Rafs lēni sacīja: — Es viņam nodošu. Paldies. — Un noskatījās, kā pirmā kursa students aiziet un līdzi viņam — gaišās dienas cerības: pat ne uz slavu un godu, bet mazu atelpu no naudas rūpju smaguma, ko viņš uz šo īso mirkli jutis noveļamies no saviem pleciem.

Viņš stingi skatījās uz telegrammu, nedzirdēdams satraukto balsu murdoņu, kas kļuva arvien skaļāka, nejuzdams neko citu kā vien aukstu vilšanās kamolu pakrūtē.

Taču ap to laiku, kad Ebijs jau bija atgriezies, viņš skatījās uz Ebiju, dzirdēja apsveikuma saucienus un vairs nejuta aizvainojumu. Ja kāds uzvarējis, tad labi, ka Ebijs.

Garais, kalsnais Ebijs izskatījās pavisam apmulsis. Ebijs ar kārtīgi apgrieztajiem, mīkstajiem, gaišajiem matiem, pagaro degunu, šaurajiem pleciem, nevainojami balto kreklu un allaž taisno svītrainās kaklasaites šautriņu — Ebijs, kam uzvara tikpat nepieciešama kā Rafam, Ebijs, kura acīs naudas balvai būtu tīri simboliska nozīrņe, mazvērtības kompleksu un šaubu nomocītais Ebijs, kam tikai šāda atklāta iesvētīšana arhitektūras bruņinieku kārtā spētu atdot pašpaļāvību un ticību saviem spēkiem.

— Ak... — Ebijs skatījās uz telegrammu un kratīja galvu. Pelēkās acis nebūt neiedegās uzvaras priekā.

— Lasi jel, vecais puikai — skubināja Binks Netltons, kamēr citi nāca tuvāk.

Ebijs pakratīja galvu, skumīgi lūkodamies uz Rafu.

— Lasi! — Binks jau bija blakus, gaļīgā seja sasarkusi, acīs nepacietība. —- Izlej pār mums šo prieces vēsti! _

— Tur nav nekā tāda diemžēl, — Ebijs klusi, it kā atvainodamies sacīja. — Telegramma no māsas.

— No māsas? — Binks nomurmināja pēkšņajā klusumā un negribīgi līdz ar citiem laimes vēlētājiem atgriezās pie sava rasējamā dēļa. Zālē atkal sāka dārdēt mūzika, tai pievienojās vientuļais svilpotājs.

Un Ebijs stāvēja starp viņu abu rasējamiem dēļiem gaišajā loga nišā ar vēl nepagaisušu neērtības tvīkumu bālajos vaigos, īsti Ebija garā — pat šajā rūgtajā vilšanās

brīdī pārdzīvot galvenokārt to, ka viņa dēļ citiem bijis lieki jāuztraucas.

— Vai neaiziesim padzerties, Raf? — viņš jautāja.

— Labs ir, — Rafs teica. Viņi izgāja no diplomandu zāles un cauri trešā stāva rasētavai uz atpūtas istabu tornī. Viņi nerunāja, it kā bīdamies netīši izrādīt savu vilšanos.

Lai izbeigtu drūmo, izmisīgo klusumu, Rafs piegāja pie resnā, sarkanā kokakolas automāta, nokrita ceļos un pārkrustījās. Tad piecēlās un iemeta monētu spraugā. — Esi sveicināta, Mašīna, mašīnu laikmeta māte, — viņš noskan-dēja, izvilkdams pudeli.

Pamanījis Ebija sejas izteiksmi, viņš piebilda: — Neuztraucies, Ebij, viss kārtībā! Esmu kristīts Svētā rožukroņa baznīcā. Līdzsvara labad, jo pirms tam mani apgraizīja vietējais rabīns.

Ebijs pasmējās un arī iemeta monētu spraugā. Vēl nepaņēmis pudeli, viņš pastiepa Rafam telegrammu. — Negribi ieskatīties? — Ar pudeli rokā viņš atzvēlās pelēkā, kožu izēstā tahtā. — Vai tad tu nezini, ka Troja pat no nieka telegrammas prot iztaisīt cirku!

Rafs apsēdās uz pretējās tahtas, izstiepa garās kājas un, kokakolu dzerdams, lasīja telegrammu. Viņš nekad nebija redzējis drauga māsu. Bet no nevilšiem izteicieniem un ģimenes atgadījumiem, kurus Ebijs dažkārt stāstīja, varēja pavisam precīzi iztēloties šo skuķi — vismaz viņam pašam tā likās.

Izlasījis telegrammu, viņš paskatījās uz Ebiju. — Vai tavai māsai nebūtu laiks nākt pie prāta?

— Netrin mēli, Raf, — Ebijs noteica un sakrustoja kājas flaneļa biksēs, tik vecās un sagumzītās kā nevienam visā fakultātē (tam vajadzēja nozīmēt, ka Ebots Ostins III nevar atļauties ne tik kā nodot bikses gludināšanā, tāpat kā nevar atļauties labākas kurpes par šīm — ar sarkanu, purngalos izdrupušu un papēžos nošķiebtu gumijas zoli; zamša ielāpiem uz dārgās, pie Dž. Presa šūdinātās tvīda žaketes savukārt vajadzēja radīt cauru elkoņu ilūziju).

Rafs vēlreiz pārlasīja telegrammu no Bostonas:

. Patrāpījās šiks darbiņš Ņujorkā. Caurbraucot Ņūheivenā. Noskaņota uzdzīvot. Pagādā ielūgumu uz studentu balli un puisi, ar ko jauki pavadīt vakaru. Iebraucu 5.05. Skūpstu.

— Redzi, kas par ķibeli, — Ebijs sacīja, kārtīgi nolikdams pudeli pie krēsla kājas. — Es nekādi netieku uz staciju. Piecos tās balles komitejai sēde. Vai tu nevarētu viņu sagaidīt, Raf?

Rafs rokas vien noplātīja. Nolādēta diena visā košumā. — Man jau tāpat vajadzēs cauru nakti strādāt, galīgi nav laika ... Un rīt no rīta man jāstājas darbā pie «Skota un Eimsa». — Viņš apklusa, redzēdams, kā satumst Ebija seja.

— Viņa nav nemaz tik briesmīga. Tici man, Rafl Par spīti visām viņas ākstībām, Troja ir zelta meitene. Tikai^1 neviens to negrib saprast.

— Beidz mani intriģēt, nekrietnais radījumi

— Nē, patiešām, Raf! Viņa var cilvēku traku pataisīt un tomēr ir briesmīgi jauks bērns. Tikai ieņēmusi galvā, ka viņas sūtība ir šokēt visu pasauli. Patiesībā tā ir reakcija pret mūsu cienīgo ģimeni un tās aprindām. Trojai ir bijis tikai viens romāniņš, bet viņa būtu stāvā sajūsmā, ja citi domātu, ka vismaz ducis. Bezgala muļķīgi, protams, bet tāds cilvēks kā tu ... Es viņai tik daudz esmu rakstījis par tevi. — Ebijs samulsa un aprāvās.

— Esi rakstījis? •— Rafs sacīja.

— Jocīgākais ir tas, — Ebijs paliecās uz priekšu, — ka viņa tevī iegrābsies, man ir tāda paredzēšana.

— Lai nu paliek paredzēšanas, Ebij! Man to bija tūkstošiem no paša rīta, tiklīdz atvēru acis. Tava māsa izrādījās par vienīgo prēmiju, ko esam saņēmuši.

Un atkal klusuma brīdis.

— Es tāpat necerēju uz prēmiju, Ebijs beidzot noteica.

— Tad tāpēc tu upurēji ziemas brīvdienas? Velns mani rāvis, Ebij, ja tu nebaidies no vilšanās vēl vairāk kā es.

— Biju pārliecināts, ka tu to dabūsi.

— Kāpēc?

— Kāpēc? — Ebijs izvilka cigareti no paciņas un aizdedzināja pie blāvām sudraba šķiltavām, kas nekad neni-ķojās, — Tev bija vienīgais absolūti oriģinālais projekts, ko vispār savā mūžā esmu redzējis.

— Tas neko nedod, — Rafs atbildēja. — Par maz stikla. Viņiem vajag stiklu. Glasvila, ASV nākotnes pilsēta.

— Es joprojām varu derēt, ka tu to dabūsi, — Ebijs ļoti nopietni sacīja.

— Skaidrs, — Rafs izmeta. — Tāpat kā joprojām gribi uzkraut man visas rūpes par to mešugene, tavu māsu.

— Mešugene, — Ebijs lēni atkārtoja, un viņa šaurā seja atviezās smaidā, izrunājot idiša vārdu, ko bija iemācījies no Rafa un pūlējās ieviest savā bostonieša leksikonā, tāpat kā vienmēr bija pūlējies izbaudīt itāliešu, sīriešu un basku ēdienus, ko Rafs dažkārt pasūtīja restorānos, tādējādi raugot bagātināt savu atavistiski pliekano, mencu diētā radināto garšas izjūtu. — Kā tad paliek, Raf? Vilciens pienāk tieši piecos piecās, un, — Ebijs pēkšņi pielēca kājās, —* ak dievs, man taču vajag viņu arī kaut kur iekārtot! Labāk gan pie Tafta. — Viņš gāja uz trešo stāvu, kur ra-sētavā pie sienas bija telefons.

Rafs noskatījās viņam paka). Izdzēra savu kokakolu un aizsmēķēja cigareti. Harknesa torņa pulkstenis nosita četri. Rafs nolēma, ka mēģinās paspēt uz vilcienu, vismaz reizi viņš varēja pakalpot Ebijam, kas viņa labā allaž bijis gatavs vai kaklu lauzt.

Viņš pacēla acis. Cauri atpūtas istabai slāja divi otr-kursnieki. Draudzīgā garā viņi risināja savas domstarpības.

— Kas tev. nepatīk? Pasaki skaidri un gaiši! Tā ir viena no skaistākajām baznīcām, kādas esmu redzējis.

— Nu, ja vēlies zināt, tad Frenka Loida Raita pārāk izteiktā vīrišķība.

— Taisni otrādi, man šī baznīca atgādina lūgšanu, ceļos nometušos mūķeni.

•— Mūķeni? Kas kopīgs mūķenei ar unitārieša baznīcu?

-— Ak dievs, vai patiesi visu vajag saprast tik burtiski! — Un tad iespurgdamies: — Zini to jauko kalambūru, ka visas Raita nelaimes ceļoties no «Edifice Rex»1 kompleksa?

Abi zēni gāja uz vestibilu. Rafs dzirdēja viņus ar.kādu 'sasveicināmies un tūlīt arī ieraudzīja steidzīgo Vinsu Koulu. Vinsu, kurš vienmēr šķita skrienam pa galvu pa kaklu, it kā savos divdesmit sešos gados viņam vajadzētu pārvietoties pēc iespējas ātri bailēs, ka visi šie Fordi, Rok-felleri un Diponi neapmirst, pirms Vinss paspējis sabūvēt viņiem fabrikas un savrupnamus, mauzolejus un debesskrāpjus, Vinss, kas jau bija pamanījies uzcelt namu, ar

1 Netulkojama vārdu spēle. Edifice angju valodā — celtne, Edipa komplekss savukārt viens no Amerikā tik iecienītās psihoanalīzes stūrakmeņiem.

peļņu to pārdot un vienlaikus gūt labas atzīmes, Vinss, kas bija tik talantīgs un izveicīgs, ka viņa darbs, šķita, patiks ikvienam, Vinss, kas nemaldīgi uzminēja katru modes untumu, noskaņu, gaumes maiņu. Bet visu to viņš darīja ar teatrālu pieskaņu, kas tikai maitāja labo un vērtīgo viņa projektos.

Vinss, liekas, viņu neredzēja, izbrāzās garām un cauri un gandrīz ieskrēja krūtīs Ebijam, kas nāca iekšā pa gala durvīm.

Bet, Ebiju ieraudzījis, viņš pierima uzreiz. Rafu taisni apbūra Vinsa gatavība pieskaņoties katram, ar ko viņš attiecīgā brīdī bija kopā, un it īpaši jau kaut kādai dīvainai ķīmiskai reakcijai līdzīgā Vinsa pielāgošanās Ebija Ostina temperamentam.

Un kas bija pats dīvainākais — lai kas jums būtu pret Vinsu Koulu, viņš bezgalīgi patika, un, lai cik acīm redzami būtu viņa trūkumi, viņš uzņēma tos ar gaišu humoru un neļaunojās ne uz vienu, kas viņam uz tiem aizrādīja.

Un kur tad vēl viņa neatvairāmi apburošais smaids! Vinss Neatvairāmais. Pie kam viņa pievilcībā' nebija nekādas mīkstulības, tā bija nosvērta un it kā pasvītroja, ka arhitektūra ir vīru darbs, kas prasa no cilvēka krietni vairāk par iedvesmu vien.

— A, sveiks, Ebijl

— Sveiks, Vins!

— Gandrīz vai nogāzu tevi no kātiem, — Vinss Kouls teica, bet viņa balss jau bija klusāka, viņš runāja lēnāk, pārslēgdamies uz Ebija Ostina viļņa garuma. Tad viņš ieraudzīja Rafu un sirsnīgi uzsauca: — Re, arī Rafs! Taisni jūs abus es meklēju.

Vinss un Ebijs atgriezās atpūtas istabā. Svētā trīsvienība, nodomāja Rafs. Katrā kursā bija savas grupas un kliķes. Tas bija gandrīz neizbēgami, un Rafs, lai cik noslēgts būdams, neapšaubāmi piederēja pie noteiktas trijotnes. Viens no trim vīriem, kas bija tik nesavienojami un savrupi kā atsevišķi poli uz atsevišķām planētām.

Rafs atcerējās Vinsu, kāds viņš izskatījās pagājušā gada sākumā, kad atgriezās Jēlā no dienesta flotē. Pārmaiņa nebija ilgi jāgaida. Vispirms Vinss no galvas līdz kājām apģērbās pēc Ņūheivenas modes,- tad iepazinās ar Ebiju Ostinu un sāka pakāpeniski viņu atdarināt, līdz kamēr viņu varēja gandrīz noturēt par Ebija dvīni. Armi-

jas dzeltenpelēkās bikses viņš nomainīja pret pelēkām flaneļa, kādās vienmēr staigāja Ebijs, savu tvīda žaketi viņš vairs negludināja, bet nēsāja sagumzītu, uz elkoņiem parādījās ādas ielāpi, gluži kā Ebijam, un ap kaklu šaurā, svītrotā saitīte.

— Gribat dzirdēt kaut ko grandiozu? — Vinss jautāja. Viņš stāvēja pašā istabas vidū. Smaida smagā artilērija šāva no visiem lielgabaliem reizē, un, kad viņš pagrieza galvu, tiešā tēmējumā trāpīja arī profils ar spilgti iezīmēto muti, garajām skropstām un īsi apgriezto, sīkcirtaino matu brūni zeltaino blīvumu. — Šodien, strādājot Isthei-venā, es atradu ļoti jauku kaktiņu. Bet mums jāpasteidzas, ka nepalaižam gar degunu. Tiem, kuriem es ceļu jaunu māju, ir glīta kotedža Vudmontbīčā, pie paša ezera. Ta-gan nav sezona un mēs to varētu dabūt par septiņdesmit pieciem dolāriem mēnesī. Es jau biju un apskatījos. Vienkārši burvīgi — ne jau stila ziņā, protams, Adirondakas akmens rupjā tēsumā, tīra bezgaumība, bet augšā ir četras guļamistabas un plaša dzīvojamā telpa, lejā virtuve un terase tieši uz ezeru. — Viņš ieturēja pauzi, skatīdamies uz Ebiju. —- Es tūlīt iedomājos par tevi, Ebij, tu vienmēr žēlojies par savu dārgo dzīvokli, un nolēmu vispirms to pateikt tev, ja tu gribētu apmesties tur kopā ar mani...

Ebijs paskatījās uz Rafu. Un Vinss steidzīgi piebilda: — Tu arī, Raf. Es domāju, ka mēs visi trīs varētu tur apmesties. Pašiem savs jumts virs galvas, un, kad nāks karstais laiks un mēs vaiga sviedros vilksim diplomdarbu vezumus...

— Interesanti, *— sacīja Ebijs, — kāds tur pie ezera putekšņu procents. Ziedēšanas laiks man ir pats grūtākais visā gadā.

— Taisni tāpēc, — Vinss attrauca. — Es iedomājos par tavu astmu, tiklīdz to vietu ieraudzīju. Ebij, turienes gaiss tev līdzēs vairāk nekā visas tās zāles, ko tev šļircina pilsētā.

Ebijs lēni noteica: — Varbūt rīt ap dienasvidu mēs varētu aizbraukt? Kā tev liekas, Raf?

Rafs apvaicājās: — Vai aļņa galva pie sienas ir? Varu saderēt, ka ir. Bet tas nozīmētu divdesmit piecus dolārus no katra. Un personiski Rafam — ietaupītus piecpadsmit dolārus mēnesī. Ar aļņa galvu vai bez?

— Varbūt mums derētu aizšaut uz turieni vēl šovakar? — Vinss atkal vērsās pie Ebija,

Ebijs atbildēja: — Šovakar man ir citas rūpes. Iebrauc Troja, mana māšele.

— Troja? — Vinsa seja iedegās no jauna. — Tad Troja brauc šurp? Kāpēc tu man neteici? Vai es nevarētu kaut ko... — Padomājis viņš sacīja: — Man, redzi, vēlāk jāiet uz celtniecības komiteju, un es šā vai tā būšu netālu no stacijas. Cikos pienāk vilciens, Ebij?

— Piecos piecās.

-— Kur viņa apmetīsies? — Vinss jautāja.

— Pie Tafta, — Ebijs teica. — Paldies, Vins. Es jau palūdzu Rafam, lai viņš sagaida.

— A, nu, jauki! — Vinsa smaids iznāca nedabisks, un uz mirkli viņš šķita sastomāmies. Tad mundri sacīja:

■— Jāķeras vien pie diploma! Džepsonu neesi redzējis?

— Esmu, — Ebijs atbildēja. Homers Džepsons bija arhitektūras kritiķis, diplomdarbu ārštata konsultants.

— Man ar Džepu jāaprunājas. — Vinss gāja laukā, bet pie kāpnēm apstājās. — Tad paliek, kā -nospriedām? Rīt ap pusdienu braucam uz Vudmontu?

Ebijs pamāja. Visi trīs viņi izgāja cauri vestibilam un garām joka pēc rokoko stilā greznotām tualetes durvīm. Agrāk uz durvīm bija rakstīts «Vīriešiem». Kad Arhitektūras fakultātē parādījās arī sievietes, uzrakstu «Vīriešiem» kāds bija galanti nodzēsis un uzkrāsojis pāri «Visiem».

Kolonnā pa vienam viņi nosoļoja garām rasētavas sienai un pa vītņu kāpnēm uzkāpa gotiski augstajā diplomdarbu zālē. Kad viņi bija sasnieguši loga nišu pašā tālākajā zāles galā, Ebijs pieskārās Rafa plecam. — Paldies,— viņš sacīja. — Un vai tu nepateiktu Trojai, ka aiziešu pie viņas uz viesnīcu? Tad mēs kaut kur kopā paēstu vaka-’ riņas. Pēc masku balles apspriedes man satikšanās ar' Ņinu.

— Ņinu? ... — Rafs paskatījās uz Ebiju. — Un es palieku par tavas māsas izklaidēšanas komiteju viena vīra sastāvā?

Ebijs smaidīja un Rafam pa priekšu gāja pie galda. — Neļaujies, lai viņa tevi apēd bez sāls! Un paldies, Raf!

Vinss Kouls, apsēdies pie rasējamā dēļa pa labi no Rafa, paliecās tuvāk un apvaicājās: — Nav piespēlēts kāds mājiens par konkursu?

— Ja šodien mums kas piespēlēts, — Rafs teica, — tad vienīgi Troja Ostina.

Vinss jau grasījās kaut ko sacīt, bet aprāvās, ieraudzījis nākam Homēru Džepsonu.

Un Rafs izvilka savu ķebli, apsēdās Un ķērās atkal pie darba, pūlēdamies steidzīgi pabeigt perspektīvas plānu, lai vēl paspētu to parādīt Homēram Džepsonam.

Bet Džepsons nekādi netika vajā no nelaimīgā Neda Tompsona, un, kad tika, viņu tūlīt pārķēra Vinss, un tad jau Rafam vairs nebija laika gaidīt.

Saules spožums, viņam no Veirhalles iznākot, jau bija pieklusis, un akmens plākšņu pasāža gar Medicīnas fakultāti jau grima aukstā puskrēslā. Spalgs vējš locīja Galvenās ielas gobu zarus un svelpa lapās. Rafs pēkšņi jutās muļķīgi un neiederīgi savā sarkanajā kreklā. Oda pavasarim! Viņš nolēma vispirms ieskriet mājās. Steidzīgi viņš devās uz Jorku un pa vecajām ķīmiskās tīrītavas kāpnēm uzskrēja savā istabā. Tur viņš apvilka baltu kreklu un veco, pelēko žaketi, apmēram 1940. gada Enarboras modeli. Derētu arī noskūties. Bet nebija vairs laika. Un arī vienalga.

Spiešus viņš iespiedās pārpildītā autobusā. Staciju sasniedza nepilnu minūti pirms Bostonas vilciena pienākšanas.

Viņš saspringti raudzījās ļaužu drūzmā, pārlūkoja visu peronu, meklēdams meiteni, kuras seju pazina no ģimenes fotogrāfijām Ebija dzīvoklī. Troja nekur nebija saskatāma.

Viņš jau taisījās iet uz pirmo vagonu, kad viņam aiz muguras ierunājās maiga, zema balss:

— Jums vajadzētu būt Rafam...

Viņš pagriezās un ieraudzīja meiteni lūkojamies augšup uz viņu. Pats viņš ar sarauktu pieri skatījās no augšas uz meiteni.

Te nu bija tas, ko atnesusi šī zaļā un melnā, brīnumainā un ačgārnā diena.

— Es esmu Troja Ostina, — viņa teica. [1]

Vinsents Melkombs Kouls bija četrus kvartālus no Gal-vēnās stacijas. Pulkstenis rādīja pieci. Viņš zināja, ka tāpat nenoturēsies, neaizgājis uz vilcienu, tas arī bija pavisam tuvu.

Iznācis no celtniecības komisijas ar tievu novilkumu rullīti plaukstā, viņš šķērsoja plašo krustojumu Garda viesnīcas priekšā un drošu prātu devās uz staciju.

Tiesa gan, Ebijs nelūdza viņu meiteni sagaidīt, bet, zinot, cik nelabprātīgi to uzņēmies Rafs Blūms, Vinss uzskatīja par pienākumu tomēr iegriezties stacijā. Rafs drīzāk būs priecīgs, ja tālākās rūpes uzņemsies viņš. Izpalīdzēšana nav nekāda uzbāzība.

Ne jau tā, ka viņi ar Ebiju nebūtu tuvi draugi. Viņi ar Ebiju. Un Rafu Blūmu. Tikai Rafs uz pēdējās taisnes nekad neizies. Nekad nebūs tajā pašā komandā. Rafs jau gan bija lielisks zēns un, pavisam godīgi ņemot, visīpatnējākais projektētājs viņu kursā, īpatnējākais tāpēc, ka smēlās iedvesmu pats savā pasaules redzējumā, nesekojot nevienam citam arhitektam, nedz arī kāda cita stilam. Rafs bija Rafs.

Viegli arī saprast, kāpēc tāds cilvēks kā Ebijs Ostins tik cieši turas pie Rafa — Ebiju noteikti pievilka Rafa trakā, impulsīvā domu gaita un neaprēķināmā rīcība, Ebijs galu galā nekad nebija redzējis cilvēku, kurš daudzmaz līdzinātos Rafam, un, kas laikam pats galvenais, — pārāk iegrožotais Ebijs nekad neuzdrīkstējās ļaut sev vaļu, kā to atļāvās Rafs.

Tomēr Vinss to kaut kādi ņēma ļaunā. Pats pret savu gribu. Viņu aizskāra ne tik daudz tieši R$fs kā sajūta, ka Rafs viņam visur stāv ceļā, arī starp viņu un Ebiju. Nu jā, Rafam ebreju asiņu bija, cik uziet, un, kaut arī viņš nelīdzinājās tiem līdīgajiem tipiem, ar kuriem Vinsam nācās sadurties darba līgumu jomā, tomēr Rafs varēja kļūt par spieķi riteņos.

Ilgi, protams, tā nebūs. Pēc diploma saņemšanas jau nu vairs nekādi ne. Pēc šī jūnija Ebija Ostina kārtas cilvēks ar kaut kādu Rafu nenoņemsies. Pēc jūnija aina būs jau citāda.

Vinss, no jauna iejūsmojies, pārgāja pāri ielai. Viņš raudzījās Galvenās stacijas apkvēpušo ķieģeļu blāķī. Domās nojauca to un uzslēja tās vietā savu konstrukciju — zemu, viscaur baltu celtni ar debesīs stīdzošu dzelzsbetona torni pulkstenim, vai vēl labāk (atceroties Lekorbizjē) pacelt visu staciju uz betona kājām vai paraboliskām arkām, katrā arkā pa veikalam — un pāri tiem otrā stāvā milzīgu, viscaur stiklotu uzgaidāmo zāli un torni, arī no stikla, ko

varētu pat iekrāsot ar kādu sudraba smidzinātāju, lai nakti tas mirdzētu un laistītos kā bāka ...

Tad viņa dzimtajai Ņūheivenai būtu ko pieminēt Vinsu Koulu.

Garām aizbrauca divas policijas patruļu mašīnas, un uz brīdi Vinsa augstajās vīzijās ielauzās nekādi nevēlamais brāļa tēls: ļoti iespējams, ka Eds sēdēja vienā no šīm mašīnām, kas patlaban nogriezās gar stūri. Taisni neticami. Kā jel, kā, Vinss izmisumā sev jautāja, varēja nākt pasaulē divi brāļi — miesīgi, bet tik bezgala nesavienojami? Eds, trulais,. ķildīgais lempis Eds savā uniformā ar revolveri, kas tik svarīgi zvārojās uz viņa gurna, tādā mašīnā klausījās radio izsaukumus, lai dzītos pakaļ nožēlojamam automobiļu zaglim vai atbrīvotu ielu ugunsdzēsējiem.

Un Ruta, viņa māsa, kas joprojām aprūpēja māju un gatavoja pusdienas šim neaptēstajam tipam. Rutai droši vien bija tīrā nāve dzīvot zem viena jumta ar Edu, bet viņa to nekad neizrādīja. Rutā, kura pasniedza zīmēšanu Ņūhei-venas vidusskolā, kura patiesi spēja novērtēt Vinsu, ārēji nelika manīt ne mazāko aizspriedumu pret Edu. Un, kad Eds zaudēja darbu ieroču rūpnīcā, viņa naktīm negulēja, palīdzēdama brālim izzubrīties cauri policijas eksāmenu programmai.

Viens kas labi, Vinss domāja, —tiklīdz viņi ar Ebiju un Rafu noīrēs Vudmontas kotedžu, viņš varēs izvākties no savas vecās Vestheivenas mājas. Rutai gan tas nepatiks. Bet materiālu atbalstu viņš māsai neatraus arī turpmāk.

Viņš nekad nebija varējis ielūgt Ebiju pie sevis uz vakariņām. Ruta Ebijam patiktu. Bet Eds tur nekādi nederēja klāt. Nevarēja taču nosēdināt Ebiju Ostinu pie viena galda ar cilvēku, kas kārtu savu uniformu uz krēsla atzveltnes, klesētu ēdienu kā grāvracis vai, Rutu ķircinādams, izvilktu revolveri no maksts un sāktu kasīt ar to aiz auss. Ebijs Ostins patiesi nav radīts tādiem skatiem.

Tikai Ruta un viņš: tad gan — jā. Ruta bija labi audzināta un inteliģenta un daudz ko saprata arī no arhitektūras. Viņa bija viena no Ņūheivenas godājamākām skolotājām. Vecmeita, bet nenoslēgusies savā sarūgtinājumā — Ruta piederēja pie tām sievietēm, kas savu dzīvi upurē citu labā. Un kādu dienu — tā nav aiz kalniem — Vinss izraus viņu no turienes ar visu viņas mantību, mol-

bcrtu un milzīgajām klusajām dabām ar ziediem, ko viņa gleznojusi vēl meitenes gados. Viņš pagādās Rutai pirmšķirīgu dzīvokli Istheivenā. Visu, kā pieklājas!

Ja viņš uzvarētu konkursā vai dabūtu vismaz kādu no lielajām naudas prēmijām, varētu visu nokārtot. Varbūt jau šonedēļ pat. Viņš joprojām bija pārliecināts, ka izkaros vienu no pirmajām vietām. Viņš par to bija pārliecināts no paša sākuma, jutās drošs ziemas brīvdienu laikā un nezaudēja cerību ari tagad. Viņš neko nebija atstājis neievērotu — iepazinis katru žūrijas locekli, izdibinājis, 'ko viņš prasa un sagaida no arhitektūras, ņēmis vērā celtnieku problēmas.

Protams, Ruta nebūs izkustināma no tās vecās koka šķutes, kamēr Eds nenostāsies pats uz savām kājām un neapprecēsies. Uz to atlika vienīgi gaidīt. Bet, kad viņš savā dumjībā beigs skraidīt pakaļ visiem brunčiem...

Vinss steidzās cauri stacijai uz peronu. Gandrīz uzreiz viņš ieraudzīja garā Rafa melnmataino galvu slienamies pāri pūlim un turpat blakus — Troju Ostinu.

Viņš lauzās cauri drūzmai uz vietu, kur drūms, tumšu skatienu stāvēja Rafs un runājās ar meiteni, kas bija Troja Ostina. •

Ieskatoties meitenē, saviļņojums krūtīs noplaka. Ne tāda * kā uz fotogrāfijas. It kā vecāka par saviem divdesmit diviem gadiem. Un nebūt tik daiļa, kā viņš iztēlojies. Augums — jā. Mazs un brīnišķīgi veidots. Kas tad nebija labs? Zods mazliet par smagu sīkajai sejiņai? Deguns gan glīts un taisns, mati īsi apgriezti un tikpat izteikti tumši, cik Ebijam gaiši. Toties lielās, pelēkās acis bija pati visstarojošākā dzīvība un meta draiska izaicinājuma dzirkstis. Mugurā vienkāršs, tumšs kostīmiņš, kas viņam likās īsti piedienīgs, rokās balti cimdi. Bet šie auskari! Tīrā bezgaumība, vulgārs zelts ar brēcoši spilgtiem akmeņiem, ko neviena cita Redklifa koledžas skuķe gan ausīs nekārtu. Ar vienu «bet», viņš sev atgādināja, jābūt Ostinai, lai varētu atļauties kaut ko tādu.

— Hei, Raf! — Vinss uzsmaidīja, pasizdams novilkumu rullīti padusē. — Es biju tepat tuvumā un iedomājos, ka varbūt jūs vēl satikšu. Vai tad es neteicu Ebijam, ka viņa māsai jātop pienācīgi sagaidītai? Ar tādu sētas mietu kā tu ir par maz. — Viņš pagriezās un nesteidzīgi atplauka savā uzvarētāja smaidā, nolūkodamies uz Troju Ostinu.

— Jūs, protams, esat Vinsents Kouls, — viņa sacīja. — Man šķiet, es jūs abus pazīstu tikpat labi kā’izbijušus mīļākos. — Viņas smiekli bija zemi un valšķīgi. —* Vin-sent, — viņa žigli piebilda, — vai jūs, lūdzu, nepaturētu šos te krāmus? — Viņa uzkrāva Vinsam savu somu un blāķi laikrakstu un žurnālu: Time, The Nņw Yorker, New Republic, Atlantic, Boston Post un New York Times.

Troja Ostina pieliecās, augsti jo augsti pacēla brunčus un sāka sprādzēt vaļā zeķu saites. Melnas mežģīnes ar sermuļu astītēm. Dažs labs garāmgājējs apstājās un atklāti blenza. Troja Ostina turpināja saviesīgi tērzēt: — Šīs te man, no Bostonas aizbraucot, uzdāvināja viens kavalieris ar dievišķīgu humora izjūtu, bet spiež gan vai dzīvību laukā! — Nu viņa atkal stāvēja taisni, virpinādama pirkstos ar sermuļu astītēm pušķotās zeķu saites.

Vinss neattapās, ko teikt. Viņš pūlējās pielāgoties mirkļa noskaņai, bet Trojas izdarības viņu izsita no sliedēm, kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. Vajadzēs pārslēgties, meklēt pieeju no citas puses. Tikt uz īstā viļņa. — Man nebija laika, — viņš mēģināja būt vieglprātīgāks, — citādi es uzvilktu savus personiski apgleznotos šortus.

Troja Ostina uzmeta viņam ilgu skatienu, un Vinss juta, ka laikam gan pārcenties, jo viņa sacīja: — Blēņas. Ceļgali jums noteikti kā vecam zirgam.

Vinss, joprojām piesardzību neaizmirsdams, neteica neko un nopriecājās, pamanījis Rafa Blūma nepacietīgo sarosīšanos. — Tad tu paliksi manā vietā, Vins? — Rafs jautāja. —Man jāiet atpakaļ pie darba.

Viņa pavērās uz Rafu. Mirkli viņas acis bija ļoti nopietnas, tad mīļi un nerātni iesprēgājās. — Es cerēju, ka jūs mani pavadīsiet uz studentu balli. No visas sirds. Naktīm negulēju.

— Jūs esat jau aizņemta, — Vinss iejaucās. Viņš pamazām sāka uztaustīt Trojas īpatno stilu. — Jums norunāta satikšanās.

—* Ar ko? — viņa jautāja jau bez sevišķas intereses.

— Ar Vinsentu Malķombu Koulu, — viņš atbildēja un tikai tad atcerējās, ka jau uzlūdzis Marionu Halstedu. Nu, gan jau viņš to kaut kā nokārtos. Galvenais tagad — Troja. — Iesim, — viņš sacīja, — un sadabūsim taksi!

— Ai! — Troja Ostina sāka skatīties apkārt. — Nē, es apsolīju tam zēnam vilcienā... augstā debess, kur viņš

palika? —- Viņa joprojām raudzījās apkārt. — Viņš ir tik... —* Troja aprāvās un steigšus devās uz ķieģeļu sienas push

Vinss redzēja, kā viņa pieiet pie viena no sienmales soliem un uzrunā sīku, trauslu gadus vienpadsmit vecu nēģeru zēnu. — Tas ir Pols Svensons, — viņa sacīja Rafam un Vinsam. — Es apsolīju Polam, ka aizvedīšu viņu pie radiem uz ... — Viņa jautāja zēnam: — Kādā ielā tas bija, Pol?

Zēns-pacēla šauro sejiņu. — Džeksona ielā trīsdesmit viens, — viņš lēni atteica.

Troja Ostina pasita avīzes un žurnālus kreisajā padusē, paņēma bērnu aiz rokas, un viņi gāja laukā no stacijas, un Troja vaicāja: — Vilcienā mēs gan šiki pavadījām laiku,, vai ne, Pol?

Zēns pamāja un uzsmaidīja viņai.

Vinss gāja meitenei blakus. Šis īsais laika sprīdis bija pārvērtis viņu līdz sirds dziļumiem. Jo nu viņš Trojā nesaskatīja vairs neko tādu. ko spētu asī nedievināt. Viņš bija atklājis skaistumu, ko ar pirmo acu uzmetienu neredzēja. Viņa bija neparasta, dzīvs izaicinājums. Un cik aizkustinoši viņa rūpējās par mazo nēģerēnu! Gaiša, sirsnīga gara izpausme. Un, kaut arī Vinss nekad nebija tiecies pēc starprasu harmonijas, un, godīgi sakot, reiz pat sašutis, kad viņa māsa Ruta atveda Līdzi uz mājām nēģeru meiteni, ko uzskatīja par daudzsološu talantu, Trojas Ostinas rīcība viņam tagad likās oriģināla un atdarināšanas vērta.

Viņam arī reizēm derētu būt tādam. Viņa vājākais punkts bija pārāk cieša turēšanās pie iemītās takas. Kāpēc lai arī viņš šad tad nespertu kādu pārdrošu, negaidītu soli, neveidotu savu personību spilgtāk un asāk?

Viņš atviegloti uzelpoja, kad Rafs Blūms aizgāja, atstājot viņu ar Troju un mazo zēnu.

Un, sēžot blakus viņai, blakus Ebija māsai, mistera un misis Ebotu Ostinu meitai, Ebota Čeiza Ostina mazmeitai un Hannas Hastingzas Trojas mazmazmeitai pa mātes līniju, sēžot blakus meitenei, kuras brēcošie ausu karekļi izrādījās nenosakāmi eleganti, sēžot blakus meitenei, kas nu novilka kurpes un uzslēja smalku zeķu apkļautās kājas uz atliecamā sēdekļa, meitenei, kuras kājas bija slaidas un drosmīgas zem taisnajiem svārkiem, — krūtis viņam saldi aizžņaudzās un gurnos iesitās karstums.

Apvienotā studentu masku balles komiteju (finansu un dekorāciju) sede tovakar beidzās īsi pirms sešiem. Ebijs Ostins, finansu priekšsēdētājs, nodeva kasi Binkam Netlto-nam, jo Binks dzīvoja vistuvāk bankai un varēja jau rit no rīta iemaksāt naudu — visas šīs saņurcītās dolāru zīmes, ko Ebijam nācās gan ar uzstājību, gan ar pielabinā-šanos izspiest no Veirhalles, Strīthalles un Universitātes vispārējo fakultāšu studentiem.

Tagad, no Veirhalles iznākot, Ebijam iešāvās prātā, ka uz darbu komitejās viņš un viņa ģimene bijuši notiesāti vienmer, cik tālu vien atmiņa sniedzās. Vai Bostonā jel kad izvērsusies kāda kampaņa vai pasākums, kam viņa tēvs nebūtu aicināts savākt līdzekļus? Un arī Ebijs gan Grotonā, gan te, Jēlā, allaž bijis apkrauts ar šiem diezgan nepateicīgajiem uzdevumiem. Vai par to bija jāpateicas viņa godīgajai sejai vai godīgajam vārdam, vai galvenokārt cerībai, ka tad, kad līdzekļu izrādīsies par maz, viņš spēs piemaksāt no savas kabatas?

Pa flīžu celiņu viņš gāja gar efejām apzēlušo Medicīnas fakultātes mūri.

Labi vismaz, viņš nodomāja, ka nepieņēmu arī mediķu ielūgumu. Tas nozīmētu darbu vēl vienā komitejā. Būt mediķu goda biedram nozīmēja ļoti daudz, un atteikšanās no šī goda bija gandrīz vai vienīgā pārdrošība viņa jaunības gados — šī un vēl iestāšanās Jēlā, kad pēc ģimenes tradīcijas pieklātos studēt Harvardā. Bet pēc tam viņš bija peldējis pa straumi un vairāk nemaz tik cieši neturējās pie agrāk pieņemtiem lēmumiem. Nepavisam. Un viņš pasmaidīja, atcerēdamies zīmīgo brīdi viņu dzimtas namā Bostonā, kad viņš pēkšņi pavēstīja tēvam šo neticamo lēmumu.

— Es daudz un ilgi domāju, — viņš bija toreiz paziņojis, — un nospriedu neiet uz Harvardu.

Un viņa tēva sarkanā seja no pārsteiguma kļuva pelēka.

— Negribu mācīties Rietumos, bet kaut kur citur, — viņš bija piebildis.

— Citur? — tēva balss aizlūza. — Tu gribi teikt, ka taisies iet uz Jēlu?

Viņš nebija ne domājis par Ņūheivenu, bet galu galā tā kļuva par vienīgo iespējamo kompromisu starp viņu un tēvu.

Ebijs iznāca uz Galvenās ielas, kad Harknesa tornī no-

zvanīja pulkstenis. Laikā. Viņš vienmēr ierodas laikā. Kāpēc viņš kādreiz nevarētu atnākt par agru vai par vēlu? Viņš paraudzījās pāri uz Strīthalli, kur bija solījis Ņinu sagaidīt, un nobrīnījās, kāpēc viņam pēkšņi iegribējies nokavēt satikšanos. Rafs viņa vietā ...

Un tūlīt viņš ari ieraudzīja Rafu Blūmu iegriežamies gar stūri un nākam uz tilta caurbrauktuvi. Ebijs pagriezās pret vakara vēju un aizsmēķēja* cigareti. Viņš gaidīja, apmierināts, ka nu gan nokavēs. Rokā Rafs nesa papīra turzu — skaidrs, ka tur iekšā bija vīnogas.

— Es sagaidīju tavu māsu, un viņa.., Rafs ierunājās, tiklīdz bija pienācis klāt.

— Zinu, — Ebijs atteica. — Nupat piezvanīju uz viesnīcu. Vinss ir pie viņas.

— Ak dievs, Ebij, tas skuķis ir vēl briesmīgāks, nekā tu stāsti! — Rafs izgrāba no turzas sauju vīnogu.

Ebijs smaidīja, lai neizrādītu, cik dziji vīlies. — Mēs taisāmies pasēdēt pie «M. un M.», man gribētos, lai ari tu mums pievienojies.

Rafs kareivīgi zelēja vīnogas. — Man jāstrādā.

— Vinss pat atteicās no viesībām,_— Ebijs teica.

— Vinss ir tik pārdabiski aizgrābts no tavas dullās māsas, ka nelabi metas skatoties, — Rafs izšāva veselu zalvi vīnogu sēkliņu. — No Vinsa gan varēja sagaidīt vairāk gaumes.

— Ej nu ej, — Ebijs neatlaidās, — neiztaisies par nūdeli! Kas tā par pasēdēšanu bez tevis?

— Un tad vēl vilcienā viņai vajadzēja pievākt to nožēlojamo nēģeru puiku, — Rafs saviebies nošūpoja galvu.

— Ko nu, — Ebijs teica. — Tas ir Trojas garā. Viņa patiesi gribēja tikai labu.

— Tad kāpēc ne bez uzspēles? Bez ākstīga — ah, skatieties un brīnieties, cik es gan esmu liberāla! — Rafs jautāja. — Kāpēc viņa nevar būt tāda, kāda ir?

— Bet viņa patiesi ir tāda, — Ebijs sācīja. — Vismaz viņai pašai liekas, ka ir.

— Pie velna to visu, — Rafs teica. — Piedod! Man šodien melnais.

Bet Rafa piere palika drūmi saraukta (kā jau Troja Os-tina bija ziņojusi). Tumši zilās acis joprojām gruzdēja melnā nīgrumā. Un Ebijs neviļus nodomāja, kā izskatītos Rafa seja ar neielauztu degunu. Viņš nolēma, ka labāk tā, kā ir. Citādu viņš to vispār nespēja iztēloties. Jo tā bija leņķos un plaknē izteikta seja, skarbuma un maiguma nenosakāmā mijiedarbe — tādas sejas mēdz būt dzejniekiem, bokseriem un klauniem. Un nereti viena izjūta ir pretrunā ar otru, Ebijs prātoja, tās nāk reizē, un neiespējami izprast, kas Rafam uz sirds.

Ar nožēlu Ebijs raudzījās viņam paka), līdz kamēr Rafa garais stāvs, vēl tikai brīdi redzams zem Veirhalles gotiskas arkas, nozuda tās krēslainajā dziļumā. Ar nožēlu tāpēc, ka Rafa klātbūtne visu darīja spilgtāku, ikdienišķus sīkumus izvērta aizraujošos notikumos, acīm lika ieskatīties pasaulē vērīgāk un garam deva it kā vairāk pašpaļāvības.

Ebijs pameta skatienu uz Harknesa zaļo ciparnīcu. Viņš bija nokavējis piecas minūtes. Ļoti patīkami.

Viņš gāja pāri ielai uz Strīthalli, uzkāpa pa mazā romāņu portika kāpnēm. Ņinu viņš ieraudzīja augstā vestibila. Viņa tērzēja ar kādu meiteni, pašpuicisku radījumu zilos džinsos, pār kuriem nevīžīgi nokarājās balta krekla apakšmala.

Nolūkodamies Ņinā, gaidīdams viņš noreiba atkal, viņu pārņēma spējais nespēks, kas tik bieži uzbruka viņam, Ņinu no jauna ieraugot, — tagad, kontrastējot ar zēnisko sarunu biedreni, viņas izsmalcinātais daiļums taisni žilbināja.

Jo Ņinas manierīgajam lietišķumam, ko viņa bija piesavinājusies koledžā, piemita tā dziļā harmonija, kas Ebiju neatvairāmi pievilka; Ņinas mati, vēl gaišāki nekā viņam pašam, nebija prozaiski blondi, bet ar dobju sudraba atspīdu, smejoties viņas vaigos ievilkās šķelmīgas bedrītes, kaut gan viņa nemaz tik bieži nesmējās. Taisnie pleci un maigie krūšu izciļņi piešķīra viņas augumam apbrīnojamu līdzsvaru un to proporciju pilnību, līniju, kas viņam atgādināja Mīsa van der Roes darbus (Mīsa — spožā ģermāņu arhitekta, kura galvenais šedevrs bija Ilinoisas Tehnoloģijas institūts — tas pats, kur arī Ebijs savā laikā gribēja mācīties).

Un vēl Ņinai piemita kaut kas neskarti senlaicīgs, varbūt pārāk vēss, bet estētiskā plāksnē viņam dārgs. Reizēm viņam likās, kā likās arī pašlaik, uz Ņinu skatoties, ka šī seja nokopēta no portreta Bostonas mākslas muzejā, kur māte viņu ar Troju sestdienās vadāja pa dzestrām, augstām zālēm ...

— Hei, Ostin! — Ņina sauca, īsiem, kā nomērītiem soļiem pie viņa steigdamās.

— Piedod, ka nokavēju, — Ebijs teica.

— Es jau domāju, ka tu esi atstājis mani ar garu degunu, Ostin, — Ņina sacīja, kad viņi gāja lejā pa kāpnēm.

Ebijs nolēma, ka turpmāk nokavēsies biežāk. Bija nepārprotami redzams, ka Ņina ir pieglaudīgāka, kad baidās būt aizmirsta.

— Es sacīju Trojai, ka aiziešu viņai paka] pie Tafta, •— Ebijs teica. Viņi gāja pa Kapelas ielu uz viesnīcu. Kaut kas lika viņam ievaicāties: — Kas tā bija par meiteni, ar kuru tu runāji?

— Ak tā? Leslija Hoita. Modelis aktu klasē, — Ņina atbildēja.

— Kauli un āda, ne modelis, — Ebijs teica.

—-Nav vis, — Ņina sacīja. — Tā viņa izskatās tikai apģērbta. — Tad Ņina iesmējās. — Uzķēries?

Ebijs.paspieda viņas roku. — Ne drusciņu.

— Ostin, es jums pateicos, — Ņina sacīja.

Bet viņas roka bija vēsa. Vēsa kā vienmēr. Taču Ebijam tas patika. Ņina nebija* ārišķīga un pārspīlēta_ savu jūtu izpausmēs. Viņam nekad nebija veicies ar tām mūžīgā uzbudinājumā svilstošajām skuķēm, kuras vajadzēja tikai saņemt aiz rokas, fei viņas sāktu smagi dvašot vai drudžaini pļāpāt. Tādas viņu vienkārši stindzināja.

Viņš to an nenožēloja. Viņš apzinājās, ka drīzāk gan baidās no šīm meitenēm, baidās no attiecībām, kas viņam kļūtu par nastu, baidās, ka nespēs ar godu izkļūt no situācijas. (Būtu Rafs zinājis, cik dziļi ironisks bija viņa šīsdienas joks ar bordeļa projektu!)

Tuvojoties Tafta viesnīcai, viņš domāja, ka Trojai Ņina Vistere nepatiks. Ņina būs pārāk atturīga, lai izraisītu Trojā interesi. Ņina liksies pārāk konvencionāla, normāla, pārāk līdzīga tām viņu dzimtas sievietēm, ko Troja nolēmusi izslēgt no savas dzīves.

Un Ņinai savukārt nepatiks Troja.

Pat Rafam, tik bezgala iecietīgam pret cilvēku dzimumu, bija aizspriedumi pret Ņinu — vismaz Ebijam tā likās.

Taču viņa vienīgā zināja Ebija noslēpumu. Viņš gan to atklāja pats pret savu gribu. Jo tonakt, kad viņš Veirhallē strādāja pie sava projekta un Ņina bija atnesusi viņam kafiju, un ap četriem no rīta viņš Ņinu pavadīja, pēc ilgiem apkampieniem un skūpstiem Ņinu pēkšņi pārņēma tādas šausmas, ka viņa grūšus izgrūda Ebiju pa durvīm.

Ņinas panika tik ļoti sasaucās ar viņa paša nožēlojamo stāvokli, ka Ebijs, pulēdamies Ņinu nomierināt, neviļus atklāja viņai patiesību.

Bet viņam bija vajadzīga tieši Ņina, nevis kāda cita. Ņina, kas varēja lepoties — vai mocīties — ar to pašu, ko viņš. Viņu bēda bija viena, šī apziņa gan mierināja, gan satrauca. Ņina nekad nepārmetīs viņa neveiklību, nekad nesmiesies par viņu. Zināmā mērā tā bija saite, kurā Ņina viņu tik cieši turēja. Kaut gan patiesībā tas nemaz nebija svarīgi.

Ja viņu kas patiešām nomāca, tad galvenokārt tas, ka viņš nekad nespēja izdibināt, kas īsti slēpjas aiz Ņinas dzestrā možuma, nedz arī sajust, ka tieši viņš, vienīgais, būtu Ņinai vajadzīgs. Līdz galam Ņinas noslēgtību pārvarēt viņam nebija izdevies nekad viņa mīlestība svārstījās šaubās un nezināšanā.

Taču viņš neatlaidās, turpināja meklēt, jo, lai gan reti bija mirkļi — tādi kā viņu abu nevainības moku atklājums, — tomēr tie bija, un viņa šaubās uzmirdzēja sīks saprašanās stariņš.

Un vēj pirms dažām nedēļām viņi bija pie Ņinas mātes uz mazām viesībām Konektikutas Tauntonā — un viņš redzēja, cik ļoti savā ģimenes draugu pulciņā, kaut arī īpaši viņu neizrādīdama, Ņina lepojās ar viņu, cik Ņinai svarīgi, lai māte un pārējie viņu novērtē un atzīst. Tomēr šādi paļāvības un tuvības brīži gadījās reti.

Māte Helēna Vistere, kas uzturēja un izglītoja Ņinu, bija nekustamo īpašumu māklere, Ebijs tūlīt novērtēja viņas pievilcību un aso prātu. Vislabāko iespaidu atstāja arī viņas viesības — saimniece nespīdēja ar izšķērdību, bet gaumi un taktu.

— Vai tu sacīji Trojai, ka ieradīsies kopā ar mani? — viņš dzirdēja Ņinu vaicājam.

— Protams, — Ebijs atbildēja. Viņi stāvēja uz Koledžas un Kapelas ielu stūra, gaidīdami zaļo gaismu gājējiem. — Man tevi jābrīdina — gandrīz pirmie Trojas vārdi būs, ka tu ar mani guli.

— O!

— Galvenais, Ņina, tu nedrīksti ļauties, lai viņa tevi noliek uz lāpstiņām! Tiklīdz viņa redzēs, ka ir tevi šokējusi vai izsitusi no sliedēm, viņa tādā garā turpinās.

— To iespēju es viņai nedošu, — Ņina teica. Sarkanais signāls nodzisa, un viņi gāja pāri uz viesnīcu. Uz vesti-

bila kāpnēm Ņina pēkšņi sažņaudza Ebija roku un paska-: lījās uz viņu.

Ņinas skatiens, neparasti lūdzošs, aizkustināja Ebiju līdz sirds dziļumiem, un kārtējo reizi viņš karsti vēlējās, kaut tādi maigas atkarības brīži gadītos biežāk.

Ebijs piegāja pie administratora galda un piezvanīja uz Trojas numuru. Atbildēja Vinss Kouls un pavēstīja, ka viņi jau nāk lejā. Vinsa balss viļņoja aiz sajūsmas. Līdz šim brīdim Ebijam Ostinam nebija nācis prātā, ka Vinss būtu daudz piemērotāks pavadonis Trojai par Rafu, pie kam Rafa attieksme bija izrādījusies pat atklāti naidīga.

Cauri vestibilam viņš gāja atpakaļ pie Ņinas, kas sēdēja uz viena no mazajiem dīvāniņiem. — Troja brauc lejā, —< viņš sacīja. — Turies!

Ar īsi apgriezto nadziņu Ņina Vistere aizķēra cigarešu paciņas celofāna apvalku un atplēsa to vaļā.

Viņa nolieca galvu, kad*Ebijs pasniedza uguni, un dziļi ievilka dūmu, spēcinādamās pirms iepazīšanās, no kuras tik ļoti baidījās.

Jātiek tam pāri! Noteikti! Kāpēc Trojai vajadzēja uzkrist uz kakla tieši tagad? Kāpēc ne vēlāk, kad viss jau būtu drošs un Ebijs viņai rokā? Bet Ebijam, protams, vajadzīgā Trojas piekrišana, viņš gan to noliedza, taču Ņina zinaja* cik svarīgas viņam Trojas domas.

Ņina sakrustoja kājas. — Ja nu es tavai māsai пера-' tikšu? — viņa ievaicājās, cik nepiespiesti vien spēdama. — Ko tad, Ostin?

— Kāda tur starpība? Tas neko nenozīmē.

— Ir starpība, — Ņina sacīja. — Trojas domas tev nozīmē daudz.

— Nu protams, es gribu, lai tu viņai patīc, bet dzīvības un nāves jautājums tas nav. — Taču arī Ebijs nu ķērās pie cigaretes.

Ņina izpūta garu dūmu grīsti un tad, it kā mierinājumu meklēdama, iesānis vēroja Ebija profilu. So izteiksmīgo, pagaro degunu, stāvo pieri, pilnīgās lūpas, Un, lai gan viņa vaibsti iezīmējās asi un skaidri, sejā tomēr vīdēja kaut kas vājš un nenoturīgs, kas Ņinu biedēja. Nedrošība, ko viņa vienlaikus izjuta arī kā savu nedrošību.

Cik tad laika vēl bija palicis? Divi mēneši — un viņš saņems diplomu. Cauri. Bet viņai paliks vēl vesels gads. Un pēc tam? Ja viņai nelaimēsies dabūt darbu Ņujorkā

un vajadzēs nīkt mātes kantorī, pūlaties palīdzēt un piepelnīt kaut savai maizes tiesai? Nīkt kantorī un noskatīties, kā māte vaiga sviedros kaulējas, iestāsta un pieglaimojas tikai tāpēc vien, lai pietiktu īrei un apkopējai reizi nedēļā, un šīm garlaicīgajām viesībām, kurās salasījās jaunas matronas bez vienas vienīgas savas domas vai smadzeņu šķiezniņas galvā.

Un tomēr viņām bija tas, kā Ņinai nebija. Ērtā un mierīgā apziņa, ka viņām četrdesmit piecu gadu vecumā vis nevajadzēs ar zobiem un nagiem cīnīties par maizes kumosu.

Nē. Jau Ņinas tēvs izrīkojās tā, ka viņas mātei šīs drošības nebija. Un nebūs Ņinai arī, tāpēc viņa nedrīkstēja cīņu zaudēt, vienalga, vai viņai vajadzētu pamest koledžu vai gulēt ar Ebiju, vai šovakar stāvēt Trojas Ostinas priekšā uz galvas, lai paturētu virsroku ...

Viņa jau nebija nemaz tāda aprēķinātāja, vienkārši laika palicis pārāk maz, un viņa dzīvoja vienās bailēs, ka nepaspēs novest savu cīņu līdz galam.

Gravētas ielūgumu kartes. Sludinājums Tauntonas avīzē: misters Ebots Ostins III ar kundzi...

Bet galvenais un visjaukākais — viņas vīrs nebūs kaut kāds rupjš tēvainis, viņas vīrs būs Ostins, ai, Ņina būs ar mieru pat gulēt ar viņu, jo viņš ir maigs un nedrošs...

, (Cik bezgalīgs atvieglojums bija viņa atzīšanās!)

Tikai viņš viens bija tāds. Vienīgais. Ne tāds kā citi vīrieši un nekādā ziņā kā viņas tēvs ...

Ebijs Ostins bija vienīgā izeja un ne jau tāpēc, ka viņa nevarētu dabūt citus; varēja tik daudzus, ka ne uz pirkstiem saskaitīt, bet neviens no tiem nebūtu vērts, ka viņa dēļ nosit laiku un vēl cīnās par viņu. Tur vajadzēja būt Gstinam.

Tāpēc jau viņa bija apņēmusies cīnīties uz dzīvību un nāvi, ka zināja, cik Ebijs ir mīļš un cik uzmanīgs un par cik slavenu arhitektu kļūs. Un zināja ...

Jā, kas tad notika ar Ņinu Visteri pirms trim gadiem? Ar Ņinu Visteri, kura ieradās Ņūheivenā, cieši apņēmusies 'izgrauzties cauri mākslas gudrībām, apgūt visus amata noslēpumus, izcīnīt diplomu, triumfāli iesoļot lielā žurnālā un iesēsties mākslas redaktores krēslā, ar sievietes pārākumu satriekt šo. vīriešu valstību?

Kas notika ar Ņinu Visteri un viņas šķebīgo nicinājumu pret Strīthalles meitenēm, kuras ieguldīja savu laiku Jēlā,

lai saņemtu procentus kāda labi situēta Izraēla dēla personā?

Notika tā, ka viņas gaisa pils sabruka. Viņa atklaja: lai kļūtu par mākslinieci vismaz ilustrēta žurnāla līmenī, ir vajadzīgs kaut kas vairāk par ciešu apņemšanos. Viņa atklāja starpību starp talantu un apņemšanos. Viņa atklāja arī, cik gudri rīkojas tās meitenes, kas maina savus diplomus pret laulības apliecībām, un atklāja, ka nespēs —-līdzīgi savai mātei — četrdesmit piecu gadu vecumā «triekties ar pieri provinces nekustamo īpašumu akmens sienās», bet saprata arī, ka nespēj ne iedomāties laulības ar kaut kādu vidusmēra vīrieti, kura tuvība uzdzītu šermuļus naktī un garlaicību dienā.

Un tā, kad Ņina priekšpēdējā kursā satika Ebiju Os-tinu — viņus iepazīstināja Vinse Kouls — Ņina Vistere, pārdzīvojusi pirmā kursa studentes degsmi, otrā kursa šaubas un priekšpēdējā kursa izmisumu, pieņēma lēmumu ...

Nu atlika vienīgi cīnīties, darīt galu ilgajai bezcerībai, neizlaižot no acīm mērķi: mašīnu, īsti komfortablu limuzīnu, savu māju — brīnišķu modernās arhitektūras paraugu, tekošo rēķinu bankā, no kura viņa varētu ik mēnesi izrakstīt pa pieklājīgam čekam mātei, skaistus ceļojumus vai iepirkšanās braucienus uz Ņujorku. Un, protams, iepirkšanos Tauntonā savu bijušo skolas biedreņu acu priekšā vai viņu viesošanos Ņinas pasakainajā savrup-namā, kas celts pēc Ebija paša projekta .. »

Cik ideāla kompozīcija dzīves gleznai!

Un gals šīm briesmīgajām bailēm.

Kaut tikai Ebijs Ostins nepārdomātu! Neatkāptos pēdējā brīdī!

Ostin, ja tu mani atstāsi, es tevi nožņaugšu pati ar savām rokām!

Ņina nolaida acis un bija nepatīkami pārsteigta, redzot, ka samurcījusi savu cigareti gandrīz plakanu. Viņa pasteidzās nodzēst to pelnu traukā un, kad atkal pacēla skatienu, ieraudzīja lifta durvis atveramies, ieraudzīja Vīnsu Koulu, kas pakāpās sānis, dodams ceļu trauslai, tumšmatainai meitenei, kuras lielās, pelēkās acis jau meklēja Ņinu.

Veirhalles jauno arhitektu iecienītākais restorāns bija «M. un M.» («Makss un Martijs») Kapelas ielas stūri,, netālu no Jorkas. Restorāns ar bāru. Jaunajiem arhitektiem

šī bija zināmā mērā tikpat iemīļota satikšanās vieta kā vecāko kursu dedzīgi apmeklētais «Morijs» otrā pilsētas galā. Bet atšķirībā no senlaicīgi omulīgā «Morija» ar studentu iniciāļiem izgraizītiem ozola galdiem un komiķu Vifinprūfu pļāpām pa veco radio «M. un M.» bija izteikti moderns restorāns.

Ņina priecājās, ka pasēdēšanai izraudzīts tieši «M. un M.». Šeit viņa jutās brīvāk. Pieradusi te pavadīt vakarus ar Ebiju.

— Kolosālākais krodziņšl — Troja Ostina teica, kad viņi sasēdās pie garās, pulētās bāra letes,

—■ Pēc mana drauga projekta. — Ebijs pamāja uz Vinsu Koulu.

— O? — Troja iesaucās.

Ņina izdzēra savu glāzi, kārtējo reizi juzdamās atvieglota. Jo Troja nemaz nebija tik briesmīga, kā Ebijs licis saprast.

Tur viesnīcā gan Ņina saspringa kā uzvilkta stīga, pirmoreiz satiekoties ar Ebija māsu, pirmoreiz redzot viņas tumšo, sāniski pāršķirto matu griezumu, pirmoreiz sastopot pelēko acu šķelmīgo skatienu un pirmoreiz dzirdot šo balsi, maigu, bet valdonīgu.

Un vēl Trojas tērps — smilšukrāsas satīns ar garām piedurknēm un apaļi izgrieztu kaklu. Un zelta un pērļu auskari, un milzums gan senlaicīgu, gan modernu rokas sprādžu, kas džinkstēja un ņirbēja ap viņas delmiem. Ņina nekad neatļautos tik ērmīgu senuma un bezgaumības jucekli, tomēr Trojai Ostinai tas dīvainā kārtā piedienēja pavisam labi.

Bija nepārprotami redzams, ka Ebijs māsu dievina, uzskata viņu par pašu pilnību un ka Vinss Kouls — ak, Vinss jau pats nezināja, kā izplātīties.

Vinss, kas nupat, savu skaisto galvu pieliecis, uzspēlētā kautrībā atrunājās: — Restorāna projektēšana ir tikai dzīves nepieciešamība, ja grib ēst vakariņas par brīvu.

Ņina pārlaida skatienu telpai un atcerējās, cik drūms ūķis bija šis «M. un M.», pirms Vinss pats pēc savas iniciatīvas izstrādāja krāsainu rekonstrukcijas projektu un uzdāvināja restorāna īpašniekiem, kuri to ar sajūsmu pieņēma.

Tagad lielā siena iepretī bāram mirdzēja tumši sarkanu plāksnīšu apšuvumā un pār katras kabīnes galdiņu

kā gulbja kakli noliecās balti, graciozi gaismekļi. Vēl sienu rotāja abstraktas gleznas — Strlthalles studentu velte. Restorāna dziļumā milzīga stikla siena pavēra skatam dārziņu ar lielu sarkana vara skulptūru vidū. Vinsa pārbūve bija devusi tik spožu rezultātu, ka turpmāk viņu te cienāja bez maksas.

— Vai nebūtu kolosāli, — Troja Ostina sacīja brālim,

— ja tu pārbūvētu «Loku-Oberu»? Un ēstu par brīvu viņu dievišķīgos omārus? — Un tad atkal pievērsās Vinsam.

— Jūs taču arī esat ļoti talantīgs, vai ne? Mums patiesi vajadzēs kādreiz pazust krūmiņos, Vinsent!

Viņas klusie, zemie smiekli bija tik nepiespiesti un jauki, ka Ņina pat īsti neaptvēra, ko Troja pateikusi.

Un tad ar zināmu novēlošanos Ņina arī iesmējās, pacēla savu glāzi un ieraudzīja, ka tā jau tukša. Viņa bija dzērusi pārāk ātri, protams. Un, kaut arī tas bija tikai alus, viņa tagad jutās daudz brīvāk. Vakars galu galā iegrozījās itin jauki', un nebija nekāda pamata bažīties, ka viņa Trojai nepatīk. Domās viņa jau sacerēja vēstuli mātei, aprakstīdama visus šī vakara ^notikumus — iepazīšanos ar Ebija māsu, cik ļoti Ebijam gribējies, lai viņa Trojai patiktu, kas Trojai bijis mugurā, ko viņa sacījusi. Mātei būtu no svara katrs vārds.

— Ņina!

Ņina pagriezās un ieraudzīja, ka Troja skatās uz viņu vērtēdama un pētīdama, it kā nupat tikai tādu Ņinu pamanījusi.

— Es gribu zināt, — Troja sacīja, — tikai pavisam godīgi, Ņina, vai jums ar Ebiju saskan pa visām līnijām. Jeb vai neesat vēl nomēģinājuši?

Ņinai tas bija pērkons no skaidrām debesīm, viņa kokaini uzsmaidīja Trojai, kas tik nepiespiesti sēdēja uz augstā bāra ķebļa ar cigareti vienā rokā un martīni glāzi — viņai jau trešo — otrā. — O, — Ņina sastomījās, — jā!

— Kas jā? — Troja noprasīja.

— Beidz jel, Troja, — iejaucās Ebijs. — Iesim labāk pie galdiņa!

Troja pamāja, pacēla savu martini glāzi un svinīgi iedziedājās: — Līdz pēdīgajai spalviņai kad kaķenīte pli-kiņa ...

— Dieva dēļ, Troja, — Ebijs nomurmināja.

-— Sena šūpuļdziesma, — Troja mīlīgi paskaidroja.

Ņina norija siekalas, mēģināja iesmieties, bet lūpas neklausīja. Viņa aizkūpināja cigareti, redzēja, ka Ebijs pārmetoši noskatās uz māsu un pačukst Vinsam, ka pēdē-* jais laiks sēsties pie galdiņa ...

— Neesi nu tik tramīgs, Eb! — Troja pagriezās uz sava ķebļa un noglaudīja brāļa piedurkni. — Tiešām, Eb, neiztaisies par bērnu! Es vienkārši gribu zināt, vai tu jau esi vedis šo daiļo būtni krūmiņos vai neesi. — Un joprojām mīļi un priecīgi piebilda: — No visas sirds ceru, ka tu nedomā precēties, nezinot, kā viņa uzvelkama: pulksteņa rādītāja virzienā vai otrādi?

Troja, es tevi lūdzu! — Ebijs klusi protestēja, novērsīs acis uz dārzu aiz restorāna stiklotās sienas.

Ņina drudžaini pūlējās izdomāt kādu sevišķi ekstravagantu piebildi, kas aizbāztu muti Trojai Ostinai, bet visi viņas atjautas zobratiņi šķita ierūsējuši, un viņai atlika viena vienīga vēlēšanās — tikt vaļā no sava sājā, sastingušā smaida.

Bet Troja tikām jau bija pievērsusies Vinsam Koulam.

«— Ejam pateicības vizītē pie Rafa Blūmaf — viņa teica.

—- Mums jau uzklāts galdiņš, — Ebijs iebilda.

— Kas par to? Ejam! — Troja neatlaidās. — Atvilksim viņu arī šurp! Es domāju, ka viņam tāpat pieklātos pasēdēt ar mums.

Nu tas bija Rafs Blūms. Un Ņina jau aizmirsta. Uznāca It kā reibonis, it kā nelabums. Troja Ostina bija pasmējusies par viņu, «kolosāli» uzjautrinājusies, un cauri — Ņina viņai apnikusi.

Tur neko nevarēja darīt — Trojas acīs viņa būs garlaicīga šā vai tā.

Vinss Kouls mēģināja aizvilināt Troju pie galdiņa.

• Kad Rafs sēž pie rasējamā dēļa, tad viņš nav izkustināms.

—1 Kāpēc lai mēs nepamēģinātu? — Troja mierīgi atbildēja. —* Es gribu Rafu nobučot uz viņa greizā, ielauztā snīpja. Viņš tik godīgi sagaidīja mani stacijā. Nopietni — ejam pie Rafa Blūma!

Vajadzēja vien sekot Hammelnas žurku ķērāja stabulī-tei. Nu vairs Ņinai nebija nekādu cerību, šis vakars nozīmēja sakāvi.

Uz ielas, kad viņi ar Ebiju gāja nopakaļ Trojai un Vinsam, nepiederības sajūta kļuva vēl asāka. Izsviesta no laivas. Piektais ritenis. Viņa gāja, skatīdamās Vinsa ielāpainajos elkoņos, kas zibēja vien, izrādot Trojai pilsētas raksturīgākās celtnes, kā, piemēram, Mākslas muzeju un tiltu, klausīdamās, cik daiļrunīgi viņš nolīdzina ar zemi savu laiku nodzīvojušo arhitektūru, un nolūkodamās, cik dedzīgi Troja klausās, māj ar galvu un ne reizes nepaskatās atpakaļ, lai pateiktu kādu vārdu Ņinai, it kā Ņina vis-pār*būtu palikusi bārā pie letes...

Galvenais, neļaujies, lai viņa tevi noliek uz lāpstiņām — bija teicis Ebijs.

Jā, protams. Viņam taisnība. Ne par ko un nekādi viņa nedrīkst ļauties, lai Troja viņu noliek uz lāpstiņām. Un Trojas izrunāšanos vienkārši ignorēt. Vai tad Ebijs nesacīja, ka Troja neko ļaunu nedomā? Jā. Tātad jāizturas ar cieņu un jāpanāk, lai arī Troja to saprot un respektē.

Iznākot ielas krustojumā, Ņina pacēla roku, rādīdama uz Strīthalli. — Tas grausts tur pretim ir mans termiņcie-tums.

— Tiešām? — Troja laipni apvaicājās. Viņa apstājās uz stūra, visām rokas sprādzēm nežēlīgi šķindot, aizkūpināja cigareti un domīgi pārlaida skatienu sarkanbrūnajam akmeņu blīvestam. — Interesanti gan, — cauri dūmu mutulim viņas balss ieskanējās pavisam- nopietni, — vai kādam šajā ērmīgajā iestādījumā ir jel mazākais priekšstats, kas pašlaik notiek pasaulē. — Viņa atvēra somiņu un iesvieda tajā zelta šķiltaviņas. — Vai jums, viņnedēļ lasot «Times», nav gadījies pievērst uzmanību Artura Kroka rakstam? Es viņam aizsūtīju vēstuli šajā sakarībā. Zināt, kas izrādās? — Cigarete viņas pirkstos palika nesmēķēta. —- Karā uzvarējusi Vācija. Tāds ir neizbēgamais secinājums. Un ko šajā sakarībā dara Savienotās Valstis? Neceļ ne ausi. Kur nu — taisni otrādi, baro šos un tīsta, un auklē kā krūšu bērniņus. Vai Strīthallē jel viens domā, kas notiek pasaulē, ārpus jūsu Ņūheivenas un Konekti-kutas?

— Es gan... — Ņina mēģināja teikt un aprāvās, jo nebija jau ko atbildēt, un pēkšņi jutās smieklīga savā korektajā vakara tērpā, vēlēdamās labāk zilos džinsos gorīties pa Strīthalli un pļāpāt ar Lesliju Hoitu vai citu skuķi...

(Nē. Nekādu vēstuli mātei viņa rīt nerakstīs.)

Jauns aprīļa mēness bikli kāpa krēslainajās debesīs, sudrabodams Veirhalles diplomdarbu zāles erkera svina ielogus. Bet maigo mēnesnīcu pārmāca zilu dienasgaismas spuldžu redeles pār Rafa Blūma rasējamo dēli.

Rafs bija viens. Un tukšo dēļu rindas krēslainajā zālē baloja kā kapakmeņi.

Sis bija pats labākais laiks darbam. Veirhalle bija viena no nedaudzajām universitātes ēkām, kurā rosība un gaisma neapdzisa pēc sešiem vakarā. Vēl vēlāk te noteikti strādās daži no viņa kursa biedriem, bet pa vakariņu laiku Rafs parasti bija viens. Tas bija laiks, kad viņš spēja izslēgties no visa liekā un traucējošā: melīgie pavasara dienas solījumi, nevilšā tikšanās ar Lizu Ķerru, sīkās, nelaimīgās sadursmes ar Metjū Pīrsu, muļķīgās iedomas par uzvaru konkursā, veltā cerība uz negaidītu mīlestību un dienas klauniskais beigu ņirdziens — šī Troja Ostina; izslēgties no tā visa un nodoties tikai savam darbam!

Viņam nebija ne jausmas, ka šajā brīdī Troja Ostina un pārējie jau nāk augšā pa Veirhalles akmens kāpnēm.

Tukšā, saņurcītā vīnogu turza gulēja augstā metāla papīrgroza dibenā. Iesmēķētā cigarete plēnēja pelnu traukā uz rasējamā dēļa malas. Un Rafs vaļējā kreklā ar atroti-tām piedurknēm līka pār dēli, ievilkdams ar zīmuli pēdējās līnijas sava diplomdarba kopskata skicē. Tā viņam noteikti jāpabeidz, jo rīt no paša rīta jāiet pieteikties darbā, un, ja viņš pēcpusdienā gribēja parādīt uzmetumu Homēram Džcpsonam, tad atlika vienīgi šis vakars, pa dienu laika nebūs...

Rafs pakāpās soli atpakaļ un skatījās. Uz ko?

Uz māju. Savrupu ligzdiņu. Slaidu, pakalna malai aplī-kušu ģimenes pajumta spārnu.

Un, tā lūkodamies uz savu darbu, viņš sadzirdēja arī kāda putna nakts dziesmu ārā aiz loga. Maigās skaņas it kā saplūda ar zīmējumu, deva iecerētajam namam vēl siltāku, pilnīgāku izteiksmi. Viņš pasniedzās pēc cigaretes, iededzināja to no jauna un, ievelkot pirmo dūmu, pakavējās ar skatienu zāles tukšo dēļu rindās un rindās, un rindās, un tikai tad viņam ienāca prātā, cik sīks un nenozīmīgs šķitīs viņa diplomdarbs salīdzinājumā ar citu projektiem.

Visi kā viens risināja «lielas» problēmas. Viņa iecere

bija tik pieticīga uz monumentālo formu fona. Ebijs Ostins strādāja pie pilsētas muzeja, Vinss Kouls — pie rajona vidusskolas, Neds Tompsons — pie administratīvā centra, Piters Novaļskis — pie pilsētas blokmājas, Betija Lorimere projektēja dzemdību namu, Binks Netltons — ārpilsētas universālveikalu, Džeimss Vu Ļums — lidmašīnu rūpnīcu.

Un Rafertijs Blūms?

Tikai nelielu ģimenes māju pieciem cilvēkiem.

Viņš nekaunējās par to, nedz arī nožēloja, tikai neviļus jautāja sev: vai patiesi viss, ko viņš mācījies, visi šie baznīcu, iestāžu, autoostu, pieminekļu risinājumi, visas šīs koledžas gadu monumentālās papīra būves novedušas viņu pie visvienkāršākās un sirsnīgākās celtnes? Vai tas būtu solis atpakaļ?

Visas lekcijas inženierceltniecībā, mehānikā, sanitārā tehnikā un pilsētu plānošanā noderējušas tikai tam? Visi aizraujošie priekšlasījumi par arhitektūras vēsturi un filozofiju, karstie strīdi un sadursmes ar profesoriem Enar-borā un te Jēlā virzījušies tikai uz to? Uz ģimenes namu?

Vai viņš bija balsojis Vidējo Rietumu un Jaunanglijas ceļmalās un izbraukājis šos apvidus, lai dabā un pats savām acīm redzētu arhitēktūras meistaru darbus tikai šī beigu akorda, vienkāršā slēdziena — šīs mājas dēļ?

Kas bija izkristalizējies no visiem kaislīgās Luisa Sali-vena un Ričardsona, Frenka Loida Raita un Lekorbizjē, Gropiusa, Mīsa van der Roes, Sārinena un citu arhitektūras ģēniju studēšanas gadiem?

Un ar īpašu maigumu un pateicību Rafs tagad atcerējās profesoru Voldo Bīkomu (kuram vienlīdz ar Homēru Džep-sonu un — lai cik dīvaini tas neliktos — Morisu Blūmu viņš varēja pateikties par savu personisko pieeju arhitektūrai, kaut gan viņš zināja, ka tā vēl nav līdz galam izveidojusies) —. talantīgo Kennibankportas jeņķi, kas bija atbraucis uz Rietumiem, lai vienu gadu lasītu lekcijas Mičiganā, un palicis uz visiem laikiem.

Voldo Bīkoms, kura viedās acis jau 1929. gadā, kad mēs lepnā aizrautībā sviedām visu, kas bijis, pār modernās arhitektūras bortu, lasīja ugunīgos burtus uz sienas un zvērināt zvērināja savus studentus neturēties akli pie jaunā tikai tāpēc, ka tas jauns, un savu 1941. gada projektēšanas kursu nepagura brīdināt no aklas Lekorbizjē, Raita vai Gropiusa kopēšanas, atmetot Džona Berouza vai Horeišio Grīno, vai Того nemirstīgās mācības...

Tāpēc Rafs līdz šai baltai dienai paturēja sirdī un prātā šos vecos praviešus un gāja viņu pēdās vai vismaz pūlējās iet.

Tāpēc spēka pārpilnības brīžos, kad radošā enerģija prasīties prasījās pēc modernu brīnumu radīšanas, prātā nāca 19. gadsimta akmensgrebējs Horeišio Grīno, kas bija radījis formas un funkcijas teoriju un gatavu to ielicis rokās Salivenam un Raitam ...

Grīno, tagad jau gandrīz pavisam aizmirstais Grīno bija pasniedzis to tik skaidri, ka mūsdienu mācību grāmatas un lekcijas nobālēja ...

Viņš aicināja pētīt koku!

Viņš lika vispirms un galvenokārt studēt kokus, putnu, zvēru un zivju skeletus, ādu-un zvīņas.

— Proporcija nav iekļaujama nekādos likumos, — viņš mācīja. — Tāpat kā nav reizi par visām reizēm noteiktu formas modeļu. Dzīvas būtnes organismā nav neviena locekļa, ko daba nepagarinātu, nesaīsinātu, neveidotu lielāku vai mazāku vai neatrofētu pavisam, ja tas izrādās nepieciešami.

Gulbja kakls, —viņš sacīja, — un ērgļa kakls, lai cik atšķirīgi pēc uzbūves un proporcijām, vienlīdz pārsteidz mūs ar savu skaistumu un mērķtiecību.

Un tāpēc Rafu joprojām, vai viņš uzlūkoja gliemeni vai austeri, koku vai zirnekli, apbūra šī absolūtā formas un funkcijas saskaņa, kas vienīgā nozīmē skaistumu.

Un cik bieži Rafs ar citiem studentiem bija sēdējis Voldo Bīkoma Enarboras dzīvoklī pie apaļā galda, kam vidū allaž stāvēja lēzens indiešu kauss, bagātīgi piekrauts ar cigaretēm, kuras pats profesors, nerimtīgs smēķētājs, citu pakaļ citai bāza garajā jūrasputu iemutī, stāstīdams, palasīdams šo to priekšā, iesaistīdams viņus strīdos un pārrunās, kas ievilkās tālu pāri pusnaktij, un laiku pa laikam savā Mēnas izloksnē nazāli norūkdams: — Aci priecē tikai tas, kas dabisks.

Un allaž savām modernās arhitektūras analīzēm Bīkoms piemeta pa pipariņam citāta no Gustava Stikleja par kamīnu — līksmo, viesmīlīgo pavardu, ģimenes pajumta sirdi, mājas dzīvības devēju.

Un, beidzot kursu pie Bīkoma, students bija vienlīdz dziļi ielūkojies gan pagātnes un dzīvās dabas bagātībās, gan nākotnes tērauda standartkonstrukciju iespējās.

Bet īstais uzvedinātājs bija Moriss Blūms, kuram līdzi savos zēna gados tik bieži braukāja Rafs. Jā, lai cik savādi tas neizklausītos, tieši Moriss, ceļojošais aģents, pavēra zēnam dabas skaistumu jau agrā bērnībā, Moriss, kas, braukādams no pilsētas uz pilsētu, iegrieza mašīnu lauku ceļā, lai pasēdētu pie upes ar makšķeri, vai apstājās meža vidū iestiprināties ar rudzu maizi, asinsdesu un alu ,vai vienkārši saulainā, lekni sazēlušā laukā tāpat vien paklejot un izstaipīt savas garās kājas. ..

Agrajiem bērnības iespaidiem bija tik liela vara pār Rafu, ka laikam jau tieši tie viņu studiju gaitā novērsa no monumentālisma un lika par savu diplomdarbu izvēlēties mazu ģimenes māju...

Un droši vien arī tēva nāve un mātes ievietošana «Priedēs», kas sarāva ģimenes saites, atstājot viņu vientulībā un ilgās pēc siltuma un droša dzīvgs pamata, un šīs ilgas iemiesojās ģimenes pavardā — tuvības laimē, ko viņš bija iepazinis un tad zaudējis...

Viņš atgriezās pie sava dēļa, nolika cigareti un ķērās atkal pie projekta. Un tūlīt arī dzirdēja nesakarīgus vairāku nācēju soļus kāpnēs, slēdža klikšķi zāles viņā galā un griestu lampu sīkoņu, gaismai iedegoties, — pie viņa nāca Ebijs, Ņina, Vinss un Troja Ostina.

Viņš nolika zīmuli un, pēkšgki sapīcis, paņēma to atkal pirkstos.

— Mēs nākam vilkt jūs laukā! — uzsauca Troja Ostina.

— Patiešām, Raf, diezgan esi strādājis, — Ebijs teica.

Rafs iebilda: — Man šis te jāpabeidz.

— Beidziet, — sacīja Troja Ostina, — mēs pagaidīsim. — Viņa uzrunāja Ebiju un Vinsu: — Vai jūs tikmēr neparādītu man savus meistarstiķus? Mirstu no ziņkārības, kas jums iznācis.

Rafs saviebās un pameta acis uz Ebiju, kurš tikai noraustīja pletis un rezignēti pasmaidīja.

Nekādi iebildumi tāpat nelīdzētu. Skaidrs, ka Troja grozīsies apkārt un pļāpās un darbs paliks nepabeigts. Visiem spēkiem Rafs mēģināja koncentrēties, bet tas Aebija iespējams.

Iepretim viņam pie Ebija rasējamā dēļa Troja Ostina čaloja:

— Ai, Eb, tas taču ir kolosāli! Augstākā klase! Teiksi, ka ne?

Ebija diplomdarba projekts, pilsētas muzejs, kā spoguli parādīja gan viņa pielūgsmes pilno sekošanu Misa van der Roes darbiem, gan apzinātu sacelšanos pret dzimtās Bostonas tumšajām, pompozajām fasādēm.

Un tagad viņa jau grozījās ap Vinsa Koula rasējamo dēli.

— Vinsent, — viņa jautāja, — vai jūs patiešām iedomājaties, ka jel viena Jaunanglijas pilsēta atļausies celt tādu skolu kā šī te? Lieliski, man trūkst vārdu, bet — Jaunanglijā, Vins?

(Šķiltavu klikšķis un rokas sprādžu šķindoņa.)

— Tikai un vienīgi, — Vinss atbildēja. — Es pavisam noteikti varu pielauzt jebkuru skolas komiteju. Varu atspēkot katru iebildumu. Un ne tikai estētiskā plāksnē. Sis modernais skolas ēku komplekss maksās 25 procentus lētāk par to tradicionālo pudiņu karaļa Džordža stilā, kādu viņu iecerējuši.

— Te nu beidzot ir cilvēks, — Troja sacīja, — kas izprot jeņķisko domu gājienu, vai ne, Eb? Nebaidies spēlēt ar atklātām kārtīm un parādīt dolāram dolāra vietu. Arhitektiem taču nauda ir jukšanas punkts, ņem, kuru gribi.

(Spalgs klakšķis, somiņai aizcērtoties, un rokas sprādzes graboņa.)

Rafs pacēla acis. — Daudz gan jūs zināt par arhitektiem! — Viņš nolika zīmuli un piecēlās. Labāk jau iet nekā pūlēties vēl kaut ko izdarīt šajā ļembastā. — Ejam!

Bet Troja Ostina jau bija klāt un skatījās viņa zīmējumā. Viņas tuvums bija kombinēts smaržas, skaņas un miesas uzbrukums reizē, un vadīja to šī zemā, maigā balss ar nebūt ne maigajām intonācijām. Viņa pārsvieda somiņu otrā rokā, ievilka dziļu dūmu no cigaretes un, Rafa diplomdarbu vērodama, runāja:

— Par arhitektiem es zinu diezgan daudz. Vismaz tos, kas Bostonā, pazīstu labi. Gandrīz visi ir šizofrēniķi. Kā jau vairums arhitektu. Man liekas, tā ir neizbēgama personības dalīšanās — pa pusei viņi pieder tīram radīšanas priekam, mākslai, pa pusei — dzelžainai komercijai. Kā lai tur nekļūst par šizofrēniķi?

— Vārds vietā, — teica Vinss Kouls.*

— Jums nu gan šizofrēnija nedraud. Ne mazāko pazīmju, Vinsent, — viņa sacīja.

— Tiešām? Kāpēc jūs tā domājat? — Viņš likās apvainojies.

Bet Troja Ostina vērās Rafa projektā. — Ebij, Eb, mī|o, tu taču esi redzējis šo māju, vai ne? Kaut kas tik bezgala pievilcīgs, tik neizsakāmi skaists ...

— Jā, — Ebijs teica.

— Kā aicinājums ātrāk tikt mājās. — Viņa pieliecās tuvāk, un viņas tumšie, īsi apgrieztie mati iedzirkstījās dienasgaismas spuldžu spalgajā gaismā. — Nu, saprotiet, — viņa turpināja, — zem tāda jumta gandrīz vai gribas, lai ārā būtu vētra. Es izjūtu šo māju kā siltu drošību.

Ja to būtu teicis kāds cits, Rafs justos glaimots. Bet, ja to sacīja viņa, Rafam radās šaubas par savu projektu.

— Kas jums pasniedza arhitektūru, pirms jūs atbraucāt uz Jēlu? — viņa jautāja.

Viņš būtu varējis sacīt Voldo Bīkoms. Bet pateica: — Moriss Blūms.

— Kas?

Rafs turpināja spēli. — Jus nekad neesat dzirdējusi par Morisu Blūmu? Viņš bija lielākais arhitekts no visiem, ko es pazīstu, — un nekādi ne šizofrēniķis. Viņš bija gaļas piegādātājs.

Tad viņa iesmējās. — Ak jā! Protams. Ebijs man stāstīja. Jūsu tēvs.

Jā. Viņa tēvs, un viņam gribējās Trojai pastāstīt (taču viņš to nedarīja) vairāk par šo cilvēku, Morisu Blūmu, kurš mierīgi, bez kādiem kompleksiem darīja savu darbu, braukdams no viena miesnieka pie otra ar gaļu un veikala piederumiem, zelēja neaizdedzinātu cigāru, tērzēja, spēlēja pokeru, stāstīja jaunumus un atkal brauca tālāk, dodams uz kredīta tur, kur nebija ne mazāko cerību, ka viņam kādreiz samaksās, staigādams ar lētu konfekšu izspīlētām kabatām, lai cienātu bērnus, lai brauktu kur braukdams, <* viņa tēvs, kas naktī pirms lieldienām sēdēja Grandrapidas viesnīcas numurā, krāsodams olas, ar ko iepriecināt kāda sava veca noņēmēja mazuļus; Moriss, sešu pēdu garais vīrs ar tik sarkanu seju kā bifšteki, kurus viņš pārdeva ik dienas, Moriss, visu mīļotais gaļas tirgotājs, pēc kura nāves vismaz puse nopelnītā palika viņa ģimenei neatmaksāta, toties kaps grima ziedos, ko uz viņa bērēm atsūtīja kāds tūkstotis Mičiganas un Ziemeļu Ohaio miesnieku.

Bet Morisā viņa dēls redzēja cilvēkā iemiesotas ilgas pēc mājām, ģimenes pavarda. Rafs bija pavadījis tēvu kādā no sešu nedēļu ilgajiem braucieniem, sēdējis viņam blakus, kad tēvs stūrēja mājup sveloti aukstajā Mičiganas

vējā, kad tālumā uzmirdzēja Segino ugunis, kad parādījās dzeltenu ķieģeļu nams ar gaismu abu stāvu logos un Džūliju uz lieveņa ...

Ar to brīdi Moriss vairs nebija tirgotājs, atplaucis bērnišķā priekā, viņš gāja istabā un iztina mājās atvestos aizsaiņus — dūmdesu, asinsdesu, bifštekus un cūkas cepeša gabalus, bet vēlāk, čībās pārāvies, apstaigāja namu, izlūkodams, kur jānostiprina kāds plaukts, jāieeļļo vira vai jāaizlodē caurule, — mīlas pilnās rūpēs par savu ģimenes pavardu. Bija tik skaidri redzams, ka gadu un rūpju nasta novēlusies no šiem platajiem pleciem, kad viņi sēdēja ap ozola ēdamgaldu zem lietussargam līdzīgās griestu lampas, kas lēja pār viņiem siltu gaismu caur oranža, sarkana, zaļa un dzintaraina stikla strēlēm. Un iecietīgo, laimīgo vīpsnu, kad Džūlija skaitīja galda lūgšanu. Un tūlīt pēc tam, Džūlijai pašai pret savu gribu smejoties, nāca ceļā saklausītas anekdotes, ķecerīgi un piedauzīgi joki par «žīdiem un īriem». Un tad, pēc pusdienām jau dzīvojamā istabā ar tās vecmodīgajām mēbelēm un bārkstainiem abažūriem, Rafs atcerējās Morisu, izstiepušos lielā ādas atzveltnī, kūpinām cigāru, nopūšamies un raugāmies apkārt šķelmīgā omulībā ...

Jā, Rafa studijas ievadīja izcils speciālists ģimenes māju arhitektūrā.

Trojas Ostinas glāsmainā balss: — Jūs esat ģēnijs visu laiku vai tikai pa brīdim?

— No rīta līdz vakaram un vēl naktīs arī, — Rafs zobgalīgi atcirta. Viņš jau spēra soli, lai ietu, kad Troja nostājās viņam ceļā, pasniedzās, nolieca viņa galvu un noskūpstīja uz deguna.

— Tā, — viņa teica. — Man mīļš šis burvīgi plakanais snīpis. — Viņa atskatījās uz Ņinu Visteri. — Man gribējās * to izdarīt, tiklīdz ieraudzīju viņu stacijā. Vai esat kādreiz noskūpstījusi vīrieti uz deguna, Ņina?

Ņina acīm redzami jutās neērti, un Ebijs pasteidzās atgādināt: — Mūs gaida uzklāts galds.

— Tikai vēl viens jautājums. — Troja pamāja ar cigareti uz rasējamā dēļa pusi. —• Vai tā māja, ko jūs ziemas brīvdienās gatavojāt konkursam, bija līdzīga šai te? Ja bija līdzīga, tad taču...

— Nē, — Rafs atbildēja. — Ne mazākā mērā.

Kāpēc ne?

— Kāpēc ne? Tāpēc, ka problēma bija cita, — Rafs

teica, neslēpdams savu naidīgumu. — Un, ja jums kādreiz gadītos arī padomāt, pirms verat muti va|ā, jūs saprastu, ka ikkatra māja ir citāda, tāpēc ka ikkatrs cilvēks ir citāds. Jebkura ģimenes māja ir unikāls gadījums.

Troja Ostina atguvās ātri un uzsmaidīja viņam. — Unikāls gadījums? Kolosālākā doma. Tas man patīk.

—‘ Tiešām? Tad jau kolosāli. Ejam ēst! — Rafs pagāja viņai garām. Un tāpēc, ka Ņina Vistere stāvēja maliņā viena un izskatījās tik pamesta, Rafs saķēra viņu ap vidu, piespieda sev klāt un veda Uz durvīm. Šo meiteni, Ebija meiteni ne salīdzināt nevarēja ar viņa māsu. Un tomēr Ebi-jam viņa nederēja par visiem simt procentiem. Viņai nebija ne dzirkstelītes dzīvās uguns.

Toties Trojai Ostinai pāri mēram. Un, ja viņa nebūtu Ebija māsa un turklāt puritāne ar kājām gaišā un Rafam nebūtu pretīgumā jāsaraujas no katras viņas kustības un vārda, viņš zinātu, ko ar šo skuķi darīt. Jaukā pavasara nakts tam bija kā radīta.

— Raf! — Ņina izrāvās ^no viņa grābiena. — Nelauz taču kaulus! Šis ribu komplekts man ir vienīgais!

Piedod, — viņš teica.

«M. nn M.» kvorums bija kārtējo reizi pilns. Rafs apstājās pie letes, lai paņemtu paciņu cigarešu, kamēr pārējie gāja zālē iekšā. Gaišā koka kabīnes pie dobji sarkanās flīžu sienas aizņemtas. Viņš redzēja Homēru Džepsonu ar sievu pirmajā un Pīteru Novaļski ar Džoanu otrajā kabīnē. Pie šiem abiem viņi mirkli pakavējās — viņi bija ieskurbuši un visā klusībā svinēja jubileju — pusgadu kopš savas saderināšanās. Pie bāra letes viņš redzēja kādu duci zemāko kursu studentu, kas, alus glāzes vicinādami, izcīnīja kārtējo vārdu kauju, dedzīgi apstrīdot vai aizstāvot kurš Rattu, kurš Gropiusu, kurš Sārinenu un vēl nezin kādus citus.

Kad viņš sasniedza garo galdu pie stiklotās dibensienas, citi jau bija sasēdušies, un Vinss, saimnieka lomu uzņēmies, pasūtīja viesmīlei Gasijai vakariņas. Rafs ieņēma tukšo vietu galda galā ar Troju pie labās un Ņinu pie kreisās rokas.

— Visi ēdīs cepeša sendvičus, — Vinss teica.

— Tikai man bez tomātiem, Gasij, — Ebijs atgādināja, Ebijs Ostins bija alerģisks pret tomātiem (un citrusaugļiem, olām, vēžiem, austerēm) .

— Man tefteļus ar kādu drusciņu spageti, — Rafs teica zeltzobainai viesmīlei.

— Jūs gribējāt teikt — spageti ar tefteļiem?

— Nē, — Rafs atbildēja. — Tur ir tā starpība. Pasakiet Maksim. Viņš zinās, ko es gribēju teikt.

— Vienu mirkli, Gasij, — Ebijs pasauca viesmīli atpakaļ. — Es, liekas, esmu pārdomājis. — Viņš uzsmaidīja Rafam. — Spageti izklausās pārlieku kārdinoši.

— Es domāju, — Troja sacīja brālim, — tu gribēsi zināt, kā iet pa mājām.

— Jā. Nupat taisījos jautāt, — Ebijs teica.

— Visumā ņemot, status quo. Kā jau parasti, vai ne? — Troja sacīja. — Ak jā, es satiku Netu Soltonstolu, lika tevi sveicināt, un, ja viņš varot tavā labā kaut ko darīt, tad katrā laikā, lai tikai tu dodot ziņu ...

— Lieliski, — Ebijs teica. — Un kā mātes artrīts? Labāk?

— Ne drusciņas, bet viņa par to negaužas un ņipri nēsā savu gumijas riņķi, ko palikt zem... — Troja atvēra somiņu un izņēma cigaretes, spalgi nošķindinot visas sprādzes'reizē. Tad viņa uzsmaidīja Rafam. — Vēl rupjāki mēs taču nemaz nevaram būt, vai ne? Ģimenes aizkulises... Jā, un dievišķīgs moments no mūsu mīļās māmiņas un māsīcas Pamas dzīves, — ar paskaidrojumu Rafam: — Pama ir mūsu vecavās palikusī krustmāmiņa, bet mēs viņu allaž saucam par māsīcu Pamu. — Atsprāga zelta šķiltaviņas, un iedegās cigarete. — Nu, tad redzi, māte un māsīca Pama viņnedēļ bija Providensā, un kādu dienu māsīca Pama, kā paskatās laukā pa viesnīcas logu, tā gandrīz* beigta uz vietas. Nopietni, šī vārda tiešā nozīmē. Un kliedz mātei: «Paskaties jel! Paskaties uz to vīru!» Māte pieiet pie loga, un tur viņā pusē pagalmam vaikstās un vicinās džentlmenis, pliks kā Adams paradīzē. «Kas tur sevišķs, māsīc?» saka māte. «Viņš vienkārši māj kādam draugam.»

>Ebijs iespurcās. Vinss Kouls smējās pilnā kaklā.

— Prieks dzirdēt, ka vecums viņai neko. nevar padarīt, — Ebijs teica.

— Viņa joprojām balso par republikāņiem, — Troja sacīja. — Bet man viņa apzvērēja, ka izlasījusi līdz pēdējam burtam visu literatūru, ko es viņai sūtīju pirms vēlēšanām, un... — Troja skatījās uz kabīni sarkanās sienas galā. — Kas ir tas interesantais zēns ar sāpīgo seju?

— Ričmonds Boulzs, —■ Ebijs atbildēja.

— Un nekādas sāpīgas sejas viņam nav, Rafs piemetināja. — Viņš vienkārši ir nēģeris.

-- Ir gan, —- Troja palika pie sava. — Viņa acis ir skumjas un sāpīgās. Viņš mācās Arhitektūras fakultātē?

— Jā, — Ebijs sacīja.

— Nabaga_ zēns, — Troja klusi noteica. — Kādas gan viņam var būt izredzes?

—• Viņam ir izredzes, — Rafs atbildēja.

—• Tas būtu brīnums, — Troja sacīja. — Gan jau redzēsiet, ka šis nabaga zēns paliks ar garu degunu. — Viņa paskatījās uz brāli. — Tev vajadzētu parūpēties par viņu, kad viņš beigs, Eb! Ko tu domā par Vernu? Verns varētu ņemt viņu savā birojā.

— Baidos, ka viņš nebūs īstf Verna gaumē, — Ebijs atbildēja.

— Kāpēc jums pašai nekļūt par viņa mecenāti? — Rafs apvaicājās. — Tad, mazākais, kādu gadu visi par jums vien runātu.

Troja Ostina neatbildēja, un Rafs pamanīja, ka Ņina Vistere pamirkšķina un viņas vaigos ievelkas bedrītes. Un pamanīja arī, cik sarūgtināts ir Ebijs.

— Labi, Ebij, — Rafs teica. — Saki savai māsai, lai viņa neņem galvā manu izrunāšanos! Uzvedība nav mana stiprā puse.

Lai gan Ebijs šķitās atvieglots, Rafs apzinājās, ka samaitājis visiem līksmo galda noskaņojumu, jo pat Troja Ostina izskatījās sadrūmusi. Viņš nolēma turēt muti.

Vinss Kouls pamanījās novērst jau īsti draudīga klusuma iestāšanos. — Uzmanību! Gatavību! — viņš nosaucās, visai veiksmīgi imitēdams skaļruni pār aerodromu, kurā bija dienējis kara gados. — Man ir kolosāla ideja. Pēc vakariņām mēs varētu aizbraukt uz Vudmontu un apskatīt to kotedžu.

— Vai cik jauki! — atsaucās Troja.

— Es to vietiņu tikai šodien atradu, — Vinss teica Trojai. — Un man ienāca prātā, ka mēs ar Ebiju un Rafu varētu to uz pāris mēnešiem noīrēt. Man pat atslēga jau ir.

Desmitos viņi pāri ielai gāja uz automobiļu stāvvietu, kas atradās iepretim Ebija dzīvoklim. Kamēr Ebijs devās pēc savas sagrabējušās 1939. gada sporta mašīnas, Vinss staigāja ar Troju, izrādīdams viņai Ņūheivenas ievērojamākās celtnes.

— Ostinam nu gan ir māšele, ko? — Ņina sacīja Rafam, 'gaidot pie stāvvietas.

v — Ir gan, — viņš atbildēja.

— Un kā viņa mani mīl!

“—Tas redzams ar neapbruņotu acī.

— Tu viņu šovakar lieliski atsēdināji, Raf. Atliek vienīgi vēlēties, lai arī citiem pietiktu rakstura parādīt viņai tsto vietu. Sī skuķe... — Ņina aprāvās, Ebijam piebrau* cot. Vinss un Troja atgriezās pie mašīnas.

Un tad pēkšņi viņus apžilbināja griezīga prožektora kūlis, un, kad tas nodzisa, Rafs ieraudzīja ietves malā policijas patrujas mašīnu, un barga balss uzsauca: *

— Ei, jūs tur! Gribat, lai jūs saņem ciet par klaidonību?

*— Jā jau, jā, Ed! — Vinss Kouls sāji atsaucās. Tas

Ir mans mazais brālītis.

Mazais brālītis bija īsts milzenis, formas svārks vai plīsa ap "viņa varenajām krūtīm, melnīgsnējā seja bakurē-taina. Šis krusts nu Vīnsam bija jānes un vēl brīdī, kad viņš visiem spēkiem pūlējās izcelties Trojas acīs. Rafs no sirds juta viņam līdzi.

— Jūs patiešām esat Vinsa brālis? — Troja vaicāja jau pie pašām mašīnas durvīm, caur kurām skanēja policijas īsviļņu rācijas monotonie izsaukumi.

— Tāpēc arī es viņu pieskatu, — Eds atbildēja.

— Kolosālākais gadījums! Vai mēs nevarētu braukt jums līdzi apgaitā?

—* Diemžēl ne, — pamirkšķināja Eds. — Bet tā, ka jūs uzvestos godīgi! —Viņa seja kļuva nopietna, tas bija vairs tikai policists, kas iedarbināja mašīnu un aizbrauca savās svarīgajās darīšanās.

—- Vinsent, kāpēc jūs man neesat neko stāstījis par savu ģimeni? Policists! Tas taču ir dievīgi! — Troja čaloja. — Zināt, visi puikas sapņo kļūt par policistiem, bet jūsu brālis ņēmis un patiešām kļuvis!

— Tā ir. — Vinsa balss tūlīt pārslēdzās uz dziļu sirsnību. — Velnu mēs redzējām ar šito zēnu.

— Vinsent, — Troja teica, — jūs esat daudz jaukāks, nekā ar pirmo acu uzmetienu varētu likties. Kāpēc jūs man noslēpāt, ka esat no tik oriģinālas ģimenes? — Viņa iesprauda roku Vinsa elkonī. —* Nopietni,-Vinsent, mums kādreiz vajadzēs pazust krūmiņos!

Viņi izbrauca uz autostrādes un tad nogriezās uz Vud-montu, un vērts bija paklausīties Vinsā, kurš agrāk savu

brāli pat pieminēt vairījās, — tagad Vinss izklāstīja Trojai Eda dzīves stāstu viskošākajās krāsās. Bija ari redzams, ka Trojas acīs Vinss Kouls ar to |oti cēlies.

Tāpat bija redzams, ka Rafs savukārt ir visnīgrākajā omā. Un laikam jau tāpēc, krasta māju apskatījis, viņš kategoriski atteicās tur apmesties.

— Man nepatīk, Vins, — viņš sacīja, kad kompānija iznāca uz lieveņa ar skatu uz ezera līci. — Ož pēc ziepēm un saglumējušiem peldkostīmiem. Te var uzrīkot, augstākais, kādu alus vakaru, vai arī universitāte varētu to nopirkt par uzskates līdzekli, lai pirmā kursa studenti mācās, kā visefektīgāk apgānāmi mūsu ezeru krasti. Es labāk palikšu savā ateljē virs ķīmiskās tīrītavas.

— Kopš kura laika tu esi kļuvis par tik klīrīgu snobu? — jautāja Vinss.

— No šī brīža, — Rafs atcirta.

Vinss griezās pie Ebija, kas sēdēja uz lieveņa margām ar Ņinu Visteri. — Kā tu domā, Ebij? Vietai nu gan nav nekādas vainas, ko?

Ebijs paskatījās uz Rafū. — Man patīk it labi. Es nesaprotu, kas tev uznācis, Raf. Un vēl tik lēti.

Pareizi, Rafs nodomāja. Ebijs Ostins dara visu, lai ietaupītu īres naudu, bet Rafertijs Blūms, kuram ik cents no svara, neceļ ne ausi par lieku simtnieku, ko viņš varētu aizsūtīt uz «Priedēm». Rafa vienīgā rūpē ir aplauzt* degunu šai te Ebija māsai. Un' bez kāda pamata. Ja nu vienīgi tāpēc, ka Trojā šķita iemiesojusies tā ārišķība un afektācija, kas lika Rafa žultij vārīties un savukārt uzkurināja visus viņa aizspriedumus.

— Man šī vieta liekas taisni ideāla, — Troja teica. •— Un, ja tu vakarus pavadītu te, Ebij, tu mazāk ciestu no savas astmas. Kaut gan es joprojām esmu pārliecināta, k£ tā tev ir vienīgi uz nervu pamata. Vārda vistiešākajā nozīmē. Varu saderēt, ka, tiklīdz tu sāksi strādāt pie sava pirmā pasūtījuma, astma būs kā ar roku atņemta. Vai arī tā vaina ir citur. — Viņa nopietni paskatījās uz Ņinu.

Kā jūs domājat, Ņina?

Rafs redzēja, ka Ņina Vistere apjukumā berzējas pret lieveņu margām. — Par ko domāju? — viņa beidzot izmocīja.

— Par visu ko, — Troja atbildēja. — Par šo kotedžu, piemēram. Vai te būs jauki? Vai jūs ar Ebiju esat kādreiz

pamēģinājuši mīlēties ūdenī, Ņina? Ak, lūdzu, nevajag jau nu tūlīt izskatīties tik satriektail Es zinu, jūs esat briesmīgi jauka meitene, bet nav un nav labi, ka jūs nevedat Ebiju krūmiņos ...

— Trojai — Ebijs iejaucās. — Parunājām — un pietiek.

— Ak dievs, Ebij! — Troja nometa cigaretes galu uz lieveņa grīdas un izberzēja to ar lakotās kurpes smailo purniņu. — Tev patīk, ka kurpes spiež, Eb? Man ne. •— Un atkal Ņinai: — Kā jūs pati zināt, jaunas kurpes nevelk uz balli, kamēr tās nav uzlaikotas un kādu laiciņu iestaigātas pa māju.

Ņina vārgi, apslāpēti iešņukstējās, tad, nespēdama valdīt asaras, apsviedās un skrēja pa lieveņa kāpnēm lejā uz ezermalu.

— Ņina! — Ebijs metās viņai pakaļ.

Rafs, Vinss un Troja Ostina palika uz lieveņa mēmi un nekustīgi: klusumā griezīgi spindza kukaiņi, sizdamies ap lieveņa spuldzi.

Rafs smagi noteica: — To meiteni tad nu jūs esat apstrādājusi. Ko jūs vēl gaidāt?

Troja Ostina neatbildēja, viņa skatījās uz līča malu, kur stāvēja Ņina un Ebijs, un Ebijs, roku viņas pleciem aplicis, kaut ko runāja, bet Ņina vērsa galvu nost no viņa.

Troja teica: — Es patiešām nezinu, ko iesākt. Man tagad vajadzētu iet un atvainoties, bet es nezinu, vai tas būs pareizi. Ja es droši zinātu, ka Ņinai vienkārši nav ne kris-līša humora izjūtas, es nolūgtos viņu, ceļos mezdamās. Bet par to es neesmu pārliecināta. — Viņa brīdi klusēja. — Mums skolā bija viena tāda meitene. Arī tā pati dīvainā izteiksme acīs — kaut kas nenormāls, un man sirds stājas no bailēm, iedomājoties vien, ka Ebijs varētu viņu apprecēt.

— Dieva dēļ, — Rafs ierēcās, — vai jūs nevarētu iztikt bez šīs muldēšanas un vienkārši iet un to lietu nokārtot! Es arī neesmu stāvā sajūsmā par Ņinu, bet viņa tāpat ir cilvēks, un nedrīkst ar dzīvu cilvēku tā apieties!

Troja Ostina pagriezās pret viņu, platās acis nopietnas sīkajā sejiņā.

— Jums taisnība, — viņa sacīja. Izkāpa no kurpītēm un atstāja tās uz lieveņa. Zeķēs vien viņa gāja pa krasta smiltīm uz ezera malu, kur cieši blakus stāvēja Ebijs un Ņina,

Vakars, kas likās sabojāts līdz pēdējai iespējai, tagad jt kā pēc vārdos neizteiktas vienošanās sāka ieiet glHŽi pieņemamās sliedēs.

Vinsents Kouls, apzinādamies, ka viņš ar šī vakara izgāšanos zaudēs visvairāk, iegāja no lieveņa viesistabā un sāka kurt kamīnu. Rafs izmeta līkumu gar māju, lai atnestu no Ebija mašīnas alus kasti. Viņam gribējās — ja ne citādi, tad Ebija dēļ —, lai viss būtu atkal labi.

Un, kad Ebijs un Ņina atgriezās no ezermalas, viņi smaidīja. Un Troja, vēl joprojām vienās zeķēs un diezgan drūma, arī smaidīja. Starpgadījums vairs netika pieminēts.

Un kaut kas pamudināja Rafu sacīt Ebijam Ostinam:

— Es domāju, ka varbūt patiešām līdīšu vien kopā ar jums šajās vecajās žurku lamatās.

— Nopietni? — Ebijs neslēpti priecājās;

Vinss, uguni kurinādams, arī pacēla acis. — Tad viss kārtībā. Pašiem sava kooperatīvā saimniecība..

— Es patiešām domāju, ka manai astmai tas nāks par labu, — teica Ebijs.

— Es arī, — Ņina Vistere piebalsoja.

Rafs iedeva katram pa skārdenei alus, un viņi sasēdās uz grīdas lokā ap kamīnu. Augstākajā bezgriestu telpā vilka caurvējš, bet alus un dejojošās ēnas radīja starp viņiem jaunu, siltu tuvību.

Rafs gulēja, izstiepies uz vēdera, un raudzījās ezera izskalotajos sakārņos, ko lēnām laizīja liesmas. Ebijs un Ņina, kājas sakrustojuši, sēdēja otrā pusē, Vinss ar Troju zvilnēja, atspieduši muguras pret liela atzveltnes krēsla malu. Un ilgu laiku viņi tikpat kā nerunāja.

Vinss Kouls pabāza roku Trojai aiz muguras, pieliecās tuvāk un pačukstēja: —• Te mums būtu vēl labāk nekā krūmiņos.

Troja iesmējās, kāds pavaicāja, par ko, un Troja sacīja:

— Tāpat vien. Sis te vīrišķis man blakus ir piedauzīgs.

Domās Vinss jau bija ticis krietni tālāk. Viņš redzēja

ērtu numuru viesnīcā, kā viņš ieved tur Troju un uz kādu kvēli spējīga tik aizrautīga meitene kā Troja Ostina.

Viņš jutās spārnots. Viņš bija uztvēris Trojas personības ritmu, jau labāk prata piesaistīt viņas uzmanību. Prāts viņiem abiem vienlīdz ass un skaidrs. Un viņam jau

61

īpaši skaidrs. Bez veltīgas galvas lauzīšanas — tā lai pa« liek Ebijam un Rafam —, bez tukšām šaubām un neauglī* gas filozofēšanas par dzīves jēgu vai arhitektūras sūtību.

Arhitektūra ir precīza zinātne, skaista savā skaidrībā. Tā neiztika ari bez kompromisiem. Ja vajag rēķināties ar klientu gaumi un idiosinkrāzijām, kompromisi neizbēgami'. Un, jo agrāk to sapratīsi, jo drīzāk nostāsies uz kājām... Prasi, kuram arhitektam gribi, visi kā viens nešaubīgi atbildēs, ka viņa profesija ir nebeidzamu kompromisu virkne. Kā tam arī jābūt. Cita ceļa nav. Visa tā spriedelēšana par arhitektu kā mākslinieku un komersantu ir blēņas. Protams, nav nekāda prieka dzīties pēc pasūtījumiem, cīnīties ar būvuzņēmējiem, pieglaimoties iespējamiem klientiem, rēķināt, kalkulēt — daudz patīkamāk būtu tikai projektēt vien. Bet projektēt vien nenozīmē būt arhitektam. Smags vezums, jā, bet, ja nevari vilkt, tad labāk nejūdzies iekšā. Un Vinsam jau ir diezgan pieredzes celtniecībā, lai raudzītos uz savu profesiju bez ilūzijām. Ne jau vienmēr tas ir viegli — ne salīdzināt ar tīro radīšanas prieku studiju sākumā. Bet arhitektūrai jāstāv ar abām kājām cieši uz zemes un ir vērts stāvēt, tas atmaksājas. Viņš mīl savu profesiju visās izpausmēs. Viņš tiks galā ar jebkuru projektu, lai cik sarežģīts tas būtu, pastrādās divus trīs gadus kādā birojā un, kad būs ar biroja darbu pietiekami iepazinies, nodibinās pats savu. Viņš tiks ar to galā. Tā bija un ir viņa visciešākā pārliecība. Ne mazākās nedrošības. Vismaz attiecībā uz arhitektūru.

Attiecībā uz Troju Ostinu gan.

Bet tai viņš tiks pāri. Jāprecas viņam šā vai tā; un, ja reiz tas jādara, tad kāpēc ne ar tādu meiteni kā Troja Os-tina? Ja viņam tas izdotos. Viņa noteikti stāvēja pāri jebkurai no meitenēm, kas Vinsam bijušas.

Un ne jau viņas bagātības dēļ, viņai varētu nebūt ne dolāra pie dvēseles. Viņas bagātība Vinsam neko lielu nenozīmēja. Viņš nebūtu atkarīgs no sievas naudas. Nedz ari vēlētos būt. Tāds — tikai un vienīgi bagātas sievietes vīrs. Nē, vienkārši Troja pārstāvēja tos sabiedrības slāņus, kuros iekļūt tiecās ari viņš. Varenais Ostinu klans kopš sava aizsākuma 1702. gadā bija sazarojis un nostiprinājies ne vien Bostonā, bet arī Baltimorā, Tauntonā, Olbenijā, Ņujorkā un Hartfordā.

Bet Troja tikmēr bija pasēdusies nostāk, un Vinss pamanīja, ka viņa skatās pāri uz Rafu. Tur nu viņš gulēja, šis

Blūms, visā savā* sešu pēdu garumā. It kā viņš negribētu pieskarties Trojai Ostinai ne ar ceļamkrāna āķi.

Negribētu, kā tad!

— Kas piedabūs Rafu, lai viņš mums kaut ko pastāsta? Viņš taču esot slavens ar saviem stāstiem, — Troja ierunājās.

Ebijs piebalsoja: — Tiešām, Raf, kaut jel vienu!

Rafs pārvēlās uz muguras, piecēlās sēdus un salēja rīklē atlikušo alu. Vismazāk viņš pašlaik bija noskaņots uz stāstīšanu, bet saņēmās, lai būtu kaut ko darījis šī pajukušā vakara glābšanai. Viņš pastāstīja par Mazo Džeiku Selimanu no Segino. Un atcerējās vēl vienu Segino leģendu, kas savukārt lika Vinsam Koulam atcerēties un pastāstīt kādu jocīgu atgadījumu un pēc tam arī Ebijam.

Kad kamīnā plēnēja vairs tikai ogles un arī alus bija gandrīz izdzerts, viņu pulciņā valdīja pati vissirsnīgākā saskaņa.

Jau uz prombraukšanu Troja izgāja uz lieveņa pēc pamestajām kurpēm un atgriezusies teica: — Zināt, man nupat iešāvās prātā glīta domiņa — vai tas nebūtu absolūti graujoši, ja jūs trīs ar laiku nodibinātu savu firmu? — Viņa apstājās pie kamīna, augsti uzrāvusi mugurpusē svārkus pret dziestošo ogļu siltumu. — Ostins, Kouls un Blūms. Nopietni, Ebij!

Ebijs it kā apmulsa. — Kāpēc ne, protams, — viņš teica.

Un Vinss Kouls, kas varētu likt roku uz sirds, ka tāda doma iešāvusies viņam prātā jau labi sen, gan neskaitot līdzi Blūmu, tagad izvairīgi piebilda: — Ir bijušas sliktākas kombinācijas.

Rafs redzēja, ka Ebijs skatās uz viņu. — Ostins un Kouls skan ļoti labi, — viņš bezrūpīgi izmeta. — Bet Blūms pārvelk krustu visam.

— Ko jūs! — Trojas Ostinas lielās, pelēkās acis bija ' pati nopietnība. — Taisni Blūms dos firmas nosaukumam īsti demokrātisku pieskaņu. — Viņa nolaida paceltos svārkus. — Ja man būtu jāizvēlas starp divām firmām, teiksim: «Kūlidžs, Šeplijs, Bulfinčs un Ebots» vai «Ilarisons un Abramovičs» ... Jūs taču saprotat, ko es gribu teikt? —* zeķotās pēdas klusi piedejoja pie Rafa. — Vai tā nav brī-num jauka ideja?

— Brīnum jauka gan, — viņš teica. — Atliek tikai pabrīnīties.

Rafa zobgalīgais tonis nelīdzēja. Viņa pienāca pavisam

klāt, gluži sīciņa pret viņa augsto stāvu. Pastiepās uz pirkstgaliem un jau otro reizi šovakar maigi noskūpstīja vjņu uz plakanā deguna.

Dievs, Rafs sevī novaidējās, vai šī skuķe patiešām nav spējīga kaut mirkli uzvesties normāli? Kaut pirkstu pakustināt bez dzīšanās pēc dramatiska efekta?

Patiešām NAV.

Visi šie valšķīgie skatieni, apkāršanās ar vulgāri grabošām sprādzēm, šis balamutīgais nelaikā un nevietā karojošais Bostonas demokrātisms un seksuālā piedauzība taču bija tikai maska.

Vienalga, maska vai ne, bet viņš pret to bija alerģisks. Tikpat noteikti kā Ebijs pret vībotņu putekšņiem. Un turies no manis tālāk, Troja Vībotne!

Nākamo trīs dienu laikā viņam bija visas iespējas no Trojas izvairīties. (Rupji un nelaipni. Aizmirstot, ka arī Troja Ostina ir dzīvs cilvēks, aizmirstot sava tēva bieži atkartoto^padomu: «Neskopojies ar labu vārdu. Tu nevari ne iedomāties, cik ļoti ikviena dzīva radība slāpst pēc laba vārda!»)

Alus dzeršana Vudmontas krastā Rafam nozīmēja beigas. Vinsam Koulam toties sākumu. Viņš tagad satikās ar Troju gandrīz katru dienu un katru vakaru. Viņš bija atstājis novārtā savu diplomdarbu, novārtā būvi īstheivenā. Un zināmā mēra — pats sevi.

Jo viņš jau vairs nebija vecais Vinss. Ar kaunu viņš atcerejas, cik Ieta bijusi viņa interese par Troju Ostinu. Sentimentalitāte nebija viņa dabā, taču pēc šīm trim dienām viņš jau mocījās sirdsapziņas pārmetumos par savu vulgāri donžuānisko izturēšanos’pret Troju.

Taču lūzums nebija noticis pēc viņa paša gribas, to pa-naca Troja Ostina. Jo vairāk laika viņi pavadīja kopā, jo tuvāk viņš Troju iepazina, jo skaidrāk apzinājās, cik dumjš un nekrietns bijis. Vai varbūt tas notika tāpēc, ka Troja tik pilnīgi viņam uzticējās, ne mirkli nešaubīdamās par viņa godīgumu un nenojauzdama Vinsa īstenos nolūkus, kuri tagad lika viņam ik rītumosties nožēlā un kaunā, un dīvaina izbrīna, ka viņš spēj domāt vairs tikai par Troju, nevis par sevi — kā agrāk.

Tomer pēc Vudmontas izbrauciena, divos naktī Troju uz viesnīcu pavadot, viņš vēl bija vecais Vinss pa visām līnijām. Kur nu vel spožāku vecā Vinsa paraugu! Kad viņa

bija dalījusies savās šaubās par Ņinu Visteri un jautājusi, ko par Ebija meiteni domā viņš, — tad ko viņš bija atbildējis? Viņš — vecais Vinss — sacīja, ka savā laikā pavadījis dažu labu vakaru ar-Ņinu un viss bijis, kā nākas, nevarot sūdzēties. Viņš vis neteica Trojai, ka Ņina nav pieļāvusi ne sīkāko vaļību un pretojusies tā kā neviena cita meitene, ko viņš, pirmā kursa students būdams, lencis. Nē, viņš apmeloja Ņinu, lai paspīdētu Trojas acīs.

Un tad vestibilā pie lifta durvīm, — joprojām kā vecais Vinss, — uz savu brāli, šo apdauzīto policistu, spekulēdams, ielūdzis Troju pie sevis ģimenēs vakariņās.

.— Ar prieku, — bija atbildējusi Troja. Tad atvērusi somiņu un izņēmusi numura atslēgu.

— Un pirms tam, protams, mēs satiksimies rīt no rīta un ieturēsim brokastis, — Vinss atgādināja.

— Protams.

— Es noīrēšu mašīnu uz visu dienu,* — viņš teica.

Troja uzmeta viņam ilgu, nopietnu skatienu. — Spoži,—

viņa sacīja, tad pastiepa numura atslēgu un iespieda viņam saujā.

Brīdī, kad aukstais metāls iegula viņa plaukstā, Vinsu atkal, no gurniem kāpdams, pāršalca karstuma vilnis un acu priekšā iznira viņas numurs ar krēslainām lampām, platu gultu un svaigiem, vēsiem palagiem ...

— Vinsent, vai jūs neizdarītu man šo pakalpojumu?

Viņš mēmi, ar aizžņaugtu elpu pamāja.

— Mana somiņa pilna ar visādām grabažām, un lieku atslēgu man tāpat nevajag. Vai jūs pa ceļam nenodotu to dežurantam? — Viņa gaiši uzsmaidīja un pagriezās pret lifta durvīm, kas jau vērās vaļā. — Tātad rīt desmitos? Paldies par kolosālo vakaru.

Viņš mēmi pamāja, noskatīdamies, kā lifta durvis saslēdzas.

Bet ārā, dzestrā vējā uz Kapelas un Koledžas ielu stūra stāvēdams un autobusu gaidīdams, Vinss juta, ka viņā briest negantas dusmas. Viņš apsviedās un gaja taisni atpakaļ uz viesnīcu. Viņš varēja atsist vai ignorēt gandrīz jebkuru apvainojumu, tikai ne panest domu, ka viņš, Vinss Kouls, izvazāts aiz deguna. Un taisni to viņa bija izdarījusi. Ar savu vaļīgo izrunāšanos un mājieniem aizlabinā-jusi viņu kā iekarsušos suni līdz lifta durvīm un tad pasūtījusi izdarīt pakalpojumu. [2]

Stingriem soļiem viņš izgāja cauri vestibilam pie dežuranta letes, nocēla iekšējā telefona klausuli un izsauca viņas numuru. Bet, tiklīdz atskanēja Trojas balss, viņa niknums noplaka.

— Vinss runā, — viņš sacīja. — Es tikai gribēju pateikt, ka tas bija negodīgi.

— Negodīgi? Par ko jūs runājat, Vinsent?

— Dot man atslēgu, it kā jūs ... — Vinss aprāvās. Tas skanēja maziski un pat bērnišķīgi.

Troja maigi iesmējās. — O, Vinsent... O, man ļoti žēl, es patiešam neiedomājos... Lūdzu, piedodiet!

Kas viņam te lika meklēt ķildu un tik dumji izgāzties? Labāk būtu izlicies, ka nekas nav noticis, lai viss iet savu ģaitu. —* Tādā gadījumā, — viņš saņēmās un nepiespiesti piebilda, — jums top piedots.

— Labi, — viņa atkal maigi un klusi iesmējās, — es arī neļaunojos, ka esat sadusmojies tīra pārpratuma dēļ. Varu apsolīt,-Vinsent, ka nekad vairs nedošu jums atslēgu, ja negribēšu, lai jūs patiesi slēdzat manas durvis.

Tāds bija vecais Vinss. Mājās pārnācis, viņš vēl nozvērējās, ka otrreiz vairs neļausies, lai viņu iznes cauri.

Un tagad, pēc trim dienām, nesavtīga Trojas dievināšana sagādāja Vinsam tik dziļu gandarījumu, ka viņš pats sevi nepazina. Viņš aizveda Troju vakariņās uz «Ģenerāli Outsu», mazu restorānu jūdzes divdesmit uz ziemeļiem no Ņūheivenas, bet pēc tam, atpakaļ braucot, nogrieza īrēto mašīnu no galvenā ceļa uz bākas pusi. Nakts bija nomākusies un debess tumša.

— Citā gadalaikā te ļaužu būtu, ka biezs, — viņš paskaidroja, — bet tagad ne dzīvas dvēseles. — Viņš brauca garām privāto iecirkņu dēļu žogiem un peldbūdu rindām uz krasta krauju.

Vinss paķēra līdzi savu veco lidotāja frenci un izklāja to smiltīs, tad viņi apsēdās un Troja atvēra rokassomiņu, lai paņemtu cigaretes.

Viņš jau sniedza uguni, kad Troja pēkšņi piecēlās. Atvēra atkal somu un iebāza cigareti atpakaļ paciņā. — Apslapināsim vismaz kājas! — Viņa nosvieda somiņu. Ar spērienu nolidināja smiltīs melnās vakara kurpes un novilka zeķes. Dzelteno, kuplo svārku malas pirkstu galiem pieturēdama, viņa iebrida seklajā ūdenī. Šķindēja veclai-

čīgās rokas sprādzes un breloki, šūpojās garie auskari, bet Troja viegli un graciozi brida dziļāk ūdenī.

Aizkustinājumā kūstošām acīm Vinss nolūkojās viņai pakaļ. Tad viņš arī novilka kurpes, uzlocīja flaneļa bikses un brida līdzi. Agrāk viņš to būtfl uzskatījis par pretīgu ākstīšanos. Tagad tas viņu apbūra. Viss, ko darīja Troja, bija negaidīts un burvīgs. Vinss apskauda viņu. Vēlējās, kaut vairāk līdzinātos viņai.

Kad viņš bija piebridis klāt, Troja iesmējās un teica: — Izrādās, ka ceļgali jums nemaz nav kā vecam zirgam.

— Jums arī, — Vinss sacīja.

Vēsajam ūdenim ap kājām lipinoties, viņa stāvēja un viegli šūpojās, un Vinss baidījās, ka Trojai neizkrīt auskari. Vēl pēc brīža kļuva jau pārāk auksti, tad viņi brida atpakaļ krastā un apsēdās uz smiltīs izklātā frenča. Vinss pārliecās un ievīstīja viņas kājas frenča malā, un aizdedzināja viņai cigareti.

Vinss atlaidās pusguļus — frenča garuma nepietika, un ielāpotie žaketes elkoņi 'atspiedās smiltīs. Sirdsapziņa grauza joprojām, un tērzēdams viņš visu laiku cīnījās ar vēlēšanos pastāstīt Trojai, kas viņu nomāc. Kaut gan zināja, ka labāk ne. Ka tas ir pat bīstami.

Nekad viņu nebija mocījusi savas vainas apziņa. Kāpēc tagad? Vai viņš būtu pārguvis kaut ko no Trojas īpatnā, veselīgā godīguma?

Ieraudzījis, ka Troja ierok cigaretes galu smiltīs, viņš pasniedzās, piekļāva viņu sev klāt un maigi un cieši noskūpstīja, un viņa nopūtās un teica: — Brīnišķīgs vakars.

Vinss noliecās pār viņu un lēni noskūpstīja vēlreiz.

Tad cēlās, atspiedās uz elkoņa, aizsmēķēja cigareti un sacīja: — Labāk ne, kamēr vēl esmu valdāms. — Neveikli, smagi, bet kaut ko viņam vajadzēja sacīt.

Brīdi viņš svārstījās. — Gribat dzirdēt drausmīgu atzīšanos?

— Mīļuprāt, — viņa atsaucās. Pavilka augstāk noslīdējušo krelda lencīti un, ceļgalus ar rokām apskāvusi, klausījās.

— Jums būs pretīgi, Troja, bet visu vakaru es jūtu, ka man tas jāpasaka. — Un, it kā bīdamies vēl pārdomāt, izgrūda: — Tāpēc ka esmu galīgi zaudējis galvu jūsu dēļ, tik ļoti, ka varbūt nespēšu jums sakarīgi pateikt, kas ar mani noticis. Kaut vai dažos vārdos, bet līdz galam godīgi ...

— Dieva dēļ, Vinsent, sakiet ātrāk, es jau sāku galīgi uztraukties!

— Nu tad, redzat, sākumā, — viņš dzirdēja it kā no malas savu saspringto, svešo balsi, — sākumā tas bija tikai pienākums. Nu, ka jūs esat Ebija māsa un tā tālāk, un vajag gādāt, lai jums te nav garlaicīgi; un kāpēc gan ne? Man gabals nenokritīs, ja būšu laipns pret Ebija māsu, un galu galā jaunam arhitektam, lai izvirzītos, jānodibina cik vien iespējams vairāk kontaktu... — Viņš atkal sastomījās, novērsdamies no viņas pārsteigumā ieplesto acu skatiena. — Rupji un skaidri es aprēķināju — bagāta meitene no ietekmīgas ģimenes, ar visu, kas pie tā piederas,— un man tobrīd ne prātā nenāca, ka esmu nelietis. Tikai praktisks puisis, kas taisās izvērsties kā arhitekts, kam pietiek darba un atmaksājas to darīt. — Vinss atkal apklusa, viņa pašapsūdzība skanēja tik vulgāri, rupji un aizvainojoši. Viņš nopurināja galvu. — Piedodiet! Tas izklausās vēl daudz briesmīgāk, nekā biju paredzējis, un kas visļaunākais, Troja, — vienu rītu pamosties drausmīgā apziņā, ka esi bijis neģēlis, bet nu jau ir par vēlu, jo esi iemīlējies pāri ausīm un nezini, ko darīt, nedz kā padarīt par nebijušu to, ko esi savā nekrietnībā darījis. — Viņš brīdi klusēja. — Tā nu ar mani notika. — Pateikts bija, viņš jutās jau drošāks. — Man vajadzēja, lai jūs to zinātu, citādi nebūtu godīgi. — Viņš saņēmās un sacīja: — Vēl idiotiskāk bildināt meiteni taču laikam nav iespējams, vai ne?

Vinss novērsās. Sirds pukstēja pašā kakla galā.

Kad viņš atkal paskatījās uz Troju, viņas acis vēl joprojām bija platas un neticīgas. Tad viņš juta maigu pirkstu pieskārienu savai rokai un dzirdēja viņu klusi un sirsnīgi sakām:

— Vinsent, esmu tik aizkustināta, ka vienkārši nezinu, ko teikt.

Un tagad, kad nu viss bija pāri un ļaunākais aiz mu- . guras, un viņa Vinsa atzīšanos uzņēmusi tā, viņš arī vairs nezināja, ko teikt.

— Vinsent, manu nabaga zēn, — viņa sacīja. Tad viņa ilgi klusēja, tikai skatījās uz Vinsu, un iesmēķētā cigarete aizmirsta gruzdēja viņas pirkstos. Bet pēkšņi viņa iesmējās. Un tad ievilka no cigaretes dziļu dūmu un teica:

— Man gan vajadzētu būt pavisam dullai, lai negribētu kļūt par jūsu sievu, Vinsent. Kaut gan vēl lielāks dullums

būtu precēties ar pāri mēram skaistu vīrieti, kuram pat ceļgali nav kā vecam zirgam. Un es zinu pavisam noteikti, ka arī krūmiņos jūs būtu kolosāls... — Viņa atkal apklusa. Un tad klusi, aprauti iesmējās. — Netaime tikai tā, ka biju nolēmusi krietni un pamatīgi iztrakoties, pirms vispār domāšu par precēšanos. Galvenokārt tāpēc, ka gribēšu veselu strīpu bērnu. Es ļoti mīlu bērnus, bet negribu apbērnoties, kamēr marr nebūs diezgan ko atcerēties — nevis ar galvu, bet zemāk.

Vinss juta savādu tukšumu krūtīs. — Troja, paklausieties, Troja, es ...

— Kad jūsu birojā strādās vismaz pieci rasētāji, Vinsent, un jūs būsiet slavens arhitekts ar glītu sirmumu deniņos, vai tad jūs mani ņemsk? — Troja maigi jautāja.

— Tad būs par vēlu, — Vinss gandrīz nīgri .atbildēja. Un viņa lētie, bezgaumīgie sapņi uz mirkli vēl noņirbi-nāja acu priekšā savus spožos ziedus un turpat novīta. — Ap to laiku jūs būsit apmetusies Bostonā, ar savu namu, vienpadsmit bērniem, trim īru kalponēm un bijušiem vīriem.

— Ne mazāko izredžu. Nekad.

Dzīve bija pagriezusies pret Vinsu ar melno pusi, velti viņš tur mēģināja sablenzt kādu cerības stariņu. Tas tātad viss, ko devusi viņa nesavtība un patiesums?

Lēni kāpjošs niknuma vilnis pāršalca viņu — vairāk gan pret sevi pašu nekā pret Troju.

Viņš gausi piecēlās. Neteikdams ne vārda. Noberzēja smiltis no ziemišķādas ielāpa uz elkoņa. Un, bezmēness naktī uz Ņūheivcnu atpakaļ braukdams, drūmi domāja, ka nezina un nekad nav zinājis, kas vispār ir mīlestība, kurai taču vajadzētu cilvēku spārnot, nevis salauzt. Notriekt gar zemi, kā tas nu noticis, atņemt pēdējo pašapziņu...

Un viņš jau vairāk nekā divas dienas nebija licies ne zinis par savu darbu un, kas attiecas uz konkursu, galīgi pārstājis domāt par uzvaru vai vismaz kādu no pirmajām vietām.

Un šī meitene, kas sākumā bija pavedinājusi viņu uz viszemiskākajām, bet vēlāk uz viscildenākajām domām un centieniem, galu galā iedzina viņu nedrošībā un pat zināmā pašapriebumā. Kaut viņš labāk nekad nebūtu dzirdējis Trojas Ostinas vārdu, kaut viņas nemaz pasaulē nebūtu!

Bet viņa bija gan pasaulē. Tepat blakus mašīnas

sēdeklī, zeķotās kājas zem sevis savilkusi, un jautāja? — Vai varu joprojām uzskatīt, ka esmu ielūgta uz studentu masku balli?

-— Noteikti. — Droša atbilde, kaut arī pašam nekādas drošības.

Un viesnīca ik ar brīdi tuvāk, bet viņa pļāpāja par tērpu, ko masku ballei iecerējusi, un taujāja, kur varētu to pasūtīt.

Tad Troja izkāpa, apnāca apkārt mašīnai, noliecās pār durtiņām un noskūpstīja viņu uz atvadām, bet Vinss pamanīja, ka viņa vārdu Troja tagad izrunā savādāk, it kā nekad agrāk nebūtu viņu vārdā saukusi.

Vinss pat gribēja saukt Troju atpakaļ, kad viņa gāja uz viesnīcas durvīm. Bet viņa pēkšņi apstājās, pagriezās un skatījās uz ielas krustojumu. Atskatījās arī Vinss. Tur nekā nebija.

Kad viņš atkal paraudzījās uz viesnīcu, ar acīm meklēdams Troju, viņas jau nebija, tikai pēc brīža viņš cauri stikla durvīm redzēja meiteni, steidzoties pa kāpnēm, kas veda vestibilā.

Sasvīdušas plaukstas uz stūres. Skatoties viņai pakaļ. Joprojām redzot viņu, domās dzirdot viņas papēdīšu vieglos, skaudros sprakstus pa kāpņu marmoru, sprādžu zva-noņu ap viņas roku locītavām.

Un beidzot — saņemoties, braucot projām, bet skaidri jūtot, ka visa viņa savaldība, spēka apziņa un pašlepnums sabrukuši smeldzīgā slāpē pēc viņas.

7

Bija nomākusies bezvēja diena, kad Rafs Blūms ar visu savu mantību pārvācās uz Vudmontas kotedžu; īsti elēģiska diena, un šīs dienas sērīgajā pelēkumā viņš pie sava rasējamā dēļa Skota un Eimsa birojā nebija aprēķinājis laiku; lekciju par līgumiem un tāmēm vajadzēja izlaist, lai norunātajā aizbraukšanas stundā paspētu nokļūt pie Vinsa un Ebija (kurš vienmēr briesmīgi nervozēja, kad Rafs novēlojās). Viņš joprojām skatījās uz šo pārvākšanos bez mazākā entuziasma, bet starpību īres maksā ignorēt nevarēja.

Un pēc tam viņi pilnā ātrumā trencās atpakaļ uz Ņū-heivenu, lai paspētu uz Homēra Džepsona apgaitu.

Braucot pa Parka ielu, Rafs pameta īsu, vainīgu mirkli uz Lizas Ķerras māju — tur viņa, iespējams, pašlaik gulēja savā melni dzeltenajā dzīvoklītī, tajā pašā, kurā Raīs bija licis viņai atgriezties vienai kādā spožā pavasara dienā, pirmajā īstajā pavasara dienā, kad viņam uznāca gadskārtējā māņticības lēkme, kad bezjēgas ilgu pārgalvībā celtās gaisa pilis sabrtika, nekādu telegrammu viņš .nesaņēma, uzvaras fanfaru vietā zaudēja darbu un satika — vai bija spiests satikt — Troju Ostinu.

Kad viņi beidzot nokļuva diplomu zālē, Rafs ieraudzīja, ka Džepsons ir jau priekšā. Steigšus viņi ar Ebiju un Vinsu metās katrs pie sava rasējamā dēļa erkerloga nišā, ķērās pie darba un gaidīja diplomdarbu vadītāju pienākam.

Te nu viņš bija — Homers Džepsons — pundurīgi īss vīriņš tēraudpelēka, uz visām trim pogām aizpogāta uzvalka bruņās. Lai gan viņš vienmēr nēsāja elegantu fulāra taurenīti, taču sasprausts tas bija pavirši un ļengājās pagalam neeleganti. Sīkajā sejiņā dominēja gaiši zilas, mazliet izspiedušās acis un bumbulīgs deguns, pāri krunkainajai pierei krita sirmu, sarainu matu kumšķis. Homers Džepsons bija pametis praksi lielā austrumu pilsētā un pagājušā gadā atteicies arī no trim lieliem pasūtījumiem, lai paliktu te kā diplomdarbu vadītājs un atdotu vai dzīšus iedzītu diplomandiem savas zināšanas, bagāto erudīciju un pieredzi.

Noliecies pār Neda Tompsona rasējamo dēli, viņš raudzījās projekta lapā, un viņa vaikstīšanās rādīja, cik bezgala grūti un nepatīkami viņam izsacīties par nabaga Neda pūliņiem. Neds savam diplomdarbam bija izvēlējies četrdesinitstāvu administrācijas ēku — projektu, kas tālu pārsniedza viņa iespējas, un Rafs jau tagad zināja, ka viņam viss jūnija sākums paies, palīdzot Nedam kaut kā izķepuroties.

Visa zāle ieklausījās, kas nu būs, jo Homers Džepsons ne reizi vien bija ieteicis Nedam atsacīties no arhitektūras. No sākuma — ar saudzīgiem mājieniem, pēdējā laikā jau tiešāk.

No Neda rasējamā dēļa Džepsons paskatījās uz viņa patafonu, tad atkal uz Nedu pašu. — Jūs mīlat mūziku, vai ne? — Džepsons vaicāja. — Nu tad redzat, arhitektūra ir tas pats, kas mūzika. Bēthovenu ar Mendelsonu nesajauksi. Tikai kompozīcijas skaidrība dod labu projektu. — Viņš brīdi klusēja. — Sis jūsējais ir vienkārši mēslu čupa.

Kāds iespurcās, Homers Džepsons sarauca pieri un no-zibsnīja niknu skatienu. Kamēr Neds Tompsons, lai ari pirmajā mirklī satriekts, tikai nosmīnēja — nepiekāpīgs un neievainojams savā apziņā, ka gan jau tiks galā. Kāpēc — to nepateiktu neviens.

— Es'pat nezinu, — Džepsons atspiedās pret Neda dēli, bet neskatījās vairs uz viņu, it kā domīgi uzrunādams kuru katru, kas tuvumā un dzird, — cik starp jums ir tādu, kas spēj uz brīdi nolikt zīmuļus un lineālus un padomāt, par dziļajām sakarībām starp mūsu darbu un laiku, kurā dzīvojam. Vai par to, kā industrijas tālākā gaita standartizēs arhitektūru. Vai — kā noturēties līdzsvarā starp atom-laikmeta un cilvēcības prasībām celtniecībā.

Rafs, pār savu galdu pārliecies, klausījās. Neviļais jautājums, kā redzams, bija kārtējo reizi licis Džepsonam aizmaldīties juceklīgā monologā un it nevainīgi ielauzties svešā teritorijā, kursā, ko varētu dēvēt par ievadu celtniecības filozofijā.

— Mēs te šajā zālē esam daudzi un dažādi, — Džepsons turpināja, un viņa ūdeņaini zilās, izvelbtās acis pārlaida šķelmīgu skatienu visai lielajai telpai, — un tikpat veselīga dažādība vērojama mūsu projektu risinājumos. Bet, ja uz jautājumu «ko?» atbildēt viegli, tad ne tik vienkārši uz — «kāpēc?». — Viņš pamurcīja savu mīksto degunu.

— Kāpēc, — viņš izklaidīgi palūkojās uz Betiju Lorimeri,

— teiksim, tieši mis Lorimere projektē dzemdību klīniku, kurā klīnikas moments ir pirmajā, bet kļūšana par māti — otrajā vietā? Un, — viņš pagriezās pret Ebiju, — kāpēc misters Ostins mēģina atrisināt mūsdienīga pilsētas muzeja problēmu, aizstājot ārsienu mūri ar stikla plāksnēm un atsedzot mums šos tērauda balstus? -r- Un — pamezdams skatienu uz Rafu. — Kāpēc misters Blūms veidojis dzīvojamo māju, lai tā izskatītos, it kā pati no zemes izdīgusi un augusi, nevis meklējis ierosmi pazīstamu arhitektu paraugos?

Homers Džepsons izklaidīgi aizgāja līdz sienai un griezās atkal atpakaļ uz zāles vidu, joprojām balsī prātodams;

— Varētu jau sacīt, ka tās ir galējības, un nav pat zināms, vai labas, varbūt tikai tādi jaunības ekscesi. Bet šodien, ka teicis Henrijs Cērčils, šodien arhitektam jāizceļas ne tik daudz ar sadarbošanās spēju vai otrādi — nelokāmu individualitāti, kā ar iejūtību un sava klienta interpretāciju; taču kas ir patiesais klients? Vai ne cilvēce vispār? —

Džepsons paklusēja, skatīdamies grīdā, tad nomurmināja: — Arhitektam galvenais — kāda cilvēce? Citiem vārdiem runājot — kā arhitekts visredzamāk atklāj mums gaišo un labo cilvēka būtībā? ,

Vakarā to pašu domu sadursme turpinājās Rafa un Ebija strīdā uz Vudmontas kotedžas lieveņa. Vinss Kouls, uz margām savrupi sēdēdams, nerunāja tikpat kā nemaz un vai nu blenza ezerā, vai ik pa brīdim skatījās pulkstenī.

— Nelaime tikai tā, — Vinss beidzot iejaucās, — ka tad, kad darbs padarīts, visi kaklalaužamie šķēršļi pārvarēti, celtne gatava un kārtībā, tad tas nav vis kādas īpašas filozofijas, bet jūsu neatlaidības rezultāts un jūsu uzvara cīniņā ar klientu un uzņēmēju. Un vai Džepsona nelaime nav visa šī garā izrunāšanās, kurai, ja labi apskatās, nav nekā kopīga ar mūsu darba galarezultātu? — Vinss nepacietīgi nopūtās un pataustīja savu svītraino — gluži tādu pašu kā Ebijam — taurenīti. Uz brīdi viņš novērsās un viņa profils asi iezīmējās lieveņa spuldzes gaismā, gandrīz klasiska kontūra, ko vēl pasvītroja brūno matu sīkie, mirdzošie vilnīši. — Un vispār, — viņš piebilda, — atraduši, par ko diskutēt tik jaukā vakarā! Džepsons!

*— Tu aizmirsti pašu galveno, Vins, — Rafs teica un aizsmēķēja cigareti. — Džepsons, manuprāt, tikai precize, ar ko atšķiras tie tūkstoši veiklu puišu, kas it labi tiek galā ar darba rasējumiem, no nedaudzajiem arhitektiem šī vārda īstajā nozīmē, vai ne?

Rafs redzēja, ka Vinss atkal ieskatās pulkstenī. — Kad ēka uzcelta, neviens, uz to lūkodamies, nedveš, ka nu viņš beidzot ieraudzījis gaišo un labo cilvēka būtībā.

— Varbūt nedveš, bet izjūt noteikti. Tas nepaliek bez iespaida. — Rafs pacēla balsi. — Nekādi nepaliek, Vins. Ņem jebkuru Frenka Loida Raita māju vai baznīcu — cilvēks var to pat neapzināties, vismaz ar pirmo acu uzmetienu ne, bet kaut kur zemapziņā tas paliks, tāpat kā Raits ieies vēsturē, lai kādu brēku pret viņu neceltu tagad. Un Raits to ir pelnījis. Kā Salivens, Eriks Mendelsons vai Korbizjē, — Rafs pavērās uz Ebiju, — vai Mīss van der Roe.

Ebijs pasmīnēja. — Domā, es nepamanīju, ka Mīšu tu noliki pašā rindas galā?

— Tāpēc, ka viņš neko neizsaka ne cilvēka prātam, ne

sirdij, — Rafs izgrūda. — Ko viņš, pie visiem velniem, tev izsaka, Ebij? Uzrauj tev kamolu kaklā, liek sapņot vai domāt par savu meiteni, vilina apmesties uz dzīvi, iedveš pārliecību, kā šajā namā tu radīsi sava mūža labāko darbu? Nē. Viņš saka — redziet, ko spēj mūsu industrija, paraugieties uz mūsu tehniku, skatieties un brīnieties, tas ir labākais Amerikas tērauds, Pitsburgas plākšņu stikls, Anakondas varš, Alkoas alumīnijs!

Nu Ebijs piecēlās. Un, kaut arī uzbudināts un iekarsis, balsi viņš nepacēla, vārdi plūda nosvērti, ar apdomu — tikpat korekti un kārtīgi, kā Ebijs nēsāja savu svītroto tau-renīti ap kaklu vai taisnos, allaž tik gludi pieglaustos gaišos matus uz galvas. — Bet, Raf, vai tad viņa kompozīcija, viņa harmonijas izjūta, viņa līniju brīnišķā tīrība patiesi neko vairs nenozīmē?

— Kā nu ne! — Rafs ar knipi aizsita cigaretes galu smiltīs. — Tas ir pat ļoti glīti. Tik nevainojami un tīri. Bet kāds, pie velna, sakars viņa spodrumam un gludumam ar dzīvu cilvēku? Vai cilvēks ir glīts, tīrs, nevainojams un precīzs no rīta līdz vakaram? Cilvēks ir arī nevīžīgs kustonis citu nevīžu barā, un laiku pa laikam viņam labpatikas izvārtīties pašam savos netīrumos — viņš neiederas tajā nevainojamā spodrībā, tu neieliksi tur dzīvu cilvēku kā elegantu tava Mīsa mēbeli. — Rafs atvilka elpu. — Nē, Ebij, tu esi bezcerīgi nomaldījies, Mīss tevi ir apmājis tikai tāpēc, ka viņā tu redzi glābiņu no dzimtās Bostonas tamborētajām sedziņām.

— Nav taisnība, — Ebijs teica.

Rafs, kas staigāja pa lieveni, apstājās un iesmējās.

— Nezinu, kāpēc mēs allaž tik briesmīgi iekaistam. Vai tad kādam paredzama uzvara? Ja neatvairāms spēks saduras ar nekustīgu objektu ...

— Labi, — iejaucās Vinss Kouls, — man viss skaidrs. Esmu kustīgs objekts un attiecīgi kustēšos. — Viņš atkal paskatījās pulkstenī un gāja, taču lieveņa vidū apstājās un atskatījās uz Ebiju. — Ja nu vienīgi... tas ir... esat uz šovakaru kaut ko sarunājuši?

Man jāsatiekas ar Ņinu, — Ebijs teica.

**— Mēs tad turēsimies tālāk, — Vinss steidzīgi piebilda.

— Mums ar Troju nebūt nav jādzenas šurp.

— Kāpēc, brauciet vien, Vins. Par mani lai tev galva nesāp, — sacīja Ebijs. — Mēs ar Ņinu tikai domājām apskatīt izstādi Strīthallē.

Rafs zināja, ka tas ne pārāk atbilst patiesībai. Vienkārši Ebijs centās taktiski paglābt Ņinu no Trojas klātbūtnes.

— Labi, — Vinss atgrūda bīdāmās durvis, — mēs te ieskatīsimies vēlāk un, ja māja būs pilna cilvēku, zudīsim. — Viņš gāja iekšā. — Kolosāls vakars. Uzvedies godīgi, Ebij!

' Kad Vinss bija projām, Ebijs teica: — Viņš iegrābies vairāk, rtekā varēja paredzēt.

Rafs aizsmēķēja nākošo cigareti, apsēdās un paslēja kājas uz rupji tēstajām lieveņa margām. — Ja tāds puisis kā Vinss staigā kā sapīts, nedara vairs neko un pat konkursu nepiemin, tad lieku reizi skaidrs, cik visuvarena ir mīlestība.

— Troja patiesi nolikusi viņu uz lāpstiņām, vai ne?

— Atradis, kam jautāt! Man šovakar jābūt pilsētā, — viņš sacīja. — Ja jūs ar Ņinu vēlaties pabūt divatā...

— Nekādā gadījumā, — Ebijš attrauca. — Es tikai...

— Paklau, — Rafs sacīja, — kāpēc tu domā, ka mums ar Vinsu vajadzīgas tās divas istabas? Tu vienīgais no mums esi saucams par saderinātu. Līgavas kambaris tavā likumīgā rīcībā.

Ebijs nemierīgi sagrozījās. — Tāpēc jau tev nav jābēg no mājas laukā. Muļķības. Es ceru, ka tu neņem nopietni Trojas izrunāšanos.

— Par ko? — Rafs jautāja. — Nopietni es neņemu nevienu viņas vārdu.

— Par to, ka es it kā guļot ar Ņinu.

— A, — Rafs domīgi novilka, redzēdams, ka te paveras iespēja pamēģināt to, ko darīt viņu skubināja Troja, proti, iesist robu pjedestālā, uz kura Ebijs savās iedomās pacēlis Ņinu.

— Patiesību sakot, — Ebijs ar zināmu piespiešanos teica, — pat ja mēs ar Ņinu gribētu, domā, tas ir iespējams pēc Trojas izlēcieniem? Tu redzēji, kā viņa izrīkojās ar Ņinu. Tas bija nekrietni. Šā vai tā ...

Rafs pūlējās neizrādīt savu izbrīnu. — Tu gribi teikt, ka jūs ar Ņinu ...

Ebija balss kļuva neparasti skaļa. — Nekad. Un tagad, protams, jau nekādi vairs ne. To nu Troja ir panākusi.

Rafs jau vēra muti, lai runātu, bet pārlēma. Tikai ievilka dziļu dūmu no cigaretes.

— Ko tu gribēji sacīt, Raf? — Ebijs vērīgi paskatījās uz viņu.

— Neko sevišķu.

— Nē, patiešām — ko?

— Kaut ko tādu, ko es labprātāk paturētu pie sevis, —• Rafs atzinās.

— No manis gan tev neko nevajadzētu slēpt, — Ebijs teica. — Kas tas bija?

Pēc laba brīža Rafs teica: — Tikai tas, ka, lai cik nepatīkami man būtu izrādīties vienis prātis ar tavu padullo māšcli, šoreiz viņai ir taisnība.

Tā bija kļūda. Ebijs sabozās. — Tad visi kopā esat nozvērējušies mūs ēst? — viņš jautāja.

— Paklau, Ebij, es tikai...

— Ak, liecies mierā! — Ebijs nepieredzēti rupji atcirta, atrāva cfurvis un iegāja iekšā.

Izdevība, ko Troja bija lūgusi izmantot, garām. Un Rafs jutās atvieglots. Viņam nepietika dūšas vēl ko piebilst, viņš pat nožēloja to mazumiņu, ko bija pateicis.

Iegājis iekšā, viņš atrada Ebiju stāvam pie laukakmens kamīna ar muguru pret lielo, spraišļoto viesistabu.

— Aizmirsīsim to, — Rafs sacīja. — Vai tu pie viena neaizrausi mani uz pilsētu?

Ebijs likās nemaz nemanām viņa klātbūtni. Tad pēkšņi apsviedās — un viņa parasti ziedošajā sejā vairs nebija ne ēnas no sārtuma. — Vai tu nevarētu mani uzklausīt, Raf?

— Proti?

— Tas ir briesmīgi, un es tev nekad nebūtu to teicis, ja viss nebūtu tā iegrozījies, kopš Troja atbrauca un sāka ... — Ebijs sastomījās un apklusa.

Mēģinādams mazliet izkliedēt Ebija smago neērtības sajūtu, Rafs pajokoja: — Runā droši! Pāteram CTBlūmam tu vari uzticēt visu.

— Es tevi neaizkavēšu? — Ebijs tad jautāja. — Tev, liekas, bija norunāta kāda satikšanās.

— Neesi nu tik punktīgs džentlmenis, Ebij! Ko tu gribēji teikt?

Un tomēr pagāja ilgs laiks, kamēr Ebijs saņēmās. Viņš nervozi staigāja pa istabu, lampa meta blāvus atspulgus viņa gaišajos, gludi saglaustajos matos, šaurā, nobālusī seja raustījās, meklējot vārdus, lai to, kas viņam sasāpējis, pateiktu ar taktu un apvaldu, pat zināmu cieņu ...

•— Troja, kā redzams, to ir pamatīgi ieņēmusi galvā, — viņš beidzot ierunājās. — Bet es, godīgi sakot, nezinu, kā iesākt. No vienas puses, man gandrīz gribētos, neraugoties.

uz Ņinu, iziet brīvšolī, nu, kā tev dažkārt gadās, un ielaisties, vienalga, ar kādu, lai tas būtu noticis... — Un vel pēc sāpīga‘neveiklības mirkļa: — Raf, vai tas nebūtu par daudz prasīts, ja es lūgtu . ..

Rafs bija sapratis. — Noorganizēt tev skuķi? — viņš jautāja.

Ebijs pamāja. — Es domāju, kādu ...

— Labi, es zinu, ko tu domāji. Skaidrs, — Rafs attrauca, lai šī mokošā saruna būtu galā.

— Izdarīsi? — Ebijs joprojām nelaimīgi jautāja.

— Ebij! —- Rafs, savām jūtām vaļu ļaudams, iebrēcās. — Svētais kuņasbērns! Es tevi mīlu. Braucam!

Otrās dienas rītā, kad viņi Kapelas ielas stūrī atvadījās, lai viens ietu uz Veirhalli, otrs uz darbu Skota un Eimsa birojā, Rafs pēkšņi atcerējās pastu — viņš taču nebija uzdevis jauno adresi! Un jautāja Ebijam: — Vai neatnāksi man vēl līdzi uz veco dzīvokli — man liekas, tur vajadzētu būt vēstulēm.

Ebijs smīnīgi paskatījās uz viņu. —* Citreiz es iesiešu tev mezglu mutautā.

Viņi devās uz Jorkas ķīmisko tīrītavu, kuras otrajā stāvā bija dzīvojis Rafs. Vestibilā uz radiatora viņš ieraudzīja divus biezus arhitektūras žurnālus un vēstuli.

Sirdij kakla galā pukstot, viņš paņēma balto aploksni ar zaļiem burtiem iespiestu atpakaļadrešu dziednīca «Priedes».

Pavadot Ebiju uz Veirhalli, viņš atplēsa vēstuli un jau bez lasīšanas zināja, ka vēstīs par māti vienādi vai otrādi nekā priecīga nebūs.

Gaišus vārdus viņi nerakstīja nekad, šie bastardi, šie veco un nevēlamo aizgādņi, viņiem nenāca ne prātā pavēstīt kaut ko priecīgu, teiksim: jūsu māte pavadījusi jauku un mierīgu nedēļu; vai: jūsu mātei patīk skatīties mūsu jauno televizoru; vai: jūsu māte dzīvi interesējas par jaunā dārza iekopšanu.

Nē. Šī drūmā kapraču banda sūtīja vienīgi melnas vēstis.

«Dārgo mister Blūm,» viņš lasīja. «Mēs neko neziņojām Jums agrāk cerībā, ka Jūsu mātes stāvoklis var uzlaboties. Diemžēl...»

Rafs sažņaudza vēstuli: diemžēl. Šīs pazīstamās divas zilbes, kas mundri tecēja pa priekšu bēdu vēstīm. (Te nu

viņam ir šī vēstule un varbūt ne telegramma, uz ko viņš tik mu|ķlgi cerēja pirmajā īstā pavasara dienā.)

Un tagad, blakus Ebijam iedams un sakostiem zobiem pūlēdamies apspiest smeldzīgo sāpi kaklā, viņš tulkoja «Priežu» kantora neveiklos eifēmismus skaidru, nepatīkamu faktu valodā.

Džūlija Rafertija Blūma ar visu tā saucamajiem plānprātiņiem piemītošo viltību bija izmanījusies tikt pie pudeles un iedzīvoties diabētā, kas nozīmēja, ka Ratam jānosūta čeks par 66 dolāriem 30 centiem zāju un laboratorijas izdevumu segšanai.

Šā vai tā, Džūlija, tu vismaz esi gudra, ne kā tie citi, kas padevīgi krimšķina savus sausos kaulus šūpuļkrēslos un nogul krunkainos dibenus gultās, no kurām nav lemts vairs celties. Tas nav tavā garā, Džūlija! Tu, kas Morisa dzīves laikā glāzei ne lāgā nepieskāries, tagad atdodies pirmatnēju, no saviem īru senčiem mantotu slāpju vilinājumam. Un tava neiedragājamā katolietes sirdsapziņa tev piedod, atlaiž grēkus via diabetes!

— Kas noticis? — norūpējies vaicāja Ebijs, kad viņi gāja pa Kapelas ielu. — Mātei sliktāk?

Viņš pamāja un salocīja vēstuli.

— Tev to allaž var no acīm redzēt.

— Viņai diabēts.

—• Ko tu saki?

— Māmiņa pamanījusies uzdzīvot. Apvedusi ap stūri visus tos šūpuļkrēslu čīkstinātājus un mīlīgi piedzērusies.

Kad viņi bija nonākuši atkal uz tā paša Kapelas ielas stūra, Ebijs neveikli ieminējās: — Ja... redzi, Raf, ja tev pašlaik neiznāk, es varētu ...

— Paldies, — Rafs teica. — Man ir. — Iedams uz centru, viņš nolēma palūgt Skotam un Eimsam avansu no algas, no tiem diviem dolāriem stundā, kas viņam pienāktos.

Bet pusdienlaikā, kad viņš jau gāja cauri rasētavai uz mistera Eimsa mazo kabinetu, pārdomāja vai varbūt nobijās, juzdams, ka nespēs avansu paprasīt.

Tāpēc viņš nogriezās gaitenī un gāja uz liftu. Un, iedams pa tagad jau zaļo Ņūheivenu, domāja, cik nesalīdzināmi vienkāršāk būtu bijis aizņemties no Ebija Ostina. Kaut gan Ebijs katru savu centu pieskatīja ar modru un taupīgu aci, tad galvenokārt tāpēc, ka bija radis dzīvot pieticīgi, citu vajadzībām viņa maks vērās ar tīri aristo-

krātisku dāsnumu. Un tieši tādēļ, zinādams, cik ļauni šī Ebija īpašība tiek izmantota un cik bieži no Ebija izblēda naudu, Rafs negribēja no viņa aizņemties.

Rafs nolēma, ka mēģinās pārdot kādas no savām vērtīgākajām grāmatām. So savu rezerves fondu nebaltām dienām, ko viņš pirms demobilizācijas bija iegādājies Cī-rihē, — Frenka Loida Raita projektus, izdotus Vācijā 1910. gadā, Palladio «Četras grāmatas par arhitektūru», Vitruvija rakstus, Rouza «Jauno arhitektūru» un citus.

Viņš gāja uz Veirhalli pēc Ebija mašīnas atslēgām, sacīdams, ka aizmirsis savu kabatas portfeli Vudmontā un jāaizbrauc pakaļ. Ap pusvieniem viņš jau bija atkal pilsētā un ar smago arhitektūras izdevumu saini iegriezās Vaļēja avēnijā pie Vitloka, šajā tumšajā puspagrabā, retumu krātuvē, bibliofilu paradīzē, kur viņam par visu kopā piedāvāja septiņdesmit piecus dolārus, un viņš tos attiecīgi pieņēma. Un aizgāja klusā cerībā, ka nākošais un vienīgais pircējs šīm grāmatām būs Rafertijs Blūms.

Aizsūtījis pa gaisa pastu naudas pārvedumu uz «Priedēm», viņš pēkšņi jutās līdz pēdējam pārguris un izsalcis, apturēja mašīnu pie grieķu konditorejas, nopirka turzu cepumu un milzīgu vīnogu ķekaru un tad tikai stūrēja uz Galveno ielu.

Priedes, viņš nīgri nodomāja.

Saules un ēnu vijumi ielai pāri līkstošo gobu lapotnēs lika viņam domāt par māti un smilšaino, kailo nomales ceļu gar dziednīcu — pēdējās priedes tur bija slējušās piecdesmit gadus atpakaļ, līdz Mičiganas mežrūpniecības bumam, — un tur, šajā tuksnesī, Džūlija gaidīja savu mirstamo stundu, toties gaidīja to salda skurbuļa aizmirstībā ...

Varenais, tumšais mūris iepretim Veirhallei neielaida ne saules stariņa lielo kāpņu jomā, un Rafa acis vēl nebija paspējušas aprast ar drūmo pustumsu, nedz arī pats viņš uzkāpt otrajā stāvā, kad kāpnēs satikts students viņam jau pateica par Vinsu Koulu.

Rafs palika otrā stāva laukumiņā, stāvēja muļķīgi vientuļš: tātad viss pagalam.

Nu jau oficiāli. Vinss Kouls bija to dabūjis.

Ne viņam vairs jāraugās pēc brīnumu zīmēm, ne jāfantazē. Pavasara nemieram vairs nebūs nekā kopīga ar viņa nedibinātajām cerībām.

Bet vai tad viņš nebija zinājis, no paša sākuma zinājis, ka viņa izredzes ir visai vājas? Taču projektam atdotās ziemas svētku brīvdienas viņam pagāja kā spārnos, izaicinājums bija pieņemts, pirmo reizi viņš piedalījās konkursā — un kur tad vēl apziņa, ka jādara viss, kas viņa spēkos, jātver izdevība kaut kā atvieglot savu naudas rūpju smagumu ...

Jā, viņš bija pūlējies vaiga sviedros. Tāpat kā Ebijs un pārējie. Cauri un pagalam.

Viņš gāja augšā pa kāpnēm.

Kad Rafs ienāca, gandrīz visi, kas atradās diplomdarbu zālē, bija saspiedušies erkerloga nišā un pāri balsu murdoņai vilnījā Binka Netltona tenors, pa visu apaļo, gaļīgo ģīmi starodams, viņš slēja gaisā Vinsa roku. — Uzvarētājs! Mūsu puika! Vinss Nepārspējamais!

Rafs piegāja klāt, redzēja, kā Vinsam spiež roku Ebijs Ostins, kā cits pār citu ar rokas spiedieniem viņu apsveic Neds Tompsons un Pīts Novaļskis, Betija Lorimere un Džimijs Vu Ļums.

Prieku un gandarījumu Vinss izstaroja ar visu savu būtni, ne tikai ar puicisko, šķībo smīnu un acu mirdzumu vien tas jautās katrā vissīkākajā plecu kustībā, valdonīgajā galvas atmetienā; un no Šīs galvas līdz kājām viņš bija uzvarētājs, jauns imperators brūni viļņotu matu vainagā.

Pūlēdamies pārvarēt savu vilšanos (ar smeldzīgu skaudības pieskaņu, un skaudību just ir pretīgi un kauns), Rafs spēra soli uz priekšu un pastiepa roku.

Un Vinss, ieraudzījis viņu, izrāvās no apsveicēju loka. Viņa rokas spiedienā bija tāds triumfs, un turēja viņš Rafa roku tik ilgi, ka likās — pārējo apsveikumus viņš pieņēmis, tikai kavēdams laiku, kamēr ieradīsies Rafs, un ka tikai Rafa rokas spiediens pacēlis viņu šīs uzvaras augstumos.

— Tev dots talants, zēn, — Rafs sacīja. — Neaproc to zemē!

— Paldies, Raf, — Vinss atsaucās silti,'pat kautrīgi.

Un tagad jau pavisam nepiespiesti Rafs pavaicāja:

— Ko tu taisies darīt ar visu šo zeltu, Vilis, nopirkt četrpadsmit karātu stūrcni?

—* Nav jau valsts prēmija, tikai vietējā, — Vinss teica.

—■ A! — To Rafs nebija zinājis.

— Re nu, re, — pamanījās iespraust Binks Netltons,

<— tāds pirkšķltis vien ir. Nieka septiņsimt piecdesmit dolāru.

— Interesanti, — Vinss jautāja, vērsdamies drīzāk pie sevis paša. — Interesanti, kas norāvis valsts prēmiju. — Tad sacīja: — Un šomēnes pat vēl neizmaksās. Tikai nākošajā — ar lielu banketu par godu uzvarētājiem.

— Bēdu lietas, — Binks izmeta.

Pēc kāda laika, kad visi atkal strādāja, patafona plate griezās, svilpotāji trillināju savu svilpjamo un Homērs Džepsons bija beidzis apgaitu, Vinss, Rafs un Ebijs izgāja atpūtas istabā iedzert kokakolu.

— Eb, — ieminējās Vinss, pārņēmis no Trojas šo saīsināto uzrunu. — Eb, varu sacīt tikai vienu: tava māsa nes man laimi. — Viņš brīdi klusēja, atspiedies pret sarkano kokakolas automātu. — Tagad man atliek vairs tikai kļūt par tavu svaini.

Rafs redzēja, ka Ebijs, savu kokakolu dzerdams, apraujas pusmalkā un izbrīnījies paraugās uz Vinsu.

— Jokoju, — Vinss teica un iesmējās. Tad ar sparīgu būkšķi uzlika pudeli uz automāta. — Jāpiezvana Rutai. Viņa būs gar zemi, kad es pateikšu par prēmiju. — Viņš aizbrāzās uz trešā stāva rasētavu zvanīt māsai.

Viens pretim otram notaukotajās tahtās atzviluši, Rafs un Ebijs klusēdami dzēra kokakolu, bet klusums joprojām bija saspīlēts.’

Beidzot Ebijs ierunājās: — Ko tu par to domā?

-— Par ko?

— Ak, ne jau par Troju, neticu, ka viņa būtu Vinsā īpaši ieķērusies! Par to, ka tieši viņš norāva pirmo prēmiju.

— Nezinu, — Rafs atbildēja. — Vinsam ir īpašs talants uzminēt, kas visiem patiks.

— Jocīgi, — teica Ebijs. — Ziemas svētkos es rakstīju uz mājām Trojai, ka pirmo vietu noteikti dabūsi tu. — Viņš pavilcinājās, sakrustodams gandrīz vai līdz caurspīdīgumam izdilušās flaneļa biksēs tērptās kājas, un bija redzams, ka viņa briežādas kurpju sarkanie gumijas papēži nošķiebti uz pēdējo. — Godīgi sakot, Raf, es uzskatu, ka pat mans projekts bija krietni labāks.

— Vārds vietā, — Rafs sacīja.

•— Nē, nopietni...

— Nemeklēsim loģiku, kur loģikas nav! — Rafs pēkšņi saniknojās. — Tā ir laimes spēle. Un Raits, manuprāt,

pareizi dara, ka vispār nepiedalās konkursos. — Viņš ierāva garu malku no pudeles. — Šā vai tā, Vinsa projekts vismaz bija labs, un, jo vairāk labu projektu izlauž sev ceļu, jo vieglāk beigu beigās būs citiem. <

— Jā, — Ebijs teica. — Bet pagājušos ziemas svētkos mums Vinsa projekts nemaz tik labs nelikās, vai ne? Ja nu vienīgi absolūti drošs. Protams, viņam ir mūsdienības izjūtar bet, roku uz sirds liekot, Raf, šī vārda banālākajā nozīmē.

Rafs paraustīja plecus. — Telpas un vietas izkārtojums nevainojams, ņem, kā gribi. Vaina ir cita, un proti — projektam nav individualitātes, Vinsa Koula personības zīmoga. Man nepatīk galvenokārt tas, ka viņš ietaupījis celtniecības izdevumus uz kamīna rēķina. Māja bez kamīna manā uztverē vispār nav māja. Kamīns ir pirmajā vietā, pat, ja vajag upurēt platību vai kaut veselu jūdzi stikla sienu ..'.

— Nezinu, vai uz to vajadzētu tik strikti pastāvēt, — Ebijs iesāka un aprāvās, ieraudzījis Vinsu Koulu.

— Mēs te aprejam tavu projektu, — Rafs teica.

— Vālējiet veseli, — Vinss priecīgi atbildēja. — Jo, starp mums runājot, — viņš sacīja Ebijam, — mans projekts nebija ne pustik labs kā tavējais vai Rafa. Tikai konstruktīvais risinājums man labāks, — Vinss teica. — Zināt, es tad nu laižos pa pieskari, jāizsviež kumšķītis naudas uz prēmijas rēķina. — Velvētajā ejā Vinss apstājās un atskatījās, viņa skaistā, gudrā seja spulgoja dziļā priekā.

— Ruta jau kur tos gadus kā mirst vai nost pēc garastaino papagaiļu pārīša. Nu viņa tos dabūs. Pārnesīšu viņai skaistā jo skaistā būrītī. — Un aiziedams nosauca: — Vakarā redzēsimies, Eb!

Viņi noskatījās draugam pakaļ. — Velnu Ruta redzēs ar to pārīti, liela noņemšanās, — Rafs teica.

— Jā, — Ebijs sacīja. — Ļoti mīļi no Vinsa.

Arī Rafu bija neviļus aizkustinājusi Vinsa karstā vēlēšanās savu vecmeitās palikušo māsu pārsteigt ar papagaiļu būrīti.

— Paklau, Raf, — viņš dzirdēja Ebiju ieminamies.

— Nu?

Ebijs, smalkjūtīgi novērsies, pētīja dziļi sienas dobumā blāvojošo logu. — Par to vēstuli, ko tu šorīt saņēmi... ja tev nav pie rokas, es ...

Rafs neļāva viņam nobeigt. — Man ir, Ebij. Paldies. —

Viņš piecēlās un iesprauda savu tukšo pudeli pie siena-, noliktajā taras kastē. — Ejam pie darba!

Viņi izgāja cauri trešajam stāvam, kur tagad jau dienasgaismas spuldžu asajā gaismā pār rasējumiem līkāja vesels kurss baltos kreklos tērptu muguru, un kāpa augšā uz diplomandu zāli.

Atgriezies pie sava dēļa, Rafs tūlīt tvēra pēc zīmuļa. Cieši viņš ielūkojās savā mājā — vēl aptuvenā meta, kam tomēr vajadzēja summēt visu, ko viņš apguvis studiju gados — līniju tīklā un vijumos, ko viņš vairs neizjuta ka līnijas, bet jau kā akmeni, koku, stiklu krāsās un struktūrā, kas dzīvoja savu dzīvi saules un koku paēnas mijīga gaismā .

Viņš pasniedzās pēc trijstūra, un pazīstamais gludās plastmasas pieskāriens pat tagad, pēc šīs nelāgās dienas, pēkšņi uzvilnīja viņā tā aizrautīgo darba prieku, kas tik bieži bija viņa vienīgais balsts, vienīgais atalgojums.

8

•— Godavārds, Ostin, ja tu neesi smerdelis, kas tad ir? — Ņina sagaidīja viņu ar pārmetumu un sabozusies sūca alu. «M. un M.» galdiņam pārlikusī sienas lampa zeltīja viņas sudrabblondos matus. — Divus vakarus pēc kārtas! Godavārds, kā tu drīksti man acīs skatīties?

— Vienā mierā, Ņina, — viņš sacīja un savā jaunatklātajā pārākuma apziņā paspieda Ņinas roku, likdams viņai pasmaidīt jau siltāk, tā ka viņas vaigu bedrītēs notrīsuļoja dziļas, valšķīgas ēnas.

— Pat vienā mierā? Lai es gaidu un gaidu kā muļķe? Ostin, tu neesi piedzēries?

— Protams, ne. — Un tomēr viņš reiba — ne no alus, bet no jaunā, ievērojamā pagrieziena vai pārsvara pozīcijas, ko viņam deva savas divkosības apziņa.

— Ā, Rafs! — Ņina pacēla acis. Rafs Blūms atbīdīja no galdiņa krēslu.

— Sveiks, Raf! — Ebijs pastiepa cigaretes pāri galdiņam. — Troja un Vinss sacīja, ka viņi parādīšoties vēlāk.

— Ap to laiku, — Rafs piebilda, aizsmēķēdams cigareti, •— es jau būšu Veirhallē.

— Raf, — Ņina teica, — tu vienmēr esi godīgs, pasaki

man, jo kaut kādu jēdzīgu atbildi no Ostina nav ko gaidīt. Troja ir briesmīgi uzēdusies uz mani? Ir taču?

— Es jau sacīju, Ņina, ka Troja nav teikusi ne vārda ... — Ebijs iesāka.

— Es jautāju Rafam. Tu neesi objektīvs.

Rafs atbildējai — Ar Ebija māsu mēs nedalāmies iespaidos tāpēc, ka reti redzamies, un reti redzamies tāpēc, ka es pūlos turēties jūdzēm tālu no vietas, kur apgrozās viņa. — Viņš ievilka dziļu dūmu un piebilda: — Šovakar es atnācu tikai Vinsa dēļ, šī ir Vinsa diena.

Ebijs neteica ne vārda. Velti būtu uztiept Rafam Troju.

Protams, nelokāmi lepnā Troja par tādu uzspiešanu būtu brēkšus brēkusi vai vienkārši paņirgājusies. Taču Ebija cerība, ka Rafs ar Troju kļūs lieli draugi, bija sagrauta.

Ne jau tā, ka viņam būtu kādi iebildumi pret Vinsu. Nepavisam ne — un uz kāda pamata? Vinss neapšaubāmi bija cilvēks ar lielām nākotnes izredzēm. Tikai Ebija domās Troja nekad nebija saistījusies ar Vinsu, un tagad, iztēlojoties viņus divatā, Ebijs jutās it kā mazliet neērti...

— Un, zināt, — Ņina apņēmīgi paslēja mazo zodu,

— ja viņa atkal sāks, es viņai... nē, tāda idiote es vairs nebūšu kā tovakar!

— Vinss gādā, lai Troja domā par viņu, nevis par mums, un pareizi dara, — Ebijs teica. Viņš pasauca Ga-siju un atkal pasūtīja alu.

— Cerēsim, — Ņina sacīja Ebijam tik labi saprotamā nopietnībā. Un, kad Gasija atnesa alu, viņa piebilda:

— Strīthallē arī kaut kas bija dzirdēts par Vinsu, bet nekas īsti noteikts. Leslija Hoita plijās man virsū, prašņāja. Viņš bija neciešams?

— Nebūt ne, — teica Ebijs.

— Burvīgāks par burvīgu, — Rafs apstiprināja.

— Kādā kostīmā tu būsi rītvakar? — jautāja Ņina.

— Ja tas nav noslēpums.

— Kostīmā? — Rafs iepleta acis.

— Uz masku balli. Neatceries? — Ņina sacīja.

— Debestiņ! — Rafs nolika glāzi. — Patiešām.

—• Tu taču būsi, vai ne? — Ebijs jautāja. — Vismaz es tā sapratu. Ar Lizu Karru.

— Lizu? Nē, viņai laikam naktsdežūra, — Rafs teica.

— Paklau, Raf, tā nevar! Tu taču negribēsi sacīt, ka tev nav ne kostīma, ne meitenes, ar ko nākt uz balli, nekā.

Rafs atbildēja: — Vai tad balle galu galā nav tikai

rītvakar?

— Tikai rītvakar? — Ebijs izbrīnīts nolūkojās Rafā. Tas nu patiesi izskatījās pēc Rafa, vai ne? Cik vien fakultātē studentu, katram bija savi plāni, sarunātas meitenes, pagādāti kostīmi — dažs labs pat nežēloja pūles, lai izgudrotu kaut ko neredzēti oriģinālu, — kurpretim Rafs pat neatcerējās, ka balle notiks. Arhitekti vispār iztika bez jebkādiem saviesīgie^ rituāliem, izņemot vienu vienīgu vakaru reizi gadā, kad viņi ieradās hz masku balli. To tad nemēdza ignorēt.

— Nejūtu īpašu vēlēšanos, — Rafs sacīja.

— Bet tev jābūt, — teica Ebijs.

— Kāpēc? w

— Tāpēc, ka pieņemts, — Ebijs teica.

— Nosarksti! — Rafs atcirta.

Ebijs smaidīja, nosarcis viņš bija tāpat.

■— Un tomēr, — Ebijs neatlaidās, — tā ir mūsu pēdējā balle un pēdējais gads visiem kopā, un tu jau pagājušo pavasari nebiji; un vajag taču, lai mums vecumā butu ko atcerēties. Es nezinu — kad tā padomā, ka mums vairs atlikuši tikai divi mēneši, tad pēkšņi vairs negribas palaist garām neko, kas mūs vēl...

Rafa kalsnā, drūmā seja atiezās smieklos. — Sasodīts, Ebij, zini, tev taisnība!

•— Bez tam, — Ebijs nedaudz piespiesti turpināja, •— tieši tu vienmēr esi teicis, ka dzīvi vajag tvert ar abām rokām, vai ne?

— Es gan. — Rafs atgrūda krēslu. — Atvainojiet! Es tūlīt. Šodien tikpat kā neesmu ēdis.

*•— Kas tad nu? — Ņina iesaucās, redzot, ka Rafs pazūd restorāna virtuvē. — Ko viņš taisās darīt?

— Viņš ir izsalcis, — Ebijs sacīja un, lepodamies, ka ir tuvs Rafa draugs, paskaidroja: — Viņš to var atļauties. Pat Vinsu ar visu viņa projektu šajā restorānā nelutina tā kā Rafu. Pavārs viņu taisni dievina.

<— Viņš gan nemētājas ar dzeramnaudām, — Ņina teica.

— Nebūt ne, — Ebijs sacīja. — Vienkārši, ja Rafam traki iegaršojas kāds ēdiens, viņš godīgi pasaka, ka pavārs ir īsts mākslinieks. Un pavārs tad Rafa dēļ sitas vai nost. Bet Rafs tikai neaizmirst sava tēva mācību, ka ik-•viens mēs esam izslāpuši pēc laba vārda...

Ņina pamāja, bet iebilda: — Kur tikai paliek visi viņa labie vārdi, kad viņš ierauga tavu māsu? Manuprāt... — :

Ņina apklusa, skatīdamās foajē, samiedza acu kaktiņus un mazliet piekoda apakšlūpu. — Kā vilku piemin... i

Tur, protams, nāca Troja ar Vinsu, un ta-d jau viņa bija \ klāt, noliecas, maigi noskūpstīja brāli uz auss, un Ebijs dzirdēja, kā Ņina apsveic Vinsu, un klusībā cerēja, ka ļ Troja turēs vārdu un liks Ņinai mieru.

— Eb, vai nav kolosāli? — Troja apsēdās un atlieca galvu, rādīdama jaunus auskarus. Tad it kā attapusies pagriezās arī pret Ņinu.

Ebijs apstiprināja, ka jā, auskari ir ļoti skaisti, un tādi tie arī bija — abstraktā rakstā kalts sūbināts varš, nepārprotams mākslinieka rokas darinājums. Troja paskaidroja, ka auskari ir Vinsa dāvana par godu prēmijai.

Tāpat bija skaidri redzams, ka Vinsa uzvara ārkārtīgi cēlusi viņu Trojas acīs. Nebūtu arī nekāds brīnums. Vienīgi Troja aizrāvās pārāk ātri. Gatavība aizrauties ar pirmo, kura sasniegumus viņa apbrīnoja, bija viens no Trojas trūkumiem. Viņas atzinība, protams, nāca no sirds, bet viņa zaudēja katru mēra sajūtu.

Pagājušo vasaru Bostonā, tikko pabeigusi Redklifa koledžu, viņa dabūja vietu gubernatora kancelejā (apņēmusies uz karstām pēdām ievirzīt valsts aparāta darhu jaunās sliedēs), bet no augstajiem mērķiem viņu it drīz novirzīja jauns skulptors, pusdienu pārtraukumā satikts vai piesējies viņai pilsētas parkā. Visai noplukušo mākslinieku Troja pievāca tūlīt tāpēc, ka vienu viņa darbu bija nopircis Vitneja muzejs Ņujorkā, un galvenokārt tāpēc, ka Bostonā viņš nekādu ievērību nebija guvis. Troja vazāja viņu sev līdzi kur vien iedama, veda uz māju pusdienās, uz pludmali sauļoties, runāja par viņu ar katru, ko satika, un beidzot izkārtoja viņam izstādi kādā Ņūberijas ielas privātgalerijā.

Protams, viņa iesaistīja Ebiju ari. Viņš tovasar strādāja par rasētāju pie «Perija, Šova un Hepberna», un kādu dienu, kad viņš gāja cauri pieņemamai istabai pusdienās, tur viņu gaidīja Troja ar mākslinieku pie rokas un prasīja, lai Ebijs iepazīstina viņu ar kādu no firmas partneriem, kas varētu izgādāt jaunajam talantam darbu pie arhitektoniski skulpturāla pasūtījuma, un Ebijs bija spiests to izdarīt. No tā gan nekas neiznāca.

Nebūdama pati apveltīta ar mākslinieces dotībām, Troja

karsti pieķērās talantīgiem cilvēkiem. Daļēji varbūt tāpēc, ķa Ostini (izņemot Vernonu Ostinu, arhitektu, kurš savā jaunībā no Bostonas bēga) bija galvenokārt komersanti, juristi, profesori vai politiķi. Gandrīz nevienu jio saviem radiem viņa nemīlēja un vētraini ķildojās ar visiem.

Troju kaitināja tas, ka ģimenē nav tikpat kā nekādu mākslas interešu, — un ko gan citu varot gaidīt no šiem drūmi garlaicīgajiem republikāņiem, kas liekot žāvāties jau par pašiem republikāņu principiem!

Un, kaut gan Ebijs arī pats ar laiku sāka skatīties uz savu ģimeni tāpat kā Troja, viņš atturējās no skaļām deklarācijām — droši vien tāpēc, ka joprojām mazliet baidījās no tēva bardzības, viņa jūtu un nostājas vienīgā izpausme bija aiziešana. Tā bija sācies viņa sapnis par Rietumiem. Par Čikāgu, uz kuru savā laikā bija bēdzis cits jauns Bostonas arhitekts Luiss Salivens.

Vienu viņi zināja abi — ka nav nekādas jēgas par savām dumpīgajām domām runāt ar’tēvu. «Māksla?» viņš sacītu. «Kas par muļķībām? Vai tad mūsu mājā nav pārstāvēta māksla, vai mums pie sienām nekarājas Gilberta, Stjuarta un Kopleja gleznas?» Vai nebija veselas virknes senču portretu, anonīmu astoņpadsmitā un deviņpadsmit t gadsimta mākslinieku otas gleznotu? Un vai viņu nama laiku pa laikam neviesojās Bostonā iebraukuši lektori, Har-vardas pasniedzēji un rakstnieki? Un vai tieši Ostini neorganizēja līdzekļu vākšanu Bostonas simfoniskajam orķestrim?

Ebijs pacēla acis, dzirdot Trojas izaicinošo balsi: — Man jau likās, ka jūs tīšuprāt esat šovakar mūs atstājis ar garu degunu, Raf!

Un ieraudzīja, ka Rafs, lielu sendviču ar tefteļiem gremodams, ir jau atgriezies no virtuves.

— Jūs taču netaisāties paēst un laisties lapās, vai ne? — Troja vaicāja. — Taisni kad mēs svinam Vinsa uzvaru?

— Tāpēc jau es te esmu, — Rafs sacīja. Viņš apsēdās blakus Ņinai.

Tika uzsaukti daudzi tosti par godu Vinsam, un Ebijs vēroja, ka Vinss pieņem tos, īpaši nelepodamies. Viņš bija neparasti kluss, nenolaida acis no Trojas, pasniedza viņai uguni un vispār nevienu citu, izņemot Troju, neredzēja. Atlika vienīgi pabrīnīties, cik ļoti viņš Trojas ietekmē pār-

vērties. Kaut gan Troja allaž bija locījusi vīriešus pēc sava prāta. Taču tik kluss un pazemīgs Vinss — tā bija unikāla parādība.

Kā Vinss šodien teica? Atliek kļūt par svaini? Ebijs sāka just, ka šī piezīme tomēr nav bijusi tikai joks.

— Ko jūs te sadarāt pa dienām? — Ņina jautāja Trojai, un Ebijs zināja, cik ļoti viņai jāpiespiežas izrādīt sirsnību.

Trojas acis iedzirkstījās. — Kāpēc jūs labāk neprasāt, ko es sadaru pa naktīm? Tas būtu daudz interesantāks jautājums.

Kad Ebijs uzmeta viņai draudīgu skatienu, Troja piebilda: — Nē, manuprāt, tas nav pat īsti taisnīgi. Jo dienas man paiet, visiem spēkiem atraujot Vinsu no darba. — Viņa pagriezās un uzsmaidīja Vinsam, kura skarbā, vīrišķi skaistā seja kusa mēmā, gandrīz idiotiskā pielūgsmē. — Pag, patiešām — ko es tādu esmu sadarījusi? Noklausījusies dažas kolosālas lekcijas, izbraukājusies līdzi Ed-vardam — nu, Vinsa brālim — uz policijas iecirkni, cietumu un morgu. Bet, zināt, — viņa sacīja Ņinai, — Ko-nektikuta ir baigais ūķis. Varat iedomāties, Ņina? Te Ko-nektikutā nevar ielikt pesāru! Aizliegts ar likumu!

Rafs sarauca degunu.

Manīdams, ka Troja iecērt piešus savam jājamzirdziņam, Ebijs pasteidzās mainīt tematu: — Vai kostīmu rītdienai tu esi pagādājusi?

— Jā, un lūdzu neprasi, lai es izpļāpājos, kādu, — viņa atteica un jautāja Rafam: — Par ko ģērbsieties jūs? Varu saderēt, ka zinu! Par nejauku, vecu īgņu netīrā naktsmicē.

— Tuvu patiesībai, — Rafs sacīja.

— Viņam pat nav ar ko iet, — Ņina teica, un Ebijs jutās atvieglots, saruna ievirzījās mierīgākā gultnē.

— Nav ar ko? — Troja brīnījās. — Nāciet ar Vinsu un mani!

— Neko darīt, — Vinss bez humora noteica.

— Nē, nopietni, Raf, — Troja sacīja, — nemēģiniet man iestāstīt, ka jūs nevarat dabūt kādu no tām bālajām Strīt-halles jumpravām! Viņu tur, ka biezs, tādos zilos džinsos un ar poniju!

Rafs sarauca pieri. — Ja es ar kādu iešu, tad tā būs sulīga meiča ar garām kājām un neviltotu temperamentu.

— Izklausās vareni, — Ebijs iebilda, — bet kur tu viņu rausi? Tev atlikušas divdesmit četras stundas.

Rafs sagremoja pēdējo sendviča kumosu. — Kur es viņu raušu? Uzlūgšu pirmo sulīgo skuķi ar garām kājām.

— To es gribētu gan redzēt! < iesaucās Troja.

— Tiešām? — Rafs pavaicāja. Zilās acis stūrainā sejā naidīgi samiedzās, viņš pārlaida skatienu bāztin piebāztā restorāna kabīnēm un bāra ķebļu rindai. —- Viena ir, — viņš iesaucās un jau klusāk piebilda: — Kā tev patīk tā meitene otrajā kabīnē np mums, Ebij? īsta Brunhilde — nu, tā, kas dzer alu ar divām draudzenēm.

Ebijs, ne tik vaļsirdīgi kā Rafs, pārlaida vērtējošu skatienu meitenes izcili kuplajām krūtīm, biezajiem, dzeltenajiem matiem, gaiši krāsotajām lūpām un brūnajām acīm. — Taisni tāda, kādu tu meklē, Raf, — viņš pajokoja.

— Es varētu pateikt, kas viņai ir vēl, izņemot garās kājas un temperamentu, — sacīja Troja.

Bet Rafs, par lielu sajūsmu Ebijam, jau cēlās un gāja uz otro kabīni, kur sēdēja meitenes. Viņš pielieca savu garo augumu un uzrunāja Brunhildi: —• Es apzinos, ka jums tas neko nenozīmē, bet man uz rītvakaru nav meitenes, un studentu masku balle ir...

— Kas? — Gaišmate neizpratnē paskatījās uz viņu, abas draudzenes arī paskatījās uz viņu un tad atkal uz gaišmati.

Rafa smaids — viņš te uzjautrinājās tā kā neviens — bija draudzīgs. — Par godu tik sevišķam gadījumam es meklēju meiteni ar neviltotu temperamentu un garām kājām, iespēju robežās garām, protams.

— Piedzēries, — viena no meitenēm izmeta.

Brunhildes tips ar dzeltenajiem matiem jautāja: — Jūs

esat piedzēries?

— Neesmu gan, — atbildēja Rafs, apcerīgi vērodams meiteni. — Man liekas, jums piemīt abas vajadzīgās īpašības.

Meitene teica: — Rītvakar esmu aizņemta. Varbūt noru* nāsim uz nākošā gada balli?

— Nākošgad manis te vairs nebūs, — Rafs sacīja. — Bēdīgi. Jo vairāk tāpēc, ka reti kāda meitene atbilst šīm prasībām. Piedodiet, ka atrāvu jūs no alus dzeršanas. Paldies par laipnību. — Viņš gāja projām.

— Zināt, es laikam varēšu, — meitene pēkšņi iesaucās.

Rafs norunāja satikšanos, un, kad viņš atgriezās, pie

galdiņa valdīja izbrīnīts klusums, pat Troja kādu brīdi

sēdēja mēma, ar ieplestām acīm, un Ebija lepnais skatiens sacīja viņai bez vārdiem, ka taisni tādu viņš Rafu Blūmu cildinājis vai katrā uz mājām rakstītajā vēstulē.

Protams, Ebijam un kompānijai mēles niezēja apjautāties, kāpēc Rafs izdarījis to, ko izdarījis, un ko viņš īsti domā par šo nejaušo meiteni, bet Rafs nedeva iespēju.

— Kā tavai māsai patika papagaiļi, Vins? Tev laimējās nopirkt? — Rafs jautāja, paņemdams savu alus glāzi.

9

Gadskārtējās masku balles tuvošanās atbīdīja Veirhalli otrā plāksnē.

Sākot ar pirmā kursa studentiem, striktākajiem modernisma celmlaužiem, pašu visjaunāko, pašu visneērtāko mēbeļu fanātiķiem, un beidzot ar savos diplomdarbos nogrimušo izlaiduma kursu, nevienam vairs nerūpēja ne darbs, ne mācības.

Balle nāca kā viesulis, aizmēzdama visus mācību kursus: konstrukciju detaļas, arhitektūras teoriju, projektēšanas pamatus, būvmehāniku, rasēšanu, visas trīs vispārējās projektēšanas daļas, nerunājot nemaz par tādām disciplīnām kā pilsētbūvniecības pamati, tērauda konstrukcijas, celtniecības tehnika, ģenerālplāni, dzelzsbetons, arhitektūras filozofija, līgumi un specifikācijas, būvdarbu ekonomija, visi fakultatīvie priekšmeti un — pat diplomprojekti ...

Jo gatavošanās gāja pa galvu pa kaklu: telpu dekoratori izmisumā brēca pēc arvien vairākiem un vairākiem palīgiem, lai paspētu sapost ballei Tafta viesnīcas kolonnu zāli. Un kur vēl rūpes par ielūgtajām Smita, Vasara un Sāras Lorensas koledžu meitenēm, kas jau bija ceļā gan ar vilcienu, gan savām mašīnām, — viņas visas vajadzēja apgādāt ar naktsmājām. Un beidzot kostīmi, kuriem pēdējā brīdī allaž kaut kā pietrūka, paniskā spraužamadatu, aukliņu, lakas, drānu un mežģīņu meklēšana.

Šogad balles komiteja bija nolēmusi atteikties no agrāk parastajām viena stila tēmām — nekādu dienvidjūras salu, Monmartras, cirka vai austrumu tirgu. Šīgada balles sauklis lai būtu: jo trakāk, jo labāk, ļaujot pilnu vaļu jebkurai fantāzijai. Uz Strīthalles sienas parādījās plakāts:

«Bakhu, veco zēn, šogad — jo trakāk, jo labāk! Sauc kopā satirus, faunus, nimfas un kentaurus! Ripini šurp savu viņa mucu uz beigu parādi, mūsu krāšņākajiem un līksmākajiem svētkiem! Ugunis iedegtas? Mūzika skan? Lieliski — sākam! Durvis vaļā cilvēkēdājiem, valzivīm, arlekiniem, indiāņiem, ākstiem un klaidoņiem! Jo trakāk, jo jautrāk! Si ir studentu balle!»

Vakars bija ļoti silts, tāpēc Ebija Ostina apdauzītā un nobružātā sporta mašīna brauca ar nolaistu jumtu, un katrs, kam tovakar gadījās būt Tafta viesnīcas tuvumā, varēja noskatīties, cik ērmotu kravu mašīna vedusi. No tās izkāpa septiņpadsmitā gadsimta tiesnesis mantijā un baltā parūkā (Ebijs Ostins), reklāmas meitene garās melna tīkliņa zeķēs, rožainās prievītēs un apkļautās bikšelēs (Ņina Vistere), ar tauriņu ķeramo tīklu bruņojies džungļu pētnieks korķa ķiverē un šortos (Vinsents Kouls), svētais Antonijs svīterī un gobas zaru vainagā (Rafs Blūms), sieviešu korpusa leitnants (Rafa garkājainais atradums -— Blanša Ormonda).

Un viesnīcas vestibilā viņiem pievienojās vizuļos zvērojošs melni oranžs taurenītis (Troja Ostina).

Kompānija nokāpa kolonnu zālē, kas atradās viesnīcas puspagrabā, blakus frizētavai un vīriešu tualetei. Zāle bija garš, dobji violetos toņos ieturēts četrstūris ar velvētiem griestiem, ko balstīja smagas kolonnas. Bija vēl agrs, un dejoja tikai kādi deviņi pāri. Rotājumi ar gudru ziņu bija skopi, lai labāk izceltos šogad paredzamais masku raibums. Centrā — lielais režģis ap orķestri, pēc konstrukcijas režģis atgādināja Mondriana audeklus un zvēroja spilgtās pamatkrāsās. Sīkāki režģa varianti iežogoja kabīnes gar zāles malām. Kad Ebijs Ostins bija izraudzījis viņiem vienu no šīm ērtajām kabīnēm, Vinss un Rafs gāja pēc alus.

Un Rafs pēc savas iniciatīvas nopirka vēl pudeli viskija.

Ap vienpadsmitiem pudeles saturs sāka strauji plakt. Un Rafs peldēja labsajūtā.

(Sveiki visapkārt!)

Jo tukšāk, jo pilnāk... Gandrīz sakāmvārds.

(Uz tavu veselību, Vins!)

Lauru vainagi lai krīt, kā pašiem patīk.

No kurienes šī ilgi briedusī slāpē pielieties līdz ūkai?

Un cik vajag viskija, lai aizskalotu nepiepildīto cerību kamolu kaklā?

Reti tu žūpo, vecais, bet tad pamatīgi. Uz velna paraušanu.

(Priekā, Džūlija!)

Atceries, kā tūlīt pēc kara tev vajadzēja pārtraukt darbu Sārinena birojā, lai vestu Džūliju uz «Priedēm», un cik grūti bija dabūt viņu tur iekšā, lai cik iespaidīgs bija paša Rūdolfa Meijera (M. D.!) atbalsts?

Pēc tam gan tu karaliski piemāvies, nav vārdam vietas.

(Prozit!)

Bet esi nu gan tu baigais tips! Un visiem zināms, ka esi.

Kad tu biji pie Vitloka? Tikai vakar? Labi vismaz, ka palika pāri viskija pudelei. Paldies, Vitruvij, vecais puika!

(Uz tavu veselību, Liza!)

Lai tev labi veicas! Tu esi pelnījusi krietnu vīru.

(Priekā, Troja!)

Patiešām — ķēnišķīgs atradums!

Toties ko tu ‘atradi vakar?

(Priekā, Blanša!)

Blanša Ormonda — ak, kāda acu apmānīšana!

Viņi gan vakar, pag, kur tas bija, nu jā, «M. un M.», skaidrs, viņi gan brīnījās, cik jestri tu piecirti Blanšai; velna pulveris, ko?

Ir nu gan viņai krūtis! Vienas vienīgas krūtis — patiešām.

— Kas te ir tik smieklīgs, Raf? — kāds jautāja, laikam Ņina.

— Es.

Kas viņa vispār ir, šī Blanša Ormonda? Ka radīta, lai kādu mīlētu. Bet ne tevi. Kas viņa ir? Padomāsim. Ak jā, protams. Finansu dūža sekretāre kaut kur Ņūheivenas nomalē. Sekretāre klausās, ser.

Tu esi atradis īsto.: nule kā no konveijera — tīriņa, glī-tiņa, gatava lietošanai. Štancētā miesā štancēts gars.

Kāpēc tik daudz bultu nokrīt sprīdi vien no mērķa?

Vienalga, jāuzdzer — bet kam? Nav svarīgi. Ideālam.

Vienalga, peciņu gaisā!

Viņš atkal pacēla glāzi. — Par jums, Blanša, un jūsu neviltoto temperamentu!

— Paklausieties, — viņa jautāja. — Es jau sen gribēju prasīt — ko jūs skandināt to manu neviltoto temperamentu? Tas ir domāts kā joks, vai?

— Joks, Blanša, joks, — viņš atbildēja.

Balles zāle jau mutuļoja dejotājos. Un viņš, svētais Antonijs, gan laikam izskatījās pēc galīgā idiota ar šo aitiņu spožajā leitnanta frencī. (Uniformu Blanša aizņēmās no darba biedrenes, tāds nu reiz bija viņas priekšstats par orģinālu un pat pikantu kostīmu masku ballei.)

— Es nevaru saprast, — Blanša sacīja, lēni šūpojoties biezajā dejotāju virpulī starp klauniem un arlekīniem, Graučo Marksu, Vinstonu “Cērcilu, Neptūnu, Jupiteru, mūku, kovboju, saulesbrāli, Zābas ķēniņieni, Talulu Benk-hedu, saksafonistu, vāravu, džungļu pētnieku, tiesnesi, reklāmas meiteni. — Es nevaru saprast, kāpēc man vienmēr piesitas visādi gaisā parautie. Kaut vai jūs! Arhitekts vai topošais arhitekts, vienalga. Un pagājušo nedēļu aptaurēts fotogrāfs no «Life» — uzlūdz mani brokastīs, bet mašīnā bāž man ģīmī žāvētu galvu vai afrikāņu masku, nezinu, viņš šitās riebeklības kolekcionējot. Vienmēr un vienmēr es sapinos ar baigākajiem tipiem.

Tas nebija vienkāršs fakta konstatējums, drīzāk žēlošanās; akla pret humoru, zināšanām, aizrautību, komismu — Blanša toties jo skaidrāk redzēja, ka šie nenosvērtie, nevīžīgie, neaprēķināmie un bīstamie laulības kandidāti māk vienīgi bērt pelnus uz grīdas, samurcīt dīvāna spilvenus un noraibināt ar glāžu apaļām pēdām galdiņu pulētās virsmas un nav ko cerēt, ka no viņiem iznāks solīdi vīri, kas pērk akcijas, glabā vērtspapīrus personiskos seifos, uztur mauriņus gludus un matus apgrieztus ...

Bet Rafs, viskija iekarsēts, pievilka viņu tuvāk, tuvāk šo seju, kas pirms viņa jau daudzus bija maldinājusi ar skumjo acu viltus solījumiem, — acis nebūt nebija skumjas, tikai vienaldzīgas vai garlaikotas, tās neko neredzēja un negribēja redzēt.

Ak jā, šī meitene taču ir no Sķebvilas!

— Labi, Blanša, — Rafs teica. — Nesāpinieties jūs ar mani! Labāk es ar jums.

Tas izsauca aizdomīgu pieklājības smiekliņu, bet garās kājas bija un palika nepiekļāvīgas, un tad blakus kāds sasita plaukstas, un viņš jau dejoja ar Troju un džungļu pētnieks Vinss griezās ar krūtaino leitnantu — Blanšu.

Troja toties bija pati piekļāvība, rokas zem melnā uz-pletņa cieši apglauda Rafu, un kājas viņa arī necentās turēt kaut kur Masačūsetsā vai Dienvidu Karolīnā.

— Vai nav lieliskas beigas manam Ņūheivenas braucienam? -—Troja čaloja. — Un, prātiņ manu, kas tikai pa šim dienam nav noticis! Es domāju — Ebijs un meitene, ko viņš ved zem krūmiņa. Un ka Vinss dabūja to kolosālo prēmiju^ Vienos priekos! — Viņa aprāvās. — Jums gan ne gluži. Jūs esat ļoti piedzēries?

— Nē.

— Es jautāju tāpēc, ka ar jums tik viegli sadejot. Reti kādam gara auguma vīrietim tā padodas. — Viņa raudzījās pāri Rafa plecam. — Nē, paskatieties vien uz Vinsu! Viņš ir cemmigs, ka es gribēju dejot ar jums. Zināt, viņš taisās mani precēt. Ja man jau pirmdien nevajadzētu būt darbā, diez vai tāds kārdinājums nebūtu pāri maniem speķiem. Raf, pasakiet man dažos vārdos — šī jaunā Eba meitene varētu atņemt viņu Ņinai?

Varētu gan.

— Jūs esat eņģelis, ka piespēlējāt viņu Ebam. — Troja iesmējās. — Kā jau svētajam Antonijam pienākas. Es atkal uzturu Ebu pārliecībā, ka jums trim jādibina savs birojs un... Ai, tur ir tas zēns, nu, tas ar skumjo seju, ko mēs redzējām tovakar restorānā! Kā jel viņu sauca? Viņš ir no arhitektiem.

Sekojot viņas skatienam, Rafs pavērās uz orķestra pusi. — Ričmonds Boulzs,— viņš atbildēja.

— Iepazīstiniet mani ar viņu! Es nepieļaušu, lai tik burvīgs jauneklis stāv tur viens kā koks, — Troja teica.

— Viņš nav viens, — Rafs sacīja, vadīdams viņu uz orķestra pusi. — Viņam ir pašām sava un ļoti jauka meitene, un vismazāk viņam vajadzīgi tādi pekstiņi kā — ak, ak, cik varonīgi un cēli es, baltā meitene, dejoju ar tevi, nabaga pazemoto nēģeru zēnu! Bet ko tas līdz — jūs taču neaiziesiet no balles nepalikusi publikas atmiņā ar tik košu izlēcienu.

— Jūs gan protat būt riebīgs. Esmu dziļi vīlusies.

Citādi nemaz nevarēja būt — vai tad nepietika Trojai

parādīties Rafa tuvumā, lai visa viņa žults gāztos uz āru, pašam par brīnumu, cik tās daudz? Tagad pat — kā viņa aizvilka dejot nabaga pieklājīgo, bet negribīgo Ričmondu Boulzu un, lielajām acīm triumfā zvērojot, svētlaimīgi gozējās apkārtējo dejotāju izbrīnītos skatienos.

Rafs novērsās, juzdams, ka dzērums iesities arī kājās, un truli skatījās blīvajā dejotāju drūzmā; tad viņš iesmējās, jo bija ieraudzījis Betiju Lorimeri, kursa vienīgo mei-

teni. Betija, pārlieku baidīdamās Izrādīt kādas romantiskas vai sentimentālas jūtas, bija Iespīlējusies stīvi sastērķelētā hirurga virsvalkā, un tur, ktir vajadzēja lepni slieties viņas krūtīm, kūļājās stetoskops. Un tad viņš pamanīja reklāmas meitenes īsi apcirpto, blondo galviņu — Ņina Vistere dejoja ar druknu akmenslaikmeta mežoni Binku Netltonu.

Rafs sasita plaukstas un izšķīra pārīti, Ņina bija krietnās burās, un tūlīt jau viņu pārķēra cits, un Rafs šajā ņudzīgajā mutulī atkal izrādījās krūti pie krūts ar sieviešu korpusa leitnanta spožajām pogām.

—• Tas puisis fermera dungriņos, ar kuru es nupat dejoju, — ierunājās Blanša, — gribēja zināt, ko nozīmē jūsu kostīms. Es teicu, ka jūs esat svētais Antonijs. Pareizi?

Rafs pielieca gobu vijas vainagoto galvu un smaidīja, pūlēdamies smagā dzēruma miglā neredzēt neko citu kā vien Blanšas neizteiksmīgo daiļumu.

— Var jau būt, ka esmu vienkārši stulba» bet kas ir šitie? — Viņa paliecās atpakaļ, pētīdama baltās figūriņas uz Rafa vienā pusē zaļi, otrā sarkani nokrāsotā svītera.

—- Kārdinājumi, Blanša.

Viņas piere saraucās, nopietni Iedziļinoties balto naudas maisu, kolonnām greznotu portiku un sieviešu torsu līnijās, tad viņa iesmējās un pakratīja galvu. — Nē, patiešām — dullie vien man gadās!

Pēc brīža viņš jau bija atpakaļ pie galda' un ar savu kompāniju, kur viskija un alus glāzes tukšojās arvien straujākā tempā un tiesnesis Ebijs Ostins ar visai muļķīgu izteiksmi sejā spaidīja zem galda Ņinu Visteri, un Vinsa Koula možās, viltīgi brūnās acis kusa lēnprātīgā stirnas maigumā, skatoties uz Troju; apskāvis viņas vidukli, Vinss klausījās, kā Troja klikšķina šķiltavas, grabina somiņu, šķindina rokas sprādzes un stāsta Ebijam, cik ļoti viņš patlaban līdzinoties kādam*senam portretam viņu mājās, proti, tiesnesim Džosijam Ebotam, kurš atteicies piedalīties raganu prāvās un kura kaps, sacīja Troja, ir vienīgā kaulu čupa, uz kuras es uzspraustu puķu pušķi. Tāda brīvdomība padarīja Vinsu Koulu galīgi mīkstu.

— Arhitekti! Jūs esat mērkaķu banda — visi kā viens! —■ kāds, viņiem tuvu garām dejodams, nobļāva.

Cauri zilganiem cigarešu dūmu plīvuriem Rafs sablenza Nedu Tompsonu, kas bija darījis visu, lai izskatītos pēc Franka Loida Raita —- plati nolocīta prēriju cepure, vaļīgā

pušķī sasiets zīda kaklauts, plecos Uzmests mētelis, Māla-' kas spieķis un sirmu matu varenās krēpes —• gluži kā apsēstajiem jeņķu sprediķotājiem. — Mērkaķu banda! —* Neds nobļāvās, aizvirpuļodams garām viņu galdiņam.

Un visi, izņemot Blanšu un Troju, uzgavilēja viņam, jo tā taču mēdza brēkt Raits, visas Jēlas universitātes karsti mīļotais Raits, kas sauca studentus tikai par mērkaķu bandu, lai gan lekcijas lasīja vienīgi Arhitektūras fakultātē.

Rafs juta, ka īr pārķēris, starp Blanšu un Ņinu iespiestam, viņam bija karsti, vienīgais glābiņš tikt laukā un izkustēties. — Braucam! — viņš uzsauca. — Pa Via Apia uz Vudmontu! —> Grīļodamies viņš uzslējās kājās. — Ko jūs sakāt par ūdeņiem, Blanša?

— Mmm?

— Mēs braucam uz Mare Longus Islandum, tur mums ir sava būda.

— Jā? Nu*.. — Blanša pasmaidīja, taisīdama visai kautrīgu seju un skatīdamās uz Vinsu Koulu, kas likās viņai īpaši patīkams. *— Ja visi brauc, protams.

— Visi brauc un peldēsies plikiņi, — Troja teica. *— Jūs taču neesat svētā jumprava, Blanš?

— Es, vai? Taisni nezinu, ko lai saka. — Blanša, it kā glābiņu lūgdama, paskatījās uz Vinsu Koulu.

Bet atbildēja Rafs, smagi uzlikdams roku uz aso, blondo matu mezgla:

— Jums jāsaka: jā, Rafertijs Blūms vedīs manus kailos daiļumus Jordānas_ ūdeņos, viņš kristīs mani, iemērks kā beigeli kafijā ar krējumu.

— Tu zini, kas ir beigelis? — Ebijs jautāja māsai.

— Nē, -— Troja atteica.

— Pietiek, draugi, kāpjam savā dampi un laižam uz Vudmontu! — Rafs mēģināja paspraukties garām Ņinai.

— Brītiņu pagaidi, — Ebijs viņu atturēja. — Pirms aizejam, mums taču jāapsveicinās ar misteru Pīrsu un vēl ar Homēru Džepsonu un viņa kundzi.

— Etiķete! Pie velna, Ebij, tavu vārdu vajag iemūžināt uz etiķa etiķetes! — Rafs bļāva.

— Jūs esat mērkaķu banda — visi kā viens! — atskanēja brēciens no dejas grīdas.

— Mērkaķi! —• cita balss pārskanēja dejotāju kņadu un kāju šļūkoņu, smieklu dārdi sasitās ar vara pūšamo dārdiem.

Rafs nezināja, kāpēc viņš smejas līdzi. Tomēr smejas. Ļoti skaļi. Un nezināja, kas viņam pēkšņi licis uzsvempties ar kājām uz krēsla un uzrunāt savus draugus:

— Draugi! Lēdijas un džen ... lēdijas un mērkaķi! Noskaidrosim, kurš tad galu galā ir lielāks mērkaķis — arhitekts vai viņa visaugstais pasūtītājs? Es, piemēram, ne-

j zinu. Ko es zinu? To, ko redzu. Bet ko redzu? — Dzēruma dzītie vārdi, tukšas muldoņas un gaišu domu juceklis gāzās uz āru paši, Rafs tikai peldēja pa straumi. — Te kāds nesaprot? Nerunāsim par jūsu birojiem, jūsu rūpnīcām, jūsu laboratorijām! Tur lielais karš ir izkarots. Mums ir palaimējies. Citi karoja, mēs uzvarējām. Bet nu sākas ziepes, ar kurām mums pašiem jātiek galā. Paraugieties vien uz mūsu ziedošā amerikāņa mītni — uz viņa māju! Un te nu sākas Šķebvila, zēni! Kas ir projektējis šo ģimenes pavardu, no kura būtībā dzimusi arhitektūra vispār? Vai to projektējis arhitekts? Nepūtiet pīlītes! To ir projektējis jūsu lieliskais būvuzņēmējs, jūsu lieliskā kokmateriālu kompānija un linoleja karalis. Un kā jūs to iekārtojat? Kas var būt vieglāk! To jums pasaka priekšā 199 žurnāli, tuvākā aptieka un mazi, mīlīgi interjeristi, kam lūpiņas vēl slapjas no mātes piena.

<— Smērē beigts, Raf! — kāds atzinīgi izrēca, un ap kabīni sāka lasīties pūlis.

Nav tiesa, un nav godīgi! — cits ērcīgi iejaucās.

— Drošu dūšu — un tikai uz priekšu, dārgie draugi! — J Rafs bļāva. — Pirmā iemaksa galdā! Izņemiet valsts hipo-ļ tēkuī Ātri un ērti! Savu jauno māju pērciet mūsu visjaunā-

Ikajā pilsētā Sķebvilā! Šodien pat brauciet uz Sķebvilū un Iapskatiet mūsu modernās būves! Laikmeta pēdējais vārds, ļ I Plūdlīnija, Moderns nams ieved ainavu telpās. Izved tel-; f pas ainavā. Nekādu pagrabu. Nekādu bēniņu. Nekādu pie-| liekamo kambaru. Toties lūka mašīnai gan! Tur jūsu mo-ļ tors sasals daudz ātrāk, krāsa nolobīsies vienā redzējienā! [ Visi uz Sķebvilū! Turklāt nams izbūvēts vairākās plaknēs. [ Un uzminiet — kas vēl? Milzīgs panorāmas logs pa visu ļ sienu. Varbūt šis logs iziet uz dārzu, mazu, noslēgtu ģimenes paradīzi? Pasargi dievs! Tas iziet uz ielu, lai visi redz, ka arī jums ir panorāmas logs, un var saskaitīt mai-\ zes drupačas uz jūsu zoda. Tas iziet uz ielu, lai jūs redzat, kā piebrauc atkritumu vācēja mašīna un kā jūsu ! kaimiņš urbina degunu. Spoži! Tas bija viss par liela

nekustama īpašuma iegādāšanos lielā nepilsētā. Miers taviem pīšļiem, Sķebvila, ASV!

— Gāz, ka lai neceļas, Raf! — kāds uzgavilēja.

— Nepūt mums miglu acīs! Ko tu teiksi par Korbizjē Gaismas pilsētu? — Atkal jauns, dedzīgs protests.

— Aizvāzies!

— Vālē, veco zēn!

It kā viņš varētu arī klusēt! Rafs pūlējās atšķirt šīs blāvā masā izplūdušās sejas. Nu tur klāt arī citas. Un vai malā nestāv pats Metjū Pīrss?

Rafs zvārojās uz savām garajām, ļodzīgajām kājām un smaidīja seju pudurim tur lejā, tik baltam zem tumšajām griestu velvēm, viņš smaidīja tā, ka ielauztajā degunā pat nāsis atiezās, žokļu galos kvēloja sārtums un naksnīgi zilās acis nebija bargas vai nīgras, bet laipnas, gandrīz priecīgas.

— Lai notiek! Tagad par pašiem košākajiem eksemplāriem, — Rafs atslējās pret kabīnes sienu, — par erudītiem, inteliģentiem augstas klases speciālistiem. Nevis sīkiem amatniekiem. Par tiem īstenajiem, dieva dotajiem mērkaķiem, uz kuru vizītkartēm rakstīts: arhitekts. Jā, jā, mērkaķi, jūsu pašu mājai jābūt modernai, kaut vai, to celdami, jūs pliki paliktu, bez centa kabatā. Un būs arī — uz galvošanu! Kāda daļa mums, mākslinidkiem, gar šo vulgāro naudu? Un māja būs tik moderna, tik tālu priekšā savam laikam, ka jūsu kamīns stāvēs pašā istabas vidū, lai dūmi ēd jums acis no katras caurvēja pūsmiņas. Tā būs tik moderna, ka vismaz astoņus simtus dolāru jūs izdosiet par aizkariem, lai saule jūs neizcepina tajā stikla būrī. Un stila tīrības labad namu sadalīs tikai starpsienas, kas nesniegsies līdz griestiem. Lai tad, kad jūs ar sievu esat gultā, jūsu bērni blakus istabā nepaliktu nedzirdējuši jūsu saldkaisles kaucienus un ...

Bet nu gan sajūsmā, gan sašutumā trakojošais pūlis jau auroja tā, ka Rafs nevarēja to pārkliegt.

Uz krēsla ļodzīdamies, viņš stāvēja brēcienu, svilpienu, aplausu, māvienu un draudu krustugunīs, līdz kamēr kāds saķēra viņa bikšu staru un vilka aiz kājas lejā; viņam gan izdevās atslieties taisni un izrauties, bet apkārt bļāva vēl negantāk, kāds nogāzās gar zemi, un Ebijs Ostins virzījās laukā no pūļa, pa ceļam labinādams policistu, kas atbildēja par kārtību ballē. Un Vinss Kouls ņurdēja: — Nu tu ievārīji gan ziepes, Raf! Taisāmies, ka tiekam! — Un Rafs,

lauzdams ceļu, gāzās uz durvīm un laukā un pakaļ viņam visa krietnā kompānija: puritāņu tiesnesis, džungļu pētnieks, leitnants, reklāmas meitene un taurenītis. Rafs izklupa uz ielas tveicīgajā vasaras naktī — garais, piedzērušais Antonijs, kas nebija pārvarējis kārdinājumu pa-kulstīt mēli un tagad gluži aizelsies smējās un taustīja galvu, velti meklēdams savu gobu vainagu.

Un tad viņi saspiedās Ebija mašīnā, Ebijs ar Ņinu priekšā, Rafs un Blanša aizmugurē, turpat blakus Vinss un Vinsam klēpī Troja, kas klusi murrāja: — Līdz pēdīgajai spalviņai kad kaķenīte plikiņa ...

Vaļējā mašīna šķēla tvanīgo gaisu, un pretvējš palīdzēja viņu galvām mazliet noskaidroties.

Ne jau tā, ka Vinss Kouls būtu piedzēries. Viņš allaž zināja mēru. Kā tam arī jābūt.

Citādi var nodzerties līdz nejēdzībai — kā Rafs Blūmv Droši vien draņķīga iedzimtība, īru asinis, kā tikai kas, tā laukā no eņģēm.

Pieņemsim, viņš ir netaisns, izgāzdams visu savu ig numu pār Rafu tāpēc vien, ka saķildojies ar Troju. Protams, arī greizsirdīgs, bet tur nu neko nevarēja darīt. Viņš jutās nedrošs un līdz ar to pārāk jūtīgs, Troja nevarēja ne soli paspert (ak, šie soļi, dejojot ar Rafu!) tā, lai viņam nesāpētu.

Un Rafs nenoliedzami bija visa ļaunuma sakne.

Kaut vai pagājušo vakaru. Kad apslacīja Vinsa prēmiju. Vinsam no tā nebija nekāda prieka, visu uzmanības centrā izrādījās Rafs un viņa izlēciens ar Blanšu Ormondu. Par to un tikai par to Ebijs un Troja bija stāvā sajūsmā, vai ne?

Un šovakar ballē tāpat. Ballei vajadzēja kļūt par viņa triumfu — viss viņa kurss un vēl dažs labs no citiem kursiem arī nāca pie viņu galdiņa apsveikt Vinsu ar prēmiju. Troju manāmi aizgrāba gan apsveikumi, gan Ņūheivenas avīzē uz nākošo svētdienu paredzamais raksts «Pirmā vieta mūsu pilsētas zēnam!».

Bet vai uz ilgu laiku? Jau tagad Troja un visi pārējie to galīgi aizmirsuši. Par ko viņi tur runāja? Par piedzērušā Rafa izmuldēšanos. Tas nu reiz atkal bija viens no varoņdarbiem, ko Ebijs un Troja mēdza apjūsmot vēstulēs un pārcilāt atmiņās...

— Tu vēl arvien esi pūcīgs? — Troja ierunājās, kad

viņi iebrauca Vudmontā. Citi jau gāja pa taku augšā uz kotedžu, viņi bija palikuši divi vien.

— Nē, — viņš sacīja. — Kaut gan, godīgi sakot, Troja, es nesaprotu, kāpēc tev bija vajadzīgi tie kumēdiņi ar Rič-mondu Boulzu.

— Tas ir viss, kas tevi sarūgtina? Tikai tas, Vinsent?

Skaidrs, ka ne tikai. Bet spēja niknuma uzplūdā, piedēvējis savu sarūgtinājumu pret Ratu Ričmondam Boulzam, viņš vairs nespēja ne atkāpties, ne savaldīties. — Domā, patīkami, ka tavu meiteni apgrābsta kaut kāds nēģeris? — Vinss aprāvās, ieraudzījis Trojas saspringto skatienu. Viņam nu gan būtu vajadzējis zināt...

— Tā taču nav tava nopietnība, Vins? Ja tu patiešām būtu tāds pret...

— Nē jel, protams, ka ne, nerunā tādas aplamības, Troja, — viņš pasteidzās iebilst. Otrreiz tā izgāzties nedrīkstēja, jāpiesargās. šis taču bija viņas jukšanas punkts; katru nēģeri vai ebreju, katoli, indieti vai ķīnieti vajadzēja apsveikt kā sen neredzētu draugu, vecu frontes biedru. — Nē, mēs ar Riču esam labi draugi. Es vienkārši nespēju panestāka ar tevi dejo kāds cits, nevis es. īpaši jau šovakar. Mūsu pēdējā vakarā. Es tevi neredzēšu veselu mēnesi, pat vairāk.

— Tss! — Troja pagriezās, noskūpstīja viņu un tad Vinsam pa priekšu gāja uz kotedžu.

Kārtējo reizi uzveiktais Vinss rūgti noskatījās paka) slaidajai figūriņai melnās, vizu|iem nosētās biksēs un oranžā tīkla blūzītē, pakaļ Trojai, kas tur tagad attālinājās tik vieglā, staltā solī un rīt aizbrauks pavisam. Mēnesis paies, līdz kamēr viņš Ņujorkā vedīs Troju uz Amerikas celtnieku asociācijas banketu, kurā taps pasniegtas prēmijas; bet cik būs puišu, kas Trojas dēļ pa šo mēnesi neglābjami zaudēs sirdis un galvas — tāpat kā viņš, Vinss?

— Hei, Vins, kur jums ir kafija? — no lieveņa atskanēja Blanšas Ormondas balss.

— Kafija?

— Es pieteicos izvārīt kafiju un uzcept olas, — Blariša sacīja.

Izklaidīgi viņš uzkāpa lievenī un cauri augstajai viesistabai izgāja virtuvē. Ezermalā skanēja Trojas balss, citu balsis arī. Lai jau. Viņš taču nevar visu laiku turēties Trojas brunču stērbelē. Viņš sameklēja neaizsāktu kafijas kārbu, atvēra to un pasniedza Blanšai.

— Kas uztur jūsu virtuvi tik spodru un kārtīgu? — viņa jautāja.

— Ebijs.

Ar šo te garlaicīgo, apaļo skuķi dzīve būtu daudz vienkāršāka, Vinss skumji nodomāja. Blaiiša novilka leitnanta mundieri un pakāra uz krēsla atzveltnes.

Un viņas negarlaicīgās, jaunavīgās krūtis, kas spīlēt spīlēja olīvzaļgano blūzīti, lika Vinsam skatīties uz šo meiteni jau ar mazāk kritisku aci.

— Vai tagad ir labāk? — Ebijs, nu jau bez parūkas un ļjesneša mantijas, jautāja.

Ņina teica, ka labāk, taču pat nepiespiedās, lai tas skanētu ticami. Viņa ar Ebiju sēdēja krasta smiltīs uz plata peldudvieļa, dažus soļus no Trojas, kas runājās ar Rafu Blūmu.

— Tu vienkārši vēl nekad nebiji tik daudz dzērusi, — Ebijs mierināja.

Ņē, viņa nodomāja, un vēl nekad viņai nav bijis tik nopietns iemesls dzert. Viņa piedzērās tāpēc, ka bīstamā tuvumā visu laiku grozījās Troja un Ebijs Ostins bija tik briesmīgi pārvērties.

— Tu patiešām biji galīgi mīksta, — Ebijs teica.

Ņina apskāva tīkliņzeķēs ieautās kājas un salīka pār

uzslietajiem ceļgaliem. — Tu labi zini, kāpēc man vaja dzēja uztaisīt dūšu. — Viņa pielieca galvu uz Trojas pusi. Troja gan šovakar lika viņai mieru un bija neparasti laipna. Ņina pati nevarēja pārvarēt bailes un nelabo sajūtu, ka nupat, nupat Troja viņai uzklups atkal. Un vispār nebija saprotams, kāpēc Troja viņu neaiztiek; vai tiešām Ņina vairs nemaz nebūtu bīstama Trojas dārgajam brālītim? To bija grūti aptvert. Un vēl grūtāk Ebija pēkšņo pārvēršanos.

Ak, šī pārvērtība! Vakar, kad viņi vēlu naktī nāca no restorāna un Ebijs Ostins bija īsti nobriedis, lai visā atzītos, Ņina pat nodomāja, ka labi vien ir. Ja viņam uzradusies kāda cita, man vismaz būs miers. Bet šovakar ballē dejojot un tagad ezermalā viņš nevaldījās ne tik, cik agrāk. Taisni otrādi.

Nekas vairs negāja, kā vajadzētu. Ebijs dzina viņu izmisumā. Un vēl — ar kaunu bija jāatzīst, ka viņa ir greizsirdīga. Vai viņai gan vajadzētu uztraukties kaut kādas pieklīdušas padauzas dēļ? Drīzāk jau justies atvieglo-

tai. Bet kāds tur atvieglojums, kad jābaidās, ka cita meitene, kas neklīrējas un guļ ar Ebiju, neatņem viņu pavisam? Te nu bija ko palauzīt galvu.

Vienu viņa zināja noteikti — vajadzēja izlemt un izlemt bez kavēšanās. Jo šis nu bija gluži cits Ostins. Pat pārmijot pa vārdam ar Troju un Rafu, viņš glāstīja Ņinas matus, rokai ar katru reizi noslīdot zemāk gar kaklu un pleciem. Tas nebūtu nekas jauns, jauna bija paredzēšana, ka ar to viņam vairs nepietiks.

— Tavs kostīms gan ir tīrā nejēdzība, — Ebijs murmināja.

— Ostin, — Ņina pasēdās tālāk, — tu atkal uzprasies uz nepatikšanām? — Bet vairāk viņa neko neteica, viņas uzmanību piesaistīja Trojas balss.

Ņina dzirdēja, ka Troja saka Rafam: — Pēdējais laiks par to padomāt. Jūs taču necerat tūlīt pēc Jēlas tikt pie sava biroja? — Viņa pēkšņi piemiedzās un noskatījās uz kotedžu. — Kas tam Vinsam lēcies, ka viņa nav? — Tad atkal pievērsās Rafam. — Raugoties nākotnē, jums vajadzētu izvēlēties konkrētus pieturas punktus.

— Lai nu kurš to nezinātu, bet mana māšele gan, — Ebijs piebilda.

— Es runāju pavisam nopietni. — Troja paskatījās uz Ebiju. — Ko, piemēram, tu pats taisies darīt, Eb? Taču ne atgriezties Bostonā?

Ņina uzmanīgi gaidīja, ko teiks Ebijs. Jo arī viņa dažu apsvērumu dēļ gribēja, lai viņš Bostonas vietā izvēlas Konektikutas Tauntonu, kur strādāja uz vienas rokas pirkstiem saskaitāmi jauni arhitekti un kur Ebija tēvocim Ver-nonam Ostinam bija savs birojs.

— Nu, — Ebijs atbildēja ar parasto gausumu un piesardzību, kas klausītāju varēja traku pataisīt. — Ja iespē-jams: es neatgrieztos pie dzimtā pavarda. — Ilga pauze.

— Tēvocis Verns aicina mani uz savu biroju.

— Ai, tas būtu brīnišķīgi! — Troja iesaucās. —- Un daudz tuvāk Ņujorkai! — Un tagad jau sevišķi' nopietni palūkojās uz Rafu. —Jūs patiesi nezināt, kur dabūt darbu?

— Nē, .— Rafs atbildēja.

— Pēc savas šīvakara runas ballē, — teica Ebijs,

— vairs neceri, ka Metjū Pīrss pieņems tevi darbā.

— Ar viņu viss cauri kops stikla bordeļa, — Rafs drūmi sacīja.

— Stikla bordelis? Izklausās diženi, — Troja teica, ar ilgu šķindoņu un dārdoņu aizkūpinādama cigareti.

Kad Rafs bija izstāstījis negadījumu ar stikla bordeli, Troja paslējās uz ceļiem, apskāva viņu ar platajiem tauriņa spārniem un skaļi noskūpstīja uz deguna. — Lūdzu, atvainojiet, Raf! Es biju briesmīgi nejauka, kad mēs dejojām, vai ne? Bet pēc jūsu runas ballē un šī dievišķīgā stikla bordeļa es jums visu piedodu. — Troja jau bija pielēkusi kājās un metās-uz kotedžas pusi. — Viņš ir klāt! Mans burvīgais Āfrikas pētnieks un konkursu čempions! — Viņa skrēja pretī Vinsam Koulam, plivinādama platās piedurknes, savus tauriņa spārnus, lai sakļautu tos ap Vinsa pleciem.

— Nesnaud, kamēr ziedu laiks! — viņa iesaucās, pa-sviedās atpakaļ pie sava brāļa, līksmi viņu noskūpstīja un vēlreiz ieskāva tauriņa spārnos Rafu.

Ņina rūgti noskatījās, viņa juta, ka apskauž Troju, apskauž jebkuru meiteni, kam vīriešu diēta dod tik dzīvnieciski spirgtu veselību.

— Paklau, — sacīja Vinss Kouls, pienācis viņaņi klāt, — paklau, Raf, tava dāma vergo viena pa virtuvi.

— Dāma? — Rafs laiski piecēlās. — Ak, pareizi — Blanša! — Viņš nopurināja smiltis no delnām.

— Starp mums runājot, — Troja ieminējās, — kā apstāv ar viņas neviltoto temperamentu?

— Neviltotais temperaments ir turpat, kur bijis. Manās iedomās. — Rafs kāpa smilšu paugurā uz kotedžu.

Ņina iesānis paskatījās uz Ebiju, apjauzdama vai baidīdamās, ka izredzes ar viņu apprecēties kļuvušas vel nedrošākas kā līdz šim. Dievs zina cik ilgi viņai vajadzēs grozīties gan tā, gan šitā, lai Ebiju piedabūtu. Bet viņš patiesi bija to vērts.

Ja vēl Ebijs nebūtu kļuvis tik neklausīgs — šī Vudmon-tas kotedža viņu samaitājusi un galīgi jau nu dzīvošana kopā ar tādiem tipiem kā Rafs Blūms un Vinss Kouls.

Ņina iesprauda cigareti smiltīs.

Bet tikai tad, kad visi jau sanāca virtuvē pēc Blanšas kafijas un olu kulteņa, Ņina nolēma, ka jāsper izšķirīgs solis. Un te, sēžot ar visiem pie galda, drošībā no Ebija rokām, viņa varēja apsvērt, kā to vislabāk izdarīt.

Tas bija risks, liels risks, bet nekas cits neatlika, lai arī uz spēles gāja līdz pēdējam penijam viss, ko Ņinas

māte bija ieguldījusi — jā, tieši ieguldījusi — savas meitas nākotnē.

Bet, ja neatlika nekas cits kā vienīgi gulēt ar Ebiju, viņa to darīs. Jau šovakar. Lai šie te visi domā ko domādami. Kaut gan Troja, to uzzinājusi, laikam būtu stāvā sajūsmā — kā nu ne! •

Ņina iekampa malku ugunīgi karstās kafijas, uzēda virsū olu kulteni, un viņu pārņēma reizē biedējošs un mierinošs siltums.

— Jums negaršo mans kultenis? — Blanša jautāja Ra-fam Blūmam.

— Tas ir burvīgs, Blanša, — Rafs attrauca, — bet prasās pēc kompānijas, pēc vēl kaut kā. — Viņš atgrūda krēslu, piecēlās un gāja pie ledusskapja. — Sataisīšu kādus salātus.

— Bet olas tikmēr atdzisīs! — Blanša protestēja.

— Un kāpēc ēdienam jābūt sveloti karstam? — Rafs vaicāja. — Obligāti jānoplaucē mēle? Aukstam ēdienam ir savs īpašs gardums, to mēs vēl redzēsim. Neņemiet galvā, es tikai tāpat vien pļāpāju.

— Neliekas gan, ka tur atradīsies, no kā taisīt salātus, — Ebijs teica.

— Gāzīsim iekšā visu, kas pie rokas. — Rafs, garajās kājās pietupies, pētīja ledusskapja saturu. — Man ir gadījies redzēt betona sienas, bet tikai viena bija patiešām skaista — drusciņ betona un milzums sīku, raibu olīšu un granīta šķēpeļu.

Ņina skatījās uz Rafu gandrīz pateicīga, ka visu uzmanība nu pievērsta viņam. Viņš izņēma no ledusskapja pus-galviņas salātu, puķkāpostu atlieku un biezpienu. Atrada arī mazu bundžiņu anšovu un grieza to vaļā.

— Eļļa līst laukā, — Blanša iekunkstējās, kad Rafs izklaidīgi apgrieza bundžiņu ar dibenu gaisā.

— Tā tas arī bija domāts, — Rafs teica un ķērās pie lielas stikla bļodas, sagāza visu tur iekšā, uz labu laimi piejauca sāli, piparus, olīveļļu, vīna etiķi, cukuru un sinepes. Krietni visu samaisījis, viņš aplaizīja koka karoti, lai uzzinātu, kas iznācis, un nošmaukstināja lūpas. — Brīnumaini salāti, — viņš teica. — Viens vienīgs brīnums!

— Man jau skatoties siekalas tek, — Ebijs iesaucās, kad Rafs cēla bļodu galdā.

— Mm. — Troja pasniedzās, izvilka salātu lapiņu un uzlika uz mēles. — Mm, Raf, tas ir dievišķīgi!

— Tad tikai ķeramies klāt, — Vinss Kouls sacīja.

— Ļaujiet labāk man! — Blanša rūpīgi lika šķīvjos salātus Vinsam un pārējiem.

Bet Ņina saviem gandrīz nepieskārās. Viņai bija zudusi ēstgriba.

Kad pēc vakariņām visi gāja atkal laukā, pulkstenis jau rādīja otro nakts stundu. Ņina gaidīja uz lieveņa, kamēr Ebijs uzies pēc peldudvieļiem.

Viņa aizsmēķēja cigareti. Nervozi noskatījās, kā sitas ap lampu sarkanbrūns naktstaurenis, apsvērdama, vai viņai tagad nevajadzētu izdomāt kādu ieganstu un iet augšā. Nu viņi bija kotedžā divi vien, otrajā stāvā skanēja Ebija so|i, bet Ņina joprojām nevarēja saņemties.

Un tad šis tērps. Stāvēdama te savās melnajās zeķēs un īsajās bikšelēs, viņa jutās kā ielasmeita. Kas par dullumu — izdomāt kaut ko tādu! Ko viņa ar to gribēja panākt? Kaut gan — gribēt jau gribēja. Un pavisam noteikti zināja, ko. Panākt, lai Ebijam vairs nebūtu atpakaļceļa. Un jau šonakt pat.

Jeb vai tomēr nogaidīt? Nē, viņa nolēma vēlreiz. Ja viņa ir apņēmusies, tad tam jānotiek. Drīz, ļoti drīz pēdējais kurss nogrims pāri ausīm savos diplomdarbos, tad būs aizstāvēšana, izlaidums un — ardievu ,,.

Viņa nodzēsa cigareti, gāja iekšā un uzkāpa otrajā stāvā. Viņa ieraudzīja Ebiju gaitenī pie veļas skapja, garais, tievais augums bija pielīcis zem zemajiem griestiem, gaišie, īsie mati balsnīja griestu spuldzes staros.

— Paklau, Ostin, — viņas balss iedrebējās tīšā izaicinājumā, — vai tu beidzot nesaņemsies ievilināt mani savā midzenī?

Viņa redzēja Ebiju izbrīnā pagriežamies — vispirms ar garo, lepno profilu un palīko degunu, tad ar visu sēju taisni pretim. Bet viņš nepaguva paspert ne soli, lai viņai tuvotos, kad Ņinas rokas jau apvija viņa kaklu un kājas melni tīklotajās zeķēs pieglaudās viņa kājām. Lūpām saskaroties, Ņina ar visiem spēkiem pūlējās saglabāt dziestošo smaidu un apvaldīt pēkšņo nelabuma kamolu kaklā.

Sakļāvušies viņi šūpojās zem zemajiem griestiem, līdz kamēr pamazām ievirzījās Ebija istabā, un ceļgalos viņš juta dīvainu tukšumu un nedrošību.

— Ņina, — viņš ierunājās, jau atslīgstot uz gultas malas.

Viņa neatbildēja.

— Tā ir tava nopietnība? — viņš sastomījās, it kā tagad, kad šis brīdis pienācis, godprātība neļautu to izmantot. — Patiešām ir?

— Jā, — viņa pleca apslāpēta balss atbildēja.

— Ņina ... — Ebijs noliecās pār viņu, atgāza spilvenos un, jūtot viņu zem sevis, nespēja nedz uzklausīt goda un apvalda brīdinājumus, nedz atraut roku no maigi izliektā gurna baltuma, kas vīdēja cauri zeķes melnajam tīklam.

Ņina sakustējās, un viņš atrāvās, taču arī satraukto asiņu miglā apzinādamies, ka rīkojas noteikti un droši, pavisam vairs ne tā kā agrākais, sevī nepārliecinātais Ebijs.

Un tad pēkšņi viņa skatiens, ko visu laiku pievilka Ņinas seja, bālajā mēnesnīcas starā ieraudzīja Ņinas vaibstos kaut ko tik pamirušu un vairīgu, ka viņš spēji atrāvās. — Ņina, Ņina mīļā, nevajag sevi mocīt...

— Jā... — Tā pati aizžņaugtā atdevība, tikai acis ciet, nevis viegli pievērtas, bet izmisīgi samiegtas, it kā sitienu gaidot.

Visa viņa kaisle bija kā ar nazi nogriezta. — Dieva dēļ, Ņina, nevajag taču! — Viņš pagriezās, izvilka no kabatas cigarešu paciņu un maigi teica: — Labāk jau ne, mums abiem labāk. — Un atkal viņš bija mazs un nožēlojams, visu vīrieša goda likumu iznīcināts. Kaunēdamies savu godprātību izrādīt, viņš nevērīgi pastiepa cigaretes.

Ņina piecēlās sēdus, paņēma vienu, it kā grasījās kaut ko teikt, tad spēji pasita roku pie mutes un metās gaitenī.

Viņš ‘dzirdēja tualetes durvis drudžaini aizcērtamies, dzirdēja Ņinu rīstāmies. Ebijs iededza gaismu. Staigāja šurp un turp pa istabu, turēdamies vairāk ap vidu, kur griesti nebija slīpi. Nabaga bērns, nabaga, nabaga bērns! Bet viņš vismaz nebija mēģinājis iet līdz galam...

Kad Ņina atgriezās, viņas seja, lai arī svaigi piekrāsota, bija uztūkusi un pelēka, zilās acis nespodras. Viņa piespiesti pasmaidīja. — Piedod! Cik dumji es izgāzos!

— Tev ir labāk?

— Jā. Es tikai... Ņina iesāka. Bet tas arī bija viss, viņa novērsās un apstājās pie loga, spītīgi uzgriezusi muguru, bet Ebijs redzēja, ka pleci noraustās īsiem, asiem grūdieniem, un dzirdēja aizžņaugtus šņukstus.

— Ņina. — Ebijs piegāja viņai klāt.

Viņa novērsās atkal un, kad Ebijs mēģināja viņai pie-.

skarties, bēgšus metās uz gultu, nokrita uz mutes un, rūsas rudaja segā ierakusies, šņukstēja vēl gaužāk.

# — Ņina, dieva dēļ, Ņina mīļā ... — Ebijs mēģināja mierināt juzdams vienlaikus īgnumu, žēlumu un vainu, taču nespēdams atrast vārdus, kas līdzētu un ļautu viņiem saprasties.

Un, kad Ņina — jau uz histērijas robežas — nekādi nebeidza raudāt, viņš kļuva nervozs un nikns. Un piecēlās no gultas malas. — Ņina, beidz! Pietiek!

Viņa pacēla galvu gandrīz tajā pašā brīdī.

— Kā tev šķiet, lai es jūtos? — Ebijs jautāja.

— Ne jau tevis dēļ, nē... — Krāsotie vaigi bija slapji un strīpaini.

— Piedod, Ņina! — Viņš izņēma no rakstāmgalda kārbu ar papīra mutautiem, pasniedza dažus Ņinai.

— Tu neko nesaproti. — Viņa noslaucīja acis un izšņauca degunu. — Ai, Ebij, es taču gribēju, un tu nemaz neesi vainīgs, tikai... kad tā viss uzreiz... tu nemaz nevari iedomāties, kā sanāca...

— Varu gan iedomāties.

— Es domāju ... Ak, Ebij, es gribēju, bet man bija bail. Grūti bija saņemties. Bet eš tā baidījos, ka citādi es tevi zaudēšu... Un šo idiotisko kostīmu es uzvilku, lai... — Ņina rāvās malā, vēl arvien susinādama pietūkušās acis un skatīdamās salmu pīteņa noklātajā grīdā.

— Ai! — Ebijam aizkalta kakls. Viņš apsēdās Ņinai blakus. Beidzot viņš dabūja pār lūpām: — Kāpēc tu man neteici, Ņina, nabadzīt, ja tu jel vārdiņu būtu man teikusi, es nekad ...

— Nē, tajā brīdī es vēl nebaidījos, biju pavisam droša, un galu galā es pati iedomājos nākt te augšā, nevis tu. — Ņina nekustīgi skatījās pītenī. — Bet nevarēju tā uzreiz.

Viņš redzēja, kā, asaras rijot, noraustās viņas kakls, kā aizmiglojas acis, un tad Ņina bērna izmisumā metās pie viņa krūtīm. — Ai, Ebij, Ebij!

Ebijs turēja viņu, muļķīgi berzēdams ar plaukstu drebošo pakausi.

Un tomēr juzdams tik dīvainu aizgrābtību, maigumu, tik vienreizēju, gandrīz nepanesamu lepnumu, ka ir sargs un balsts cilvēcīgai būtnei, kurai viņš, Ebijs Ostins, vajadzīgs vairāk par jebkuru citu šajā pasaulē.

Pēc laba brīža viņš sacīja: — Es priecājos, ka notika tā, nevis citādi.

— Nopietni?

— Varbūt taisni tas mums abiem bija vajadzīgs.

Ņina pacēla acis.

— Es domāju ... — Viņa nosvērtā balss ieviļņojās atde* vigā aizkustinājumā. — Es domāju, Ņina, ja mēs tagad apprecētos... — Viņš sakautrējās un apklusa.

— Ebij ...

•— Tad mēs tūlīt pēc diploma saņemšanas varētu braukt uz Tauntonu.

— Ebij, — viņa sacīja atkal.

— Vai tad ne? — Viņš piecēlās, stāvēja Ņinas priekšā un gaidīja.

Tas bija noticis. Te nu viņš stāvēja un gaidīja atbildi uz ilgi kāroto un Ņinas sapņos jau tik sen apcerēto jautājumu. Atbildei vajadzētu aizgūtnēm uzspurgt no lūpām, taču tā bija un palika kā lamatu dzelžos iestrēgusi un nespēja izlauzties.

Toties smadzenēs tikšķēdami virknējās jūsmīgas vēstules vārdi: «Mammucīt, mīļo manu! Labāk apsēdies un tad tikai lasi, jo citādi, ja vien Tevi pazīstu, Tu būsi gar zemi, uzfcinot, ka Tavs miesīgs bērns vakarnakt saņēmis bildinājumu, kas galvenās līnijās nozīmē apprecēties, tiklīdz minētais kungs būs saņēmis diplomu, un kļūt par Ebota Ostina III laulāto draudzeni...»

Kā gribētos būt klāt un redzēt mātes laimīgo, sīko sejiņu ar oranžā pūdera blāzmu uz sausās, smalkās ādas, lielo, gaiši pelēko acu ieplēšanos, kustību, ar kādu viņas šaurā, vecīgā roka pieskaras deniņiem un atglauž sirmuma skartos, blondos matus, redzēt, kā viņa noliek vēstuli un apmulsušā solī iet pie sava nekustamo īpašumu biroja loga, — smuidrais, lokanais augumiņš biezi ietērpts rupjā lauku tvīdā, kājās smagas ielas kurpes ar skarainām mēlītēm, ■— ai jā, māmiņ, nu tu varēsi aizmirst līdz mūža galam, kā tev bijis jānabagojas ar visiem šiem projektiem un katalogiem, jālišķē pircējiem, kas bļaudami un kaulēdamies vienlaikus izģērbj tevi ar taukainām vepra acīm, pircējiem un viņu nosmirkušām sievām (un arī tavai meitai nekas nebūs jādiedelē, ne jādzenas pēc visiem šiem darbiem, kuriem viņai tāpat nepietiek talanta) .

—* Vai tad ne, Ņina? ~~ Ebija balsī ieskanējās nepacietība.

Taču pat vienkāršu «jā» viņa, savas laimes satricināta, nespēja pateikt un tikai muļķīgi pamāja ar galvu, Un, kad

Ebijs pievilka viņu sev klāt un gribēja noskūpstīt, viņai vajadzēja atrauties. — Man tagad mute nejauka, — viņa beidzot dzirdēja pati savu balsi šajā piepildītā sapņa ga-viļu brīdī.

— Ei, jūs tur! — Tā bija Trojas zemā balss lejā pie kāpnēm. — Kur jūs abi esat?

— Grasāmies kāpt lejā, —* Ebijs teica, atvērdams durvis.

Trojas ašie, samtainie smiekli. — Gribi iestāstīt, ka jūs tur mazgājāt savu vešiņu, — taču ne?

— Varbūt tu uznāktu uz brītiņu augšā? — Ebijs ieminējās.

— Nē, — Ņina čukstēja. — Lūdzu, tikai nesaki viņai neko, lai tas ir noslēpums, līdz...

— Kāpēc?

— Tā būs labāk, nopietni, — viņa drudžainā čukstā turpināja. — Citādi kursā man piesiesies uz katra soļa, un vispār.... — viņa improvizēja, jo nevarēja taču atzīties, ka~ baidās, kā Troja to uzņems, baidās, ka Troja sāks Ebiju atrunāt un noskaņot pret viņu arī ģimeni.

Bet viņš droši vien saprata īsto iemeslu, jo nejāva viņai izrunāt. — Atkal tu ļausies, lai Troja tev kāpj uz galvas, patiešām ļausies?

— Nē, tikai...

Un tad jau Troja parādījās durvīs, Troja savā vizuļotajā tauriņa tērpā, raudzīdamās viņos ar skaistajām, vērīgajām acīm, it kā jau ieņemot zināmu nostāju pret to, ko dzirdēs, taču, kad Ebijs pateica, viņa tikai iesaucās: — Ak dievs! — Draiskulīgais smaids apdzisa, sirsnīgā nopietnībā viņa noskūpstīja Ebiju, tad uzgavilēdama metās pie Ņinas, apskāva viņu ar saviem tauriņa spārniem, nošmaukstināja uz vaiga un teica: — Tad nu, bumbulīt, šauj ar steigu uz Ņujorku, lai tev iesprauž glābšanas riņķi attiecīgā vietā!

Lai kāds bija spējais pretīguma uzplūds, Ņina atbildēja: — Ļauj jel bērnam atjēgties, — un pati nobrīnījās, cik nesalīdzināmi drošāk savās jaunajās pozīcijās viņa var griezt krūti pret Trojas uzbrukumiem.

— Nu, tad saucam labi žigli visus kopā! — Troja skubināja. — Eb, jums šajā ūķī atradīsies kaut kas pudeļvei-dīgs? Ņina, vai tu nepaskatītos, ko te var sagrabināt, lai mums iznāk pašiem sava balle? Mans vilciens tāpat pirms septiņiem četrdesmit neaties, un bez tam šajā dziļi sentimentālajā momentā es vēlētos nedaudz aprunāties ar savu lielo brāli.

Ņinai negribējās iet, viņai bija it kā bail. Bet to viņa, protams, neuzdrīkstējās izrādīt-. Un, kāpdama lejā, viņa pūlējās apspiest savu nemieru, iztēlodamās, kā viņa rīt visu izstāstīs sava kursa meitenēm vai kā atgriezīsies Tauntonā un satiks vecās draudzenes Sjū Kolinsu un citas, bet pāri visam iztēlodamās mātjes seju, kad viņa saņems satriecošo vēstuli ar laimīgajiem, tīši nevērīgajiem vārdiem: «Tavs bērns vakarnakt saņēmis bildinā

jumu...» — vārdiem, daudz svarīgākiem par latīņu pen-teri diplomā, pie kura viņa tāpat netiktu.

Aci pret aci ar māsu Ebijam vajadzēja apspiest ver-smīgo prieku, kas mutuļoja viņa krūtīs, tāpēc viņa tonis izrādījās pāri mēram izaicinošs. — Ja tu grasies mani apstrādāt, tad labāk ņem vērā, ka mans lēmums ir negrozāms.

Troja nometās uz gultas malas un sirsnīgi raudzījās brālī. — Mīļumiņ manu, es taču vēl ne muti neesmu papletusi. Vienīgais, — viņa apklusa, lai aizsmēķētu cigareti, — vienīgais, ko es ieteiktu ... nu labi, tu taču zini, kā rīkojas Valsts darba sadales komisija draudoša streika situācijās, vai ne?

Ebijs sarauca pieri, nezinādams, kas nu nāks — kāds neķītrs joks, gluži nepiederīga teoretizēšana par demokrātiju vai dzēlīga asprātība par Ņinu.

— Abām pusēm top dotas trīsdesmit dienas galvu atvēsināšanai vai tamlīdzīgi, — Troja nopietni sacīja. — Tas ir viss, ko es gribu teikt.

Viņš gandrīz naidīgi attrauca: — Mēs tāpat netaisāmies precēties pirms diploma... Faktiski neesam pat apsprieduši kādu noteiktu datumu.

— Eb, dārgumiņ, nevajag jau nu uzreiz tik briesmīgi uztraukties! — Viņa savilka lūpas apaļā, domīgā gredzentiņā un izpūta tievu dūmu strūklu. — Kā tas jums tieši šovakar sagadījās? Es ceru, ka tā nav tava kārtējā puritāņa sirdsapziņas lēkme un tu vienkārši neredzi, kā citādi novilkt*skuķim biksiņas.

Tam Ebijs jau bija gatavojies un nopietni atbildēja: — Tev ir viens būtisks trūkums, Troja, proti — tev nav ne jausmas, kas ir mīlestība. Ne mazākā priekšstata. — Viņš pavilcinājās, bet, tā kā Troja neko neatbildēja, taisnoda-

65

mies piebilda: — Tu nezini, ko tā nabaga meitene šovakar ir pārcietusi. Viņa jau pūlējās neizrādīt, bet... — tas tomēr bija jāpasaka, lai Troja saprastu, — bet vrņa uznāca augšā, baidīdamās, ka citādi es... Nu, un tad viņai kļuva nelabi un nervi vairs neturēja ...

Troja nu skatījās uz brāli saspringtā uzmanībā, aizmirstās cigaretes galā palsoja garš pelnu stabiņš, ap sarkani lakotajiem nagiem vijās dūmu gredzeni.

—- Tad viņa man to pateica.

— Pati? — Troja saspringti jautāja.

Viņš pamāja. — Vari iedomāties, ko tas viņai nozīmēja. Viņa bija galīgi salauzta.

— Ai jā! — Troja novērsa skatienu. — Riebīgi pēc velna! — Labu laiku viņi neteica ne vārda. Tad Troja piecēlās, apdzēsa cigareti un negaidīti moži ievaicājās: — Kad tu taisies celt to priekšā mūsu dārgajai ģimenei?

— Pagaidām vēl ne. Un tu arī nesaki, — Ebijs atbildēja. — Pati zini, kas būs.

Troja sarauca degunu. — Drāma uz drāmas. — Brīdi padomājusi, viņa teica: — Labāk jau aizsit papiņam un mammiņai telegrammu j5ēc kāzām. Māte būs sarūgtināta līdz nāvei.

— Jā, — Ebijs piekrita. — Un ko, tavuprāt, sacīs tēvs?

Troja pasmaidīja. — Tas lai tevi neuztrauc, viņš tevi

tāpat norakstījis zaudējumos, kopš tu aizgāji uz Jēlu.

Ebijs pamāja. — Un vainīga būs modernā arhitektūra, nevis es ...

— Tieši tā.

Un atkal iestājās ilgs klusums.

Ebijam kļuva neērti, un viņš piespiesti sacīja: — Viņa ir brīnišķīga meitene, tici man.

Troja piecēlās, saņēma viņa roku un cieši saspieda. — Ja es ko gribu, Ebij, tad vienīgi, lai tev būtu labi. Pats zini. — Trojas pirksti vēl stingrāk sažņaudza brāļa roku, tad palaida vaļā un viņa teica: — Mums laikam pieklātos iet lejā.

Viņš brīdi skatījās uz māsu, nebūdams īsti apmierināts ar viņas atbildi, taču apzinādamies, ka Troja to uzņēmusi nesalīdzināmi labāk, nekā varēja gaidīt.

Pa durvīm iznākot, viņš pamanīja, ka gaiteņa galā no Rafa istabas spīd gaisma. Ka elektrība maksā naudu, to šis sasodītais nevīža nekādi nespēja paturēt prātā!

— Vienu brītiņu! — viņš sacīja Trojai un žiglā soli

Ш

gāja uz Rafa istabu. Viņš jau grasījās nospiest slēdzi, kad kaut ko ieraudzīja vai — pareizāk — neieraudzīja: Rafa grāmatu plauktā virs mazā darba galda rēgojās liels tukšums. Ebijs iegāja istabā.

Trūka apmēram divpadsmit sējumu. Ebijs pārskatīja atlikušās grāmatas un tūlīt noskaidroja, kuru tieši trūkst, jo ne reizi vien bija tās no Rafa ņēmis.

•— Kas ir? — Troja parādījās durvīs.

— Rafs... — Ebijs pakratīja galvu. — Nelāgi, — viņš nomurmināja. — Vismaz tik daudz prāta viņam varēja būt kā pasacīt man, vai ne?

— Ko tu tur šķendējies? — Troja vaicāja,

Ebijs nodzēsa gaismu, un viņi kāpa lejā.

Un Ebijs pēkšņi atcerējās, kā, zobus sakožot, saspringa Rafa seja, kad viņš vakarrīt lasīja vēstuli no Mičiganas dziednīcas, kā viņi abi gāja pa Kapelas ielu un Rafs strupi atteicās, kad Ebijs piedāvāja viņam naudu, kaut gan tagad jau tāpat bija skaidrs, ko Rafs darījis, lai pie naudas tiktu.

Trojai viņš to pastāstīja, bet Rafam, protams, neteica ne vārda.

Jo tagad, kad visī bija sapulcējušies uz lieveņa, sacīt vajadzēja kaut ko citu. Taču ne Ebijs, ne Ņina to nespēja, Troja pamanījās pirmā.

Šmauga un līksma, sīko, vizuļainā tauriņtērpā apkļauto augumiņu stalti izslējusi, viņa svinīgi iznāca lievenī un, lielajām, tumšajām acīm kvēlojot (varbūt vienīgi Ebijs redzēja, ka viņai trīc zods), uzmeta skatienu Ebijam, tad Vinsam un Rafam. — Tad nu, puikas, *— viņa teica, — viens jau pagalam, divi uz strīpas...

10

Baltā koka plāksne ar uzrakstu «Veirhalle» pamazām kļuva pelēka, jo saule jau bija noslīdējusi aiz Džonatana Edvarda koledžas šīfera jumtiem un pēdējie stari zeltīja vairs tikai Harknesa torņa margoto akmens vainagu. Un dienasgaismas spuldžu redeles pie diplomdarbu zāles griestiem inetā vēsus starus pār baltos kreklos tērpto jaunekļu mugurām, kas līkāja ap ozola rasējamiem dēļiem. Abu patafonu pieslāpētajai mūzikai (Armstronga trompetei! «Vestenda blūzā» un Menuhinam Bartoka «Koncertā vijolei») cauri vijās cita •— saskanīga diplomdarbu zāles mūzika: čirkstoņa, pauspapīra svelpieni, zīmuļu, sliežu un trijstūru piešalcieni kontrapunktā ar murdoņu, iesaucie-niem un svilpieniem; un tajā pašā laikā spraigs, darbīgs klusums.

Zāles dienvidu galā zem gotiskā loga nišas spraišļiem Rafs Blūms, Ebijs Ostins un Vinsents Kouls, pār rasējamiem dēļiem sakumpuši, griezās katrs sava diplomdarba noslēgtajā orbītā — Rats strādāja pie ģimenes mājas, Ebijs pie pilsētas muzeja, Vinss pie rajona skolas.

Līdz ar Trojas Ostinas aizbraukšanu bija noslēdzies kāds (īsts vai šķietams) laika posms viņu dzīvē. Tagad sākās cits — pāreja uz atbildīgāko semestra daļu maiju un jūniju, kad darbam galvenajos vilcienos jābūt pabeigtam.

Beidzot īstam darbam, kad domas skaidrība, meklējumi un mērķtiecība pamazām atbīda visu nejaušo, ārišķīgo un nenozīmīgo. Kad aptuvenie uzmetumi un būvlaukumu pētījumi galā un katrs nonācis pie sava risinājuma.

Kad sāk jau iezīmēties diplomdarba galīgais apveids. Kad atkāpjas pacietīgie konsultanti, kas visu laiku bija gan ar mājieniem, gan skubinājumiem, gan uzvedināju-miem rosinājuši diplomandus, pašaizliedzīgi pūlēdamies neiespaidot viņu radošo savdabību.

Kad izcilo vieslektoru lekcijas tiek apmeklētas visdedzīgāk un nopietnāk, kad diskusijas pēc šīm lekcijām nokarst līdz baltkvēlei, jo visas arhitektūras idejas un filozofijas cīnās uz dzīvību un nāvi un katrs students metas kautiņā, augstu pacēlis savas pārliecības karogu.

Darbs un tikai darbs, kad Rafs, Ebijs un Vinss kā uzvilkti kursēja no Vudmontas kotedžas uz Veirhalli un atpakaļ. Kad Rafs, neraugoties uz diplomprojektu un priekšpusdienām Skota un Eimsa birojā, sāka strādāt šajā firmā arī pa vakariem, lai lieti izmantotu pavasara būvēšanās drudzi. Viņš gribēja iekrāt mazliet naudas, lai Mičiganas dziednīcas tālākie rēķini nepārsteigtu viņu tukšā brīdī.

Bet nekas no tā nebūtu iznācis bez Ebija Ostina. Pirmdienas vakarā pēc Trojas aizbraukšanas Rafs bija atgriezies vēlu un paspējis izģērbties, ieiet dušā un apgulties, pirms kaut ko pamanīja. Tikai sniedzoties pēc lampas, viņš ieraudzīja lielos rokasgrāmatu sējumus, atkal kārtīgi sarindotus plauktā. Viņš izlēca no gultas un basām kājām metās pāri istabai, līdz nemaņai noguris, bet laimīgs un izbrīnīts par loloto sējumu atgriešanos. Viņam tūlīt «ienāca

prātā, ka te saimniekojusi Ebija smalkā roka. Viņš kāpa lejā uz Ebija istabu. Ebijs jau gulēja.

Nākošajā rītā viņš piespieda Ebiju pie sienas virtuvē, lai atzīstas, kas viņam zināms par grāmatu noslēpumaino atgriešanos. Ebijs acīm redzami jutās neveikli. — Ej pie velna, — viņš beidzot izgrūda. — Es šīs grāmatas tāpat lietoju biežāk nekā tu.

— Tādā gadījumā apsveicu, — Rafs neattapās neko citu pateikt, — tad nu tev ir pašam savs izziņu kabinets.

— Starp citu, es gribēju tevi brīdināt, — Ebijs laipni atsaucas, — ka mūsu elektrības rēķins būs baismīgs, ja tu vienmēr atstāsi ugunis degam. — Viņš atvēra ledusskapja durvis.

— Paklau, Ebij, tu izpirki šīs grāmatas, kaut gan es labi

♦ zinu, kā tu ...

— Olu arī vairs nav, — Ebijs noteica.

— Beidz raustīt mani aiz nerviem, — Rafs sacīja. Viņam bija nepatīkama šī izskaidrošanās, jo viņš zināja, cik jūtīgs Ebijs ir naudas lietās. Un šis gājiens bija īsti Ebija garā — bčz vārda runas noskaitīt vairāk nekā septiņdesmit dolārus par grāmatām un tad grauzt Rafu par trim liekiem centiem elektrības rēķinā.

— Tikpat labi mēs varam paēst brokastis pilsētā. — Ebijs gāja uz virtuves durvīm. — Vins, tu esi gatavs? — viņš uzsauca.

— Cik īsti Vitloks tev noplēsa? — Rafs mēģināja vēlreiz.

— Labāk padomā jau laikus, cik tev nāksies izgāzt par kāzu dāvanu, kad mēs ar Ņinu precēsimies, — Ebijs atcirta un izgāja no virtuves.

Ar nākamo rītu beidzās arī maigais aprīļa saulainums, divas nedēļas pēc kārtas pavasara lietus neatņemdamies šaustīja pilsētu, skaloja, mērcēja un pludināja tā, ka daža laba nomale kļuva gandrīz vai neizbrienama. Universitātes celiņi ļumēja zem kājām, melni mirguļoja ūdens ap-vāztie gobu stumbri. Atklājās arī, ka Vudmontas kotedžā tek jumts un Rafa istabas nošķeltie griesti kļuva arvien raibāki, un pa stikla kvadrātiņiem Veirhalles gotiskajos logos drūmi plāvoja netīrs ūdens, un notekas dienām un naktīm aizsmakušas guldzināja nebeidzamo lietavu dziesmu.

Nejaukais laiks darīja vēl smagāku Rafa jau tāpat

smago darbu uri nevaļas nastu. Laika viņam nebija ne tik, lai pārla-istu kādu nakti ar Lizu Karru. Piezvanījusi viņam uz Skota un Eimsa biroju, Liza aizvainoti nosvieda klausuli, nekādi nespēdama ticēt viņa galīgajai nevaļai. Tāpat viņš bija spiests atteikties no vakariņām, ko Ebijam un Ņinai par godu rīkoja Vinsa Koula māsa.

Ne mirkļa atelpas darba ikdienībā. Izņemot vienu vienīgu reizi, kad pirmās saulainās dienas vidū viņš paņēma. uzkodām turzu vīnogu uh nokāpa Vcirhalles vecajā pagalmā. Tā bija viņa pirmā atpūta. Dīka pusstunda, kas tomēr kļuva it kā par lūzuma punktu viņa dzīvē.

Rafs palika sēžam uz zemā akmens mūra, nespēdams uzreiz aiziet no saules piesilaītā pagalma ar četriem skaistiem kokiem un apsūnojušiem akmeņiem, nespēdams ienirt tumšajā kāpņu spirāļē, kas veda uz diplomdarbu zāli.

Kaut jel viņš varētu ilgāk palaiskoties te pagalmā! Pirksti dīkdienīgi lapoja piezīmju bloku, bet acis nejaudāja atrauties no stalto Anglijas gobu vainagiem, kas, ilgā lietus nomazgāti, līksmi un maigi greznojās jaunatgutā zaļumā.

Un, ļaudamies savam parastajam priekam, šim allaž jaunajam izbrīnam par dabas monumentālāko celtņu pilnību, viņš lieku reizi nodomāja, ka taisni koka uzbūvē daudzējādi atrisināts tas, ko viņš arhitektūrā gan pūlējies, bet līdz šim ne tuvu nav spējis atrisināt.

Sis skaistais veselums, ko nedalāmā mijiedarbībā veido forma un funkcija.

Taču ne funkcija vārda vispārpieņemtajā nozīmē.

Vai funkcija nebija kaut kas vairāk par zināmas masas turēšanu vajadzīgā stāvoklī, vairāk par praktiski nepieciešamo? Vai funkcijai nebija arī kāda papildu nozīme, .tīri emocionāla?

Bet kur, pie visiem velniem, mūsdienu arhitektūrā palikusi šī radniecība starp celtni un dzīvo cilvēku? Vai par to nerunāja Homers Džepsons, mīklaini nosaukdams cilvēcību par arhitekta patieso klientu?

Lepni teikts, protams. Bet vārdi jāpārvērš darbos.

Secinājums viens. Cilvēkam ir jūtas, viņš ir emocionāls pēc savas dabas. Ja arhitekta piedāvātā celtne neliek viņam just ne prieku, ne lepnumu, ne drošību, ja viņš nejūt tuvību ar to, arhitelda darbs ir neveiksmīgs.

Atliek vienīgi sākt no gala.

Neatmetot, protams, pagātni — ne gadsimtu slavas apmirdzētos Vitruvija, Bruneleski, Bramantes, Mikelandželo, Bernini darbus, ne aizrautīgos celmlaužus: Van de Veidi, Berensu, Bērlagu, Dženeju, brāļus Grīnus, Ričardsonu, -Salivenu.

Bet paturot prātā un pārvērtējot to, kas noticis nesen, kļūmīgajā laika posmā no 1925. līdz 1935. un 1945. gadam, kad uzliesmoja nama attīrīšanas kaislības, kad asā svērteņa dabiskais un neizbēgamais atkritiens šķēla un dra-gaja visu savā ceļā, lai arhitektūra nostātos visu acu priekšā cildenā kailumā, atbrīvota un šķīstīta no lētiem vizuļiem, ģipša ornamentu uzkleķējumiem, butaforiskiem pilastriem, muļķīgām karnīzēm un pagātnes sentimentu* iedvestiem zaļiem aizvirtņiem.

Un pie kā mēs nonācām? Savā kaislajā dziņā pēc jaunas, antiseptiskas, tīras arhitektūras mēs atņēmām celtnei visu, atstajam tikai pliku lietderību.

Mēs atņēmām cilvēkam viņa pierasto, emocionālo priekšstatu par cilvēcīgu pajumti un vietā nedevām neko.

Un par šo būtisko, ko vajadzēja dot vietā, pašlaik prātoja Rafs un neviļus pasmaidīja. — Mēs esam izģērbuši arhitektūru līdz pēdējam diega galiņam, noplēsušies pliki, un, ja gribam būt godīgi, tad ir vien jāatzīst, ka esam drusciņ nosaluši.

Pienāca tas jūnija sprīdis, ko diplomandi dēvēja franču varda «charette». Veirhalles cietokšņa mūros iegrieztās logu spraugas augām naktīm zvēroja baltas gaismas strēlēs. Diplomdarbu zālē gaisma iedegās jau pirms krēslas un nodzisa tikai pēc rītausmas.

Rafs atcerējās balles vakaru, kad Blanša Ormonda jautāja: — Vai kāds man, lūdzu, nepateiktu, kas tā Šarete tāda ir? To vien te dzird kā: pagaidi vien, kad Sarete būs klāt!

Un, pirms kāds paspēja atbildēt, Troja Ostina teica:

— Sarete ir tāda seksīga Parīzes skuķe, viņa atbrauc nedēju vai divas pirms diplomdarbu nodošanas un salaiž ar mūsu zēniem.

— Nnnū? — Neticīgi blenza Blanša.

— Protams, ne jau ar visiem vienlaikus, bet pēc rindas, — Troja mierināja.

Vinss Kouls tad noliecās pie Blanšas auss un paskaid-

roja, ko šis izteiciens nozīmē un cik svarīgs tas ir topošo arhitektu dzīvē. Viņš izstāstīja Blanšai leģendu (droši vien apokrifu), kā senos laikos Parīzes Mākslas skolas studenti nekad laikā nav iesnieguši savus diplomdarbus, tāpēc skola pasākusi sūtīt vīru ar stumjamiem ratiņiem (charette) vai pat furgonu, kas braukājis no dzīvokļa uz dzīvokli, no darbnīcas uz darbnīcu un savācis diplomdarbus; dažkārt, kā vēstīja leģenda, furgons paķēris līdzi ari pašu studentu, kas vēl ceļā drudžaini turpinājis nepabeigto darbu.

Tagad šaretes drudža kratītajā diplomdarbu zālē vairs nebija ne vēsts pat no visai apšaubāmās kārtības, kas tur valdīja agrāk. Nu tā atgādināja neganta izdzinēja darbnīcu, īstu sviedrētavu vai atkritumu izgāztuvi, kur kārtu kārtām krājās saburzīti papīri, zīmuļu skaidas, papes strēmeles, tukši līmes podiņi, lenšu gali, maizes drupačas, kokakolas pudeles, kartona glāzes, cigarešu gali. Svārki, kaklasaites un krekli karājās uz vadžiem dienām ilgi. Un pāri tam visam kruzuļotām stīgām vijās mēļi cigarešu dūmi.

Pēc vecas tradīcijas zālē apgrozījās arī Strīthalles mākslas skolas meitenes, kas, tīri biedrisku vai romantisku tuvības alku skubinātas, katru vakaru palīdzēja būvēt mazos diplomdarbu maketus. Ebijam prasmīgi, noguruma nepazīdama, palīdzēja Ņina. Vinss Koulss bija piedabūjis palīgos savu veco simpātiju Marionu Halstedu. Rafam Blū-mam nebija nevienas tikai tāpēc, ka savu maketu viņš gribēja taisīt pats. No priekšpusdienu darba pie Skota un Eimsa viņam šaretes laikā nācās atteikties.

Visi viņi cīnījās ar laika trūkumu. Ebijs tāpēc, ka viņa saderināšanās ar Ņinu tapa atzīmēta nebeidzamās viesībās; Vinss tāpēc, ka divas dienas un naktis pagāja Ņujorkā, kur viņš saņēma savu prēmiju, — par godu uzvarētājiem notika bankets un balle, uz kuru viņš uzlūdza Troju; Rafs tāpēc, ka visus iepriekšējā semestra rītus bija strādājis vietējo arhitektu birojā.

Ne pilnas trīs dienas nebija palikušas līdz brīdim, kad visus diploma projektu maketus vajadzēja izstādīt žūrijas istabā — Veirhalles puspagrabā zem ūdensvadu un apkures cauruļu vijumiem; Rafs, Vinss un Ebijs praktiski dzīvoja diplomandu zālē. Pēdējās trīsdesmit sešas stundas neviens no viņiem nebija skuvies, tikai Ebija gaišie

bārdas rugāji neizskatījās pārāk piedauzīgi. Par kārtīgu ēšanu nebija laika ne domāt, viņi pārtika vai vienīgi no kafijas un staigāja iekritušām acīm.

Tomēr darbs, lai cik pārmērīgi daudz tā būtu, nespēja novērst Vinsu Koulu no tālejošām rūpēm par nākotni un derīgu sakaru iedibināšanu.

— Paklau, Eb, — Vinss ieminējās, kad viņi ap pusnakti dzēra kafiju torņa atpūtas istabā, — kamēr neesmu aizmirsis, dod man savu Tauntonas adresi. — No kabatas Vinss izvilka mazu piezīmju grāmatiņu.

— Man vēl nekādas adreses nav, — Ebijs sacīja, atstiep pies uz izļodzītās tahtas (un Vinss domās atzīmēja, ka, nelīdzinādamies nevienam viņu kursā, pat pēc visām šīm nepārtraukta darba dienām un naktīm Ebijs nelikās zaudējis neko no sava pasvītroti kārtīgā izskata: gaišie taisni apgrieztie mati spodri un gludi, nagi nevainojami tīri, baltā krekla vaļējā apkakle neapvazāti balta, un, lai kā censtos viņam līdzināties Vinss Kouls, viņam tas izdevās tikai daļēji, viņam pietrūka tās dabiskās spodrības un stājas, kas Ebijam šķita iedzimta). — Bet tas nekas, — Ebijs, žāvu apspiedis, piebilda, — to tu jebkurā laikā varēsi uzzināt Vernona Ostina birojā vai Ņinas mājā.

'— Vernons Ostins, Tauntona, — Vinsents lēni atkārtoja un burtu pa burtam ievilka piezīmju grāmatiņā, cerēdams, ka Ebijs pa to laiku viņam kaut ko piedāvās.

Ebijs jautāja: — Tu joprojām esi nolēmis palikt tepat?

— Kā to lai ņem. — Vinss iesūca malku kafijas no piemirkušās kartona glāzītes, lai neizrādītu pārāk karstu gatavību ķerties pie pirmā salmiņa, ko Ebijs viņam pasviež.

— Vispār, Eb, var jau gadīties, ka rodas citi plāni.

— Tev vai Trojai?

Vinss pasmaidīja. — Pa drusciņai abiem. — Tad nesteidzīgi^ piebilda: — Apskatījos arī Ņujorkā, tur ir variantiņš. Gribētos zināt, ko tu par to domā, Eb. — Mirkli klusējis, viņš teica: Ir iespēja pastrādāt pie Gevina un Mūra. —

Un nodomāja, ka nuEbijam savukārt ir iespēja piedāvāt viņam kaut ko jēdzīgāku.

Ebijs, rokas zem pakauša salicis, gulēja uz tahtas.

— Gevins un Murs? — viņš pārjautāja. — Ja tu esi nolēmis specializēties tieši skolu celtniecībā, Vins, tad, protams, neko īpaši labāku nesameklēsi. Liekas, viņi atšķirībā no citām firmām ceļ galvenokārt skolas.

— Lielākā firma — tūlīt aiz «Perkinsa un Villa». — Gandrīz vai izaicinājums iešķindējās Vinsa balsī.

— Kolosāla ideja, Vins!

— Tiešām? — Vinss bēdīgi nolūkojās kafijas glāzē, ko turēja viņa pirksti. — Vispār es taisījos palikt tepat, kā tev labi zināms, — viņš visiem spēkiem pulējas runāt moži. — Dzimtā pilsēta, esmu te pazīstams un tā joprojām. Un Ņujorkā, protams, būs grūtāk, bet, — viņš saņēmās un atvilka elpu, — bet, grozi, kā gribi, Ņūheivenā es būšu sasodīti tālu no Trojas.

— Tas jau vairāk izklausās pēc patiesības, — Ebijs pasmīnēdams atteica. Viņš uzslējās sēdus, sakrustoja kājas un izvilka no bikšu kabatas svaigu cigarešu paciņu. Iedzēris malku kafijas, viņš uzšķīla uguni un aizsmēķēja. Viņam bija labas šķiltavas, īsts «Danhills», un Vinss, Ņujorkā būdams, nopirka tieši tādas' arī sev, tomēr viņa jaunas šķiltavas nedarbojās ne pustik nevainojami kā Ebija vecās.

— Interesanti, kas Rafam padomā, — Vinss ieminējās, pēkšņi juzdamies bezgala noguris. Viņš smagi atlaidās uz tahtas un uz brīdi aizvēra acis.

— Nezinu. Un šaubos, vai viņš pats^īsti zina, — Ebijs teica.

— Gan jau zina, tikai baidās izpļāpāties, — Vinss izmeta, acis neatvērdams. — Rafs ir māņticīgs.

— Nē, — sacīja Ebijs. — Cik zinu, divi darba piedāvājumi viņam ir. Viens no Homēra Džepsona un otrs no Mi-čiganas, proti, Sārinena.

— Nopietni? — Vinss atvēra acis.

— Bez tam, — Ebijs, ar žāvām cīnīdamies, piebilda, — varu likt galvu ķīlā, ka Vernons Ostins viņu ņemtu jebkurā brīdī. Bet Rafs, kad es viņam teicu, sacīja, ka tur nekas nevarot iznākt, jo... — Ebijs aprāvās pats no savas nesmalkjūtības, — jo, redzi, Vins; es gribēju sacīt, ka tu jau zini, cik smagi viņam jāmaksā par ...

— Protams, — Vinss attrauca, it kā nebūtu ne pamanījis Ebija izgāšanos. Nule iedzertās kafijas malks atstāja mutē pretīgu garšu, un velti viņš pūlējās priecāties par drauga veiksmi, no visas labās gribas pāri palika vienīgi skāņš, bezpalīdzīgs aizvainojums. Tomēr savu sāpīgo vilšanos viņš neizrādīja un nevērīgi izmeta: — Jādomā gan, ka Rafs nelaidīs garām iespēju atgriezties pie Sārinena, vai ne?

Un tad jau viņš arī ieraudzīja paša Rafa raženo stāvu durvju velvē, Rafa tumši zilās acis šķita gluži melnas no pārguruma, un viņš teica: — Gribat zināt, ko reiz sacīja Sārinens? Viņš sacīja: tam, kas vēlas īsti aizraujošu darbu, ir tikai viens cejš — uz Rietumiem. — Rafs smagi nozvēlas uz tahtas blakus Ebijam. — Miers maniem pīšļiem, pagalam esmu.

^— Manuprāt, tu būtu galīgi traks, atteikdamies no tādam izredzēm, — Vinss noteica.

Rafs plati nožāvājās. — Tikai Rietumi, — viņš teica un izstiepa savas garās kājas.

Doma, ka Rafs varētu nozust kaut kur Rietumos, Vinsu negaidīti iepriecēja. — Tu būtu daudz tuvāk dzimtajām vietām un ...

— Dzimtajām vietām?

— Ja tu strādātu pie Sārinena, — Vinss paskaidroja,

— Pēc nedējas es jau būšu Mičiganā, — Rafs teica.

— Jau pēc nedējas? — pabrīnījās Vinss.

— Nopietni? — jautāja Ebijs.

— Apciemošu māti, — Rafs teica. — Man diez kā nepatīk vēstules, ko tie sanatorijas līķu tārpi pēdējā laikā pasākuši rakstīt. Gribu redzēt pats savām acīm, kā viņai tur klājas. — Viņš apklusa. — Varbūt radīsies kāda iespēja pārvest viņu uz Austrumiem.

— Kāpēc gan ne? — piekrita Ebijs. — Ja tā labi padoma, pie Hopkinsa strādā mans brālēns un, ja ...

— Ja tikai varētu dabūt viņu šurp uz Austrumiem ... — Rafs, griestos blenzdams, prātoja.

—_A, tad tu noteikti paliec Austrumos? — Vinss blāvi vaicāja.

Rafs pamāja, nostiepa roku un pacēla no grīdas Ebija kafijas glāzi.

— Kas tevi novedis pie tik dīvaina lēmuma? — jautāja Ebijs.

Rafs padomāja un iedzēra vēl mazliet. — Laikam jau mīlestība. Kas tevi novedis pie precēšanās ar Ņinu? Esmu iemīlējies šajā sasodītajā zemes stūrītī.

— Skaidrs, — teica Ebijs. — Bet, ko tu nesaproti, tas ir ...

— Saprotu it labi, — Rafs pasteidzās atbildēt. — Jaun-anglija iet bojā, tai nav nākotnes, tikai pagātne vien. — Un Rafs jau atkal bija kājās un nepacietīgiem soļiem mēroja torņa istabiņu, acīs vairs ne vēsts no saguruma, pir-

mīt vēl pelnu pelēkie, raupjie vaigu kauli atkal iekvēlojušies aizrautīgā sārtumā, kā vienmēr, kad viņš iedegās par savu patiesību. — Zinu to visu un nospļaujos! Par mežiem es mīlu šo apvidu. Vienu vienīgu mēnesi mežos — ņemiet, kuru gribat: aprīli, oktobri vai pat februāri — es nemainu pret visām elles garlaicīgajām prērijām vai kalniem •— vienīgais tonis tiem ir mēslu krāsa, un augstākās vietās pat vēl ceturtajā jūnijā nav nokusis sniegs.

— Zini ko, — teica Vinss, — ja tu būtu šejienietis, tu nekad ...

— Iespējams, ka taisni tur tas suns aprakts, — Rafs uan&ttrauca. — Ir jānāk no citurienes, lai to redzētu. Paraugies vien uz Pītu Novaļski, viņš ir no Varšavas. Ir vien jānāk no Vidējiem Rietumiem vai Sandjego, vai Vīnes, vai Odesas, lai saprastu un novērtētu, kas te darās. Provinciāla domāšana, aprobežotība, jūs sakāt? Pieņemsim. Bet vai jums ir gadījies savukārt parunāt ar kādu neaprobežoto no Krosroudas Džordžijā vai Toukusas Kalifornijā?

Ebijs, protams, iesmējās. — Raf, tu esi galīgi dulls!

Vinss sagrozījās uz tahtas.

— Man jāiet atpakaļ pie darba, — sacīja Rafs.

— Jocīgi, — Ebijs ierunājās. — Savā laikā, atceros, mēs ar Troju par to vien tikām prātojuši, kā nokratīt no kājām nicināmās Bostonas pīšļus un laisties uz Rietumiem. — Viņš iesmējās. — Un tad vienā vēsā mierā parādās Rafs un pasludina, ka tepat jau esot tā paradīze zemes virsū!

— Patiešām vēsā mierā, — Rafs teica. — Jaunangliju es pirmoreiz ieraudzīju 1943. gada februāri, kad mūsu vienību te atsūtīja uz speciālām apmācībām, un, kad mēs ienācām pilsētā vai, pareizāk, ciemā —, bija 15 grādu zem nulles. Bet šīs vecās, baltās mājas piesnigušu mežu ielokā, dūmu grīstes debesīs no katra skursteņa un ābeļu smarža! Ka es jums saku! — Rafs pacēla balsi. —* Es biju beigts, kad ieraudzīju šīs vecās mājas! Tās pašas, kuras Frenks Loids Raits ienīst līdz kaucienam un zobu drebināšanai. Vajagot tikai pieminēt Veimutu Masačūsetsā, lai viņš novaidētos. Bet kā jums šķiet, kur viņš ņēma savus aizvēsturiski milzīgos kamīnus? Tajā pašā Masačūsetsas Veimutā!

— Un kas tam visam būtu kopīgs ar mūsu sarunu? — jautāja Vinss, neizskaidrojamā kārtā juzdamies jau krietni priecīgāks.

— Par ko tad mēs runājām? — Rafs pakasīja pakausi. — Ak jā, vai es palikšu Austrumos vai došos tālāk un kurp vispār došos. Pats nezinu. Un man arī vienalga. Lai tikai tā nebūtu lielpilsēta. Pēc iespējas tālāk no lielām pilsētām.

«— Un pasūtītājiem, — piebilda Vinss.

— Vislabāk Rafs varētu izvērst savu praksi Volden-pondā, — Ebijs teica.

Rafs iesmējās. — Vins, ja tu neizsitīsi miljonu jau pirmajā gadā pēc izlaiduma, es ar tevi vairs nerunāšu. — Un pamirkšķināja Ebijam. — Vai tev jau tagad nav skaidrs, ka mēs abi savu mūžu beigsim šī te zeļļa kalpībā?

*— Skaidrāks par skaidru, — Ebijs teica.

— Jā, jums atliks tikai uzmeklēt mani, — Vinss jokoja. — Krietniem rasētājiem pie manis katrā laikā būs kāds robs.

— Kafija gatava. Nāciet un saņemiet! — No gaiteņa uzsauca Ņina Vistere; Vinss noskatījās pakaļ tievajai figūriņai zilos džinsos un nobrīnījās, ar ko šī zivs no skuķa spējusi uzpūst tik karstās liesmās Ebiju Ostinu.

Rafs pēdējo reizi nožāvājās, izstaipīja rokas un ielocīja pirkstus. — Ejam! — Durvju velvē viņš apstājās un palaida Vinsu un Ebiju priekšā.

Kad viņi nonāca baltas gaismas un dūmu pilnajā diplomandu zālē, kas oda pēc kafijas, līmes un tabakas, Ebiis gurdā balsī ieminējās: — Es zinu, tas izklausīsies absolūti muļķīgi, bet man tomēr pietrūks mūsu vecās, labās Veir-halles.

Kaleidoskopiski raibajā nedēļā pirms izlaiduma Rafa Blūma nezināmā nākotne — vismaz tuvākā nākotne — pēkšņi noskaidrojās.

Tas notika pašā pievakarē dienu pirms diplomdarbu aizstāvēšanas. To dienu, kad Rafs un pārējie atgriezās Veirhallē pēc ilgā un pelnītā miegā nogulētas nakts, lai sakārtotu darbavietas un pievāktu savu mantību. Nolicis uz rasējamā dēļa stūra turzu ar vīnogām, viņš pa brīdim noknieba no ķekara kādu ogu un gremodams ieguldīja ar samtu izoderētajā kastē rasēšanas rīkus, tad sasēja kopā savas sliedes un trijstūrus. Viņš jau ķērās pie atvilktņu tukšošanas, kad ieraudzīja nākam Nensiju Bīlu, fakultātes dekāna sekretāri.

— Raf Blūm, — līksmais Baltimoras akcents, — jūs topat saukts uz karstām pēdām!

Rafs aizstūma atvilktni ciet un paskatījās uz Nensiju —

kā allaž, košā un glītā tērpā, ar aušīgu lentīti uz pakauša sasietajos kastaņbrūnajos matos.

— Un kam tad manis uz tik karstām pēdām būtu ievajadzējies? — Rafs jautāja. — Es jūs pazīstu. Jūs vienmēr bīda pa priekšu kā buferi. Lai trieciens nav tik sāpīgs. —- \ Bet zem jautrās mēļošanas slēpās bailes, ka viņam zvana no «Priedēm»; šo variantu gan viņš tūlīt atmeta, toties jo spilgtāk atcerējās pavasara dienu, kad viņš iegriezās Nen-sijas kabinetā, cerēdams uz dzelteno telegrammas aploksni, muļķīgi cerēdams uz prēmiju, ko viņam nebija lemts saņemt. — Kas mani aicina? — viņš jautāja vēlreiz.

— Augstā priekšniecība, — Nensija teica. — Un nav ko runāt, ejam! — Viņa pasniedza Rafam elkoni, un Rafs vadīja savu dāmu cauri diplomandu zālei, kurā Nensijai ik uz soļa atradās kāds, ar ko sasveicināties vai pārmīt dažus vārdus; līdz pašām gaiteņa velvēm viņu pavadīja gan zīmīgi iesvilpieni, gan jūsmīga nenoteiktu ilgu pilna noskatīšanās pakaļ sievietei, kam šie zēni bija pieķērušies un uzticējušies visos savos studiju gados.

Un tikai Metjū Pīrsa kabinetā dekāna ledainās acis un nepārspējamā elegance lika Rafam asi izjust, cik bēdīgi izskatās viņš pats netīrās, sagumzītās armijas biksēs un kokvilnas teniskrekliņā. Un Pīrsa žestā, ar kādu viņš piedāvāja cigaretēs, bija kaut kas tāds, ka Rafs atteicās; mute kļuva sausa, un elpa aizžņaudzās ļaunā nojautā.

— Tā vien liekas, — teica dekāns, aizsmēķējis, nosēdies aiz stiklota galda, — tā vien liekas, Blūm, ka fakultāte grib tikt no jums vaļā, cik ātri iespējams. Jums jādodas ceļā.

Rafs neomulīgi blenza uz mazo jaunās Arhitektūras fakultātes ģipša modeli, kas spoguļojās rakstāmgalda stiklā.

— Vismaz tādu noteikumu sava fonda stipendiātiem uzstāda Filipa Keina Kelloga biedrība.

Rafa plaukstas nosvīda un sažņaudzās, viņš jau pavēra muti, bet nespēja neko pateikt un vispār diezgan muļķīgi pūlējās noslēpt savu mēmo izbrīrfu.

— Man likās, ka būs prātīgāk pavēstīt jums to laikus, — Pīrss teica, — lai otrdien, kad stipendijas piešķiršanu pasludinās oficiāli, jūs uzklausītu to jau ar piedienīgu cieņu. Apsveicu!

Un, kad Rafs spieda slavenā arhitekta roku, domās pavīdēja semestra sākums, kad viņš šķitās tik nelaimīgi izgāzies Pīrsa acīs, un neskaidra atmiņa, ka Kelloga stipendiju

piešķir par izciliem, sevišķi augstu novērtētiem diplomdarbiem.

Izvēlēties maršrutu, protams, varat jūs pats, — piebilda Metjū Pīrss, — taču pārāk tāls vai ilgs ceļojums par Kelloga pusotriem tūkstošiem neiznāk. — Viņš apklusa, lūkodamies pa logu pagalmā. — Roma šajā gadalaikā ir ļoti skaista ...

Aiz dekāna kabineta durvīm viņu, vēl apjukušu un savai laimei nenoticējušu, jau gaidīja Nensija Bīla, noskūpstīja viņu un teica: — Es jau vakar zināju, un, tici man, noturēties bija tik grūti, ka man vēl tagad visi kauliņi sāp.

Viņš uzkāpa pa vītņu kāpnēm trešajā stāvā, pagāja garām rasētavas dēļu milzumam un atgriezās diplomandu zālē.

— Ei, Raf! — Viņam pretī iznira Binka Netltona puiciski apaļais vaigs. — Sper laukā! Pa jokam vien Nensija Bīla neņemtu tevi aiz apaušiem un nerautu lejā. Kas noticis? •— Rafs uzreiz neatbildēja, bet Binks neatlaidās; — Klāj vaļā, šķībdeguni, nav nekāda klusēšana!

— Es dabūju Kellogu, ■—' Rafs teica.

Un, kad viņš nonāca pie sava rasējamā dēļa, viņa roku spieda Ebijs Ostins, pienāca Vinss Kouls un Binks, un Džimijs Vū, un Betija Lorimere, un citi. Pat Neds Tompsons, kuru pie diplomdarba aizstāvēšanas nepielaida.

— Uz kurieni tu brauksi, Raf? — jautāja Binks. — Uz Parīzi, protams, ko? Varu iedomāties, kā tu uzdzīvosi Parīzē un dzīsi tādu maucību, ka Filips Keins Kellogs septiņreiz apgriezīsies savā kapā!

— Man arī liekas, —- teica Ebijs, domīgi un varbūt pat ar lepnumu nolūkodamies draugā, 1—- man arī liekas, ka tu brauksi uz Eiropu; vai tad ne?

«— Nezinu, Ebij. Vispirms es aizbraukšu uz Segino.

Otrdien, 14. jūnijā, viņš tradicionālajā apmetnī un cepurē ar kanēļbrūnu pušķi (arhitektūra!) iejuka sava kursa pudurī, kam apkārt ņirbēja citu kursu zaļie, oranžie, sarkanie un dzeltenie pušķi, piešķirdami līksmu svinīgumu dzedrajam vasaras rītam vecajā universitātes pagalmā.

Pēc tam viņi pa zaļo mauru garā, svinīgā procesijā gāja apkārt Centrālajai baznīcai un uz Vulsihalli, kur notika izlaidumā akts, pēc kam Rafa kurss nošķīrās Mākslas galerijā; tur viņus apsveica Tēlotājas mākslas fakultātes dekāns, kā arī Metjū Pīrss. Nosauca goda balvu saņēmējus,

izsniedza diplomus, un Rafertijs Blūms, Vinss Kouls, Ebijs Ostins un viņu kursa biedri bija kļuvuši par arhitektūras bakalauriem.»

Kad tas viss bija beidzies, Rafs izgāja pa universitātes parādes durvīm uz Galvenās ielas, juzdams bezgalīgu atvieglojumu un rāmu pacilātību.

Bet viņa gaišajā noskaņā bija ari kaut kas ļoti sāpīgs varbūt atstumtības sajūta, stāvot te uz kāpnēm pavisam vienam, pāri skaļi līksmojošam lepnu vecāku un ģimenes locekļu pūlim, un atceroties Džūlijas mūža vakaru un nelaikā aizgājušo Morisu Blūmu, kas tagad būtu vislepnākais no tēviem ...

Tāpēc brīdī, kad no apsveicēju pūļa ielas malā pēkšņi iznira Troja Ostina, uzskrēja pie viņa — un vēl kāpienu augstāk —, pieliecās un sirsnīgi noskūpstīja uz plakanā deguna, viņš jutās pārsteigts un pateicīgs, ka jel viens cilvēks, kaut ari tikai Troja Ostina, ar maigu pieskārienu izrāvusi viņu no neviļās atstumtības...

Un tad viņš ieraudzīja, ka Ebijs aicinādams māj ar roku, un kāpa lejā, kur Ebijs viņu iepazīstināja ar saviem vecākiem, kas bija atbraukuši uz šo dienu no Bostonas, un ar tēvoci Vernonu Ostinu. Un Ņina te bija ar savu māti un Vinss Kouls ar māsu Rutu. Un Vinss spīdēt spīdēja, izliedams sava vaiga daiļumu un neatvairāmo šarmu tikai un vienīgi pār misis Ostinu, tāpat kā Ņina — gan mazāk vaļsirdīgā veidā — veltīja visu savu uzmanību misteram Ostinam.

Tomēr, arī šajos cilvēkos būdams un vēlāk iedams ar viņiem uz viesnīcu, kur jau gaidīja banketa galdi, viņš it kā bija kopā ar citiem un tomēr palicis ārpusē, un tā pati izstumtības un dziļās vientulības sajūta uzmācās atkal, un viņš manīja, ka viņa skatiens pāri garajam, balti klātajam un ziedos slīgstošajam galdam arvien biežāk meklē Troju, it kā vēlētos atgūt to sīkā mierinājuma prieku, ko viņš bija jutis mirklī, kad Troja, ieraudzījusi viņu tik vientuļi stāvam uz kāpnēm, pieskrēja viņam klāt.

II Karkass

.

22. jūlijs

Tauntona, Konektikuta

Sveiks, Raf!

Un šis ir mans pēdējais vecpuiša sveiciens, jo rit es jau būšu precēts vīrs. Mēs gan visu laiku cerējām, ka Tu palīdzēsi mums tikt galā ar šampanieša plūdiem, bet es jau saprotu, kāpēc tas nevar notikt. Nav vārdos izsakāms, cik loti mums žēl Tavas mātes. Taču arī man liekas prātīgāk nevilkt viņu uz Austrumiem, ja viņa grib palikt turpat.

Tik oriģināli kā Tu Kelloga stipendiju laikam nebūs izmantojis neviens, tomēr es varu iedomāties, kāpēc Tevi nevilina Eiropa — galu galā Tu esi nodienējis viņpus okeāna trīs gadus un Tev tas nebūtu nekas jauns.

Kas attiecas uz manu dzīvi pēdējā laikā, tad pirms apmešanās Tauntonā es iegriezos mājās savākt savu saimniecību un tik tikko dzīvs no turienes izrāvos. Tētiņš lika lietā visu savu bardzību un daiļrunību, lai pierunātu mani stāties darbā pie kāda Bostonas arhitekta, liekas, viņš pat jau bija sameklējis man siltu vietiņu. Bet es nepiekāpos,

129

6 = 1935

un māte arī nostājās manā pusē, lai cik sāpīgi viņai nebūtu, ka mēs ar Troju abi pametam dzimto ligzdiņu. Garlaicīgs ūķis tā Bostona. Un mainās tikai uz leju, daudzas man pazīstamas ģimenes taisās pamest to pavisam un pārcelties uz Beverliju un Konkorodu. Vecajai gvardei iet grūti. Un es, starp citu, esmu pārliecināts, ka Gropiusa nostāšanās Harvardas arhitektūras skolas ‘priekšgalā sola vēl smagākus triecienus vecajai gvardei.

Par arhitektūru runājot, man gribētos, lai pēc sava svētceļojuma pa Savienotajām Valstīm Tu nopietni apsvērtu Tauntonas variantu. Sim apvidum, manuprāt, ir lielas izredzes kļūt par modernisma (fū!) Meku, jo vispār vērojami atplūdi no Ņujorkas uz laukiem. Te, ap Tauntonu, Ņūķananu, Stemfordu utt., veidojas interesanta celtniecība. Konkurence būs sīva — te savus birojus atvēruši Marsels Breierns, Filips Džonsons, Eliots Noizs, Tonijs Servūds et alias, bet konkurence nāk tikai par labu.

No sirds priecājos (vismaz pagaidām), ka esmu izvēlējies Tauntonu. Mans tēvocis Vernons Ostins — ja gadījumā neesmu Tev par viņu stāstījis — ir visai īpatnēja personība. Pēc divdesmit gadu ienesīgas prakses vecajā, labajā koloniālo laiku vai karaļa Džordža stilā un pseido-gotisku koledžu būvēšanā viņš apmetis kažoku uz otru pusi un kļuvis modernāks par modernu, un attiecīgi zaudējis visus klientus. Uz mani top cerēts, ka es «iepludināšu svaigas asinis» nīkstošajā uzņēmumā. Viegli tas nebūs. Bet es jau tāpat neķeršos pie darba, kamēr nebūsim atgriezušies no Nantuketas. Ņina gan gribēja kāzu ceļojumu uz Eiropu, bet ir vien jāiztiek ar to pašu Nantuketu. Mums tur pie jūras ir ģimenes vasarnīca, uz kuru nekad neesmu spējis bez riebuma skatīties, un pilns komplekts uzbāzīgu kaimiņu, tāpēc es noīrēju kotedžu Siaskonsetā, tā pieder mana tēva partnerim. Dzīvosim tur divas nedēļas.

Vinss, kā Tev droši vien zināms, būs līgavaiņa brālis, un kāzās ieradīsies vismaz puse Ostinu klana. Es cīnījos cik spēdams, lai kāzas būtu klusas un vienkāršas, bet tas negāja cauri — Ņinas māte pastāvēja uz plašām svinībām, un manējā, godīgi sakot, arī justos dziļi nelaimīga, ja viss nebūtu «kā pie cilvēkiem». Vinss un Troja deg vienās ugunīs, viņu karstuma pietiktu Bostonas publiskās bibliotēkas apsildīšanai pašā februāra spelgoņā.

Vinss liekas stāvā sajūsmā par savu darbu pie Gevina un Mūra. Plātās, ka mēs ne iedomāties nevarot, cik daudz

visādu speciālu zināšanu, aprēķina un smalkas diplomātijas vajagot tādā skolu celtniecībā. Vai nav knīpstanga, ko? Uz viņu skatoties, man bieži vien liekas, ka no manis vispār nekas neiznāks.

Starp citu, vai Tev ari ir tada sajuta, ka Veirhalle jau miljons gadu kā aiz muguras? Jeb vai tikai man vienam? Un lielā diena pie durvīm. Rit ap šo laiku būšu jau negrozāmi apprecējies.

Savās Odiseja gaitās sūti palaikam ari mums kādu vēsti un neaizmirsti, ka mēs gaidām Tava kaulaina ģīmja parādīšanos pie mūsu horizonta, pirms vēl šis gads bus beidzies.

Visu gaišu!

Ebijs.

Adrese: 24. jūl.—8. aug. Siaskonseta, Nantuketas sala, Mass.

P. S. Tavas grāmatas ir pilnīgā drošībā pie V. Ostina.

OSTINS UN OST1NS, arhitekti Lielā ielā 36 Tauntona, Konektikuta.

29. aprīlis

Sveiks, Raf! /

Es tā rēķinu, ka manu vēstuli Tu saņemsi Oregonā. Vajadzēja jau atbildēt ātrāk, bet, ierīkojoties jaunajā mājā, mums darba bija pāri ausīm. Pati būvēšana arī kavējās — galvenokārt daudzo galdniekdarbu dēļ, visas durvis un logu rāmji pēc speciāla pasūtījuma taisāmi utt. Vinss teica, ka to pašu rezultātu mēs būtu panākuši arī ar standarta detaļām. Iespējams, ka viņam taisnība. Bet mēs ar Ņinu nolēmām, ka visam jābūt, kā nākas, lai tur plīst vai lūst. Maksa gan bija zvērīga. Pielieku klāt dažus pagājušās nedēļas uzņēmumus — kā redzi, viss vēl vienās bedrēs un dārza darbi nav sākti. Atraksti, kā Tev šķiet. (Es Ņinu jau brīdināju, ka Tev nepatiks.)

Jāatzīstas, ka šī mājas būve bija pati karstākā aizraušanās manā mūžā. Neraugoties uz visām grūtībām u. tml.,

es strādāju kā spārnos no brīža, kad mēs nopirkām gruntsgabalu, un pirmajiem, aptuvenajiem uzmetumiem (ar pirkstu Siaskonsetas liedaga smiltis), tad darba projektiem un pat tāmēm līdz pamatu rakšanai, spāru svētkiem (urrā!) un, beidzot, nama iekārtošanai.

Starp citu, firma «Ostins un Ostins» pēc gandrīz vai pUnīgā bezdarbībā nonīktas ziemas ir beidzot. tikusi pie vērā ņemama pasūtījuma: Trīsvienības bankas un Kredītbiedrības filiāles. Pareizāk sakot, oficiāla līguma vēl nav, bet pirmdien taps uzklausīti mūsu priekšlikumi. Mūsu lieta būtu gandrīz droša, jo Verns ir pazīstams — un ilgus gadus pie tam «— ar visiem valdes vīriem. Taču tas, ko mēs augšminētajiem valdes vīriem rādīsim, būs kā zibens no skaidrām debesīm. Viņiem nav ne jausmas, kāda pārvērtība notikusi ar Vernu, un viņi gaida veco, labo granīta fasādi romāņu stilā. Bet Verns strādāja pie projekta pats no sākuma līdz galam. Es apzināti turējos malā, jo Tu nemaz nevari iedomāties, ko tas viņam nozīmē. Viņam nāk jau pie sešdesmit, un ar šo izteikti moderno bankas projektu viņš taisās izpirkt visus savus arhaiskās pagātnes grēkus. Tas patiešām ir ļoti aizkustinoši.

Tavu pēdējo vēstuli no Portlendas mēs lasījām visi (Vinss un Troja pie mums pavadīja kārtējo sestdienu un svētdienu), bet Tavus ceļus vairs pat nemēģinām izdibināt. Pietiek mums iztēloties, kādā ekstāzē Tu baudi Arizonas arhitektūru un dabas daiļumu, kad izrādās, ka Tu jau esi paspējis iemīlēties ziemeļu Kalifornijā. Un, lai ko Tu būtu sacījis, viss izrādās otrādi; teiksi, ka ne? Tu, kam Rietumi bija tukša vieta! Un kur palicis topošais Voldenpodas vientuļnieks, kur varonīgais izaicinājums Jaunanglijas tradīcijām?

Starp citu, Tavs entuziasms ir lipīgs, un arī man jāatzīst, ka Harisa, Soriano, Stouna un Beluski eksperimenti ir ārkārtīgi interesanti (nerunājot nemaz par to, ko Raits dara Telizinvestā).

Bet mēs ceram, ka drīz Tu sāksi ilgoties pēc Austrumiem, vismaz Losandželosai jau nu noteikti vajadzētu iedzīt Tevi tādā dzīves riebumā, ka Tu drāšus drāzīsies atpakaļ. Priecājos, ka Tavas mātes stāvoklis nav pasliktinājies, un ceru, ka viņiem tur izdosies saglabāt status quo.

Starp citu, uz Tavu jautājumu man jāatbild, ka ne, vēl viens status quo. Ne vēsts no ģimenes pieauguma. Ņina uzskata, ka vēl par agru, un varbūt viņai taisnība, kaut

gan es arvien vairāk nostiprinos pārliecībā, ka tas nekad nav par agru. Vairumam precēto pāru, ko mēs pazīstam, bērnu ir, ka biezs (kas liek Vīnsam paredzēt ari tālāku skolu celtniecības uzplaukumu). Sājos pēckara gados Amerika patiesi šķiet atgriezusies pie bērnu svētītām ģimenēm, kā tas bijis senāk. Arī savu māju esmu uzcēlis ar tādu aprēķinu, lai vietas pietiktu krietnam bērnu bariņam.

Troja joprojām trin gar mums savu aso mēlīti (galvenais upuris, protams, ir Ņina) un skahdina, ka viņai, kad apprecēšoties, gan būšot vismaz astoņi bērni. Bet Tu jau pazīsti Troju.

Kas attiecas uz Vinsu, tad nākošo mēnesi viņš brauks līdzi Ralfam Gevinam no «G. un M.». Acīmredzot viņi ir tik augstās domās par Vinsa spējām, ka nolēmuši nema-rinēt viņu rasētavā, bet izmantot viņa šarmu, lai izsistu no skolu komitejām vairāk pasūtījumu «Gevinam un Mū-ram». Gevins gadiem ilgi to bija darījis pats. Tagad viņš ierādīs amatu Vinsam.

Pagaidām viss. Maniem vislabākajiem novēlējumiem pievienojas arī Ņina.

Tavs Ebijs.

P. S. Un kas tā par Madlēnu? Ja Tava jaunā aizraušanās, vai Tev neklātos mums par viņu pastāstīt?

Domīgi Ebijs iemeta pastkastītē vēstuli, kuras mundrais tonis nekādi neatspoguļoja viņa patiesās izjūtas. Patiesību viņš bija rakstījis par līksmo aizrautību, savu namu projektējot un ceļot, tur nebija ne vārdiņa melu. Bet Ebijs pats labi zināja, ka projektā izgāzis to enerģijas pārmēru, kam nerada citu — patīkamāku pielietojumu. Un tagad, iedams pa trotuāru atpakaļ uz mašīnu, kurā sēdēja Ņina ar savu māti, viņš nožēloja, ka māja pabeigta un nekāds cits darbs viņu patlaban negaida.

Tikai nožēlojams lepnums liedza atzīt, ka laulības dzīve nav izrādījusies tāda, kā viņš gaidījis. To gan viņam būtu vajadzējis saprast jau pirmajā vakarā, kad viņi atgriezās no Nantuketas.

— Labi gan, — viņa bija teikusi, lietišķi un apmierināti izkravādama čemodānu, — ar medusmēnesi mēs nu esam galā un varēsim beidzot dzīvot mierīgi.

Toreiz viņš Ņinas vārdus bija uztvēris kā joku. Nu, gandrīz gadu vēlāk, to nozīme kļuva skaidrāka. Noskaidrojās

ari attieksme pret bērniem. Viņš gribēja bērnus, kaut gan piekrita, ka nav īpaši jāsteidzas. Taču, jo nepārprotamāka kļuva Ņinas pretestība, jo karstāk un nepacietīgāk pēc bērna ilgojās Ebijs.

Protams, vēl jau neko nevarēja zināt. Galīgi neko. Laika bija atliku likām. Un citādi Ņina bija brīnišķīga meitene. Viņa bija pārspējusi pati sevi, pievērsdama visas Tauntonas uzmanību apstāklim, ka pilsētā parādījies jauns arhitekts. Viņas māte Helēna savā nekustamo īpašumu birojā arī bija milzumdaudz darījusi.

Tātad plusi atsvēra mīnusus, viņš sprieda. Un viņš bija no cilvēkiem, kas tādu dzīves līdzsvaru prot pateicīgi novērtēt.

Ņina novilka ziemišķādas autocimdus, izņēma elektrisko piesmēķi no jaunā forda paneļa un aizkūpināja cigareti (viņa gan bija gribējusi kreisleru, bet Ebijs uzskatīja, ka arī fords ir pietiekami labs, un vajadzēja vien samierināties) .

— Viņš izskatās mazliet saguris, — sacīja Ņinas māte, kad Ebijs nāca uz mašīnu. — Vai tu pa naktīm neatņem viņam pārāk daudz miega, bērniņ?

— Ai, mamm! Protams, ne. — Ņina dziļi ievilka dūmu, sapīkusi par mātes nepiedienīgo mājienu.

— Tu jau zini, kādi ir vīrieši, — Helēna Vistere teica.

—- Jā. — Tad Ņina ieminējās: — Māmiņ, tikai, lūdzu,

nesāc runāt par piebūvi! Ebijs necieš, ka viņu steidzina.

Helēna Vistere iesprauda cigareti ar sudraba gredzentiņu apjoztā iemutī. — Visiem vīriešiem patīk, ka viņus mazliet pabiksta. Un, ja gribi zināt, bērniņ, daudz labāk tirdīt vīru nekā ļauties, lai vīrs tirda tevi.

*— Saprotu jau, saprotu.

— Es šajā ziņā ļāvu tavam tēvam pārāk lielu vaļu, un tas bija muļķīgākais, ko varēja darīt. Ļaujies tikai, un tava dzīve būs nožēlojama.

Ņina iesānis noskatījās uz māti, un sirds viņai sažņaudzās žēlumā pret šo sievieti, kas viena pati bija cīnījusies par savu vietu pasaulē un pat mācējusi saglabāt savu skaistumu, mazliet pagurušu, bet tomēr skaistumu. Helēnas pelēkās acis vēl staroja jaunas un možas, garo kaklu nemaitāja nodevīgo pusmūža grumbiņu tīkls. Ja neņēma vērā sirmumu īsi apgrieztajās cirtās un rūgtās rievas mutes kaktiņos, viņa joprojām bija daiļa sieviete, slaida un

lokana, ar izteiktu ārpilsētas šiku. Ņina vienmēr bija lepojusies ar savu māti. Kaut gan reizēm, īpaši Ebija klātbūtnē, māte krita viņai uz nerviem. — Attaisi durvis, mā-miņ! Ebijs sēdēs tev blakus.

— Klāt esmu! — Ebijs uzsauca. Jā, viņš izskatījās noguris, seja gluži dzeltenīga, un vispār ar saviem īsajiem, gaišajiem matiem un garo degunu viņš bija it kā pasteļ-krāsās zīmēts. Un joprojām viņš valkāja vecas pelēka flaneļa bikses un tvīda žaketi — to pašu, ko Ņūheivenā studēdams, — baltu kreklu un šauro, melno kaklasaiti.

Taču Ebijs atvēra durtiņas Ņinas pusē. Ņinai briesmīgi negribējās laist viņu pie stūres, jauno mašīnu vadīt Ņinai patika pašai. Un Ebijs parasti arī bija tīrais eņģelis un ļāva viņai to darīt. Tā ka nebūtu glīti strīdēties pretī. Viņa pasēdās tālāk pie mātes.

Ebijs noskūpstīja viņu un teica: — Sveika, Helēni

— Vai neiebilstat, ka pa ceļam piebraukšu pie mājas? — Ebijs lēni brauca pa Galveno ielu līdz stacijai, tur pagriezās uz ziemeļiem un, apmetis loku ap mazo zālienu, ko rotāja Pilsoņu kara lielgabals, izbrauca uz Tauntonas šosejas.

—• Viņa lielā mīlestība ir māja, — Ņina pajokoja. — Es otrā vietā.

Māte iesmējās. — Par tavu māju runā visi, Ebij. Kur tikai parādos, to vien dzirdu. Citi par, citi pret. Bet runā visi kā viens.

— Kas jauns nekustamo īpašumu frontē, Helēn? — Ebijs apvaicājās.

Helēna Vistere nopūtās. — Pati nezinu, cik ilgi vairs, noturēšos. Tu nevari pat iedomāties, kāda konkurence, plēšamies kā žurkas ap vienu kumosu. Un kādi tikai riebekļi nav jāpacieš! Es tev stāstīju par to pārīti no Vait-pleinas? Sešas nedēļas es ar viņiem noņēmos — un ar ko tas beidzās? No mana biroja viņi pārgāja pāri ielai pie tā riebekļa Vikforda un nopirka pirmo gruntsgabalu, ko viņš šiem parādīja.

— Māmiņ, nerunāsim par tik garlaicīgām lietām, — Ņina cik spēdama nepiespiesti iebilda. Bet slepus iegrūda mātei dunku sānos.

— Tu vienkārši nezini, kas tas ir, bērniņ, — māte sacīja.

Tā nu reiz bija mātes nelaime, Ņina nodomāja. Bikstīšana un apvārdošana visu mūžu bijusi viņas profesija un

iegājusi asinīs, automātiski viņa darīja to arī tagad. Kā viņa nesaprot, ka tikai lieki kaitina Ebiju? Nekad viņš necels savai majai piebūvi, kur Helēnai dzīvot, ja viņa nemitēsies Ebiju bikstīt no visām pusēm.

Jo tālāk no pilsētas centra, jo retāki kļuva nami, frizētie mauriņi atkāpās nepiesukātas dabas priekšā, kaut arī pat šejienes fermas piederēja galvenokārt ņujorkiešiem un to zemnieciskums bija pieglaudīgi stilizēts, īsti Ņinas gaumē. Bet visvairāk Ņinu spārnoja apziņa, ka viņa pacēlusies pāri Tauntonas komersantu vidusšķirai, šim sīk-maņu klanam, kura nami spiedās gar pilsētas trotuāriem, izskatīdamies pēc otršķirīgām koloniālo laiku celtniecības kopijām, un kopijas vien jau bija. Toties viņa dzīvoja laukos uz deviņu akru plaša zemes gabala. Viņas nams bija tik moderns, ka acis žilba skatoties. Viņas rajonā cilvēkam bija vai nu patiesi moderna mītne, vai’īsts astoņpadsmitā gadsimtenī būvēts koloniālā stila nams.

— Tici vai netici, Ebij, — māte ierunājās un aprāvās, lai atkal noklepotos, — es vakar gandrīz dabūju tev klientu. Tas pāris no Kalifornijas, Senbernardīno vai San-fernando, nekādi nespēju iegaumēt šos pretīgos vārdus, bet nav svarīgi, īsi sakot, viņš pārcēlies uz Austrumiem, un es izradīju viņiem visu, kas vien manā rīcībā bija; viegli man tas nenācās, savu mūžu tu nebūsi redzējis tik sapiepējušus mietpilsoņus! Kad nu es biju nodzinusies pie, nabaga, viņus apglaimodama un cienādama, viņi beidzot bija gatavi būvēties un prasīja, lai sameklēju viņiem gruntsgabalu. Es tūlīt iedomājos: Ebijs! Un izstāstīju, kāds tu esi arhitekts. — Helēna atklepojās un nospieda cigareti paneļa pelnu traukā. — Bet man būtu gan vajadzējis paredzēt! Viņi gribēja rančo tipa māju. To — un neko citu — no visām aizvēstures šausmām. Es neuzdrīkstējos sūtīt viņus pie tevis. Jeb vai man būtu vajadzējis to darīt?

— Labi vien, ka nesūtīji, — Ebijs teica. — Tur tāpat nekas nebutu iznācis. Un kāpēc lai es atņemtu darbu kādam kolēģim, kam tas vairāk vajadzīgs?

Patiešām, Ņina nodomāja, brīžiem viņa būtu gatava nožņaugt Ebiju pati ar savām rokām. Viņš vienā mierā atsakās no pasūtījuma, ļauj nogrābt to citam arhitektam un pats mājās staigā viņai pa pēdām, gaismu dzēsdams, lai ietaupītu kādu centu no elektrības rēķina. Vai sīkumaini piesienas virtuves izdevumiem —- tie esot pārāk lieli, un vai viņi vismaz reizi nedēļā nevarētu ēst zivis! Tur

jau bija vienkārši jāsmejas, jo viņš necieta zivis ne acu galā, varbūt vienīgi omārus. Faktiski viņš tagad zivis ēda principa pēc. Un, kas attiecas uz darbu, ko tad viņš darīja, kā izmantoja radošās iespējas, pēc kurām dzīdamies pameta Bostonu? Vienīgais sānsolis no Ostinu dzimtas iemītā ceļa bija draudzība ar Rafu Blūmu. Un draudzība ar šo Blūmu, protams, Ņinai bija tikpat pretīga.

Varbūt Ebijs arī pūlējās izlauzties no savas vides žņaugiem, bet visumā viņš tikpat labi būtu varējis palikt dzimtajās tēva mājās Bostonā. Ebijs, pēc Ņinas domām, svārstījās starp abiem Ostinu pretpoliem, kaut kur gaisā starp puritāniski sauso tēvu no vienas un pusdullo māsu vai tēvoci no otras puses. Vienīgi savā arhitektūrā viņš jutās brīvs no dzimtas tradīcijām. Tur un vēl gultā. Viņš to sauc par mīlestību. Kā visi vīrieši. Meli un liekulība. Tikai dabūt sievieti gultā. Un taisīt bērnus.

Kādreiz vi#ai bija licies, ka mātes uzskati par vīriešiem ir greizi un pārāk žultaini. Tagad viņa redzēja, ka mātei viscaur taisnība. Un kas tur par brīnumu, ja padomā, kāds pirmklasīgs smerdelis bija Ņinas tēvs! Paldies dievam, ka viņš aizvācās pie laika. Viņa to nebūtu izturējusi. Bet mātei, nabadzītei, viņš bija kā akmens kaklā visus tos garos gadus. Jo.tuvāk Ņina iepazinās ar izdaudzinātajiem Amerikas vīriešiem, jo ciešāk nostiprinājās pārliecība, ka visi viņi ir gļēvi un pretīgi radījumi, kas to vien meklē, kam uzkundzēties un ar ko pagulēt, lopiskums viņiem asinīs — atšķirīgas varēja būt tikai šī lopiskuma pakāpes. Un Ebijs arī nebija nekāds izņēmums.

Bet visbriesmīgāk — līdz sāpēm — pazemoja savas pilnīgās atkarības apziņa. Tomēr, un arī tas sāpēja, ja viņa tiktu pie diploma un mēģinātu izlauzt sev ceļu uz kādu Ņujorkas žurnālu, arī tur viņa neiekarotu sev vārdu, lai kā pūlētos, un galu galā būtu vēl vairāk atkarīga no kāda vīrieša žēlastības. Grozi, kā gribi, riebīgs skats uz dzīvi.

Taču ne vienmēr riebīgs. Ne tagad, kad Ebijs iegrieza mašīnu melni asfaltētajā ceļā, kas vijās ap pakalnu, kura galā slējās viņu nams žilbinoši balts un skaists krāšņajā atvasaras saulē. Nekādi nevarēja saukt par riebīgu šo māju, kuras projekts apliecināja Ebija piederību Mīsam van der Roem un spīti pret dzimtās Bostonas nedzīvo respektabilitāti. Ja Ņina dažkārt juta mīlestības uzplūdu pret Ebiju, tad tikai brīžos, kad uzlūkoja jauno namu.

Tas bija garš četrstūris vienlaidus stiklā, ko trīs atsegtas tērauda kolonnas dalīja piecās simetriskās sekcijās. Ne vairāk, ne mazāk. Galēja vienkāršība — un taisni tāpēc tik pārdroša savā valdonīgajā kailumā, to Ņina saprata. Nams sastāvēja no milzīgas (50X22) telpas, kas apvienoja sevī viesistabu, ēdamistabu un virtuvi, viņu pašu guļamistabas ar vannu un ģērbtuvi un divām mazākām, ko Ņina sarunās pieminēja kā «istabas mūsu viesiem», bet Ebijs savukārt kā telpas «mūsu pēcnākamiem». Gar visu sētas pusi — uz dienvidaustrumiem — stiepās plaša terase, pāri tai no dzīvojamās istabas pavērās skaists skats uz zaļo nogāzi un ieleju.

Nē, tādu māju vis nenosauksi par riebīgu! Tā bija misis un mistera Ebota Ostina III rezidence. (Tajā dzīvo Ņina Ostina — atceraties Ņinu Visteri? — tāds skuķēns Vien bija; nu tad redziet, tā ir viņa, kas te tagad dzīvo!)

Pie vakariņu galda tēvocis Vernons bieži skatījās uz Ņinu — un Ebijs pamanīja skumjas vecā vīra acīs. Ņinas skaistums — tāpat kā skaistums jebkurā izpausmē — dziļi saviļņoja Vernonu. Visa senatnīgā nama iekārta liecināja par saimnieka izsmalcināto gaumi. Un, protams, tieši Ņinas klātbūtne lika Vernonam spīdēt ar savu daiļrunību un bārstīt dzirkstošas asprātības.

Ovālā karalienes Annas laiku ēdamgalda galā sēdēdams, divu sudraba kandelabru mestajā sveču gaismā pietvīcis, Vernons izskatījās daudz jaunāks par saviem gadiem. Ebijs pieķēra sevi, ka pēta tēvoci ar gluži slimīgu interesi, vēro, kāds viņš pats izskatīsies pēc trīsdesmit gadiem, jo tēvocim viņš līdzinājās daudz vairāk nekā tēvam; dīvaina sajūta — jau tagad ieraudzīt pašam sevi sešdesmit gadu vecumā. Vernam bija Ostinu deguns, plāns, garš, ar kum-pumiņu, — izcilākā iezīme šaurajā sejā. Žokļa vecišķais noslīdējums tik tikko samanāms, raženi kuplas, baltas uz-acis pār_ spoži zilajām acīm. Garais augums uzkrītoši kalsnējs, tūlīt bija redzams, ka šis vīrs radis apvaldīt savas kārības. Vernons bija audzis Bostonā, mācījies Harvardā, pārgājis uz Mākslas akadēmiju Parīzē un šajā bohēmas periodā nobriedinājis nevēlēšanos jel kad atgriezties dzimtajā pilsētā un tur dzīvot. Un viņš bija apmeties Ņujorkā, kur cilvēku attiecības daudz#brīvākas, kaut gan, cik Ebijs zināja, nekad šo brīvību neizmantoja.

Tā no Verna izveidojās pašapmierināts un izsmalcināts

vecpuisis. Kad viņa arhitekta karjera Ņujorkā bija pašos augstumos, viņam pēkš-ņi apnika pilsēta. Tas notika 1927. gadā, kad viņš atpirka veco Tauntonas namu — to pašu, ko 1771. gadā bija uzcēlis Džonatans Ostins — virs no Ostinu cilts otra zara. Tauntonā viņš bija sācis savu praksi no jauna — ļoti ienesīgu praksi, par ko varēja liecināt Tauntona^ bibliotēkas, pilsētas pašvaldības ēka, bankas un daudzie lepnie savrupnami Tauntonas apkaimē.

Vernons Ostins tā ari būtu palicis par vienu no tās izmirstošās rases pārstāvjiem, kas uzskatīja arhitektūru par cildenu, džentlmeņa cienīgu nodarbošanos, ja pavisam negaidot nebūtu atmetis visu savu praksi, visu savu arhitektūras filozofiju un aukstasinīgi pārgājis modernās pēckara celtniecības nometnē.

Tas pārsteidza un likās neticami, cik neticami liktos, ka cilvēks ar ilgu un vērā ņemamu pagātni, teiksim, Sten-fords Vaits, varētu atmest gadsimtu mijā iecienītās renesanses formas un pieslieties Adlera un Salivena virzienam.

— Manas dzīves traģēdija ir tā, — Vernons nupat sacīja Ņinai,— ka esmu atļāvies gaidīt par ilgu un ne tikai arhitektūrā. — Bet to viņš teica priecīgi, bez mazākā rūgtuma par savu likteni.

— Kas par muļķībām, Vern, — Ņina attrauca. — Manuprāt, šis jūsu izvēlētais ceļš dara jūs jaunāku ar katru dienu. Vai tad ne, Ebij?

Ebijs pamāja. Viņš redzēja, ka Helēna Vistere, steidzīgi aizsmēķējusi cigareti, grasās runāt.

— Zināt, ko es jums teikšu, Vern? — Misis Vistere, pie vārda tikusi, noklepojās, un dūmu plīvurs aiztina viņas muti. — Pirmo un vienīgo reizi es jūs biju redzējusi — tas ir, tuvumā redzējusi — ilgus gadus atpakaļ pilsētas pašvaldības sapulcē, atcerieties, kad notika tā ķēpīgā sadalīšana zonās. Un pēc tam visiem un visur sacīju, ka praktiski tā bija jūsu runa, kas beidzot iekustināja Tauntonas iedzimto snaudošos prātus, — viņa pasmaidīja, nobikstī-dama cigareti pelnu traukā, — un tad, redzat, ja pa šiem ilgajiem gadiem jūs esat kļuvis kaut drusciņ vecāks, tad es to nekādi nespēju saskatīt.

Verns sacīja: — Helēna, jums jānāk pie manis biežāk! — Un, kad misis Keisija, vecīgā saimniecības vadītāja, bija nokopusi šķīvjus un nolikusi viņam priekšā pirkstu skalojamo trauciņu, viņš teica: — Man patiesi būtu vajadzējis izvākties no šīs mājas. Bet arī to esmu sacījis jau pārāk ilgi. Un tad manu acu priekšā mans miesīgais brāļadēls ierodas Tauntonā, un nepaiet ne gads, kā viņš uzcēlis taisni tādu māju, kādu celtu es. Paši redzat — atkal par vēlu. Ebij, tu esi vienīgais Ostins, kas dzīvo skaistā un jēdzīgā mājā. Mēs citi dzīvojam muzejos. — Viņš atstūma skalojamo trauciņu pie malas. — Un zināt, kas ir pats jocīgākais? Es ķecerīgā kārtā mīlu šo māju. — Viņa acis ar maigumu pakavējās pie lielā, saskanīgi veidotā kamīna akmens plātnēm un greznās podiņu dzegas. Tad viņš atkal pievērsās Ņinai. — Vai jūs zināt, ka es reti kad spēju bez nelabuma sajūtas apmest kādu loku pa Tauntonas apkaimi vai aizbraukt uz Vestčesteru? Patiešām. Riebjas skatīties, kādus briesmu darbus esmu sastrādājis!

Un neviens te, izņemot Ebiju, nezināja, ka Vernons Ostins visus šos pēdējos gadus pārtiek vairs tikai no veciem ietaupījumiem un cīņā ar savu romantisko pagātni viņš atteicies no daudziem savu kādreizējo klientu pasūtījumiem. Un tagad, sešdesmit gadu vecumā, viņš lika uz kārts vairāk par savu profesionālo reputāciju vien.

Tāpēc arī Ebijs juta tik smagu atbildību par firmas «Ostins un Ostins» likteni. Vernons bezgalīgi paļāvās uz viņu un cerēja, ka šī svaigo asiņu ieplūdināšana darīs brīnumus. Tā ka patiesībā Ebijs nu nesa dubultu nastu: viņam vajadzēja nostāties uz kājām pašam un nostādīt vēl ari savu tēvoci. Un Rafs Blūms vēl ķircinājās par viņa ziediem kaisīto dzīves ceļu, un Vinss Kouls spriedelēja, cik laimīgi Ebij am izdevies iesēsties siltā vietiņā pie visa gatava.

— ...un visas šīs riebeklības, — Verns runāja tālāk, — šīs Tjūdoru muižas, romāņu bankas, visas šīs par baltu naudu uzmeistarotās lauku sētas ar govīm, aitām un baložu būdām, ko cēlu saviem biržas draugiem un ko tagad dēvēju par savu Volstrīta pastorāles periodu, es vairs pat nesaprotu, kāpēc īsti mēs to darījām, ko gribējām teikt, kādus simbolus meklējām neesošām vērtībām. —. Viņš apklusa un pacēla sudraba cigarešu kārbas vāku. — Ka nevienas baznīcas solītā paradīzē pēc nāves nenokļūšu, to zinu pavisam skaidri, bet, ja pastāv kāda apsolītā zeme arhitektiem, netikšu uzņemts arī tur. — Viņš pameta strupu skatienu uz virtuves durvīm. — Misis’Keisij! — Kad saimniecības vadītāja parādījās, viņš jautāja: — Misis Keisij, jūs atkal esat ievilkusi manas cigaretes?

Misis Keisij a no saviem saimnieces augstumiem nesatri-

cīnāmi atteica: — Mister Ostin, savu normu jūs izsmēķējāt jau pirms vakariņām.

Verns aizsita sudraba kārbas vāku. Jums taisnība. Izsmēķēju.

Kafiju dzēra viesistabā, un, kad Ebijs ar Vernu uzkāpa darbnīcā, lai vēlreiz pārskatītu Trīsvienības bankas un krājaizdevumu sabiedrības filiālei atrādāmos jaunās ēkas projektus, Ņina un Helēna pārgāja uz dzīvojamo istabu, telpu ar baltām sienām, ko greznoja olīvzaļi ornamenti (kā apgalvoja Verns, saglabājušies vēl no astoņpadsmitā gadsimta), milzīgs rupju, tēstu laukakmeņu kamīns un grīda no platiem ozola dēļiem.

Misis Vistere apsēdās uz dīvāna, kura parocenis bija nodilis gandrīz līdz popējumam, — Ņinas vērīgai acij tas nepalika nemanīts. Helēna pārlaida skatienu istabai. — Te nu es esmu. Jocīgi, vai ne? — Viņa iesprauda cigareti ziloņkaula iemutī. Un jau klusāk piemetināja: — Starp mums runājot, bērniņ, tik trūcīgas jērgaļas šķēlītes? Teikt, ka tās bija par plānām, ir vēl ļoti saudzīgi. Es būtu apēdusi vismaz divtik daudz. Tāpēc jau es paņēmu lieku bulciņu pa virsu. Miru badā. Taisni jābrīnās, kā viņš turas pie dzīvības, tik maz ēzdams. — Misis Vistere pasmaidīja. — Toties no tevis gan viņš ne acis nespēja atraut.

Ņina atkrita dziļajā Cipendeila atzveltnī iepretim dīvānam. — Ak, māmiņ, Ebijs taču galu galā ...

— Es runāju par Vernonu. Viņš nespēja, un tu to pamanīji itin labi, vai ne, bērniņ?

— Mām, viņš taču ir vecs kā pasaule.

— Protams. Es tikai tāpat vien.

Ņina norija kamolu kaklā. — Cik riebīgi!

— Kas riebīgi!

— Pat iedomāties par Vernonu kaut ko tādu.

— Es tikai gribēju sacīt, ka tu velti nosit laiku, dārgā. Ar Ebiju. Ebijs pats nekad nesaņemsies uzcelt man to piebūvi. Vajag orientēties uz Vernonu. Zinu jau, zinu, ka viņš ir īpatnis un džentlmenis no galvas līdz kājām, bet varu likt galvu ķīlā, ka viņš būs tavā pusē. Es vēroju viņu, kad tu smaidīji, — no tavām bedrītēm viņš vienkārši kusa laukā. Ja viņš zinātu, cik ļoti tu gribi to piebūvi, viņš gan Ebiju pierunātu, to es zinu pavisam droši.

— Vai viņš maz ir tik jūtīgs šajā punktā ...

— Visi vīrieši ir.

Bet kāda dziņa spieda Ņinu iebilst, ja sirds dziļumos viņa apzinājās, ka mātei taisnība? Pavisam noteikti viņa juta, ka Verns gribētu un varētu kļūt par viņas sabiedroto. Varbūt slēpto domu izteikšana vārdos Ņinu aizvainoja. Gribējās, lai māte nebūtu tik tieša. — Māmiņ, — viņa sacīja pieceldamās, pāriedama uz dīvānu. — Man liekas, es pati varu tikt galā ar savu dzīvi.

— Bērniņ mīļo, kāpēc lai tu nevarētu!

— Tad, lūdzu, nevajag, es domāju... — Ņina apsēdās mātei blakus. — Kāpēc visu laiku jāizskatās tā, it kā tu dzītu nezkādas intrigas?

Misis Vistere nolaida acis, gausi pagrozīja pirkstos ziloņkaula iemuti. Viņa bija sāpināta.

— Ai, māt, lūdzu, nekrīti atkal izmisumā! Es tā nemaz negribēju.

Helēnas plakstiņi noraustījās, viņa nobirdināja cigareti alvas bļodiņā, kas bija uzlikta kafijas galdā par pelnu trauku. — Reizēm man gribas, kaut tu būtu kādu laiciņu pastrādājusi manā birojā un paskatījusies pati, cik grūti sievietei manos gados nopelnīt savu maizes kumosu.

— Es saprotu, bet ilgi vairs tā nebūs. Es varēšu tev palīdzēt. Tikai patlaban Ebijs ir izdevis tik briesmīgi daudz naudas par māju, un tu jau zini, kāds viņš ir. Pašlaik es galīgi neko nevaru izdarīt. Es mēģināju. Tu to labi zini.

— Kā nu ne! Es jau nežēlojos, tikai reizēm man viss ir līdz kaklam. Darbs man ir tāds, ka vēmiens nāk.

Māte jau acīm redzami sāka noskaņoties uz melnu bezcerību, tāpēc Ņina moži ierunājās: — Māmiņ, ko tu saki par manu ideju, ka vajadzētu uzrīkot pamatīgas viesības — jaunās mājas iesvētīšanu vai kaut ko tādā garā?

— Ak, — misis Vistere atsaucās uzreiz, — ak, tas būtu jauki! Es jau gribēju pati kaut ko tādu ieteikt, bet atturējos, jo cenšos nejaukties tavās darīšanās, lai gan tu to pat nepūlies pamanīt. — Viņa apklusa un, kad arī Ņina neteica vairs neko, nomurmināja: — Patiesi — tā ir jauka doma!

— Redzi, — Ņina sacīja, — runājot pavisam godīgi, man sāk likties, ka Ebijs savu mūžu netiks pie pasūtītājiem, ja es pati neķeršos pie lietas. Viņš tik ārkārtīgi kautrējas pievērst sev uzmanību, baidās sacelt troksni ap savu personu. Bet es viņu pazīstu, ja tā turpināsies un viņam joprojām nebūs ko projektēt un celt, ar viņu vienkārši nebūs iespējams dzīvot. Pusi dienas viņš nomocīsies ar iedo-

/

mām vien, ka tagad kādam varētu likties, ka viņam nav darba, otru pusi — ka viņam darbs vajadzīgs.

— Nozīmē dienu. Es tavā viotā vienkārši nozīmētu dienu, — misis Vistere teica.

Ņina pamāja. Viņa piecēlās, atgriezās savā krēslā, sakrustoja kājas un apcerīgi nolūkojās uz melnajām vakara kurpītēm, ko bija pirkusi pie «Lorda un Teilora» Vait-pleinā. Viņa domāja par Bilu Ņūkomu un viņa sievu Bet-siju. Bils nu jau trīs gadus kopš beidzis Prinstonu, Bet-sija — divus, kopš iznākusi no Sāras Lorensas koledžas; un kas nu viņiem ir? Divi bērni un cīņa ar zobiem un nagiem par katru klientu.

— Nekad mūžā es negribētu dzīvot tā kā Ņūkomi, —• viņa teica.

— Tu taču, dārgumiņ, apgrozies daudz augstākos sabiedrības slāņos.

— Es runāju par to, ka Betsijai Ņūkomai jānīkst visās sanākšanās, kas vien pilsētā notiek, augu dienu jāskraida apkārt un katrs salašņa jāvelk mājās uz kokteiļiem, kaut gan viņi to nemaz nevar atļauties.

— Viņa ir spiesta to darīt, — iebilda misis Vistere,

— kurpretim tev...

— Tur jau ir tas joks, ka arī es būšu spiesta. Lai cik neticami tas liktos. Un, ja es to nedarīšu, Ebijs sāks uzskatīt sevi par neveiksminieku, kļūs galīgi neciešams, ģimenes budžetu nogriezīs uz pēdējo un tomēr prasīs, lai ārēji mēs noturamies pieklājības robežās. Viss kā pie Ņūkomiem.

Ņinas māte pamāja. — Nozīmē dienu, bērniņ!

Mājās viņi atgriezās ap pusnakti — pārlēciens no iemiesota astoņpadsmitā gadsimta uz iemiesotu divdesmito reizēm krita Ņinai uz nerviem.

Tagad viņa basām kājām aizgāja pie guļamistabas stiklotās sienas un ķērās aiz auklām, lai savilktu ciet aizkarus. Ebijs pidžamā iznāca no vannas istabas un sacīja: —• Lai paliek vēl kādu laiku vaļā, dārgā!

— Tu teici, ka esot noguris, gluži kā samalts, — viņa pārmetoši atgādināja Ebija paša vārdus, no Verna mājām aizbraucot.

— Esmu arī, pareizāk, biju. — Ebijs stāvēja viņai cieši aiz muguras, un Ņina juta vīra roku apvijamies savam augumam. — Paskaties, kāda nakts, — viņš teica.

Ņina paskatījās, un viņai bija pretīga šī nakts ar tās asajām ēnām un pārspīlēti romantisko mēnesnīcas sudrabu.

— Vieta mājai izraudzīta ideāli, vai ne? — Ebijs sacīja, un viņa roka piekļāva Ņinu vēl ciešāk. — Var gulēt gultā un skatīties zvaigžņotās debesīs.

— Ostin, — Ņina veikli pamanījās izraisīties no viņa rokām un atkāpties, — tu esi dzejnieks.

— Bet tu esi skaista, — viņš teica, joprojām stāvēdams pie loga, un viņa mati, tikpat gaiši kā Ņinai, staroja ap galvu kā rēgains zelta kronis. — Pat šajā pidžamā, — viņš piebilda.

Nu tikai gultā, nožāvāties un nopūsties it kā aizmiegot...

— Kur palikuši tie naktskrekli, kurus tu valkāji Nantu-ketā? — viņš jautāja un gāja viņai līdzi uz gultu.

Ak dievs, atradis īsto brīdi, kad jautāt! Ja atkal sāksies kārtējā izskaidrošanās, tad vienkārši jāmirst nost!

— Ņina! — Ebijs apsēdās uz gultas malas tajā pusē, kur gulēja viņa.

— Mmm? — it kā jau pusē aizmigusi.

«— Tu nejaunojies, ja es tev kaut ko pateikšu? — Ebijs pasniedzās pēc viņas rokas. — Man par to jādomā, kopš tu nevalkā savus naktskreklus.

— Par ko? — viņa jautāja.

Par to, ko tu sacīji pirms gada, kad mēs pārbraucām no Nantuketas, — ka nu tas medusmēnesis ir galā un varēs atkal normāli dzīvot.

>— Es tā sacīju? — viņa brīnījās.

— Patiešām sacīji, — Ebijs teica, — un taisni par to es gribu runāt, jo tāda attieksme mani biedē, Ņina. Kas ir noticis? Tā tu stādies priekšā laulību — no vienas puses, medusmēnesis, no otras, viss pārējais? — Ebijs novērsās un nekustīgi raudzījās mēnesnīcas piemirdzētajā naktī.

Es domāju par to šodien birojā un vakarā pie Vernona; viņš mani visu laiku ķircina par ziliem riņķiem zem acīm, jo ir pārliecināts, ka tu man augu nakti neļauj aizmigt, un, kad man darbā iesāpas galva, viņš blēdīgi smaida. Tu saproti, ko es gribu teikt. — Viņš atkal skatījās uz Ņinu. —< Mūsu attiecības veidojas tā, ka mani vienkārši pārņem šausmas. Man nepatīkami par to runāt, — viņš brīdi vilcinājās, bet varbūt tu man pateiksi, kas tevi atbaida?

ч— Kas lai mani atbaidītu? — stingdama izgrūda Ņina.

— Man liekas, vai nebūtu prātīgāk aprunāties ar ārstu, Ebijs nedroši ieminējās.

— Ārstu? * *

— Redzi, tas nav gluži normāli. Tava attieksme pret... kā tu... — Ebijs aprāvās. — Varbūt tam pamatā ir kāds sīks, tīri fizisks šķērslis, ko varētu ...

—- Ebij, nekļūsti riebīgs, — Ņina pārtrauca. — Kāpēc man vajadzētu iet pie ārsta? — Viņa cīnījās ar vēlēšanos bēgt, tikt laukā no šīs istabas. — Ko es viņam sacīšu? — Ņina meklēja ieroci pretuzbrukumam. — Ā, es zinu gan! — Viņa pasmaidīja, labi juzdama, cik nožēlojami nepiederīgs ir viņas smaids. — Es viņam sacīšu, ka esmu apprecējusies ar nepiesātināmu tēviņu, kas moka mani nost. — Ņina aprāvās. Tā gan viņai nevajadzēja runāt.

— Beidz muļķoties! Mēs neesam bijuši tuvi jau ...

— Ak, Ebij! — viņa iejaucās, negribēdama ne dzirdēt, ko viņš teiks.

— Vai tad esam?

— Mums patiešām jāsāk stīvēties tik bezdievīgi vēlā stundā? Kāpēc tu agrāk neko nerunāji? Nē, tev vajadzēja klusībā perināt un krāt sadomātas pārestības un tad izgāzt visu pār mani, it kā tā būtu tikai mana vaina!

— Ņina! — bija viss, ko viņš teica savā parastajā, it kā pieslāpētajā balsī, taču viņa sašutums lauzās cauri. — Ņina, pietiek! Beidz izlocīties! Ja nevari teikt taisnību, nesaki neko! — Viņš piecēlās un gāja pie loga. — Labāk aizmirsīsim šo sarunu! — Viņš atgriezās pie skapīša un paņēma no kārbas cigareti. — Es labāk nedomāšu par to nemaz nekā ielaidīšos derdzīgā strīdā un klausīšos, kā tu melo. Es to labāk aizmirsīšu. — Viņš nolika neaizdedzināto cigareti, cietiem soļiem pienāca pie gultas, atsedza palagu, apgūlās un sastinga cietā klusēšanā.

Ņina iedomājās, ka šī patiesībā ir viņu otrā nopietnā ķilda, jau vaļsirdīgāks pirmās ķildas atkārtojums. Ilgu laiku viņa gulēja, svārstīdamās starp niknumu un bailēm. Bija un bija viņas mātei taisnība!

Bet doma par māti skaidri un nepārprotami parādīja izeju — vismaz uz laiku — no šīs bezcerīgās situācijas.

— Ebij!

Nekādās atbildes. Viņa pagriezās pret mēma auguma apveidu zem palaga. — Ebij, — nu jau maigāk, it kā sevi pārvarēdama, — paklausies, tik nelāgā omā es šovakar

biju mātes dēļ, man viņas tik briesmīgi žēl, tas mani tā nomāc, ka es zaudēju katru līdzsvaru,

Ebijs sakustējās. — Mātes dēļ?

— Jā. Es jūtos tik vainīga viņas priekšā, Ebij.

Pēc brīža viņš apgriezās uz muguras. Ņina žigli to izmantoja, lai uzliktu plaukstu uz viņa pleca un neņemtu nost. — Saproti, lūdzu, ka viņas veselība nemaz nav tik laba, kā viņa pūlas izrādīt, viņai ir artrīts, un es zinu, kadas mokas viņai sagada visi tie stāvi un stāvi, pa kuriem jauzkāpj, lai tiktu savā birojā, nerunājot nemaz par pašu biroja darbu.

— Savā birojā viņa plaukst un zeļ, — Ebijs teica.

— Arī tā ir tikai izlikšanās. Bet es zinu, kā viņa patiesībā jūtas. Un tas mani nomāc līdz nāvei.

— Nantuketā tas tevi nenomāca.

— Tas bija savādāk. Es biju projām. Bet, kopš esmu mājās, ak... Ebij, es pat nevaru pa naktīm gulēt, cik ļoti tas mani nomāc!

— Un tu nevarēji man to pateikt, Ņina? *

— Man vispār negribas par to runāt. īpaši jau tagad, kad es zinu, ko visu tu par mani domā.

— Bet, ja tu man būtu pateikusi, vai tad neatkristu tukša aizbildināšanas ar nebūtiskām lietām?

— Kā tad es būtu varējusi tev pateikt? — Nu savukārt Ņina uzņēma aizvainotu toni. — Laikam liels prieks plīties tev virsū ar savām bēdām? Esmu jau arī mēģinājusi, bet, kad es ieminējos par piebūvi mūsu mājai, lai varētu neraizēties par savu māti, tu biji gatavs man galvu noraut.

Ebijs sagrozījās atkal. Tad piecēlās sēdus. — Man ļoti žēl, Ņina, bet...

— Es nozvērējos, ka nekad vairs to nepieminēšu. Un arī nebūtu pieminējusi. — Nu Ņina jutās gandrīz vai pateicīga Ebijam, kas ne tikai bija ļāvis iedzīt sevi aizstāvēšanās pozīcijā, bet devis lielisku iespēju attaisnot viņas izturēšanos.

— Ņina.,. — jau nesalīdzināmi maigāk.

— Jā?

— Man sāpīgi, ka tā iznācis ...

— Tev sāpīgi? — viņa aprāvās, pēkšņi apjautusi savu

uzvaru. Tad viņa strauji uzslējās sēdus un it kā nevaldāmā jūtu pārpilnībā apskāva Ebiju. , »

— Ja tu būtu man pateikusil — Vieglais pārmetums aizslāpa lūpās pret viņas kaklu.

Ņina neatbildēja, tas bija lieki.

— Ņina, mlļotāl — Ebija roka paslīdēja zem viņas pidžamas. Ņina, —- nu viņa balss jaušami nodrebēja. — Es negribu, lai tu nomokies ar šīm domām! Nevajag! Labi? Gan mēs kaut ko izdomāsim, —< aizžņaugtā balsi aprauti čukstēja Ebijs.

Taisni tagad — kaut gan ar- novēlošanos — Ņina atklāja, ka ne viņas pašas viltības un aprēķins, ne mātes mājieni un intrigas kopā nespēj atsvērt šī viena mirkļa nozīmību. Jo tagad, atvirzījusies, lai ļoti lēni novilktu pidžamu, viņa spilgtajā mēness gaismā redzēja vīra saspringto seju, redzēja, cik pārcilvēcīga savaldība viņam vajadzīga, lai pilnā mērā neizrādītu savu iekāri.

Viņa atklāja vēl kaut. ko: spēju, svelotu baudu, redzot sāpes vīra sejā, tiklīdz viņa atrāvās. Viņai šīs sāpes sagādāja karstu prieku — dīvaini, kāpēc? Ja varētu saprast — kāpēc? Vai moku pilnā izteiksme viņa acīs neatgādināja kaut ko jau redzētu — mokas cita acīs? Kāda vīzija — tīši, apzināti nogremdēta atmiņas dzīlēs spilgti, griezīgi iznira viņas acu priekšā.

Jūlija pēcpusdiena Mauntkisko pilsētiņā bija tik bezgala sutīga un karsta, un Ņina, tolaik trīspadsmit gadus veca, tik bezgala pūlējās izskatīties svaiga un neatvairāma savos koraļļkrāsas šortos, teniskrekliņā un ar blāvi zeltaino poniju, jo neviens visā pasaulē taču nesaprata, kā tas ir, kad meitene tik bezgala iemīlējusies, ka vai jāsadeg uz vietas. Un iemīlējusies nevis kaut kādā tur puišelī, bet Rašā Danielsonā, kura tēvs bija «Life» korespondents Eiropā un rakstīja par Krievijas karu ar Somiju. Rašs bija pirmais skolnieks klasē un taisījās iet uz Prinstonu.

Bet šajā idiotiskajā karstumā, taisni kad vajadzētu izskatīties svaigai un burvīgai un piesargāties, lai virs lūpas nekrājas sviedru lāsītes, bija gandrīz neiespējami izskatīties tā, kā gribētos, un bail bija pat palūkoties spogulītī, lai neieraudzītu teniskrekliņā padusēs apaļus plankumus.

Bet, tā kā māte bija aizbraukusi uz Ņujorku iepirkties-un tēvs aizgājis uz biroju, un viņai ar Rāšu tāpat iznāca iet gar mājas durvīm, tad tikpat labi varēja paaicināt viņu iekšā iedzert kokakolu vai kaut ko citu un paklausīties kādu plati vai pat padejot, jo plašais lievenis nelaida viesistabā sauli, tur bija vēsi un patīkami. Tāpēc Ņina tādā

balsī, it kā tas nebūtu nekas sevišķs, aicināja viņu iekšā, un, kad viņš teica «labs ir», sirds Ņinai kāpa vai pa muti laukā.

Un, it kā ar to vēl nepietiktu, Rašs uz kāpnērn saņēma viņas plaukstu, un tā roku rokā viņi iegāja krēslainajā viesistabā ar zaļi baltām, sīku puķīšu izraibinātām tapetēm un smilškrāsas tahtu ...

Un tikai Raša rokas spējā atraušanās — tāda, it kā viņam būtu iecirsta pļauka, — lika Ņinai ieraudzīt, kas bija pašā acu priekšā: viņas tēvs ar to moku izteiksmi un tad satrūkšanos sejā, tēvs uz tahtas (uz kuras viņš sēdēja ar māti gandrīz katru vakaru), tikai nu pavisam svešs un briesmīgs, un blakus sveša sieviete, tēva kaklam apskāvusies, un sievietes sarkanā katūna kleita uzbraucīta līdz pat krūtīm. Ņina skatījās, un, jā, patiešām, šis briesmīgais vīrs ar pārvērsto, sarkani uzblīdušo seju bija viņas tēvs, bet sieviete, jaunāka un varbūt pat skaistāka par viņas māti, drudžaini rāva kleitu uz leju.

Un tad Raša vairs nebija blakus, viņa soļi jau skanēja lieveņa kāpnēs. Un Ņina arī metās laukā bāla, vienos sviedros un nezināja, kur palikt, viņai nāca virsū nelabums, dzina skriešus prom no mājas uz garāžu, kur violeti melnās eļļas peļķes un smirdīgā sutoņa grieza visas iekšas ārā un likās, tam nekad nebūs gala, tāpat kā nekad neizzudīs šī neķītro moku grimase tēva sejā ..«

— Ņina! — Ebijs mēģināja viņu aizturēt, nelaist laukā no gultas. Bet Ņina izrāvās un uzgrieza muguru. Piecēlās un atstāja ar visām viņa mokām un muļķīgo elšanu, lai gaida, kamēr viņa atgriezīsies no vannas istabas.

Protams, Ebijam tas nepatika, to Ņina zināja it labi, bet pašlaik viņš nebija spējīgs piesargāties, lai nebūtu bērna. Nē, kur nu, iedama atpakaļ uz plato, zemo gultu, viņa redzēja skaidri, ka par to Ebijs nedomā nemaz, Ebijs domā tikai par viņu un brīdi, kad viņas kairais kailums ieslīdēs viņa pastieptajās rokās. Rokas viņam drebēja.

Tā nu tas reiz bija. Un Ņina pacieta visu pārējo, mierinādama sevi ar vienkāršo, kaut gan novēloto atklājumu, ka viņas rokās nu ir daudz draudīgāks ierocis, nekā viņa jebkad būtu varējusi cerēt.

Un tad viņa sāka domāt, vai arī citiem vīriešiem spētu sagādāt tādas mokas.

OSTINS UN OSTINS

arhitekti Lielā ielā 36 Tauntona, Konektikuta

^ , 6. maijs

Dārgo Raf!

Mūsu vēstules droši vien samainījušās ceļā, vismaz manas priecīgās ziņas pārsūtītas Tev no Portlendas. Kad šī savukārt sasniegs Sanfrancisko, Tu, iespējams, būsi jau atkal devies tālāk. Tā Tu vēl kļūsi par klejojošo arhitektu čempionu.

Spriežot pēc Taviem vērtējumiem par celtnēm, kuras Tu pēti, un cilvēkiem, ar kuriem satiecies, Tu esi iededzies Lielā Lūzuma idejā. Toties es pēc Tava viedokļa joprojām eju pa nepareizo ceļu. To visu es labi apzinos, tāpēc vari iedomāties, cik pārsteigts biju, kad Tu tā reaģēji uz manas mājas fotogrāfijām. Es gandrīz vai dzirdēju, kā Tu ņurdi: «Ostins ir Sķebvilā, Ostins taisa Baisvilu!» Bet, kad Tu sacīji: «Tas ir eleganti, klasiski un skaisti. Vai patiešām tur iekšā dzīvo reāli cilvēki?» — man atlika vienīgi domāt, ka tā ir uzslava. Patiešām necerēju, ka Tev patiks. Pašam plānojumam vainu netrūkst, kaut vai pieliekamo problēma. Tie ir par mazu pat mums diviem vien. Būvē un mācies. Mēģināšu savas kļūdas labot un nepielaist nākamā rezidencē, ko celšu (ja tāda iespēja vispār radīsies). Pagaidām mana talanta karstākā pielūdzēja ir Ņinas māte, un viņa faktiski var izrādīties par manu nākamo klienti. Esmu iecerējis viņai mājiņu, kaut ko pavisam nelielu. Pareizāk sakot, piebūvi.

Pirms runājam tālāk par darba darīšanām, kā Tev šķiet, vai Tu nevarētu atgriezties uz 22. maiju? Jo sāk izskatīties, ka mēs^4 tomēr uzrīkosim plašu mājas iesvētīšanu. Ņina grib kaut ko dārza svētkiem līdzīgu, tie tagad ir modē un skaitās ārkārtīgi smalki. Viņa uzskata, ka viesības esot vienīgais veids, kā pievilināt klientus. (Veirhallē mums neko tādu nemācīja, vai ne?) Kā Tu domā, tiksi? Vinss arī būs, un mēs varēsim lauzt šķēpus kā vecos, labos laikos.

Mans tēvocis, kopš iesniedzis bankas runas vīriem savu projektu, dzīvo vienās šausmās. No sākuma viņi gandrīz pieņēma, tad atkal nebija mierā, beidzot Verns pieaicināja mani, es to visu nedaudz pārstrādāju, bet bankas celtniecības komitejai joprojām nepatīk. Vernu viņi jau iedzinuši izmisumā. «Mums vajadzīga ēka, kas ceļ bankas prestižu!» Vārdu sakot, templis zelta teļa pielūgšanai. Rīt parādīsies Vinss un es mēģināšu izšķilt kādu dzirksti no viņa smadzenēm arī.

Sanfrancisko jaunumi patiešām interesanti. Kaut vai Džimija Vu apvienošanās ar tādu vīru kā Ēriks Mendel-sons — tā būs graujoša firma. Pieminot Džimiju, atcerējos Binku Netltonu — vai es Tev rakstīju, ka viņš ir atkal Ziemeļos? Viņš gan atgriezās dzimtajā Alabamā, bet ilgi neizturēja. Viņa vārdiem runājot, pārāk daudz dienvidnieku. Viņš apmeties Ņujorkā, un Tu atceries, kā Eilīna, viņa sieva, Ņujorku necieš, — bet tur viņš ir un nekust ne no vietas. Vinss pūlas izgādāt viņam darbu pie Gevina un Mūra, un te nu Vinss, manuprāt, parāda sevi no labākās puses.

Mūsu galdi joprojām tukši. Ja Tu gadījumā esi iedomājies, ka «Ostins un Ostins» apkrauti ar pasūtījumiem pāri ausīm, tad atļaušos piebilst, ka Tu maldies. Kā jauns arhitekts vispār tiek pie darba, man ir un paliek noslēpums. Mēs esam uz sēkļa. Sasodīta būšana!

Runāsim par kaut ko priecīgāku! Tev «cieņa, mīlestība un maigi sveicieni» no Trojas. Ņujorkā, protams, viņai iet augsti. (Nešaubos, ka Tu par to esi stāvā sajūsmā.) Darbu Piecdesmit piektās ielas Galerijā viņa uzskata par tīro debesu dāvanu. Bez tam viņa raujas Demokrātisko sieviešu apvienībā un vēl kādā ducī «būtiski svarīgu» organizāciju. Tagad viņa apzvēr, ka noteikti neprecēšoties ar Vinsu. Vinss savukārt apzvēr, ka noteikti precēšoties. (Manuprāt, tā būtu abpusēja kļūda.)

Pēdējais jaunums: šī gada studentu balle bijusi pagalam garlaicīga. Acīmredzot bez piedzēruša Blūma programmai nebija naglas. Jēla arī beidzot nolēmusi ielikt veco Veir-halli naftalīnā un uzdevusi Luisam Kānam projektēt jaunu ēku. Nu Tu zini, kas jauns pasaulē. Atraksti drīzāk, vai tiksi uz manas mājas iesvētīšanu! Un vispār atraksti! Lai Tev labi klājas — to novēl arī Ņina.

Tavs Ebijs,

Tonedēļ arhitektu birojā «Ostins un Ostins» valdīja sevišķi saspringta, bažu un satraukuma uzlādēta atmosfēra — viņiem joprojām nebija radusies ideja, kas apmierinātu Trīsvienības bankas un krājaizdevu biedrības celtniecības komiteju un valdu

Verna drūmās nojautas pielipa arī Ebijam, viņam bija bail pat iedomāties, kas notiks ar tēvoci, ja bankas projekts izgāzīsies un pasūtījumu atdos citam arhitektam. Šī bija Verna pirmā iespēja atklāti apliecināt piederību modernajam virzienam un pārvilkt svītru savai eklektiskai pagātnei. Turklāt arī Ebijs pats bija iesaistīts šajā darbā, jo tieši viņš bija izdarījis radikālus grozījumus celtnes plānā un ārējā izveidē. Tuvākā nākotnē nekādi citi darbi viņam nebija paredzami, tāpēc vienīgi bankas celtniecība ļautu kaut ko sasniegt. Un atšķirībā no tēvoča ievērojamais honorārs Ebijam simbolizēja neatkarību.

Tāpēc viņš jutās sevišķi pateicīgs Vinsam, kas pa ceļam no Grīnvičas uz Hratfordu iegriezās Tauntonā un piedāvājās iemest projektā savu aci arī.

Ebijs sagaidīja Vinsu stacijā vienpadsmitos no rīta un veda uz biroju ar veco villisu. (Fords bija nodots Ņinas rīcībā.)

— Apstāsti man dažos vārdos, kāda ir situācija, — sacīja Vinss, paļaudamies uz savu reto spēju no mutiska izklāsta vien aptvert lietas būtību.

Ebijs pastāstīja, Vinss noklausījās un, ne vārda neteikdams, dažas reizes pamāja ar galvu. Izvilka cigaretes — tagad viņš smēķēja «Parlamentu» —, aizdedzināja un jau krietni vaļīgāk uzmeta skatienu Ebijam pašam.

— Es tevi neizrāvu no gultas? Jeb vai tomēr?

Ebijs iegrieza mašīnu Galvenajā ielā.

— Pēc tava izskata spriežot, jūs abi taisāties uzstādīt pasaules rekordu gultā, — Vinss ķircinājās.

Ebijs izmocīja smaidu, kam vajadzētu būt sirsnīgam un varbūt mazliet noslēpumainam, bet kas iznāca tikai kokains. Un viņš sāpīgi vēlējās, lai Vinsa minējumā būtu kaut kripatiņa patiesības. Ja birojs strādātu ar pilnu jaudu, ja nāktu pasūtījumi, kas prasītu visu viņa enerģiju, kā savā laikā prasīja paša mājas celtniecība, viņš paciestu un spētu gaidīt, kamēr Ņina tiks pāri tam, ko viņš tagad iztulkoja kā psiholoģisku nespēju pielāgoties

dzimumdzīvei vai seksuālu vēsumu (pat šis apzīmējums ■ viņam bija nepatīkams), kas likās pārņemam Ņinu ik reizes, kad viņa bija sarūgtināta vai noraizējusies.

Ja bankas projektu pieņemtu, viņš uzreiz justos brīvāks un pašpaļāvīgāks, un tas savukārt labvēlīgi ietekmētu Ņinu, jo viņa darbs, viņa panākumi bija Ņinai ļoti svarīgi.

Bet tas tomēr nebija izskaidrojums. Ja kāds izskaidrojums vispār ronams. Atkal un atkal viņš vaicāja sev: kā tas var būt, ka tik daiļa meitene kā Ņina, ar nevainojami sievišķīgu ķermeni ir nejūtīga pret kaut ko tik būtisku kā dzimumakts. Neskaitāmas reizes viņš* bija Ņinai jautājis, vai tā ir viņa vaina un vai viņš dara ko tādu, kas Ņinu atgrūž, bet Ņina vienmēr apgalvoja, ka ne.

Ja nu vienīgi Ņina viņu nemīl. Ja viņa tikai iedomājusies, ka mīl, vai vienkārši meklējusi nodrošinātu dzīvi. Bet tad taču Ņinai nemaz nevajadzētu izvēlēties tieši viņu. Tāda meitene kā Ņina varēja dabūt par vīru jebkuru no Ņūheivenas puišiem. Bet vienmēr un vienmēr tas bija Ebijs, uz kuru viņa paļāvās, — un šī dīvainā bezpalīdzība, šī patvēruma meklēšana tieši pie viņa deva pārliecību, ka, neraugoties uz visu, Ņina viņu mīl.

To pārdomādams, Ebijs ar izmisīgu maigumu un ilgām atcerējās Ņinu gultā, vēl aizmigušu, kad viņš gāja projām, — balti mežģīņots naktskrekls (viņa atkal to valkāja), kailā roka virs segas, pirksti maigi ieliekti kā guļošam bērnam, auguma liegā viļņošanās līdzi elpas vilcieniem un matu dzintars pār balto spilvenu.

— Sargies! — Vinss iekliedzās.

Ebijs instinktīvi grieza pa kreisi un laimīgi izvairījās no ietriekšanās kravas mašīnā, kas stāvēja šķērsu pret veikala durvīm. — Piedod, — viņš nomurmināja.

Ostina un Ostina birojs divstāvīgā ķieģeļu nama otrajā stāvā sākās ar mazu, askētiski kailu uzgaidāmo telpu — Verns bija noņēmis no sienām visas savu agrāko darbu fotogrāfijas —, aiz tās nāca gaitenis ar stiklotiem griestiem, kura labajā pusē atradās Verna un Ebija kabineti, bet kreisajā apspriežu zāle un aiz tās — gaiša rasētava ar astoņiem galdiem, pie kuriem joprojām neviens nestrādāja.

Tagad nu aizgaldiņā, kas bija atvēlēts par kabinetu Ebijam, viņi, trīs vīri baltos kreklos, līkāja pār rasējamo dēli, pārcilādami Trīsvienības bankas skices.

— Vai es nevarētu vēlreiz uzmest aci fasādei? — Vinss ieminējās, un Ebijs pastiepās' pāri galdam pēc prasītās pauspapīra lapas. Vinss uzsprauda to virsy ēkas plānam, papīra caurspīdīgums ļāva salīdzināt abus rasējumus.

Kamēr Vinss pētīja rasējumu, Ebijs ievēroja, ka draugs kļuvis pilnīgāks, viņa sprogainie, brūnie mati apcirpti vēl īsāk nekā parasti, tāpēc viņa klasiskais profils likās jau tik skarbs, ka to mīkstināt spēja vienīgi tumšo acu siltais mirdzums. Un vispār Ebijs pirmo reizi redzēja Vinsu lietišķa profesionāļa paskatā.

Tad Vinss noņēma virsējo lapu un atkal iedziļinājās plānā. 70X94 asu platībā bija izkārtotas vaļējās kasieru kabīnes, ar margām norobežota platība ierēdņiem un klientiem, hipotēku nodaļa, divas nelielas apspriežu zāles un iekšējās kāpnes, kas veda lejā uz puspagraba velvēs izvietotajiem seifiem un augšā uz otro stāvu, kur atradās kopīga telpa ierēdņiem, konferenču zāle un tualetes.

Verns Ostins žēlojās: — Es tur pie labākās gribas nevaru atrast ne pēdu neizmantotas platības. Turklāt vēl tā milzīgā stikla siena, kurai absolūti visu var redzēt cauri! Vienkārši nespēju iedomāties, kā tādu riekstu pārkost.

— Redzi... — Ebijs iesāka.

— Pasaki labāk — ko tieši viņi teica, kad pēdējo reizi skatīja cauri visu šo būšanu? — Vinss jautāja un atkal noklāja sev priekšā fasādes uzmetumu. Ārējā stikla siena neko nebalstīja, tā būtībā bija nolaista no konsoles kā caurspīdīgs priekškars. Konsoli balstīja sešas tērauda kolonnas telpas iekšienē, tās slējās sešu asu atstatumā no stikla sienas.

Verns nervozi paberzēja garo, plāno degunu. — Viņi pastāv uz to, ka jaunās ēkas galvenais mērķis esot palielināt apgrozību. Cik saprotu, viņi ar to grib teikt, ka bankai jābūt ne tikai bankai, bet vienlaikus arī iespaidīgai reklāmai.

— Tieši tāpēc, — skaidroja Ebijs, — mēs pielietojām vienlaidus stikla sienu — iznāca kaut kas tirgus laukumam līdzīgs, katrs garāmgājējs var redzēt visu, kas tur iekšā notiek, un banka līdz ar to nav vairs noslēpuma miglā tīta, kā tas bija pieņemts vecos laikos.

— Pēdējai bankai, ko es cēlu, — Verns domīgi pievērsa skatienu rasētavas durvīm, — taisni pirms Pirlharboras, dzelzsbetona sienas bija apšūtas ar ķieģeļiem un nosprau-

dītas ar visādiem pirmsplūdu krikumiem no vienas vietas. Zosāda metas atceroties.

Kaut gan Vinss pieklājīgi uzklausīja veco arhitektu, viņa domas bija pie darba, un viņš sprieda tālāk: — Tātad viņi grib tirgu, kurā pārdot savus pakalpojumus. Bet ko vēl te varētu izlikt pārdošanai? Viss jau ir it kā uz delnas. •— Pēkšņi viņš aprāvās, pacēla rasējumu un atkal cieši ielūkojās plānā. — Kāpnes ved uz pagrabu, vai ne?

—■ Jā, — Ebijs atbildēja. — Tur atrodas seifi un personiskās glabātavas tiem...

—■ Pagaidil — Vinss izmeta. Viņš atritināja tīru paus-paplra lapu un uzsprauda to virsū pirmā stāva plānam. — Glīta domiņa, lai tikai tur kas sanāktu...

Vinss uzmeta aptuvenus pārveidojumus plānā, pārklāja savam zīmējumam fasādes lapu un iezīmēja stiklotās zāles redzamākajā vietā masīvu kvadrātu — seifus. ■— Kāpēc nobāzt seifus pagrabā, ja tos var izlikt taisni aiz stikla? Lai skatās visa pilsēta jebkurā dienas vai nakts stundā! Pa naktīm seifus varētu izgaismot ar prožektoriem.

Brīdi padomājis, Ebijs sacīja Verfiam: — Efekts būtu graujošs.

Verns pat mazliet iztrūkās — ideja, protams, spoža, taču ļoti teatrāla. Bet tad viņš pamāja un atkal paberzēja degunu. — Sim te nu vajadzētu trāpīt īstajā āderē.

—и Domāju gan, — piekrita Ebijs un atskatījās uz Vinsu, kurš jau vilka mugurā pelēko flaneļa žaketi ar smalkām, tikko manāmām svītriņām. — Tā patiesi ir lieliska ideja, Vins. —• Viņš atkal iedziļinājās zīmējumā un iztēlojās stikloto celtni, kas ļaus katram ieskatīties pazīstamajās bankas funkcijās, bet uzmanības centrā tomēr paliks šie mirdzošie, melni sudrabotie seifi, gandrīz vai ar roku sasniedzami aiz vienlaidus stikla sienas.

Ebijs aizkūpināja cigareti. Jā, viņš nodomāja vēlreiz, ideja, bez šaubām, ir teatrāla un īsti neiekļaujas celtnes tīrajās, noteiktajās līnijās. Bet, no otras puses, ja šī otra puse nebija sirdsapziņas atruna par turēšanos pie darba ar zobiem un nagiem, kā jau Vinss atzīmēja: ja mēs iztēlojamies banku, tad pirmo un galvenokārt kā milzu seifus, kuros glabājas nauda.

— Starp citu, pārdot savu darbu arī ir liela māksla. — Vinss sakārtoja kaklasaiti, kuras svītrojums bija viņa pulka krāsās. — Trijos man Hartfordā jāsatiekas ar Ralfu Gevinu. Tev, Ebij, vajadzētu gan redzēt, kā tas vīrs prot

aptīt pasūtītājus ap pirkstu. Trijos mēs ieradīsimies pamatskolas celtniecības komitejā, un ne vēlāk par pieciem tai komitejai liksies, ka bez «Gevina un Mūra» viņi vairs ne elpot nespētu, kur nu vēl gulēt vai ēst.

Ar pateicību, kas Ebijam šķita gandrīz vai suniska, Verns saņēma Vinsa roku. — VJnsent, jums taču atradīsies vēl tik daudz laika, lai paēstu pusdienas? Mūsu klubā apkalpo zibenīgi.

— Pateicos, ser, — Vinss attrauca, atkal ieskatīdamies pulkstenī. — Ja varu paspēt uz vilcienu, kas atiet vienos divdesmit.

«Tauntonas klubs» savās rindās uzņēma pilsētas izcilākos komersantus un brīvo profesiju pārstāvjus. Ebijs it bieži bija dzirdējis savu tēvoci runājam, ka šis iestādījums aprijot pārāk daudz naudas un laika. Ja nu vienīgi vajagot tur aizvest kādu klientu. Tā ka Vinsa Koula uzlūgšana lieku reizi pierādīja, cik izmisīgi Verns tveras pie Trīsvienības bankas un Krājaizdevu sabiedrības pasūtījuma.

Godīgi ņemot, Ebijam vajadzēja atzīt, ka arī viņu spārnojusi Vinsa ideja, kas ar savu teatrālo efektu varētu ietekmēt galīgo «jā» vai «nē». Un arī viņš jutās Vinsam daudz pateicīgāks, nekā pašam patiktos.

Tagad, vedot tēvoci un Vinsu laukā no pilsētas uz «Tauntonas klubu», viņš jutās neparasti pacilāts. Viņš pat atļāvās greznību domās iztēloties topošo celtni un pie būvlaukuma plāksnīti: Ostins un Ostins, arhitekti.

Ebija prieks par mājas iesvētīšanas svinībām, kas nu ritēja pilnā sparā, nebūtu tik patiess, ja viņi ār tēvoci nebūtu saņēmuši Trīsvienības bankas un Krājaizdevu sabiedrības pasūtījumu.

Tas notika aizvakar, nu līgums bija parakstīts un honorāra avanss saņemts. Septiņas dienas un naktis viņi ar Vernu bija varonīgi nostrādājuši savā birojā un sagatavojuši komitejas ieskatam pilnīgi jaunu rasējumu komplektu. Qeltnes maketu viņi bija pasūtījuši Ņujorkā — un tas viss bija radies no vienas vienīgas Vinsa Koula idejas. Jaunais projekts beidzot bija atradis žēlastību bankas celtniecības komitejas bargajās acīs.

Projekta pieņemšanas rītā Ebijs pirmo reizi mūžā jutās kā īsts arhitekts. Bet, lai cik liela būtu viņa pacilātība, tā likās remdena pret tēvoča sajūsmu.

Verna sarkanīgā, šaurā seja dega jauneklīgā aizrautībā,

gaiši zilās acis starot staroja un pat sīko krunciņu mozaīka acu kaktiņos vairs nebija redzama. Un Ebija slepenajā priekā ietilpa arī noskatīšanās, kā tēvocis uzraudzīja ataicināto amatnieku, kas pielaboja divus rasējamos dēļus un dienasgaismas spuldžu režģus pār tiem, kā Verns pats savām rokam ierāmēja vienu no bankas perspektīvām un pakara pieņemamā istabā pie sienas. Un kā pirms pusdienām ienāca Ebija kabinetā, ar viņam pavisam neraksturīgu sentimentalitāti apskāva savu brāļadēlu un sacīja: —- Ebij, tu vispār nespēj saprast, ko tas nozīmē. Es jūtos kā no jauna piedzimis!

Ebijs tad sakaunējies un laimīgs smaidīja un teica — jā. Pusdienas viņi ieturēja «Tauntonas klubā», kur Verns atļāvās pat divus martīni, bārā viņi visu pārsprieda, un Verns izteicās, ka viņiem vajadzēs nolīgt divus rasētājus, lai tiktu galā ar darba rasējumiem, un laiks arī apskatīties pēc sekretāres, kura būtu pietiekami kompetenta, lai ārpus saviem tiešajiem pienākumiem spētu pārrakstīt uz mašīnas plašās un sarežģītās specifikācijas.

Ebijs pat zinādams šajā brīdī nespēja noticēt, ka Ver-nonam Ostinam reiz kalpojuši četrdesmit rasētāji un trīs sekretāres.

Ņinas reakcija uz viņa zvanu un jaunumiem savā veidā varētu likties pat aizkustinoša, jo viņas pirmie vārdi bija: — Ai, es tūlīt zvanīšu mātei! — Tad viņa piebilda: — Eb, kā tu domā, vai nu mēs nevarētu atļauties to piebūvi? Citādi es nespēju pat īsti priecāties, ja man jājūtas tik šaušalīgi vainīgai...

Ebijs gaišo nākotnes izredžu pašpaļāvībā un mīlētāja augstsirdībā, kurai klāt jaucās sāpīgās atmiņas par nakts solījumiem, atbildēja: — Uzskatīsim, ka tas ir nokārtots, mīļā.

— Ebij, patiešām?

— Jā. Protams.

To pašu pēcpusdienu viņš savā kabinetā aizrakstīja vecākiem un nosūtīja vēstuli Rafam Blūmam.

Pat raugoties uz Ņinu pāri vasaras mijkrēslī vēl gaišās telpas plašumam, skatoties, kā viņa dziļi izgrieztā tērpā, kura sulīgais, mēļais tonis spilgti pasvītroja viņas daiļumu, ar glāzi rokā apgrozās viesu drūzmā, Ebijs juta gurnos iekāres tvīksmīgo tirpumu.

— Gluži izdevušās viesības, — Verns ieminējās, un Ebijs redzēja, ka viņš arī skatās uz Ņinu.

*— Lielas jau nu noteikti, — Ebijs atteica,-Viņa izjūtas tikai saasinājās no skaudības piekrāsas, kas jautās tēvoča skumjajā skatienā.

— Ņina patiešām ir sabiedrības dvēsele, — Verns sacīja. — Vismaz vīriešu sabiedrības.

—• Labi ja es pazīstu pusi no visiem, kas te saaicināti. — Ebijs redzēja, ka Ņma tagad nāk šurp.

—* Tādas viesības ir arhitektūras stūrakmens, — Verns uzspēlētā nopietnībā sacīja. ~ Viesības, nevis kaut kādi tur rasējamie dēji.

Bet Ņina, smaida bedrītēm vaigos rotājoties, pagāja garām un tikai izmeta: — Ostin, cirkulēl

Verns iesmējās. — Ņinai taisnība. Viesības ir smags darbs, mēs arī nedrīkstam slaistīties.

— Kāpēc ne? — Ebijs atteica un pēkšņi atrada citu ieganstu sarunai tepat uz vietas. — Ar Trīsvienības bankas līgumu kabatā es jūtos tik vareni piepūties, ka pašam riebjas. — Viņš pavilcinājās. —- Vern, pavisam godīgi, kā tev patīk tas seifu triks?

Verns paspieda viņa elkoni un klusi atzinās: — Galīgi nepatīk, ja gribi zināt.

— Man arī ne.

— Un tad? — Tēvocis paskatījās uz viņu.

—• Tad kāpēc mēs to neteicām? — Ebijs negribīgi sacīja. Kāpēc tāda morāliska gļēvulība?

Verns paberzēja degunu. — Es neteiktu, ka tā bija gļēvulība. Tikai nebūtisks kompromiss. Vismaz no manas puses. Salīdzinājumā ar tām riebeklībām, ko esmu sabūvējis.

— Man nevajadzēja piekrist, — Ebijs teica.

—• Tu to darīji manis dēļ, Eb. Iespējams, ka tajā brīdī tu to pat neapzinājies, bet tu to darīji sava vecā, dumjā tēvoča dēļ.

Tas pa daļai varēja būt patiesi. Tomēr gļēvulības apziņa nebija tik viegli atmetama.

—« Izdzer savu glāzi! Un atceries, ka esi saimnieks! —* Verns sacīja. — Tev tagad nav laika par to domāt. Tikai vienu es gribu piebilst. — Verns pacēla glāzi: pret Ebiju. — Cerēsim, ka visi tavi kompromisi būs tikpat nenozīmīgi kā šis.

Ebijs uzsmaidīja tēvocim un izdzēra savu glāzi. Tad viņš redzēja, ka Verns pagriežas sasveicināties ar kādu draugu.

Viņš joprojām domāja par tēvoča vārdiem. Tie nebija

teikti vienīgi par mierinājumu. Viņš saprata, ka tā ir tiklab aizstāvēšanās, kā brīdinājums.

Aizgājis pie bāra galdiņa, viņš nolika tukšo glāzi un pagaidīja, kamēr bārmenis ielej vēl vienu viskiju ar sodu. Un atrada atbildi uz jautājumu, ko bija meklējis veselu gadu, proti; lēmums kļūt par tēvoča partneri bijis neapšaubāmi pareizs. Līdz šim viņš bija par to šaubījies, jo pieņēma tēvoča piedāvājumu daļēji tāpēc, ka te dzīvoja Ņina, un daļēji — baidīdamies, ka, iestājoties kādā citā —, solīdākā firmā, varbūt neattaisnos uz viņu liktās cerības, nespēs dot tik daudz, cik no viņa prasīs. Baudīdams nule ielieto dzērienu, viņš nosprieda, ka galu galā izdarījis vispareizāko gājienu.

Viņš aizsmēķēja un jutās gatavs saimnieka Jomai. Nāca prātā kādreizējās viesības Bostonā ■— ja arī tad viņš ne vienmēr pazina visus viesus, tad tomēr zināja, kas viņi ir. Ebijs pārlaida skatienu telpai un redzēja, ka_ viesistabas īpatnējais skaistums tādā drūzmā pilnīgi pazūd. Caurspīdīgo un necaurspīdīgo virsmu harmonija, Noula līdz pilnībai izsvērtās un pieskaņotās mēbeles —• viss viesu pūļa nodzēsts. Neviļus jādomā, vai jel kāds no šiem viesiem kaut ko tādu pamanīs un novērtēs. Ņina, protams, bija pārliecināta, ka vai katrs otrais no viņiem kļūs par Ebija klientu. Lielāko daļu viesu bija saaicinājusi Ņina vai viņas māte, dažus Verns.

Pats viņš, dabiski, bija ielūdzis Troju un Vinsu, Binku un Eilīnu’Netltonus, dažus studiju biedrus, kas dzīvoja tuvumā, un vēl Džordžu Bjuelu ar sievu, kuri pazina viņu no bērnu dienām un tagad dzīvoja Grīnvičā. Tieši Bjuelus viņš tagad ieraudzīja divus vien un it kā pamestus, tāpēc gāja klāt un aizveda uz vienīgajām sēdvietām, kas te bija pieejamas, — krēsliem gar vakariņu galdu.

Kaut gan Bjueli nedzīvoja Bostonā nu jau septiņpadsmit gadu, viņi nepieminēja ne Grīnviču, ne Tauntonu, ne šo jauno namu, bet runāja tikai par Bostonu un tiem bostoniešiem, kurus Ebijs spēja kaut vai neskaidri atcerēties; sāka stāstīt, kā aizveduši toreiz desmit gadus veco Ebiju un viņa brālēnu uz Bostongārdenas cirku un kā viņš, jau pēc mātes nostāstiem, mājās uzcēlis cirka telti no palaga, neaizmirsdams pat krāsotās kārtis un papīra karodziņus. Ebijs, negribēdams bojāt «viņiem atmiņu prieku, smējās un sacīja, ka viņš pats to nemaz vairs neatceras.

Kad viņi beidzot aizrunājās lidz jaunajai mājai, Bjueli

paslavēja Ebiju par «gaisu un plašumu», bet tādā tonī kā bērnu par viņa pūliņiem, par kaut ko minētajai cirka teltij līdzīgu. >

Tērzēdams ar Bjueliem, viņš dzirdēja arī, kā turpat netālu viņam nepazīstamu cilvēku pulciņš izsaka piezīmes par jauno māju.

— Centrālapkure tieši betona grīdā? — vīrieša balss.

— Jā, — arī vīrieša balss atbilde.

— Un kas notiks, ja kāda caurule plīsīs? Kā tai varēs tikt klāt?

Smiekli.

— Man gan liekas, ka māja ir vienkārši burvīga. Kaut jel es spētu apgaismot arī savu vīru! Bet viņš nicina moderno arhitektūru. Varat iedomāties — mūsu laikos!

— Būtu tie arhitekti mums ļāvuši mājas vismaz iekārtot pašiem, bet arī tur viņi bāž savus degunus!

Ebijs atsveicinājās no Bjueliem un pēc brīža jau tapa iepazīstināts ar dāmu, kurai piederēja viena no dzirdētajām balsīm. So sievieti līdz ar viņas vīru Ebijam pieveda klāt Ņina. Misters Volijs Grešems, misis Grešema. — Savu pirmo namu Baiersroudā Grešemi pirka no manas mātes, — Ņina sacīja.

— Tādu īsti senu, agrīnā amerikāņu stilā, zināt, mēs to vienkārši dievinām, — teica Sandra Grešema, kalsna, sportiska rudmate. Ebijs juta, ka viņa ir no tām sievietēm, kas nododas galvenokārt zirgiem un suņiem. — Bet, godīgi sakot, — viņa bikli paskatījās uz savu vīru, — sirds dziļumos es ilgojos pēc īsti mūsdienīgas mājas — tādas kā šī. Jūsu māja ir burvīga! Bet Volijs par kaut ko tādu negrib ne dzirdēt, vai ne?

— Ko? — nesaprata Volijs, kas bija blenzis uz Ņinu.

— Es teicu, ka tu par šāda tipa māju negribi ne dzirdēt, vai ne?

— Skaidrs, ka ne. — Volijs paskatījās uz Ņinu, tad atkal uz Ebiju un atjēdzās. — Piedodiet, es netīšām biju rupjš. Tādas lietas arhitektiem nesaka.

— Nekas, — teica Ebijs, saņemdams kopā visu savu taktu. — Es spēju it labi saprast arī jūsu viedokli.

Es gan ne, — Ņina iebilda. — Manuprāt, misters Grešems, atpakaļ neskatīdamies, pārietu citā ticībā, ja kāds apgaismotu viņa prātu. — Viņa palūkojās uz Grešemu. •— Vai tā nav?

Misters Grešems bija liels, smagnējs vīrs ap gadiem

četrdesmit, mati viņam bija biezi un melni, bet mute zem  gaļīgā deguna cieta, plānām lūpām. — Baidos, ka ne, —  viņš atbildēja, bet, raugoties uz Ņinu, viņa smagie, pat it kā nežēlīgie vaibsti atmaiga. — Es vienmēr zinu, kas man patīk, un pie tā palieku.

— Ak, es laimīgā! — sacīja viņa sieva.

— Atļausiet man jūsu vīru uz brītiņu nolaupīt, misis Grešema? — Ņina jautāja.

Misis Grešema skatījās uz Ņinu, Ebijs skatījās uz savu cigareti.

— Lai mēģinātu viņu pievērst īstajai ticībai, — Ņina piebilda un izveda misteru Grešemu uz terases.

— Neceru gan, ka tur kas iznāks, — teica misis Grešema Ebijam, kad tie abi aizgāja. — Bet man ļoti gribētos dzīvot tik brīnišķīgā mājā kā šī. — Viņa nopūtās.

— Jums patīk suņi, mister Ostin?

Ebijs atģidās, ka ik pa brīdim nemierīgi skatās uz terases pusi. Viņš meklēja pieklājīgu ieganstu tikt vaļā no suņu cienītājas, kad viņa vaigiem no aizmugures pārslīdēja siltas plaukstas un aizspieda acis, un, vēl balsi nedzirdot, viņš jau zināja, ka tā ir Troja.

— Uzmini, kas! — viņa teica.

— Gaisā parautā radiniece no Bruklinas, — viņš atbildēja un, noskūpstījis Troju, paspieda roku Vinsam Koulam.

— Atvainojiet, lūdzu, — Vinss jokoja, — vai jūs nevarētu parādīt mums arhitektu, kas projektējis šo namu?

— Jā, patiešām, — Troja piebilda tādā pašā garā,

«—« mēs arī vēlamies būvēt kaut ko pavisam neuzkrītošu.

Viņš pamanīja, ka misis Grešema aizgājusi, toties dzirdēja gari stieptu: — Eēi, veco zēn! — nepārprotamā Binka Netltona balsī. Un Ebijs sarokojās ar bērnišķi apaļsejīgo Binku un viņa daiļo Eilīnu, kas arī šoreiz bija uzmetusi lūpu.

Troja izveda viņu un pārējos priekšnamā. No mēteļu skapja viņa izvilka savu sālsmaizes velti — lielu gleznu.

— Man liekas, tai vajadzētu izskatīties patiešām kolosāli pie kamīna sienas, — viņa teica. — Un liec aiz auss, ka biju spiesta krāt un taupīt katru grasīti, lai to nopirktu.

Ebijs pakāpās atpakaļ un lūkojās audeklā, ko Troja bija atslējusi pret skapja durvīm. Sīs savā struktūrā un spilgto krāsu kontrastos neparastās abstrakcijas autora vārdu Ebijs nebija dzirdējis. Bet glezna viņu savaldzināja gandrīz no pirmā acu uzmetiena. Viņš pavērās uz Troju.

Troja brīdinot pacēla roku. — Ebij, dārgumiņ, iztiksim bez runām! Tāpat redzu, ka tev patīk.

— Nevainojami skaists darbs, — Ebijs noteica, joprojām vērodams audeklu. — Kas to gleznojis?

•— Kāds nēģeru puisis, gandrīz pavisam bērns, bet apdāvināts kā jauns dievs, — Troja jūsmīgi atsaucās. — Domāju, ka viņš kļūs par vienu no lielākajiem nēģeru gleznotājiem, un es faktiski esmu pirmā, kas no viņa kaut ko nopirkusi.

Ebijs pasmaidīja. Viņš priecājās, ka Troja nav mainījusies, un cerēja, ka nemainīsies arī.

— Misis Halperna, mana priekšniece, un viņa ir tikpat gudra, cik skaista, arī uzskata, ka man gadījies laimīgs ķeriens, — Troja palielījās.

Nolicis gleznu drošā vietā, Ebijs teica: — Pie sienas kārsim, kad pūlis būs izklīdis. — Tad viņš aizveda Troju, Vinsu, Binku un Eilīnu pie bāra un pagādāja viņiem kokteiļus.

— Kur ir pati nafliamāte? — Troja apvaicājās, atvērdama somiņu, lai izņemtu cigaretes un šķiltavas.

— Tūlīt pasaukšu, — atvainojās Ebijs. — Tikai brītiņu pagaidiet! — Sasmaidīdamies un samādamies ar viesiem, viņš sāniski virzījās cauri drūzmai uz terases pusi.

Ņina pat nemēģinātu spēkoties ar tādu vīru kā Grešems, ja nejustos tik droša par uzvaru, ja viņu nespārnotu reibums, ko tikai daļēji radīja izdzertās viskija glāzes, viņa reiba galvenokārt no apziņas, ka ir šo lepno viesību saimniece un lepnā nama kundze, skurba, skatīdamās uz bāru, garo uzkodu galdu, speciāli šim gadījumam nolīgtajiem viesmīļiem un viesu apkalpotājām, lepodamās, ka Taunto-nas izmeklētākā sabiedrība ir viņas viesi un redz viņu te visā saimnieces godībā un savs spožums tiek arī viņas mātei, un ka jau nākošajā rudenī Ebijs sāks celt piebūvi. (Par to cenu, ko viņai nāksies Ebijam maksāt, Ņina centās nedomāt.)

Tagad, mijkrēslī ar Grešemu tērzēdama, viņa domāja vienīgi par to, ka viņas pūles Ebija augšupejas labad netieši atmaksāsies arī pašai. Domāja arī, ka viņas kara viltības pret šo tēraudpelēkā uzvalka bruņās iekalto komersantu bijušas pārāk viegli uzminamas. Taču mātes atgādinājums, ka viņš esot «cūcīgi bagāts» vīrs, kam

pieder divi jaguāri, pašam sava tvaikoņu līnija un akcijas daudzos citos uzņēmumos, lika būt neatlaidīgai.

— Vienu gan es nesaprotu, — viņa mēģināja citu piegājienu, — kā cilvēks, modernā industrijā darbodamies, var ignorēt moderno arhitektūru ...

—* Industrijā, — Grešems neļāva viņai pabeigt, — vienmēr esmu bijis un būšu par modernāko variantu. Bet ne mājās. Mājās man gribas būt projām no tā visa. — Viņa tonis vēl bija mazliet ērcīgs, bet, kad divi tuvumā esošie pāri saka virzīties uz viesistabas pusi, viņš atiezās smaidā, ko pats laikam uzskatīja par intīmu un neatvairāmu. — Gribat zināt patiesību, Ņina, — es saukšu jūs par Ņinu, labi? — patiesību, nevis tukšības, ko cilvēki saka viesībās? Ne jau māja mani interesē, bet tā, ka-s šajā mājā dzīvo, — nu viņa balsī vairs nebija ne vēsts no skarbās iecirtības, — protiet, pati saimniece.

— Paldies. Jūs esat ļoti laipns, — viņa, ne aci nepamirkšķinājusi, atbildēja.

Pēkšņā pārmaiņa un Grešema tiešā tuvošanās Ņinu nebūt nepārsteidza, galu galā taisni to viņa bija gribējusi panākt, uz to visu vakaru viņu vedinājusi, ļaudama savās acīs lasīt kaut ko vairāk, daudz vairāk par vienkāršu flirtu.

Savu glāzi viņa patlaban bija izdzērusi un nolika uz kaltā dzelzs galdiņa.

Tad viņa teica: — Man liekas, jums vajadzētu paskatīties uz namu arī no šīs puses. — Nokāpusi no akmens plāksnēm klātās terases, viņa gāja pāri jaunajam zālājam. Grešems sekoja. — Te jums būs labāk redzamas tās plastiskās līnijas, par kurām es runāju. — Un, atcerēdamās, kā to viņai bija skaidrojis Ebijs, piebilda: — Līnijām jābūt plūstošām, tām jāiesaista savā plūdumā ne tikai pats nams, bet arī cilvēki, dārzs, ainava, lai viss būtu savstarpēji sakarīgs un vienots. — Juzdama viņa ciešo skatienu, Ņina neveikli ieminējās: — To vismaz jūs nevarat noliegt?

— Hm?

—- Es jūs garlaikoju? — Ņina pēkšņi jutās muļķīgi un pat mazliet sapīka, un Grešema uzblīdusī seja, kurā viņa bija pūlējusies pēc iespējas neskatīties, šķebināja un biedēja ar savu tuvumu. Viņa novērsās. — Man jāiet atpakaļ. — Bet jau pie pirmā soļa Grešems sagrāba viņas roku.

— Vai tā izturas pret viesi? — Volija Grešema karstā, gaļīga plauksta sažņaudza viņas pirkstus.

Ņina jau grasījās izrauties, kad pamanīja viņa sejas izteiksmi. Lēni, atstādama pirkstus viņa plaukstā, Ņina sacīja: — Redzu, ka nav vērts pūlēties. Bet es tā cerēju kaut mazlietiņ pievērst jūs savai ticībai.

— Gribat, cs jums kaut ko pateikšu?

Ņina pamāja un gaidīja vārdus, kurus pati bija centusies viņam iedvest.

Volija Grešema tvēriēns sažņaudzās ciešāk, nu viņš virzīja Ņinu uz zāliena malu, kur uzkalns nolaideni pārgāja pļavās. — Es strīdējos ar jums tikai tāpēc, lai turētu jūs te ārā un varētu uz jums skatīties. — Viņa asā balss piesmaka, ledainais, skadrais skatiens kusa mokošā iekārē, un Ņina ar baudu ļāvās rokai, kas veda viņu uz kalna ieplaku, priecādamās, ka ir vēl pietiekami gaišs, lai redzētu Grešema seju. — Kāpēc jūs domājat, ka es nespēju pāriet jūsu ticībā? — Grešems, joprojām neatlaizdams viņas roku, apstājās lielas kļavas stumbra aizsegā.

— Tāpēc, ka jūs uzskatāt sevi par lietpratēju visās dzīves jomās, arhitektūru ieskaitot, un pavisam bez pamata.— Ņina pacēla acis uz kalna virsotni.

— Jums taisnība, Ņina. Daudzās dzīves jomās es patiešām neesmu lietpratējs. Kaut vai attiecībā uz sievietēm. — Brīdi viņš klusēja. — Manu sievu jūs, piemēram, redzējāt.

— Jā.’ — Ņina pūlējās redzēt tikai viņa acis, nevērojot šo gaļas blāķi, viņa seju, un saprata, ka tagad viņš gatavs krist pat tik zemu, ka apmelot savu sievu, kas droši vien atdevusi viņam labākos jaunības gadus un cīnījusies ar nabadzību, kad viņam vēl nebija ne centa pie dvēseles. Nu viņš ir izsities uz augšu. Bagāts vīrs. Bagāts smerdelis.

— Tātad jūs saprotat. — Viņa resnie pirksti pārslīdēja Ņinas kailajam delmam. — Un varbūt saprotat arī, kāpēc es jūs turu te laukā, bet nezināt, kā ir vīrietim... — Balss aizkrita, un viņš aprāvās, it kā lai norītu kamolu kaklā.

— Nu man patiešām jāiet, — tā runādama, Ņina nevis gāja, bet viegli pieglauda galvu viņa krūtīm. — Man liekas, esmu pārāk daudz...

Viņa sadzirdēja skaņu — it kā aizkliedzienu rīkles dziļumos, un tad Grešema sasvīdušās plaukstas pārslīdēja viņas kaklam un pleciem.

Tajā pašā mirklī Ņina atrāvās, soļa atstatumā viņa 6*

raudzījās uz Grešema melnajām acīm, kas Šķīta izbalojam aiz ciešanām.

— Ņina!

Viņa metās augšā pa nogāzi, aiz muguras skanēja Grešema saraustītā elpa un steidzīgie soļi.

— Ņina, paklausieties!

Aizkļuvusi līdz terases zālienam, Ņina apstājās un atskatījās uz Grešemu — drukns, lempīgs augums, biezi, melni mati un izburbis deguns. īsts gaļas blāķis, kas gultā rukšķētu kā vepris.

Bet viņa saņēmās un teica: — Piedodiet, Volij! Biju par daudz iedzērusi un pēkšņi noreibu.

— Mēs vēl satiksimies? — viņš izgrūda, bet Ņina manīja zaglīgo skatienu, kuru viņš pameta apkārt, baidīdamies, ka tuvumā neizrādās sieva.

— Kā jūs varat iedomāties, — Ņina iesāka.

— Protams. Zinu. To visu es zinu, — viņš izgrūda, vēl aizelsies no straujā kāpiena, bet tiešs un uzstājīgs.

Un Ņina atkal ar baudu gremdējās vīrieša iekāres izmocītajās acīs. Viņai iegribējās satriekt viņu ar ledainu pieklājību. — Starp citu, Volij, viens otrs no mums jau it kā ir precējies, vai ne?

— Zinu, saprotu, bet paklausieties, Ņina, —-viņš iesāka, un tad Ņina ieraudzīja, ka Grešema galva atslienas, gļēvi atvilgusī mute kļūst atkal saspringti cieta un izlokās šaurā smaidā pret kādu, kas stāv aiz viņas muguras.

Tas bija Ebijs.

— Ļoti žēl, mister Gre|em, bet man nāksies aizvest savu sievu, — Ebijs sacīja un paskaidroja Ņinai: — Troja un Vinss ir klāt, Netltoni arī.

— A! — Ņina tramīgi paskatījās uz vīru. Tad pacēla acis uz Voliju Grešemu. — Lūdzu, atvainojiet mani, — viņa teica, bet, iedama blakus Ebijam, uzspēlētā nevērībā piebilda: — Ostin, baidos, ka mani pūliņi ir veltīgi, neesmu tā misionāre, kas spētu pievērst Grešemu mūsu ticībai. Tur nekas neiznāks. — Viņa koķeti pacēla roku un pamāja uz atvadām Grešemam.

Pie nama stikla sienas Ebijs viņu aizturēja. — Man labāk patiktu, ja tu nebūtu tik uzstājīga.

— Kur uzstājīga?

— Neticīgo atgriešanā.

— Es tikai raudzīju tam murmulim iestāstīt, ka viņam derētu uzcelt modernu māju, — Ņina taisnojās.

- Es sapratu; bet, Ņina, dārgā, vai tad tu neredzēji, kā viņš uz tevi skatījās?

— Ej nu!

— Es to necietīšu.

Ņina bija no sirds izbrīnīta. — Ostin, šī ir pirmā reize, kad tu esi greizsirdīgs. Un vēl uzlādu nožēlojamu murmuli kā Volijs Grešems.

— Man viņš nemaz tik nožēlojams neliekas, — Ebijs šaubīgi noteica un gāja iekšā.

— Eb, — Ņina teica, turēdamās viņam cieši blakus vēl joprojām ļaužu pieblīvētajā viesistabā, — lūdzu, iztiec bez muļķībām! Ja vismaz es reizēm neaizlikšu par tevi kādu vārdu... — Viņa aprāvās, ieraudzījusi pie bāra Troju, Vinsu un Netltonus.

Un Ebijs, iedams viņiem klāt, aplika roku ap Ņinas vidukli.

Ap pusdeviņiem viesības bija galā. Arī Verns jau aizbraucis un Ņinas māte aizvedusi nolīgtos cilvēkus atpakaļ uz pilsētas centru. Ebijs apmierināti uzelpoja, kad lielā četrstūrainā viesistaba atguva savu kārtīgo spodrumu un maigais pavasara vējš cauri terasei izvēdīja pēdējās pēc-viesību smakas. Viņš aizvilka stikla paneli ciet un nodzēsa dažas spuldzes.

Pārējie — Troja un Vinss, Binks un Eilīna — aizgāja uz istabas otru galu pie kamīna — maza, smagnēja kuba pret ciprešu dēļiem apšūto dibensienu. Virs kamīna mazlie! iesānis spulgoja košā Trojas atvestā glezna. Tieši pretī kamīnam bija ērts porgumijas zvilnis un daži līdz pēdējai iespējai vienkārši krēsli. Ņina atnesa paplāti ar viskiju, gāzēto ūdeni un ledu un nolika to uz stiklotā kafijas galdiņa, lai katrs varētu ieliet sev pēc patikas.

Taču vakara gaitā Ebijs arvien vairāk juta kaut kādu saspīlējumu. Vispirms viņš ievēroja, ka Troja nav tik valodīga kā parasti un ka viņa sēž zvilnī blakus Vinsam jau citā — gan īpaši nepasvītrotā tuvības pakāpē.

Vai varbūt tas bija tāpēc, ka Eilīna dzēra jau pāri katram mēram un Binks, to redzēdams, nervozēja?

Iespējams arī, ka saspīlējumu radīja viņš pats, viņa nīgrums par Ņinas izaicinošo flirtēšanu, kas viņam derdzās. Var jau būt, ka tas bija pavisam nevainīgi, viņam labu gribot, darīts, bet viņš to netaisījās pieļaut, kaut ari bija nolēmis pašu incidentu pēc iespējas nepieminēt.

— Sis vakars man atgādina Vudmontas kotedžu, — ierunājās Ebijs, ne tik daudz atmiņu, cik draugu neomulīgās klusēšanas skubināts. Viņš redzēja, ka Ņina veikli pabīda paplāti zem Eilīnas glāzes.

— Tikai bez ezera smaržas, — Troja piebilda. — Un arhitektūra, man šķiet, ari nedaudz atšķiras. — Troja sagrozījās zvilnī. Kuplie svārki nošalkoja pār sakrustotajām kājām. Ieslīpajā gaismā viņa likās bālāka, it kā sakritu-sies, lielās acis sīkajā sejiņā zaudējušas silto mirdzumu. Ebijs nodomāja, ka viņa laikam gan pārāk nesātīgi metas Ņujorkas dzīvē.

_— Eb, dārgumiņ, vai no Rafa Blūma nav nekādu ziņu? — Troja ievaicājās. — Tas jau ir kauns un negods, ka viņš nav atbraucis uz tavas mājas iesvētīšanu.

Man liekas, es tev lasīju viņa pēdējo vēstuli.

— To par darbu Sanfrancisko? — Vinss jautāja.

Ebijs pamāja. — Vairāk ne rindas neesmu saņēmis.

— Viņš nu gan dabū daudz ko redzēt. — Sprādzēm šķindot un klaudzot, Troja aizkūpināja cigareti.

— Ar iebildi, — Vinss teica, — ka tāds stipendijas ceļojums atņem cilvēkam veselu gadu dzīves.

— Es gan labprāt zaudētu gadu dzīves tādā veidā, — mierīgi noteica Binks.

Pēkšņi Eilīna bez kāda brīdinājuma paķēra savu glāzi un cirta sev blakus uz grīdas tik nikni, ka viskijs izšļakstījās pa korķa plākšņu klājumu. — Bink Netlton, es arī esmu cilvēks, nu man reiz ir līdz kaklam, un, ka es tev saku, es to vairs necietīšu! Ja mēs nebūsim atgriezušies mājās līdz nākamiem ziemas svētkiem, es braukšu viena! Pietiekami es izcietos tajā vecajā ūķī vēl Ņūheivenā, jo tu man iestāstīji, ka pēc augstskolas noteikti brauksi strādāt uz mājām, bet jau toreiz tu meloji! Ja tev šitā draņķa Tauntona ir dārgāka par miesīgu sievu... — Tālākais vairs nebija skaidri saklausāms, jo nu Eilīna raudāja aizvilkdamās.

— Paklau, dārgumiņ, kas tev uznācis, nevajag! — Binks pacēla pret draugiem savu mēnessapaļo eņģeļa seju, kurā nu vīdēja bezpalīdzīga neveiklība. — Eilīna šovakar ir pārāk sagurusi.

Ņina piecēlās. — Kāpēc lai mēs neizdzertu pa tasei kafijas?

Ebijs ielēja sev viskiju.

— Nāc, dārgumiņi — Binks ar ierastu kustību piecēla sievu no grīdas un ieveda Ņinas un Ebija guļamistabā.

liet Ebijs prātoja, kā veidosies tālāk Binka dzīve. Binks bija aizbēdzis no dzimtās Hantsvilas Alabamā — tāpat kā viņš, Ebijs, no Bostonas un Rafs Blūms no Segino. Vinss Kouls? No kaut kā bēga arī Vinss un varbūt pat vēl sparīgāk, jo viņam bija visvairāk apņēmības. Un bija vien jāredz, kā Vinss skatās uz nabaga Binku, un jālasa Vinsa domas, ka Binks vienmēr būs tikai nulle, ierindas rasētājs starp daudziem sev līdzīgiem un nekad nekļūs par patstāvīgu arhitektu. Tieši no tāda likteņa bēga Vinss, sasprin- ' dzinādams visu savu enerģiju un nenoliedzamo talantu, lai gūtu panākumus un visu, kas pie tiem piederas. Un nebūt neredzēja Binku tādu, kādu pašlaik viņu redzēja Ebijs, — jaunu vīru, kas gatavs uz jebkuriem zaudējumiem, lai neatkāptos no ceļa, ko sev nospraudis pats.

Ebijs meta savā glāzē ledu, kad izdzirda klauvējienu, pareizāk, skaļu ar pirkstu kauliņiem pa durvīm izrībinātu klauvējienu kārtu. Viņš nolika glāzi un gāja atvērt.

Uz sliekšņa stāvēja Rafs Blūms.

— Velns parāvis, Ebij, es tomēr paspēju, saki, ko gribi!

Ebijs sagrāba viņa roku, kaut gan aiz pārsteiguma un

prieka nespēja izteikt ne vārda, un tad, jau uzgavilēdami Rafam, pienāca pārējie un Rafs noskūpstīja Ņinu, noskūpstīja Vinsu uz vaiga un pat Troju noskūpstīja.

Pēc tam Rafs atkal izgāja un noliecās pēc kaut kā pie durvīm nolikta. — So te es stiepu jums par sālsmaizi no pašas ziemeļu Kalifornijas.

Viņš ienesa apdauzītu spaini ar zemi, no kura slējās

zaļš stādiņš.

— Kas tas ir? — Ebijs notupās skatīties.

— Kaut kas tāds, ko jūs Bostonas kokaudzētavās vis neatradīsiet. — Rafs paskatījās apkārt, izgāja virtuvē, atnesa ūdens krūzi un izšļakstīja to spainī. — Sis te lakstiņš ir Sequoiadendron giganteum. Milzu sekvoja, sarkankoks, kas spēj izaugt trīsdesmit piecu pēdu resnumā un trīssimt pēdu augstumā, pat vēl vairāk, bet par to nu esat atbildīgi jūs, kopiet un laistiet ar sviedriem un asinīm. Un pagaidām turiet zem jumta! — Bez kādām ceremonijām viņš uzblieza spaini uz stikla galdiņa, bet Ņina ar steigu noņēma to nost. — Es iegriezos sekvoju mežā uz stundiņu, bet paliku tur visu dienu un vēl pusi nakts.

Gribat iemācīties to, ko neiemāca nevienā augstskolā vai arhitektu birojā? Ejiet sekvoju mežā! Forma, gaisma, ēna! Es jums saku, brīnišķi, viens vienīgs brīnums!

— Raf, tas nudien ir kolosāli! — Ebijs lūkojās uz stādiņu. — Es jau skaidri zinu, kurā vietā to stādīt.

— Stādi vesels! — Rafs attrauca. Ebijs nodomāja, ka draugs kļuvis vēl it kā garāks un tievāks, stūrainā seja vēja appūsta, un acis zvēro tādā zilumā, kādu Ebijs neatcerējās jel kad redzējis.

— Godavārds, prieks tevi redzēt, ķebursnīpi! ;— teica Binks.

— Tu izskaties vienkārši kolosāli, Raf! — Troja sacīja.

Rafs sarauca pieri.

— Tiešām izskaties, — viņa teica. — Droši vien esi iemīlējies.

Rafs uzgrieza Trojai muguru, apvēzis ar plaukstu platu loku gaisā, viņš traucās stāstīt Ebijam: — Ebij, to visu nu es redzēju pats savām acīm! Ikviens, ko ceļā sastapu, ikviens, ar kuru gadījās runāt, dzinās tikai uz Rietumiem. Apsolītā zeme! Un pēkšņi es saņemu tavu vēstuli par mājas iesvētīšanu, un šis te nieka štatiņš iekožas sirdī kā zaudēta mīlestība. Un nekas cits man vairs nav vajadzīgs. — Rafs atvilka elpu. — Es būtu ieradies agrāk, bet man gandrīz vai no dibena apakšas nospēra mašīnu. Atpakaļ jau dabūju, bet bez šādām tādām detaļām, kā, piemēram ... — Viņš pēkšņi aprāvās, it kā baidīdamies ar šo stāstu aptumšot satikšanās prieku. Sagrābis Ebija roku, viņš pievilka draugu sev klāt, apskāva un sapurināja. — Ka tev iet, veco faķīr?

Ebijs šajā brīdī no tīras sirds atbildēja, ka labi, bet Ņina jautāja: — Ko tu gribēsi dzert, Raf?

— Dzert? Es gribu ēst, Ņina! — Viņš atskatījās uz virtuvi un vēlreiz pārlaida acis viesistabai. — Lieliska māja, Ebij! Tu ne tikai esi aizgājis no Bulfinča, bet apracis viņu uz mūžību un vienu dienu, āmen! — Viņš paskatījās uz Ņinu. — Ņina, tu ziedi šī vārda vistiešākā nozīmē! Un kāda kleita! Man viss skaidrs. — Kritiski nopētījis Ebiju, viņš piebilda: — Vispatīkamākie vingrojumi liekā svara nodzīšanai.

Ebijs smaidīdams pasniedzās pēc cigaretes, uz Ņinu viņš neskatījās.

— Vai šajā par namu saucamajā dārglietu kārbiņā atradīsies kas ēdams, izņemot dāmu našķus? —jautāja Rafs.

Ņina gāja uz virtuvi. — Ko tu gribētu?

— Nepūlies! Neko smalku, — Rafs sacīja. — Kaut ko vienkārši un ātri aprijamu. Jums taču ir pie rokas kāds tradicionāls amerikāņu ēdiens, teiksim, košeris ar macēm?

Ņina iesmējās. — Nav gan. Bet no viesībām palicis vesels lērums aukstu tītaru.

Rafs izgāja virtuvē, atrada ledusskapī tītaru un nolauza resnu stilbu. Atvēris kārbu alus, viņš atgriezās pie citiem viesistabā. Un Ebijs, noskatīdamies uz Rafu, kas nu stāvēja pie kamīna, asi izjuta, cik ļoti viņam Rafa pa šo laiku trūcis un cik labi, ka Rafs atgriezies.

— Man ir tikai viens iebildums, Eb, — Rafs teica. — Pret šo kamīnu. Kāda velna pēc tu to nebūvēji pēc cilvēku mēra? Tas jau ir-pundurim. Un vai nebija pasaulē neviena cilvēka, izņemot mani, kas atgādinātu tev svētāko no senajām Amerikas tradīcijām? Ja reiz kamīns, tad kamīns! Vismaz četras pēdas desmit augstumā un septiņas pēdas platumā, toties ne dziļāks par divdesmit četrām collām. Tad kamīna siltums ņems cauri kāju pirkstiem, lāpstiņām, kam vien gribi. Kamīns ir nama klēpis! — Viņš iecirta zobus tītara stilbā.

— Kā tu domā, cik ilgi viņš te paliks? — Ņina sēdēja pie sienā iebūvēta tualetes galdiņa un triepa krēmu uz sejas.

— Nezinu, — Ebijs atteica. Viņš pogāja pidžamu.

■— Kāpēc tu jautā?

— Tāpat vien, — Ņina sacīja. — Viņš ir nevīža. Pa šo brītiņu līdz gulētiešanai viņš paspēja pielūžņot viesistabu tā, ka ne apgriezties.

— Jā, — Ebijs piekrita, jo arī viņš necieta nekārtīgus cilvēkus, Rafs bija vienīgais izņēmums. — Vai tas nebija patiešām mīļi, ka viņš stiepa mums to koku cauri visai Amerikai?

— Mm, — Ņina izdvesa taktisku piekrišanu. Pret Ra-fu viņa allaž bija izturējusies pasvītroti pieklājīgi.

— Pag, es nupat kā atcerējos! Viņam taču nav cigarešu. — Ebijs uzvilka rīta svārkus, paķēra no galda cigarešu paciņu un devās uz durvīm. — Tūlīt būšu atpakaļ. — Viņš paskatījās uz Ņinu, pēkšņi aizvēra durvis, pienāca pie viņas un pārliecās noskūpstīt ar krēmu iemalotās lūpas.

— Ostin, kad man seja vienā krēmā! — Viņa savilka grimasi pret savu attēlu spogulī.

— Pēc minūtes būšu atpakaļ, — Ebijs sacīja, nespēdams atraut acis no spoguļa, kurā baltoja viņas maigie pleci un tvirtās krūtis ar jaunavīgi sārtiem, cauri naktskreklam saredzamiem galiņiem. — Ņina, tu pagaidīsi, jā? Es tūlīt!

— Ai, Ebij, ir jau tik drausmīgi vēls!

It kā no malas viņš dzirdēja savu balsi: — Kad tu biji laukā uz terases ar Voliju Grešemu, tu nemaz nelikies nogurusi.

— Dieva dēļ, Eb!

Dusmas un apnikums, kas pazibēja Ņinas acīs, lika viņam teikt: — Piedod, es tā negribēju! Es patiešām negribēju to pieminēt. — Viegliem pirkstiem viņš atvainodamies pieskārās Ņinas plecam. Iziedams no istabas, viņš zināja, ka šonakt ar atgriešanos var nesteigties.

Ejot cauri viesistabai uz gaiteni, viņš pamanīja uz terases baltu stāvu. Tā bija Troja savā necirpta samta rīta kleitā; sēdēdama uz terases, viņa smēķēja cigareti, mēnesnīcas gaismā viņas seja likās sevišķi bāla.

Kad Ebijs pienāca klāt, viņa jautāja: — Kāpēc tu neguli, Eb?

— Jāienes kāda cigarete Rafam, — viņš atteica. — Es gan taisījos jautāt tev to pašu. Kur ir Vinss? — Viņš cieši ielūkojās māsas sejā. — Kaut kas noticis, Troja?

— Vienkārši nenāk miegs. Grasījos jau pieklauvēt pie tavām durvīm, bet attapos, ka tas būtu zemiski. Kā nekā jaunlaulāts vīrs.

— Nē. Es... — Viņš novērsa skatienu uz viesistabas stikla sienu. — Tikai ienesīšu cigaretes Rafam.

— Es droši vien vēl būšu tepat, — Troja teica un, viņam jau projām ejot, piebilda: — Vai tu maz zini, ka tavā ceriņ-krūmā ir putnu perēklītis?

Lēnām iedams uz gaiteņa galu, kur bija Rafa istaba, Ebijs mēģināja uzminēt, kas nomāc Trojas sirdi.

Nu viņš jau bija pie Rafa durvīm un klusi pieklauvēja. — Man ienāca prātā, ka tev vairs nav smēķu, — viņš sacīja, kad Rafs atvēra durvis.

Rafs bija tikko kā iznācis no dušas, mati slapji, ap vidukli aptīts zils dvielis. — To es saucu par apkalpošanu, Eb. —- Viņš atplēsa paciņu. — Labāk neizlutini mani no paša sākuma, es varbūt palikšu te nedēļām ilgi. Atceries

anekdoti par sievieti, kas gāja pie rabīna žēloties, ka viņas mājā dzīvo pārāk daudz cilvēku?

Ebijs smaidīdams pamāja. — Šī istaba nosaukta tavā vārdā.

— Paldies. — Rafs atlaidās mīkstā Jūku krēslā iepretim stiklotās sienas plašumam.

— Tavi instrumenti un grāmatas ir darbistabā, — Ebijs teica. — Tu varbūt brīnies, kur tos esmu licis.

Savus vārdus Ebijs dabūja nožēlot tūlīt, jo Rafs piebilda: — Kā nekā septiņdesmit pieci dolāri.

— Es neteicu tādā nozīmē.

■— Zinu, ka neteici.

— Bet, ja tu grasies tās pārdot atkal, — Ebijs sacīja,

— tad zini, ka laukā no mājas tās nelaidīšu.

— Te patiešām ir drošāk. — Rafs aizsmēķēja cigareti.

Brīdi viņi klusēja. — Paklau, Raf, mums ar Vernu tagad

ir tas bankas projekts, es it kā esmu zirgā, un, ja tu gadījumā patlaban neesi vēl ne par ko izšķīries, es varētu ...

— Aizmirsu tev pateikt, — Rafs viņu pārtrauca, — ka man jau pirmdien jābūt darbā.

— Tev ir darbs? Un tu pat neieminējies! — Ebijs apsēdās uz zemās divguļamās gultas malas. — Kur un pie kā?

— Ņujorkā.

Ebijs izbrīnījies paskatījās uz viņu.

— Nav jau tas, uz ko es tēmēju, — Rafs paskaidroja.

— Bet viss notika tā, ka es neuzskatīju par iespējamu atteikties, kaut gan neesmu māņticīgs.

— Gan jau esi. — Ebijs aizkūpināja cigareti, bet no pirmā dūma sāka klepot, krūtīs kaut kas aizčerkstējās, un viņš pasteidzās cigareti nodzēst.

— Tikai pa mātes līniju, — Rafs teica.

— Mēs runājām par darbu.

— Tad jāsāk ar šo pavasari, kad es rietumu krastā satiku Homēru Džepsonu un viņš man iedeva ieteikuma vēstules «Herisonam un Abramovičam», kā arī «Skidmo* ram, Ovingzam un Merilam». Es torīt gāju pāri Rokfellera laukumam pie Herisona, bet ieskrēju taisni krūtīs Metjū Pīrsam, Veirhalles labajam ganam. Kur es ejot? Pie Herisona. Kāpēc pie Herisona? Stāties darbā. Nē, viņš pats došot man darbu savā birojā, kaut gan stikla bordeļus viņiem reti nākoties būvēt. Vārdu sakot, pēc brītiņa es jau spiedu roku projektu daļas šefam. Milzu kantoris — un ne velna

no tā, ko es būtu gribējis. Bet es nospriedu, ka man tieši vajadzīgs milzu kantoris milzu pilsētā, jo esmu vēl pārāk zaļš.

— Rafl — Ebijs pamāja uz cigareti, kas Rafa pirkstos bija nodegusi līdz filtram.

Rafs paskatījās lejā, atrāva roku, un cigarete nokrita uz grīdas, Ebijs pielēca kājās, paķēra to un ielika pelnu traukā.

— Gandrīz pirkstu nodedzināju. — Rafs purināja plaukstu gaisā. —• Tā laikam bija zīme. Brīdinājums.

— No kā?

— Nezinu. Varbūt mājiens, ka es prātīgāk darītu, ja to darbu galu galā nemaz nepieņemtu. — Viņš paliecās uz priekšu krēslā. — Nevelk. Nejūtu neko no tās aizrautības, ar kādu es gāju strādāt pie Sārinena.

— Man gan liekas, ka tas ir lieliski, — Ebijs teica. Viņš paskatījās uz durvīm, un viņam ienāca prātā, ka no rīta, kad apkārt būs visi pārējie, vairs nevarēs izrunāties no sirds. Viņš jautāja: — Kā patlaban jūtas tava māte? Ja, protams, esi noskaņots par to runāt.

Rafs nolaida acis, skatīdamies savā rokā. — Ka es biju aizbraucis pie viņas, tu jau zini.

— Jā.

— Stāvoklis ir bēdīgs, Ebij.

— Es nopratu, ka labāk viņai nekļūst.

— Viņa mani šoreiz pat nepazina.

Ebijs gaidīja. Viņš zināja, ka darījis pareizi, apjautādamies par māti; bija skaidri redzams, ka Rafam vajag par to izrunāties, pastāstīt kādam.

— Es aizbraucu uz turieni, — Rafs lēni sacīja, — lai paskatītos, vai nebūtu iespējams pārvest viņu uz Austrumiem, tuvāk pie sevis, bet nu tas ir galīgi izslēgts. Viņa neparko nebrauks. — Rafs piecēlās no krēsla. Savilka dvieli ciešāk. — Viņa ir iedomājusies, ka sanatorija... Viņa to izjūt kā mūsu veco māju Segino un staigā, izrīkodama kopējus, lai krietni apstrādā ar putekļsūcēju viesistabu un notīra ēdamistabā lustru, bet pati skatās pa logu un gaida Morisu. Viņa man sacīja, ka Moriss jau esot ceļā uz mājām, kuru katru brīdi atgriezīšoties un viņa gribot, lai māja ir tīra. — Rafa acis satumsa no atmiņām. — Ir tāds izteiciens: mirt no salauztas sirds. Tieši tas ir noticis. Džūlijas sirds ir salauzta. Nekas cits viņai nekaiš. Kad viņa zaudēja Morisu, tad zaudēja dzīvi un prātu. Viņa ir

jau pavisam sajukusi, Ebij. Ārstus nelaiž ne tuvumā, insulīnu iešļircināt nejauj. Tas mani visvairāk uztrauc. Visu laiku staigā, saposusies kā uz svētkiem, un nost neģērbjas neparko — lai būtu skaista, kad pa durvīm" ienāks Mo-riss. — Rafs neredzošām acīm paskatījās apkārt. Es nevarēju to izturēt.

Ebijs pakratīja galvu, bet Rafs piebilda: — Ar visu to viņa ir laimīga, viņa, paldies dievam, ir ļoti laimīga. Viņa ir laimīga kā bērns. Vai kā līgava.

— Tas jau ir kaut kas, — Ebijs teica.

— Jā.

Bet nu Ebij am kļuva skaidrs, ka blēņas vien Rafs runājis par darbu Ņujorkā pie Pīrsa un Pendera. Rafs vienkārši bija spiests to pieņemt, viņam vajadzēja strādāt tur, kur var vairāk nopelnīt, jo bija skaidrs, ka izdevumi par mātes turēšanu sanatorijā kļūs ar katru dienu lielāki.

Ebijs apspieda mirkļa vēlēšanos piedāvāt Rafam darbu pie «Ostina un Ostina». Viņš zināja, ka Rafam to pieņemt būtu tikpat grūti, cik viņam piedāvāt. Viņš jautāja: — Nedēļas nogalēs tu vismaz varēsi laiku pa laikam izrauties un atbraukt ciemos? Ja, protams, tu sadomāsi strādāt Pīrsa birojā.

Rafs pacēla acis. — Tas būtu brīnišķīgi! — Viņš atkal savilka dvieli ciešāk un, it kā vēlēdamies izkliedēt drūmo noskaņu, ko pats bija radījis, savā pierasti mundrajā balsī apvaicājās: — Un kā ar laulības dzīvi, doktor? Tu izskaties gandrīz kā ... — Viņš pašķielēja uz Ebiju. — Vismaz tu neesi vairs tas tīriņais un nevainīgais Ebs Ostins, kuru es stādīju priekšā tai — nu, kā jel viņu sauca?

— Neesmu gan, — Ebijs izmeta un žigli piebilda: — Ņina lien vai no ādas ārā, aģitēdama par «Ostinu un Ostinu». — Viņš paklusēja. — Kā viņa, tavuprāt, izskatās?

Rafs vilcinājās tikai kādu sekundes daļiņu. — Lieliski, pati pilnība. Kā tavs nams. Lai velns mani parauj, ja tu patiešām nebiji pelnījis tik daiļu sievu! Un tās laimes tev pietiks ilgiem gadiem.

— Jā. — Ebijs atvēra durvis.

Rafs jautāja: — Tava astma atkal pilnos ziedos? Tu čīkstini plaušas kā ...

Ebijs attrauca: — Vienkārši esmu pārsmēķējies. Redzēsimies no rīta, Raf. — Viņš gāja atpakaļ pa gaiteni garām Vinsa istabas durvīm un cauri tukšajai, tumšajai viesistabai. Kad viņš iznāca uz terases, Troja, cieši ievīstīju-

sies baltajā rīta svārkā, stāvēja pie augstā ceriņkrūma.

— Taisni beidzos nost, kā gribas ieskatīties tajā ligzdiņā, — viņa aušīgi sacīja. — Rit dabūšu kāpnes un to izdarīšu.

— Tie ir kolibri. Iekšā divas oliņas, — Ebijs teica. •— Neesi nosalusi?

— Mazlietiņ. Man vajadzēja gan paredzēt, ka jūs ar Rafu aizpļāpāsieties.

— Saproti, viņš... — Ebijs aprāvās, ne jau par Rafu vajadzēja runāt. — Iesim labāk iekšā! — Un jau istabā, iedams līdzi Trojai uz zvilni kamīna priekšā, viņš sacīja:

— Garām ejot, dzirdēju, ka Vinss šļūkā pa savu istabu.

— Tāpēc vien, ka nevar šļūkāt pa manu, — Troja atteica. Nosēdusies blakus brālim, viņa pavilka zem sevis basās kājas. — Tavā mājā viņš ir pati kautrība. Lai tu nedomātu, ka viņš kompromitē tavu māsu.

— Kas tev uz sirds, Troja? Tu esi tik nervoza. — Ebijs vērīgi paskatījās uz māsu.

— Nekas īpašs, — Troja atteica.

— Tu pat grasījies klauvēt pie manām durvīm.

Viņa pameta acis uz Ebija guļamistabas pusi. — Pagaidīsim līdz rītdienai. Vari te nesēdēt un neglaudīt manas nabaga rociņas.

— Nekas, tikpat labi varu arī pasēdēt. — Ebijs pat nepūlējās neizrādīt, ka ir noraizējies. — Kas īsti noticis? Nesaprašanās ar Vinsu?

Troja piecēlās un pagājās līdz kamīnam. — Redzi, tam nav nekā kopīga ar morāliskas* dabas apsvērumiem, — Troja vilcinādamās iesāka, novērsusi skatienu uz nule pakārto gleznu, — bet es tomēr neesmu pārliecināta, ka mums ar Vinsu nevajadzētu apprecēties.

— Kad mēs pēdējo reizi tikātnies, tu apgalvoji, ka tas esot galīgi izslēgts, — Ebijs teica.

—- Toreiz es vēl nezināju, ka esmu stāvoklī.

— Tu, — Ebijs aprāvās jau ar šo pirmo vārdu. Viņš nicināja sevi par nespēju normāli reaģēt uz normālu dzīves situāciju, par šo pēkšņo morāliska sašutuma uzliesmojumu, kaut gan grūti būt objektīvam, ja tas noticis ar paša māsu.

— Eb, dārgumiņ, lūdzu, netaisi tādu ģīmi! Zini, pēc kā tu tagad izskaties? Klausies un nokaunies! Pēc mūsu drūmās ciltsmātes Hannas Trojas. Tikai vēl nejaukāks.

Ebijs sarauca pieri, atcerēdamies veco, nomelnējušo ģimenes portretu, ko Troja no Bostonas bija paņēmusi līdzi uz Ņujorku un pakārusi savā istabā. Lai pārvarētu neveiklību, viņš aizsmēķēja cigareti, bet dūmi atkal uzsita klepu. Beidzot viņš sacīja: — Nesaprotu, kas te vēl ko svārstīties. Tu taču nekādā ziņā neiesi pie kāda no tiem drausmīgajiem ...

— Nē jel! Es nepieļauju domu, ka man vajadzētu atteikties no šī mīļa, jaukā mazulīša, tomēr negribu atteikties arī no darba. Un es...

— Vinss zina?

— Jā, un staigā kā gaisā parauts. Nikns pēc velna, ka nevarēja mani uz karstām pēdām aizvilkt pēc laulību licences.

— To jums vajadzēja gan izdarīt, «— Ebijs sacīja.

— Un netikt uz tavas mājas iesvētīšanu, — iebilda

Troja. ,

Ebijs pat nepasmaidīja. — Tu precētos ar Vinsu, ja tas nebutu noticis? v.

— Tur jau tas āķis, — Troja atbildēja. — Taisni par to neesmu pārliecināta. Jo tas ir tik ārkārtīgi svarīgi. Būt pavisam godīgai šajā punktā, lai cik ļoti gribētu bērniņu. Protams, varētu jau arī tāpat, nemaz neapprecoties, man pašai tas patiktu vislabāk. Bet tā būtu drausmīga nekrietnība pret tēti un droši vien tevi arī. Māte, liekas, kaut kā tiktu tam pāri. Bet tētuks, — viņa iesmējās, — tētukam noteikti liktos, ka viņam kaut kā būtiska pietrūkst, vai ne?

Ebijs īpaši neklausījās Trojas pļāpāšanā, tā galu galā bija tikai viņas parastā maniere jebkurai situācijai pieiet no komiskās puses. Viņš nolēma nesacīt neko tādu, kas varētu paskubināt Troju uz tālākām pārgalvībām. — Par Vinsu gan tu nevari teikta ka viņu nepazīsti. Reizi vai divas tu jau gandrīz apprecējies ar viņu, vai ne? Un, man liekas, ne tāpēc, ka juties spiesta to darīt.

— Kāpēc tu apprecēji Ņinu?

— Tāpēc, ka ... — viņš sastomījās. — Tu taču zini, ka es beidzos vai nost pēc viņas. Tu to zini, Troja.

— Un tu esi priecīgs, ka apprecēji viņu?

— Kas tas par muļķīgu jautājumu? Protams, esmu priecīgs.

— Jautājums nemaz nav muļķīgs. Es gribu zināt. Jo briesmīgi būtu kādu rītu pamosties un saprast, ka neesi priecīgs, — Troja sacīja.

— Tev nekad nav patikusi Ņina. Jau no paša sākuma,—* Ebijs teica.

— Ne gluži tā. Vienkārši es neizjutu viņu kā pazīstamu cilvēku, — Troja atbildēja. <— Un baidījos, ka arī tu viņu nepazīsti. Un visu to es tev jautāju tāpēc, ka... ja nu es nemaz nepazīstu Vinsentu?

—' Tev bija diezgan laika iepazīt.

*— Ai, es viņu milzīgi cienu, tas ir, es domāju, ka viņam būs milzīgi panākumi, un, dieva vārds, viņš ir tik skaists, ka skaistāks vīrietis nemaz nevar būt. Bet pazīt viņu — vispār kādu līdz galam pazīt — vai tas ir iespējams? Un tad man sametas bail, Ebij.

— Bet tu zini, vai viņš tevi mīl vai nemīl.

•— Jā. To es zinu droši.

•— Ar to pilnīgi pietiek. Vai tad ne?

Ilgu brīdi Troja lielām, nopietnām acīm lūkojās brāli. —* Eb, tu joprojām neesi atjēdzies no šoka jeb vai patiešām tā domā?

Viņš vilcinājās ar atbildi. — Pirmajā brīdī es biju pārsteigts un diezgan nepatīkami. Bet vispār man nenāk ne prātā izlikt melns uz balta, kas tev jādara, un pēc tam izrādīties pie visa vainīgam. Es tikai domāju, ka tu galu galā tāpat apprecētos ar Vinsu.

— Daļēji tev taisnība. — Troja apmeta līkumu kafijas galdam un apsēdās brālim blakus. Kājas viņa atkal pavilka zem sevis. Ebijs aplika roku viņas pleciem, un ilgu laiku abi klusēja. Tad viņš noskūpstīja māsu uz vaiga.

— Es vispār nedomāju, ka tu esi spējīga uz pārāk aplamu rīcību.

Troja neatbildēja uzreiz. — Es arī ceru, ka gluži tik dumja nemaz neesmu, — viņa beidzot noteica.

Ebijs saprata, ka līdz ar to Troja piekritusi viņa padomam.

Troja sarosījās viņam blakus un klusi, gandrīz nedzirdami iesmējās. — Eb, lai kā arī būtu, nekādā gadījumā neizrādi Vinsentam, ka tu visu zini! Lai neaizskartu viņa patmīlību, jo viņš tik ļoti baidās kaut ko izdarīt ne tā, kā vajadzīgs, tas ir, viņam gribas rīkoties tā, kā, viņaprāt, tev liktos pareizi. — Viņa padomāja un piebilda: — Daudzējādā ziņā Vinss ir drausmīgi bērnišķīgs, lai cik pieaudzis un pat pārāk pieaudzis būtu citās dzīves jomās.

— Zinu.

Tad viņa piecēlās. — Labāk pateikšu viņam jau tagad,

ka esmu ar mieru. Viņš mocīsies augu nakti, ja neuzzinās, ka visam lemts nokārtoties pēc velna pieklājīgi.

Ebijs uzslējās kājās, un Troja pienāca viņam klāt. — Ar-labunakti, mīļum! Paldies. — Un mazā, baltā figūriņa, basās pēdas plikšķinot, izgāja no istabas.

13

Vientulības sala, kurā Rafs tik bieži jutās izsviests, pletās ap viņu ari pirmdienas rītā, kad viņš pa Ņujorkas Me-disona skvēru gāja pieteikties darbā pie Pīrsa un Pendera.

Un viņš nodomāja, ka viņa ceļojumi zināmā mērā veco vientulības loku savilkuši pat vēl ciešāk. Jā, viņš bija redzējis daudz apbrīnas vai nožēlas vērta, bija saticis daudzus cilvēkus un, kā parasti, atdevis viņiem no sevis visu, ko spējis. Tā viņš sevi izdāļāja vienmēr, un tas atmaksājās, bet iztukšoja arī un lika vēl asāk just salas robežas. Viņš atcerējās, kā Ebijs Ostins bija vakar vedis viņu uz staciju. Un ko Ebijs viņam atvadoties teica? Viņš sacīja: — Raf, tu iedvesi īsto dzīvību manai mājai, tikai tagad es jūtu, ka patiešām tur dzīvoju.

Bet tas nāca viegli, jo viņš mīlēja Ebiju, — pārlieku smalka māja, pārlieku auksta sieva un tā joprojām. Taču, tiklīdz viņš tovakar bija nolicies gulēt nevainojamā guļamistabā, kurai abās pusēs aiz sienām bija pa laimīgākam vai nelaimīgākam divatam, viņu pārņēma svešā krastā izsviesta cilvēka vientulība, kas saldēja kā auksts pusnakts vējš.

Varbūt Ņujorka viņam kaut ko dos. Kādu cilvēku vai vismaz kādu dziļu aizgrābtības mirkli. Vai pat abus reize. Tā, protams, bija tīra plika sapņošana. Viņam nemaz negribējās būt Ņujorkā, drīzāk kādā mazā pilsētā, kur viss ir tuvs, ar roku aizsniedzams, jo mazās pilsētiņās pat vientulība ir savādāka. Ne tāda kā te, kā šajā Ņujorkas ielā.

Te, kur tirdzniecības ēkas un noliktavas slējās no visām pusēm, kur skatlogu mirādes spīdēja savā pārpilnībā, kur garām kā paisuma vilnis uz pašiem zināmu mērķi plūda pircēju bari, viss atgādināja Rafam viņa bēdīgo finansu stāvokli.

Gaidīdams zaļo uguni, viņš stāvēja ietves malā un domās rēķināja: kabatā divsimt deviņdesmit dolāru. Viss*ka-pitāls. Prēmija notērēta līdz pēdējam. Tiesa, atceļā uz

Austrumiem viņš labu laiku nostrādāja par rasētāju pie kāda Sanfrancisko arhitekta un nopelnīja piecsimt dolāru.

Mīnus gandrīz piecsimt dolāru, kad Ņūdžersijā viņam nozaga mašīnu, jo naudu viņš bija glabājis paneļa atvilk-tnītē — un, kad policija sadzina rokā mašīnu, atvilktnītē vairs nebija ne plika centa.

Šodien, agri no rīta, viņš bija pārdevis savu mašīnu lietotu automobiļu uzpircējam Septītajā avēnijā.

Mīnus simt sešdesmit dolāru, kas vēl šodien pat jānosūta pa pastu tiem «Priežu» zeļļiem. «Ar dziļu nožēlu darām Jums zināmu, ka pārtikas preču cenu un algu paaugstinājuma dēļ, kā arī ņemot vērā papildu pakalpojumus, ko prasa Jūsu mātes veselības stāvoklis, esam spiesti attiecīgi paaugstināt maksu par mūsu pakalpojumiem...»

Tālāk: mīnus īres maksa mēnesi uz priekšu par vienistabas dzīvoklīti, ko viņš bija sameklējis Četrdesmit ceturtās ielas un Otrās avēnijas stūrī, netālu no Apvienoto Nāciju nama jaunbūves.

Plus: pēc nedēļas septiņdesmit pieci dolāri algas no Pīrsa un Pendera.

Rafs pārgāja pāri ielai un ielūkojās duļķaini sarkanajā celtnē, šajā drūmajā un neizteiksmīgajā akmeņu blāķī, kura vienīgā un neslēpti vulgārā sūtība bija dot saviem īpašniekiem pēc iespējas daudz izīrējamas platības par viszemāko pašizmaksu. Nams acīm redzami nebija celts, lai pacilātu sirdi un priecētu prātu. Tikai platība un cena.

Varētu domāt, ka tik iespaidīga firma kā «Pīrss un Penders» nemūžam un nekad neapmestos tādā namā, īstā vecās Menhetenas briesmonī. Menhetena, daudzu jo slavenu arhitektu veidotais amerikāņu kultūras komplekss, kuras siluets kļuvis par simbolu visas pasaules priekšstatos, bet kuras arhitektūrā ne viena vienīga celtne nebija atvēlēta Frenkam Loidam Raitam vai Его Sārinenam.

Rafs atgrūda melnās durvis un iegāja vestibilā. Pacēla acis uz pulksteni pie blāvas — it kā cietuma sienas. Viņš bija nokavējies par desmit minūtēm.

«Pīrss un Penders»., kas joprojām rosīgi darbojās šajā paplukušajā, pagalam no modes izgājušajā ēkā, bija solīds, laika pārbaudi izturējis komercuzņēmums, kura celtnes visumā uzskatīja par teicamām. Pa Metjū Pīrsa at-būtnes gadiem uzņēmums bija plaucis un vērsies plašumā. Un, kaut arī Pīrss joprojām saņēma procentus no peļņas, šie procenti bija tikai piedeva universitātes pasniedzēja

algai un privātās prakses honorāriem Ņūheivenā. Taču tas nebija Pīrss, bet Penders, kas savā laikā izlauza firmai ceļu uz panākumiem. Penders bija lielisks arhitekts, bet klienti atņēma viņam tik daudz laika, ka projektēšanas darbus vajadzēja atstāt spējīgu apakšnieku ziņā. Un firmas gods attiecīgi bija viena vienīga vīra — projektu daļas vadītāja rokās — tā paša, karti vajadzēja kļūt par Rafertija Blūma priekšnieku.

Nosaucis savu vārdu sekretārei, kas sēdēja pie veclaicīga komutatora, Rafs palika uzgaidāmā telpā. Kuņģa bedrītē nervozi smeldza, kā vienmēr pirmajā jauna darba dienā, jauna dzīves posma sākumā. Izklaidēšanās pēc viņš pievērsās fotogrāfijām, kas rotāja vecās, dzeltenās sienas: attēli demonstrēja «Pīrsa un Pendera» celtnes — autostacijas, universālveikalus, fabrikas, tirdzniecības centrus, īres namus. Kolosi vien, ne miņas no tādiem sīkumiem kā ģimeņu mājas. Vēl neomulīgāk viņam kļuva, redzot, cik nomācoši līdzīgas ir šīs varenās, pēc savam funkcijām atšķirīgās celtnes. Visas ļoti skaistas, nevainojami veidotas. Tikai motīvu atkārtošanās uzdzina garlaicību.

Viņš novilka mēteli, nolika melno rasetni. Telpas galā platas kļavas koka durvis ļāva ieskatīties galvenajā rasē-tavā. Tā bija nolaista, bet ērta telpa, pilna darbinieku. Pār katru galdu karājās dienasgaismas lampa, cauruļu groteskie.apveidi atgādināja televīzijas antenas pār lauku māju jumtiem.

— Hei, Raf!

Rasētavas durvīs paradījas kopš Ņūheivenas laikiem neredzētā Braisa Džounsa raženais stāvs.

— Es jau padzirdēju, ka tu nākšot pie mums strādāt. — Braiss paslidināja plaukstā biezu novilkumu rulli. Rafs priecājās redzēt pazīstamu seju, un kādu brīdi viņi ar Braisu kavējās atmiņās. Tad Džounss sacīja: — Piedod, bet nu man jāiet. Darbs būvlaukumā.

— A, — Rafs novilka. Tad pavaicāja: — Kā te vispār ir, Brais? Tev patīk?

— Patīk it labi, — Braiss Džounss atteica,

— Ko tu pašlaik dari?

— Šovasar raujos galvenokārt pa Longailendu, — Braiss sacīja. — Ceļam tur noliktavu. Var krietni paprak-tizēties. Un man patrāpījies ļoti labs darbu vadītājs.

— Lieliski, — Rafs noteica.

-— Neesi nu tik skābs, Raf! Te nemaz nav slikta kompānija.

Rafs pasmaidīja.

— Pareizāk sakot, — Braiss turpināja, — ja nav iespējas stradāķ pašam uz savu roku, tad šī vieta ir vismaz tikpat laba kā jebkura cita. Un ar zināmu reputāciju.

— Jā.

Džounss pārlaida skatienu veco sienu dzeltenībaiJ—Piegājiens te ir elementārs, Raf. Dari, ko tev liek. Un viss.

— Jā.

— No tada principa vadās visi lielie uzņēmumi, un tas ir nepieciešami, — Braiss sacīja. — Citādi bankrots.

Rafs pamāja.

Braiss Džounss aizpogāja žaketi. — Tu, protams, būsi projektētājos?

•— Jā, — Rafs atbildēja.

— Kompānija uz goda, — Braiss teica. — Pats šefs Mansons Kerks arī ir no īstajiem puikām.

— Tu saki?

•— Jāuzķer tikai viņa darba stils, — Braiss paskaidroja. — Viņš ir bļaustīgs, es gribēju teikt, viņam ir sava pieeja darbam, un uz to viņš pastāv, bet ļoti talantīgs puisis. — Braiss pakratīja Rafa roku. — Lai tev labi veicas, veco zēn!

Kad Džounss bija aizgājis, ieradās kāds vecīgs vīrs un sāka vadāt Rafu pa kantora aizgaldiņiem, kur vajadzēja kārtot darba aizsardzību un apdrošināšanu, saņemt darbalaika grafikus un stundu sarakstus, pildīt anketas, Viņš iepazinās ar daudziem un dažādiem cilvēkiem. Beidzot viņu ieveda kādā jau lielākā kabinetā un stādīja priekšā misteram Penderam.

Kad Rafu beidzot aizveda uz projektu zāli, nelielu telpu pašā tālākajā stāva galā, viņš jutās kā citrons, kam aiz muguras viss ceļš no zara līdz sulu spiedei un konservu bundžai.

Mansons Kerks sēdēja savas vecās, nekārtīgās istabeles haosā, Rafam ienākot, viņš pacēla līdz caurspīdīgumam plānos plakstus un uzlūkoja viņu ar savām gaišajām acīm, kam gaļīgie pietūkuma maisiņi lika izskatīties tumšākām un šaurākām, un mazliet pavēra smaidā plānās lūpas. Kerks bija sīka auguma, gandrīz kuprains, plāniem, sēra dzelteniem matiem. Mugurā viņam bija gaiši rūtains krekls ar melnu, neaizsietu kaklasaiti. Kerks pat negrasī-

jās piecelties. —■ Sēstieties, Blūm! — Viņš pablenza uz ra-sētavas durvīm, nobrēcās «Sol!» — un pēc mirkļa Rafs tapa iepazīstināts ar Solu Veintroubu, Kerka palīgu.

— Priecājos, — Veintroubs sacīja. Viņš bija garš, tievs un izskatījās ļoti noguris. Uz labā vaiga melnoja dzimum-zīmīte, un, kad viņš, kā patlaban, smaidīja, dzimumzīmīte šķita dejojam.

— Sol! — Kerks pacēla caurspīdīgo lineālu un viegli paklaudzināja pa izrobītā kļavas dēļu galda stūri. — Sol, cik iespējams ātri izdibini, ko šis cilvēks apguvis Jēlā, vai kur nu viņš mācījies, un dari man to zināmu! Nesaprotu, ko viņi visi dzenas uz projektētājiem. — Viņš joprojām runāja ar Veintroubu, bet domāti šie vārdi bija Rafam. — Kad viņi apjēgs, ka arhitektūrā ar sevi un dzīvi mierā ir tikai rasētāji, kas dara savu darbu un ne par ko neatbild? — Tad beidzot viņš pievērsās Rafam. — Pasakiet vēlreiz, kur esat mācījies un strādājis.

Rafs pūlējās pārvarēt aizvainojumu, viņš novērsās un paskatījās uz Veintroubu, un Veintrouba siltās, brūnās acis smaidīja, dzimumzīmīte uz vaiga lēkāja un dejoja. Nu Rafs spēja sastapties ar Kerka skatienu un nosaukt datus: trīs gadi Mičiganas universitātē, divi Jēlā, vasaru prakse Detroitas, Blumfīldhilzas, Ņūheivenas un Sanfrancisko arhitektu birojos.

Kerks izskatījās apmierināts. — Paldies dievam! Vismaz viens, kam nevajadzēs autiņus mainīt. Pratīs pats uz podiņa nosēsties. — Viņš pavēra acis platāk un pārlaida skatienu sienām, kas bija nospraudītas ar jaunceltņu fotogrāfijām. — Labi, paskatīsimies, uz ko jūs esat spējīgs, Blūm. — Viņš paņēma no galda kartona tabulu, labu brīdi pētīja to un teica: — Mēs esam iekavējušies ar ķīmiķiem, Sol. Paraudzīsim, kā mūsu jaunais būtu risinājis ieejas problēmu. — Iešķindējās telefons, Kerks pacēla klausuli un sāka runāt. Rafs un Veintroubs kādu laiciņu gaidīja, tad Veintroubs pamāja un gāja ar Rafu_ laukā. Alansona Kerka balss nīgri un garlaikoti ducināja aiz durvīm.

— Viņš ir noguris, — Veintroubs sacīja Rafam, kad viņi iegāja projektētāju zālē. — Pārgurumā viņš kļūst rupjš. Jums jāpierod pie viņa rakstura. Viņš bija... Viņš ir ļoti labs cilvēks.

Rafs pūlējās to saprast un saskatīt Kerkā citu — iejūtīgāku radījumu, nekā ar pirmo acu uzmetienu šķitis, viņš

prātoja, kas licis Kerkam mainīties un kāds viņš bijis ag-rak, ja reiz Veintroubam tik vientiesīgi paspruka; — Viņš bija ... Viņš ir ļoti labs cilvēks.

Sols Veintroubs nesteidzīgi izvadāja Rafu pa projektēšanas nodaļu un iepazīstināja ar turpmākajiem darbabiedriem.

Tad Veintroubs gāja pēc rasējumiem un atstāja Rafu vienu. Rafs atvilka augsto ķebli un nosēdās, aptvēris to ar savām garajām kājām un aizāķējis pēdas aiz apakšējā spraišļa. Viņš juta, ka dažs labs no projektētājiem viņu vēro.

Pie rasējamā dēļa pa labi jauns, gaišmatains anglis klusi un neatlaidīgi svilpoja, demonstrēdams galīgu dzirdes trūkumu. Nu viņš aprāvās un pacēla acis uz Rafu. Uz viņa šaurā zoda blīda milzīga pumpa. — Redzēji velnu, veco zēn?

— Kā tev patika pats? — cita balss.

Pats? — Rafs, īsti neizpratis, pagriezās pret projektētāju, kas strādāja pa kreisi no viņa, kalsnu, jauneklīgu rudmati ar raga brillēm, aiz kurām mirkšķinājās smīnīgas acis.

— Viņa augstība Kerks, — atbildēja anglis, vārdā Čil-ders.

— Ā, — novilka Rafs.

— Kuru kasti šie tev uzbāza? — Rudmatis smīkņāja. Un, kad Rafs nezināja, ko atbildēt, paskaidroja: — Mēs visu šito būšanu kopā saucam «P. un P. Kastes».

— Projektu automāts, — Eliots Cilders teica.

Tātad viņu mājieni attiecās uz to projektu vienādību, ko Rafs bija šorīt pamanījis jau uzgaidāmā telpā.

— Kaut gan viena otra celtne, manuprāt, ir tīri laba. Vismaz tik lielam kantorim kā šis, — Rafs godīgi sacīja.

— Ja gadās kas labs, tad tas ir Veintrouba darbs, — teica rudmatainais arhitekts, kura vārds bija Jeitss. — Veintrouba vai kāda cita no mums — pārējiem galeru vergiem. — Pēc krietnas pauzes viņš piebilda: — Toties visaugstāk apmaksātajiem galeru vergiem Ņujorkā. — Viņš aizsmēķēja cigareti. — Dieva dēļ, Eliot, tu nevarētu kādu brīdi nesvilpot?

— Ai, piedod, — Eliots Cilders atsaucās, nolīka pār savu projektu, bet jau pēc mirkļa spalgā, nemuzikālā sī-koņa sākās atkal.

Sols Veintroubs atgriezās un izplāja uz Rafa galda projektu rulli: uzmetumus Apvienotajam ķīmijas pētniecības centram Ņūdžersijā.

— Kad būsiet projektu caurskatījis, es labprāt vēlētos zināt, ko jūs par to domājat, — Veintroubs sacīja. — Un pie viena jums varbūt atausīs, kā labāk izveidot galveno ieeju.

Rafs noskatījās, kā Veintroubs, garš kā zirņu maiksts, aiziet uz savu kaktu, apsēžas un ķeras pie pārtrauktā darba.

Gausi Rafs pievērsa skatienu atritinātajam rasējumu rullim uz galda. Viņš piecēlās, novilka žaketi, pakāra to uz sienā iedzītā vadža, atgriezās un vēlreiz ierīkojās uz augstā ķebļa.

Loksni pēc loksnes viņš pārskatīja projektu: būvlaukuma plāns, apakšējais stāvs, administrācijas komplekss, laboratorijas vertikālais griezums, perspektīva.

Institūta ēka bija iecerēta kā piecpadsmit stāvu augsts tornis. Logi un pārsecfžes vienādas formas un lieluma, tāpēc fasāde atgādināja šaha dēli, kopiespaids izteikti ģeometrisks, ass. Rafam celtnes apveidi likās pārāk griezīgi, pati celtne pārāk augsta un varmācīgi smaga pret desmit akru plašā apbūves gabala zemniecisko ainavu.

Nevilšus viņš pameta acis uz loksnes apakšējo stūri. Iespiesta firmas zīme: «Pīrss un Penders. Arhitekti.» Zem tās parakstīts: Projektu daļas vadītājs Mansons Kerks.

Rafs pētīja apbūves gabala plānu. Zemes apveidus, pakalnu ciļņus un kāpumus, lielākos kokus, ūdeņus, pievedceļus.

Un, jo labāk viņš izjuta zemes gabala raksturu, jo skaidrāk redzēja, kādai jābūt un kā jāiekļaujas ainavā institūta ēkai. Ka Veintroubs prasīs tikai vispārēju vērtējumu, to Rafs bija galīgi aizmirsis.

Topošās ēkas kontūras paslējās viņa acu priekšā gandrīz uzreiz, vienā mirklī, tik dabiski tās izauga no ainavas un celtnes funkcijām. Viņš pasniedzās pēc resnā, mīkstā zīmuļa. Atritināja tīru pauspapīra loksni. Uzsprauda to uz jau gatavā pirmā stāva plāna.

Ar baudu izzīmēja pamatkompozīciju: administratīvajām telpām atvēlēja tikai divus apakšējos stāvus, toties izpleta tos vaļējā četrstūrī ap lielu pagalmu vai esplanādi. Laboratorijas Rafs izvietoja tornī. Torni pašu par sešiem stāviem pazemināja, atstājot tikai deviņus.

Atkal tīru papīra loksni — uzmest kopskatu — un tad vel vienu loksni...

Nemainās tikai smagais, melnais zīmulis vieglos, aizrautīgos pirkstos.

Garas, zemas apakšstāvu horizontāles, kā stiegras, no kurām ieaug debesīs balta enkursakne — tornis.

Taču ne tāds kā šis te, lifta šahtai līdzīgais; Rafa variantā tornis plastiski sašaurinājās. Un stūrus noapaļot. Jā, apaļīgus, mīkstinātus, kā koka stumbram vai cilvēka rumpim, un pārsedžu mūra joslas, ar logu stikla lentām mīdāmās, lai apvij šo konusveidīgo torni.

Tā.

Tagad apkopot un izveidot detaļās. Atkal tīru loksni, sliedi, trīsstūri un citu, smaili uzasinātu zīmuli.

Bet tik tālu viņš netika vis.

— Jums jau iedots cits darbs? — Blakus atskanēja Veintrouba balss.

Rafs sarāvās un pacēla galvu. Lēni, ar piespiešanos atbildēja: — Nē. Iepinos šajā pašā un netieku laukā.

— Vai tiešām mūsu apvienotajos ķīmiķos? — Vein-troubs pabrīnījās, un mazā dzimumzīmīte uzmeta kūkumu. Viņš pacēla caurspīdīgo loksni, zem kuras melnoja ar ogli uzmestās fasādes apveidi. Iešķībi paraudzījās uz Rafu. — Jūs tādā garā allaž visu noārdāt un neatstājat akmeni uz akmens, ja jums kāds kolēģis lūdzis izteikt savas domas par viņa projektu?

— Nē, — Rafs sacīja. — Man tāpat vien ienāca prātā.

— Skaidrs^ — Veintroubs, joprojām projektā lūkodamies, atteica. — Kā jūs nonācāt pie šī risinājuma? Gribētos gan zināt. Ļoti skaista iecere.

Rafs atbildēja: — Kad es jau varēju iztēloties ainavu, man likāsL ka šāds variants ainavā iekļautos labāk. Pašlaik institūts drīzāk izskatās pēc lifta šahtas, tikai ar logiem. Es nodomāju: kāpēc ķīmijas institūtam vajadzētu obligāti atbaidīt cilvēkus? Un par kādiem grēkiem pašus ķīmiķus ieslodzīt lifta šahtā, lai cik skaista tā šahta būtu?

— Tas ir paša mistera Kerka projekts, Blūm.

— Es tikai gribēju tikt vaļā no šā pretīgā kaulai-numa, — Rafs nopietni turpināja. — Tāpēc man likās, ka stūrus vajag noapaļot, jo līdz ar to celtne labāk iekļaujas apkartēja daba — kokos, pakalnos. Man liekas, ja ir ... — Viņš pēkšņi aprāvās, jo jutās muļķīgi. — Tās galu galā ir tikai manas domas.

— Domas, — Veintroubs norūca, pamezdams acis uz Mansona Kerka durvīm. — Starp citu, — viņš apvaicājās, — kāpēc jums nepadomāt arī par ieeju? — Viņš atliecās un nu slējās pār Rafa galdu kā telefona stabs. •— Рдг ieeju šai lifta šahtā. — Viņš sabāza tievās rokas bikšu kabatās un grasījās jau aiziet, bet tad pagriezās atpakaļ un piebilda: — Kas attiecas*uz ieeju, misters Kerks, manuprāt, ir visai ieinteresēts drīzā rezultātā. — Plats smaids, neglīts, bet sirsnīgs. — Konkrētā priekšlikumā, nevis domās.

Vecākā biedra draudzīgais brīdinājums lika Rafam atjēgties. Bet radošais satraukums nebija tik viegli apspiežams. Un viņš-turpināja domāt, kā viņš būtu projektējis šādu celtni, ja viņam rastos iespēja. Un tas bija pat lūzums apziņā, jo līdz šim visas viņa domas neatlaidīgi griezās tikai ap savrupām ģimeņu mājām.

Un bija pieticis ar pusi dienas šajā viņa garam pretīgajā kazarmas atmosfērā, lai nonāktu pie skaidriem secinājumiem, lai viņš spētu apkopot un precīzi forniulēt to savu dziļi personisko attieksmi pret industriālo arhitektūru, kas jau sen bija briedusi, bet līdz šim neatradusi izpausmi ne vārdos, ne darbos.

«Varbūt ar laiku,» viņš domāja, «kādreiz...»

— Vai neiesim pusdienās, veco zēn? — gandrīz pie auss atskanēja Cildera balss. Rafs pacēla acis. Pie rasējamā dēļa gumzīgā tvīda žaketē un puloverā, tikpat dzeltenā kā viņa mati, stāvēja tuklais, labsirdīgais anglis.

Rafs pamāja un kāpa nost no ķebļa, un tikai tad — atkal ar abām kājām uz grīdas — juta smeldzīgi šķebeno tukšumu kuņģī, izsalkumu, ko viņš, rīta agrumā cēlies un ar plānu brokastu maizīti apmānījis, tā arī bija aizmirsis, jo pirms ierašanās darbā vajadzēja pārdot mašīnu. Viņš iebāza roku kabatā un pārbaudīja, vai maks vietā — vēl šodien vajadzēja nosūtīt naudu mātei.

— Nāksi, Bendžij? — Čilders pavaicāja Jeitsam.

— Uz karstām pēdām. — Bens Jeitss stāvēja un, galvu pieliecis, blenza rasējumā, viņš neatrāva acis pat ne tad, kad noņēma brilles, rūpīgi noberza stiklus un uzsprauda atpakaļ uz deguna. Tikai tad viņš pacēla smailo satīra seju. — Atzīmēsim Blūma pirmo darba dienu ar veģetārām pusdienām.

— Lai notiek! — Cilders teica.

— Kur jūs parasti ejat? — Rafs jautāja, kad viņi izgāja lifta laukumiņā, kur jau drūzmējās «Pīrsa un Pendera» rasētāji, stenogrāfistes un citi darbinieki.

«Lekālā». Agrāk to sauca par «Luidžija Dārzu», bet jaunais īpašnieks mainīja vārdu. Praktiski tas restorāns ir mūsu biroja filiāle, — Jeitss sacīja. — Labākās veģetārās pusdienas Ņujorkā.

Pa ceļam Rafs lūdza pagaidīt, kamēr viņš ieskrien pasta nodaļā. Viņš nosūtīja uz Mičiganu naudas pārvedumu par simt sešdesmit dolāriem. Un cerēja, ka restorāns neizrādīsies dārgs.

Automobiļu piesmērdēto maija gaisu rijot un pusdienlaika paisumā — visā šajā pircēju un ierēdņu mutulī — nirstot, Rafs iepazinās tuvāk ar abiem saviem darbabiedriem. Čilders, vecpuisis no Londonas, kur bija darbojies industriālajā celtniecībā. Viņa specialitāte bija lidlauki. Taču pats atzinās, ka lidošana viņam esot pretīga. Bens Jeitss no saviem pēcstudiju darba gadiem divus pēdējos strādāja pie Kerka. Viņam bija sieva, divi bērni, un viņš dzīvoja Longailendā, Port-Vašingtonā. — Pērn es jau grasījos iet projām. Domāju, ka varētu kaut ko uzsākt uz savu roku. Bet Herieta kaut kā izmanījās un kļuva grūta, — viņš stāstīja. — Par laimi, mans talants te ienes it brangu naudu pieniņam. Pie «Pīrsa un Pendera» strādāt vispār ir viegli, ja tikai izdodas pielāgoties Kerka politikai. — Viņš aprāvās, ieraudzījis Rafa sejas izteiksmi.

— Jā, jā. Arhitektūrā tāpat valda politika. Pie mums tās pamatā ir Mansona Kerka pirmais panākums firmas* labā. Kā jums zināms, taisnākais ceļš uz panākumiem ir panākumi.

— Tā Pensilvānijas lidosta, ko es patlaban taisu, — sacīja Cilders, — gan nekādus laurus firmai neiemantos. Elles ķēpa! Projekts jālabo ik reizes, tiklīdz armijai parādās jauns modelis. Angāri kļūst arvien augstāki un platāki, bet tie apdauzītie inženieri prasa... — Viņš nopūtās.

— Pie velna, labāk nerunāsim! Mani var glābt tikai veģetārās pusdienas.

No sākuma Rafs neiebilda pret pliekaniem sakņu ēdieniem, jo abi viņa kolēģi tik acīm redzami pūlējās darīt kaut ko viņa labā, atsakoties no savām parastajām pusdienām. Bet nu viņi gāja garām lielam itāliešu kulinārijas veikalam, kas iesvēla zvērīgu ēstgribu ar Boloņas desiņu,

olīveļļas un ķiploku smaržām un cīsiņu virtenēm, sarkano piparu vītnēm un veseliem Mozarellas sieriņu ķekariem gar sienām. Rafs dziļi * ievilka elpu, pameta skatienu iekšā. Izsalkums vairs neļāvās pārvārāties. — Vai esat mēģinājuši, kādas ir pusdienas šeit? kskatās, ka vajadzētu būt labām.

Kolēģi apstājās. Cilders pieklājīgi apvaicājās: — Tev labāk patiktu šeit?

Kamēr Rafs vilcinājās, garām pagāja trīs sievietes, ko viņa kolēģi sveicināja. Rafam uzkrita jaunākā — medaini dzelteniem matiem, šauriem gurniem, lēzenās kurpītēs.

— Kur viņas ēd? — Rafs noskatījās meitenei pakaļ.

— Trejmeitiņas? — Bens Jeitss vienaldzīgi izmeta. — «Lekālā», tāpat kā mēs citi. Viņas vārds ir Mariona Makbraida.

— Tad ejam uz «Lekālu», — Rafs teica.

— Velti mīlēts, — sacīja Cilders. — Nevienam, kas šeit strādā, nav gājis secen brīdis, kad vīrietis pirmoreiz ierauga Maku.

— Viņa ir precējusies? — Rafs jautāja.

Cilders pamāja. — Ar arhitektūru.

— Strādā pie Ilsona Vraina — otrā stāva arhitekta. Maka ir velna skuķis un talantīga arī. Mansons Kerks izmēģinājās pārvilināt viņu pie «Pīrsa un Pendera», bet dāma nebija ar^mieru. — Jeitss iesmējās. —• Kerks gan nezaudē cerību. Ik reizes, kad mēs izstādām jaunu projektu, viņš uzlūdz Maku ari. Bet viņas biksītēm vīles švei-sētas ar autogēnu. — Bens paklusēja un piebilda: — Dabas mīkla.

Rafam viņa kaut kādi atgādināja Ņinu. Tikpat spodra, auksta un blonda. Taču Ņinas vēsums nevaldzināja, kurpretim šīs meitenes zaļo acu nesatricināmais skatiens un šaurie gurni bija kā sitiens pakrūtē.

Vai nu aiz laipnības, vai joka pēc abi kolēģi pamanījās ieņemt sienmales galdiņu tieši blakus trim sievietēm.

Jeitss, Rafam pat neapvaicājoties, pasūtīja: — Martīni. Ar olīvām. — Un piebilda: — Veģetārās pusdienas no trim ēdieniem.

— Uz tavu veselību, veco zēn! — Cilders pacēla glāzi, kad viesmīlis bija pasniedzis trīs kokteiļus.

Un Jeitss, savējo iztukšojis, teica: — Neņem ļaunā, bet kā šīs galeras veterāns gribu dot tev padomu. Ja vēlies ik

nedēļas saņemt glītu kumšķīti naudas, nemēģini pārveidot to, ko projektējis pats Kerks.

Tas bija nenovēršami, Rafs nodomāja. Cilders un Jeitss nevarēja nedzirdēt, ko viņam teica Veintroubs. — Paldies. — Viņš izdzēra kokteili bez kādām grūtībām, kaut arī kuņģis smeldza no izsalkuma. Uzkodām pakošļāja olīvu.

— Esi gatavs otrajam ēdienam? — Jeitss pavaicāja un lēni izsūca glāzi līdz dibenam. Kad viesmīlis atgriezās, viņš teica: — Ar citronu, lūdzu.

— Organismam, kā zināms, nepieciešami vitamīni, —-paskaidroja Cilders.

Pēc otrā martīni, kas maigi smaržoja pēc citrona un bija labāks par pirmo, Rafs jau gandrīz pavisam atklāti blenza uz Marionu Makbraidu pie blakus galdiņa.

— Bez trešā ēdiena pusdienas nedod sātu. — Jeitss pamāja viesmīlim. — Jozef, ar sīpoliem, lūdzu!

Trešais ēdiens neapstrīdami pārspēja iepriekšējos. Rafs smējās un pats brīnījās, cik viņam skaļa balss un cik biezas lupas. — Veģetārās pusdienasl

— Jā ir pārbaude, vecīt, — Cilders teica. — Kas no šitā lūst, tam mūsu klubā nav vietas.

— Uzņemšanas ceremonija, — sacīja Jeitss. — Uz Man-sona Kerka veselībām! — Jeitss pazemināja balsi un piesardzīgi pārlaida skatienu citiem, kas ieturēja pusdienas šaja garaja, pustumšajā zālē.

— Ferks Kerks! — Rafs uzgavilēja. •— Ferkitūdels!

—- Hmm? — norūca Jeitss.

— Ferkitūdels!

— Kas tas ir? — Jeitss atņirdzās. — Izklausās jauki un neķītri.

— Jūs nezināt, kas ir ferkitūdels? — Rafs nobrīnījis un paliecās uz Marionas Makbraidas pusi. — Jums, mis Makbraida, vārds «ferkitūdels» neko neizsaka?

— Kā?

•— Jums nav pazīstams šis sulīgais Elizabetes laiku vārds? —- viņš jautāja.

Blāvā, ovālā seja īsi apgrieztu, blāvu matu ielokā pavērsās pret Jeitsu un Cilderu. — Jūsu jaunais draugs nav īsti fokusā, vai ne?

— Ferkitūdels! — svētlaimīgi iebrēcās anglis.

— Blūms tagad ir mūsu kluba biedrs, Mak. Esi viņam žēlīga, — Jeitss sacīja meitenei.

Vēlāk, kad viņi smagām kājām soļoja atpakaļ uz biroju, Cilders jautāja: — Nē, nopietni, Blūm, tāds vārds patiešām ir?

Rafs jutās ļoti noguris. Viņš truli .paskatījās uz Cil-deru. — Kāds?

— Ferkitūdels.

— A...

— Vai varbūt tu pats to sadomāji? — Jeitss vaicāja.

— Nē, — Rafs teica un pastāstīja, kā nejauši uzdūries tam, ņemot cauri Šekspīra kursu savā pirmajā Enarboras mācību gadā. — Vārds ir īsts. Nozīmē mīlas pārīša priekšspēli pirms ... — Viņš aprāvās. — Jums ari tik ellīgi gribas vēl iedzert kā man?

— Pagaidiet vien, lai pastāstu savai sievai, — Jeitss sacīja. — Viņa šo vārdiņu izplatīs pa visu Port-Vašingtonu.

Kad viņi atkal izrādījās blakus itāliešu delikatesēm, Rafs gāja iekšā. Viņš nopirka pusmārciņas vīnogu. Pacienājis kolēģus, viņš iesvieda ogu mutē arī pats un ilgi izgaršoja skāņo saldumu uz mēles.

— Jūs taču neēdat veģetāras pusdienas katru dienu jeb vai tomēr? — Rafs jautāja, kad viņi iegāja pa Medison-skvēra ēkas durvīm.

— Diemžēl ne, — Cilders atbildēja un saraustīja svīteri pār apaļo Būdas vēderiņu.

— Un, kad mēs nākošo reizi iesvētīsim jaunu kolēģi, rēķins vairs nebūs jāmaksā tev, — piebilda Jeitss.

— Vai es maksāju rēķinu? — Kā caur miglu Rafam atausa viesmīlis, kas pasniedza viņam rēķinu — pāri se-

. šiem dolāriem. Gandrīz divu dienu iztika.

Viņa acīm, vairs ne tuvu tik asām kā no rīta, garām paslīdēja pieņemamā telpa un milzīgā rasētava ar rindām, rindām un rindām baltkreklotu muguru, šo konveijeru ar visiem tā strādniekiem, pārraugiem un vadītājiem.

Viņš aizgāja uz tualeti, atgriezās, atkal pakāra žaketi uz vadža. Izvilka ķebli un nosēdās. Smagi atspiedās uz elkoņiem.

Pa labi tuklais anglis jau strādāja pie savas lidostas, pa kreisi Bens Jeitss izzīmēja logu detaļas jaunai viesnīcai Havannā.

Cildera šķērsā svilpošana spindzēja pa visu projektu nodaļu. Kaktā pār savu galdu līka Sola Velntrouba garā mugura. Rafam bija tāda sajūta, it kā viņš strādātu pie Pīrsa un Pendera jau ļoti sen.

Nevajadzēja gan viņam dzert visus šos kokteiļus tukšā dūšā! Viņš vēl nebija rūdīts ņujorkietis. Viņš aizsedza ar plaukstu nogurušās acis. Ar ilgošanos atcerējās Veirhalles torņa mīkstos, izsēdētos zviļņus. Viņš domāja..,

—* Nost... — Tāla, apslāpēta balss.

Lēni, truli Rafs nolaida plaukstu un atslējās taisni. Pie galda rēgojās Mansona Kerka strupais augumiņš, dzeltenā galva atmesta.

— Vai nebūsiet reiz tiktāl pamodies, ka spēsiet nocelt pakaļu no ķebļa? — Kerks nošņāca.

— A, protams... es.,, — Rafs biezu mēli nomurdēja,

piecēlās un pēc projektu zāles tradīcijas palaida Kerku savā vietā. *

Mansona Kerka kuslie pleci paslējās pār rasējamo dēli. Viņš stīvi raudzījās uz Rafa Apvienotā ķīmijas pētniecības centra melnajām uzmetuma līnijām. Ilgi viņš tā blenza, neteikdams ne vārda, tad izklaidīgi pagrābstījās pēc zīmuļa un apvilka uzmetuma loksnei melnu rāmi.

Eliots Čilders bija pārstājis svilpot. Bens Jeitss bīdīja sliedi bez mazākās skaņas, it kā viņa te nemaz nebūtu blakus.

Rafs norija siekalas, jauzdams eksploziju.

— Blūm, — Mansons Kerks izgrūda niknuma aizžņaugtā čukstā, — kāpēc? Kāpēc? Kāpēc jūs izplinderējat laiku tādiem idiotismiem? Kāpēc? Jūs vispār stādāties priekšā, cik šitādu jaunu, «spožu» arhitektu nāk pie manis diedelēt darbu katru dienu, nedēļu un gadu? Kas jums te nepatīk? Darbs nav pa prātam? — Uz Rafu viņš neskatījās, šie dobjie, ķērkstošie čuksti šķita vēršamies pie paus-papīra loksnēm. — Ko jūs darījāt visu rītu? Sito te? Jeb vai tas domāts kā draudzīgs šaržs par mūsu projekta skici?

Pirms Rafs paspēja atbildēt, Kerks runāja tālāk:

— Un ko jūs domājat sacīt ar šo kroplīgi nošņāpto torni? Kāpēc netaisījāt apaļu visu no vietas, ja reiz sākāt? No kāda materiāla jūs kaut ko tamlīdzīgu būvētu, ja, protams, kaut kur ražo to materiālu, ko? Un tad šie apakšējie stāvi, ak, cik diženi jūs esat tos izvērsis! Kāpēc tik vien? Vajadzēja izplāt kā pankūku pa visiem desmit akriem! — Viņš dziļi un pamatīgi ievilka elpu, it kā viņa sašutums prasītu pēc svaigiem spēkiem. —« Nabaga vientiesīši no Apvienotās ķīmijas nedēļām ilgi nopūlējās, stāstīdami man, ko viņi grib, kas viņiem vajadzīgs, kā viņi to iztēlo-

jas. Es pārcēlu viņu prasības arhitektūras valodā. Un tas ir arhitekta augstākais pienākums, Blūm. Nevis kaut kāda bezatbildīga pļurināšana kā šis te jūsu smērējums! Arhitekts radoši iemieso sava klienta gribu. Un neko citu! — Viņš aukstasinīgi paņēma abas Rafa loksnes, pārlocīja divkārt, četrkārt, astotkārt. Iemeta salocītās loksnes metāla papīrgrozā. — Nevis jūsu tukšos murgus, kurus jūs te kricelējāt, kamēr pats aizmigāt. Dotā problēma jums šķitās pārāk garlaicīga, lai jūs veltītu kādu domiņu arī tai, ko? Ieeja. Kur tā būtu palikusi? — viņš prasīja, beidzot kāpdams nost no ķebļa. — Jā, jā. Ieeja. Labi. — Viņš puspievērtām acīm pārlaida skatienu zālei. — Varbūt patiešām prātīgāk palūkot, ko tur spēj darīt kāds cits?

Mansons Kerks sarausa kopā projekta loksnes un, tievo kaklu izstiepis, smagiem soļiem aizslāja uz savu kabinetu.

Rafs sēdēja un skatījās uz savu tukšo galdu — kluss visapkārtējā klusumā, kas springa no darbabiedru neērtības un žēluma un viņa paša bezpalīdzīgā niknuma.

— Sol! — noskanēja Kerka sauciens, un Rafs redzēja, kā garais, izkāmējušais Veintroubs pamet darbu un rezignētā padevībā iet uz Kerka kabinetu.

Rafs izvilka no paciņas cigareti, aizsmēķēja, nokāpa no ķebļa un izgāja gaitenī uz tualeti. Ko citu lai viņš būtu darījis!

Vēl nekad viņam nebija nācies uzteikt darbu. Nekad nebija nācies jel kādā arhitektu firmā sadurties ar tik klaju despotismu, tik nepelnītu un bezjēdzīgu rupjību.

Aiziet un sākt no gala. Vismaz nedēļu būt bez darba* Viņš pat nemēģināja domās pārskaitīt, cik naudas viņam palicis. Neuzdrīkstējās iedomāties par Džūliju.

Viņš ievilka pēdējo dūmu, nospieda izsmēķi, atvēra durvis. Viņam pretī pa garo gaiteni nāca Sols Veintroubs*

— Man jau likās, ka jums tepat kaut kur jābūt, — Veintroubs, pienācis klāt, sacīja. — Man ļoti žēl, ka tā iznācis* Jūtos vainīgs. Kā es pieļāvu, ka tie zīmējumi paliek uz dēļa? Vismaz man taču vajadzēja paredzēt. Laikam Kerks tos netīšām ieraudzīja, kamēr mēs bijām izgājuši pusdienās.

Netīšām ieraudzīja, Rafs domās pavīpsnāja un nobrīnījās vēlreiz, kā Veintroubs spēj būt tik savaldīgs un iecietīgs.

— Man vajadzēja jūs brīdināt, — Veintroubs teica.

— Jūs arī mani brīdinājāt un pietiekami skaidri, —■

Rafs sacīja. Veintroubs paberzēja dzimumzīmīti uz melnīgsnējā, iekritušā vaiga. Un, lai aiztaupītu viņam tālāku f neērtību, Rafs piebilda: — Jūs esat sūtīts ar bendes cirvi?

— Nē.

Rafs paskatījās uz Veintroubu. — Tā ir jūsu nopietnība?  Jūs te ieradāties ar paša Metju Pīrsa ieteikumu, tāpēc, manuprāt, atlaist viņš jūs neuzdrīkstēsies. Vismaz tiešā ceļā ne, — Veintroubs teica. — Viņš vienkārši lika man dot jums citu darbu..— Pieri saraucis, viņš piebilda:

— Ļoti nelāgi tas sanāca. Ne jau vienmēr viņš ir tāds. Man liekas, neviens — pat misters Kerks nav pilnīgi drošs par sevi. Man liekas, jebkurš — pat misters Kerks baidās zaudēt savu amatu. Viņš necieš, ka viņa padotie neiekļaujas atvēlētajās robežās, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu sacīt. Viņš nebūt nav pret idejām, viņš tās silti apsveic, ja tās atbilst viņa garam un Pīrsa un Pendera šabloniem, kas savukārt arī ir viņa radīti. Un izrādījušies ļoti ienesīgi. — Veintroubs pavilcinājās. — Esmu pamanījis, ka viņš par visu vairāk baidās zaudēt savu izcilo stāvokli firma un reizēm viņu vajā iedomas, ka ikviens mūsu ierindas arhitekts vai kāds atsevišķs arhitekts apdraud viņa pozīcijas. Strādājot ar Kerku, jāprot uzturēt viņā pārliecība^ ka noteicējs te ir un vienmēr būs tikai viņš. Pats. Jūs acīmredzot protat šo pārliecību uzturēt, —• Rafs

teica.

— Man vajadzīga nauda, — Veintroubs strupi un atklāti atbildēja.

Viņi gāja atpakaļ.

— Un kas man uzdots? — Rafs jautāja, kad viņi bija atgriezušies projektu daļā.

Veintroubs izskatījās nelaimīgs, paņemdams no sava blakusgalda vienu vienīgu pauspapīra loksni. Viņš atritināja to, lai Rafs varētu ieskatīties. — Baidos, ka tas nebūs pārāk aizraujošs darbs. Bet, ja jūs tiksiet tam pāri, varu gandrīz apgalvot, ka nākošais ...

1— Kas tas ir? — Rafs bija gatavs.

— Pārrasēt lielā izmērā šīs balkona margas Malforda koledžas meiteņu kopmītnei.

— Jā. — Rafs kā no malas dzirdēja savu balsi. Viņš skatījās uz mazo, paviršo balkona margu uzmetumu —• vienkāršs, ģeometrisks ornaments, ikdienas darbiņš, ko bez pūlēm paveiktu tikko no skolas sola nācis rasētāja māceklis.

Vienkāršs, ģeometrisks mājiens, ka viņam jāiet.

Vai ka viņam burtiski un formāli jāpilda uzdotais darbs, ja viņš vēlas palikt Kerka aplokā..

Rafam gribējās tikt no aploka ārā. Projām. Bēgt, ko kājas nes.

Bet vai ta,s nebūtu pārāk viegli?

Zināms, ka pārāk viegli. Vismaz viņam. Pastāvēt uz saviem principiem, atmest'galvu un aiziet. Atiiktu vienīgi aizrakstīt tiem «Priežu» sanatorijas ze||iem: «Dārgie kungi! Esmu aizskarts savās goda jūtās, tāpēc lūdzu man par ikmēneša iemaksām neko neatgādināt.»

Nē, Ferk Kerk! Tas tev neies cauri! Rafs Blūms tev uz-rasēs šīs balkona margas jebkurā izmērā (un neko nemainīs) un neļausies, ka viņu padzen. Saņems savu naudiņu, nesūkstīsies par kompromisiem, nečinkstēs par radošiem principiem un neauklēs savu jūtīgo estēta pakaļu. Viņš strādās un izturēs visu, arī «Priežu» bandītu arvien pieaugošos rēķinus, izturēs, lai Džūlijas pasaule paliktu nesagrauta, viņas miers netraucēts un, ja viņa pārlieku kārotu kādu pudeli džina, lai viņa dabūtu arī to.

Rafs paņēma uzmetumu. — Tūlīt ķeršos klāt, — viņš teica. — Paldies, mister Veintroub!

— Sauciet mani vārdā! Par Solu.

Rafs pasmaidīja. Atgriezās pie sava rasējamā dēļa. Blakus atkal skanēja Čildera svilpošana.

Pussešos viņš bija beidzis garo, dīvaino un vārdzinošo dienu. Līdz ar simtiem citu viņš devās uz izejas durvīm, kad atcerējās savus pētniecības centra uzmetumus. Viņš atgriezās ceturtajā stāvā. Izvilka no pagaldes augsto metāla papīrgrozu. Zīmējuma tur nebija.

Viņš pārlaida skatienu tukšajai projektu daļas zālei, pakavējās pie kabineta durvīm. Nē. Mansons Kerks ne pirkstu nebūtu pielicis šiem zīmējumiem. Vispār jau tas nebija svarīgi. Viņš bez šīm skicēm varēja iztikt, katra līnija spilgti jo spilgti glabājās viņa atmiņā.

14

Turpmākie uzdevumi visi kā viens bija elementāri, garlaicīgi, pazemojoši. Pildīt tos Rafam palīdzēja vienīgi apziņa, ka tie nozīmē izaicinājumu, Mansona Kerka mājienu, ka viņš var aiziet no darba, kad vien viņam labpatikas.

Rafs palika, cieta pazemojumu no dienas dienā. Ar kaut kādu dīvainu gandarījumu saņēma algu par pirmo nedēļu.

Un apzināti gādāja, lai pēc darba nepaliktu viens; ar Eliotu Cilderu aizgāja uz Ņujorkas arhitektu līgas izstādi, ar Benu Jeitsu, viņa sievu un diviem bērniem pavadīja vakaru Port-Vašingtonā.

Visbiežāk vienkārši staigāja. Ilgi klīda pa pilsētas ielām. Ceturtdienas vakarā, iedams gar Apvienoto Nāciju sekretariāta jaunceltnes apžogu, viņš iegriezās tabakas veikala telefona būdiņā. Abonentu grāmatā bija Marionas Mak-braidas numurs. Viņš nolēma piezvanīt. Taču viņas telefons neatbildēja.

Viņš gāja atpakaļ pa Četrdesmit ceturto ielu — uz savu vienistabas dzīvoklīti trešajā stāvā. Jau durvis slēdzot, dzirdēja šķindam telefonu. Zvanīja Troja Ostina.

Tā viņš uzzināja par kāzām vai vismaz kāzu ieceri. Un Troja nebūtu Troja, ja viņas kāzas notiktu tā, kā pieņemts un parasts, tām vajadzēja būt augstākā mērā slepenām.

— Vinsents lec no ādas ārā, — viņa čukstēja klausulē, — ka es tev izpļāpājos. Zils no dusmām. Bet tu taču esi vienīgais, kam varam uzticēties, citiem jau mēs ne zilbītes nedrīkstam. — Viņa it kā gribēja vēl ko piebilst, tad viņas balss kaut ko pateica Vinsam un klausuli paņēma Vinss pats.

— Raf, neņem galvā! Labāk satiksimies rīt pusdienās. Varēsi?

— Rīt? Jā.

— -Gaidi mani pusvienos pie Jēlas kluba. Labi?

Rafs nekad nebija bijis Jēlas klubā, nedz arī taisījies tur būt, jo klubi un biedrības viņu diez kāpēc nevilināja. Toties, kādu prieku tas sagādā Vinsam, Rafs nākošajā dienā dabūja redzēt un no sirds priecājās līdzi. Viņi satikās Van-derbilta avēnijā pie kluba ieejas. Bija vērts paskatīties uz Vinsu Dž. Presa šūdinātā pelēkā flaneļa uzvalkā, ar mapīti padusē — cik mundri un lietišķi viņš soļoja, kā apsveicinājās ar šveicaru, kā samājās ar kādu pie garderobes letes, kā parādījās zālē, cik labi pazina viesmīli, cik lietpratīgi ieteica draugam gibsonus un jēra ragū.

—• Man jāzina viens, — Vinss teica, kad bija atnesti dzērieni, —• vai tu vari būt uz strīpas sestdien vienpadsmitos? Drošības pēc mēs tev aizbrauktu pakaļ. Tieši divpadsmitos mums jābūt pie miertiesneša, un tevi es pa- In aizraujies, zaudē laika izjūtu un vari nokavēt mušu likteņa stundu.

Rafs pasniedzās pēc savas glāzes, pacēla to, — Apsveicu, Vins!

— Paldies. — Viņa skaistā seja bija rāma un svinīga savas uzvaras apziņā, tā Vinss izskatījās arī tajā diena, kad saņēma vēsti par uzvaru konkursā. Tad viņš nopietni atkārtoja: — Tu taču papūlēsies pn būsi laikā, Raf, jā?

Rafs pamāja. Viņš pats brīnījās, kāpēc, taču Vinsa un Trojas kāzas viņam joprojām likās neticamas.

— Ebijs arī būs? — Rafs jautāja.

— Mēs nemaz negribam, ka Ebijs to zinātu, — Vinss sacīja un pirmo reizi šodien kļuva neomulīgs. Ar glāzes pēdu galdautā apļus vilkdams, viņš teica: — Tu jau zini, kāds viņš ir. Viņš nespēj uztvert situāciju daudzmaz normāli. Mēs to nokārtosim visā klusībā un pēc tam sacīsim, ka esam slepeni salaulājušies jau aprīlī. — Viņš pēkšņi apklusa, it kā būtu pateicis kaut ko tādu, par ko vispār negribējis runāt. — Muļķīga jau ir visa tā maskēšanās, bet esam spiesti radu dēļ. — Radus viņš pieminēja tā, it kā runa būtu par viņa, nevis Trojas ģimeni. — Godīgi sakot, — viņš turpināja, — man arī tā patīk labāk. Neciešu pompozas kāzas.

— Tiešām? — Rafs pavīpsnāja.

— Visā nopietnībā, un tu to zini.

— Sā vai tā, Vins, tu izskaties ļoti laimīgs.

— Laimīgākais cilvēks pasaulē, — viņš neviltotā dedzībā atsaucās. — Tad tu būsi gatavs, jā? Un laikā? Tikai neaizmirstil — Vinss norūpēti izvilka no paciņas cigareti. — Kā tev sviežas pie «Pīrsa un Pendera»?

Kāzas un viss, kas ar tām sakarā, vairs pieminētas netapa; bija redzams, ka Vinsam atšķirībā no Trojas gribējās runāt par tām pēc iespējas mazāk.

— Kā tev patīk Ņujorkā? — Vinss jautāja atkal.

— Nav nekādas vainas, Vins.

Vinss nogaidīja, kamēr viesmīlis pasniedza viņiem jēra ragū un aizgāja. Tad ieminējās: — Tu droši vien esi lietas kursā par objektu K-6 Lārčmontā? Runā, ka Pīrss un Penders vai zemi rokot, lai dabūtu to savos nagos.

— K-6?

— Pamatskola, — Vinss nepacietīgi paskaidroja. — Bērnudārzs līdz sestajai klasei.

— Pirmā dzirdēšana, — Rafs atzinās.

— Cik tur patiesības, galvot neņemos, bet esmu dzirdējis, ka savai pārstāvniecībai šie sūtīšot pašu Mansonu Kerku. Un man ienāca prātā, ka tu taču strādā pie Kerka.

Rafs neteica ne vārda. Klusēdami viņi ķērās pie jēr-gaļas.

— Taisāties doties arī kāzu ceļojuma? — Rafs pavaicāja.

— Nav laika. Jau pirmdien man jāizbraukā Ņūheivena un Milforda, — Vinss atbildēja. — Sestdien izvācos no kluba.

— Dzīvokli jau esat sagādājuši?

— Paturēsim to pašu veco. Trojai ir nomas līgums. Vispār jau tas dzīvoklis ir milzīgs, bet tāds mums vajadzīgs. Mums taču būs kaklā viss Ostinu klans un bez plašām telpām neiztikt. Nevarēs zināt, kad kuram labpatiksies pie mums apmesties.

Vinss pašūpoja galvu, it kā ne domas nespētu izdomāt, ko lai iesāk ar Ostinu klanu, kas nu viņam uz kakla. Rafs apspieda zobgalīgo vēlēšanos pavaicāt par māsu Rutu un policistu Edu, miesīgo brāli. Vinss jau aizlaikus dižojās Ostinu togā.

— Tikko būsim iekārtojušies, lūgsim tevi vakariņās, Raf.

— Lieliski, VinsI

Un, tikai atgriežoties Medisona laukumā, Rafam ienāca prātā, ka visā pusdienu laikā Vinss ne reizes nebija pieminējis Trojas grūtniecību, nedz arī kaut kā izpaudis savas jūtas pret gaidāmo bērnu.

Toties sestdien (Vinss no rīta divas reizes bija zvanījis Rafam un atgādinājis), kad viņi jau sēdēja taksometrā, Troja, ne drusciņas nekautrēdamās, runāja par bērnu gari un plaši. Vinsam bija acīm redzami neērti. Rafs nevarēja nejust, ka Trojas līksmā pļāpāšana par bērnu aptumšo Vinsam šīs dienas spožumu.

— Nē, nopietni, mana vienīgā cerība, — viņa čaloja, kamēr taksis vilkās pa Kanāla ielu, — ka viņam vai viņai, ak, es ceru, ka tā būs meitenīte, bet nav svarīgi, galvenais, ka tikai nabaga bērniņš nenāk pasaulē ar briesmīgo Ostinu degunu! — Viņa iesānis paskatījās uz Vinsu. — Vinsent, mēs būtu glābti, ja visi tie sīkie gēniņi sabāztu snīpīšus kopā un nospriestu, ka mazulītim jāatsitas savā skaistajā tēvā.

Vinss pamirkšķināja Rafam, bet notēlot prieku viņam

neizdevās. Viņš ieskatījās pulkstenī. — Pēc divdesmit mi-mitēm, Troja, padomā, jau pēc divdesmit minūtēm mēs būsim precēti.

Troja pamāja, apskāva Vinsu un pieglauda seju viņa kaklam. Tad atslējās atkal taisni. — Neyaru saprast, kāpēc man tāda vājība uz zīdainīšiem. — Viņa pagriezās pret Rafu. — Tu mīli bērnus, Raf?

— Cik man zināms, jā, — vfhš atbildēja.

— No sirds mīli jeb vai viņi tev patīk, tāpēc ka tā pieklājas? — Troja vaicāja.

Rafam uzkrita saspringti nopietnā izteiksme viņas lielajās acīs. — Kāpēc tu jautā?

— Tāpēc, — Troja sacīja, — ka ir milzu starpība starp mīlēšanu un patikšanu. — Pēc brīža viņa piebilda: — Vai tāpat nav arī arhitektūrā un jebkurā nozīmīgā dzīves jomā? Lielā arhitektūra ir mīlestība, sirds darbs; un ir taču starpība starp arhitektu, kas savu darbu mīl, un arhitektu, kam darbs patīk, vai ne? To es biju domājusi un tāpēc lauzu galvu, kāpēc es tik briesmīgi mīlu taisni zīdainī-šus. Kāds tam iemesls? Viens no iemesliem — nerunājot par to, bērniņš ir tava miesa un tavas asinis, kas ne vienmēr ir būtiski, — tātad viens no iemesliem ...

— Mī|umiņ, mēs esam klāt, — Vinss viņu pārtrauca. Taksis piestāja pie nokvēpušas celtnes Brodvejas centrā.

— Kas attiecas uz mani, — Troja rezumēja, kad viņi izgāja vestibilā, — tad es mīlu zīdainīšus par viņu nevainību. Tīro, dabisko bezpalīdzīguma nevainību. Galu galā tas ir vienīgais laiks sievietes dzīvē, kad viņa saskaras ar īstu nevainību un izjūt tās jaukumu.

— Piecpadsmitais, — Vinss teica lifta vadītājam.

— Jā, tas ir viens no iemesliem, — Troja svinīgi pasludināja, joprojām savās domās nogrimusi. Tad pēkšņi, lifta durvīm pašķiroties, viņa aušīgi iespurcās: — Tas tikai būtu joks, ja es tagad paslīdētu uz grīdas un izmestos! — Smiedamās viņa ieķērās Vinsa elkonī. Viņi gāja pa gaiteņa grīdas marmora plāksnēm. — Dārgumiņ, tu sāc izskatīties cienīgāks par pašu Ebiju!

—* Tas no uztraukuma, — Vinss atteica, vērdams laulību kabineta durvis.

— Kad tu tā runā, es arī sāku uztraukties, — Troja iesaucās.

Skatoties, kā viņi sēž blakus uz mahagonija sola uzgaidāmā telpā, Rafam atkal iesāpējās viņa vecā vientulība,

un, vērojot jauno pāri, viņš nodomāja lai cik atšķirīgi būtu Vinss un Troja, viņu laulība varētu izrādīties laimīga. Troju laulība padarīs nopietnāku, Vinsam dos apziņu, ka viņš sasniedzis to līmeni, pēc kura tik nopietni centies, un ar šo apziņu nāks līdzsvars un briedums. (Bet kas ir briedums, un kam tas ir? Vismaz ne Blūmam, Rafs nodomāja.)

Civilā ceremonija miertiesneša cigāra dūmu piezilinātajā kabinetā bija īsa. Otrais liecinieks, pinkains anonīma izskata klerks, stāvēja blakus Rafam. Vinss zilā uzvalkā ar baltu neļķi pie svārku atloka demonstrēja svinīgu, nelokāmu vīrestību. Troja vienkāršā melnbrūni rakstainā kleitā bija rotājusies tikai ar pērļu virkni un pērļu auskariem. Šodien viņa nešķindēja un nežvadzēja. Tomēr arī pārāk svētsvinīga nelikās, kaut gan, kad, ceremoniju beidzot, viņa ar Vinsu saskūpstījās, viņas acis aizmigloja asaras.

— Cik burvīgs moments, — izmeta miertiesnesis, tēvainis ar sarkanu, uzpūstu ģīmi.

Tas nu reiz Trojai bija par daudz. Rafs redzēja, kā viņa pašķiļ skatienu uz tiesneša melīgi sentimentālo viepli un tad pagriežas pret Vinsu. — Dārgumiņ, — viņa iedūdojās, — padomā vien, tev vairs nevajadzēs no rītiem pa galvu pa kaklu sprukt no gultas laukā, kad nāks istabene!

Vinss izgrūda liekuļoti sirsnīgu smiekliņu, tikpat uzspēlēti pamirkšķināja tiesnesim un izvilka kabatas portfeli.

Un Rafs atzinīgi uzsmaidīja Trojai. Viņa to redzēja un saprata, ko viņš domāja. — Raf, — viņa teica, — es gaidu skūpstu. Tu mani nekad neesi noskūpstījis. Vienmēr to vajadzējis darīt man.

Viņš noliecās un viegli pieskārās ar muti viņas lūpām, bet Troja pacēlās pirkstgalos un noskūpstīja viņu cieši vienreiz un otrreiz — tagad uz plakanā deguna’ —, un teica: — Divi no spēles laukā; paliek viens, vai ne?

— Jā, — sacīja Rafs.

Bez mērķa tās pašas dienas vakarā klīzdams, Rafs izjuta vientulības smeldzi pat vēl sāpīgāk nekā dienas vidū, kad Vinss Kouls un Troja beidzot savienoja savus likteņus; klīzdams bez mērķa pa šo brīnumaino pilsētu un brīnumu nesastapdams, ja nu vienīgi kādu cilvēka ēnu caur krēslaina dzīvokļa aizkariem vai mazu kociņu, kas stūrgalvīgi ziedēja šajā cilvēku radītā betona pasaulē.

Vins bija aizklīdis līdz Piecdesmit devītajai ielai un, Ienirdams arhaiskā Kvīnsboro tilta ēnā, nodomāja, cik labi būtu aizbraukt uz Ņūheivenu, pavakarēt, teiksim, ar Homēru Džepsonu un viņa sievu vai pavadīt nakti ar Lizu, Lizu, kuras miesa vienmēr bija tik atdevīga, pretī neprasot neko.

Vai apciemot Medelainu. Viņš atcerējās Kalifornijas meiteni, ko bija sastapis Bigserā, Medelainu Trillingu un brīnišķo nedēļas nogali ar viņu ciemos pie bijušā Stenfor-das universitātes. profesora, kas kalnu cildenajā un augstajā vientulībā bija uzcēlis sev ķieģeļu būdu, runāja vienpadsmit valodās, uz pašdarinātas ķiršu koka stabules spēlēja senas indiāņu melodijas draugiem un apmeklētājiem, kas palīdzēja viņam iztikt no pensijas — četrdesmit dolāriem mēnesī, nesdami līdzi alu, maizi, augļus un gaļas, konservus. Tas bija pirms pusgada, un viņu nedēļas nogale beidzās ar Medelainas atzīšanos, ka viņai ir vīrs, karā sakropļots cilvēks, kas joprojām guļ slimnīcā.

Viņš aizgāja atpakaļ uz Piecdesmit septītās ielas sākumu, ilgi stāvēja, skatīdamies Istriveras melnajā spogulī.

Rafs pazina savu vientulību, zināja, no kā tā sastav, īpaši ciezdams no šīs vientulības radītā nemiera un saspīlējuma katrā miesas šūnā. Domās atkal izgaismojas Marionas Makbraidas tēls: Mariona stāv lifta priekštelpā, Mariona pamāj ar galvu, Mariona izmet, ka taisās uz lietu, vai Mariona «Lekālā» ar abām bargajām arhitektēm, kā radītām, lai dzīvotu Sķebvilā ...

Mājās jau viņa nebūs. Sestdienas vakars. Bet viņš mēģinās piezvanīt vēlreiz. Ar knipi viņš aizsita cigaretes galu upē, noraudzījās oranžā punktiņa trajektorijā. Piektās avēnijas rakstāmlietu veikala telefona būdiņā uzgrieza viņas numuru un klausījās signālā ar skaidru apziņu, ka Marionas nav mājās. Tāpēc, dzirdot viņas balsi, bija mēms no pārsteiguma un pateicības.

— Hallo, hallo? — balss atkārtoja.

— Te... hallo... Rafs Blūms zvana.

— Jā?

Tad viņš vaļsirdīgi atzinās: — Es zinu, ka ir jau vēls, bet esmu tepat netālu no jums, un man ļoti gribējās jums piezvanīt, kaut gan birojā visi mani brīdinājuši, ka tās būtu veltas pūles.

Viņa mirkli klusēja, tad teica: — Es nupat kā atgriezos. Biju uz franču filmu. — Atkal pauze. — Ja vēlaties, varat

iegriezties, izdzersim mēriņu uz nakti, bet tas arī viss, man nav daudz laika.

Taksi atļauties Rafs nevarēja. Gariem, gaitīgiem soļiem viņš steidzās uz ziemeļu rajonu pa Pirmo avēniju, steidzās pretī jau skaidri zināmai sakāvei.

Un tomēr arī šajā steigā bezbrīnuma pilsēta sāka mainīties, elektrisko uguņu izraibinātā tumsa ieguva īpašu mirdzumu, jo viņa acis atkal bija kļuvušas redzīgas, vienā mirklī viņš bija sācis apzināties sevi par organisku šīs pilsētas sastāvdaļu, raudzīties uz to ar cerības acīm, ielūkoties šajās derdzīgi brūno, cilvēka necienīgo namu fasādēs un logos, uz kuru palodzēm atspiedušies īrnieki baudīja indes pilno, tomēr patīkamo vakara dzestrumu; domās viņš redzēja šīs nodevīgās ugunsgrēku lamatas nojauktas, nomēztas no zemes virsas.

To vietā viņam nerādījās duļķaino, blāvu ķieģeļu torņi, kādus tagad projektēja katrai pilsētai, lai kur tā atrastos un ka to sauktu, tornis pie torņa, ik zemes pēda noblīvēta un apkrauta tā, lai izsistu pēc iespējas vairāk īres platību.

Rafa iztēlotie nami nebija augsti, tie virknējās acīm tīkamā krāsu un apveidu saskaņā, un katra ēka bija plānota un izveidota brīvi, lai ap to plestos koku un dārzu zaļums.

Vislabāk, protams, būtu pamest pilsētas pavisam. Bet, ja tas nav iespējams un praktiski izdarāms, jārada lauku plašums pilsētā (Ak tā, vai jums zināms, cik maksā ik pēda apbūves gabala pilsētā?), jālauž pilsētas robežas un jāatdod cilvēkiem tīrā zeme, kāda tā bija, kamēr vēl arhitektūras honorāru rausēji un īres rausēji nebija to apgānījuši ar šiem mūriem un piebāzuši tos ar īres maksātājiem, ne mirkli nepadomājot, ka īrnieks ir dzīva būtne.

Nu viņš bija pie Marionas mājas Pirmajā avēnijā,:pie veca nama ar brūnu, laika zoba izgrauzītu fasādi. Taču nebija ilgi jāskatās, lai pamanītu blēdīgas rokas pūliņus radīt zināma šika iespaidu — logu rāmji nosārtināti laša krāsā, durvis nolakotas melnas. Šauro kāpņu sienas izlīmētas ar melnsārtām tapetēm, margas koši baltas: svaigi pārsēji uz lepras izēstām miesām.

Otrā stāva kāpņu laukumiņā Mariona Makbraida stāvēja sava dzīvokļa atvērtajās durvīs. Raudzīdamies augšā uz viņu, Rafs redzēja, ka pat vīriešu griezuma blūze, tvīda svārki un zemās kurpes nespēj apslēpt viņas atturīgo, aristokrātisko skaistumu,

V.'iru gan piedāvāt tikai viskiju, — viņa teica.

Lieliski! — Rafs pateicīgi apsēdās viņas istabā, juzdams prieku un pacilātību. Divats ar šo meiteni vēl vairāk pasvītroja apziņu, ka viņš ir ieaudzis šīs pilsētas dzīvē. Viņš paskatījās apkārt. Istaba šaura kā guļamvagona kupeja, sienas un radiatori melnā un perlamutra baltā krāsā, pāri tumšpelēkajai tahtai Mondriana glezna ģeometriski asās un līksmās līnijās, kafijas galdiņš ar baltu marmora virsmu un divi ģindenīgi balti bērza krēsli.

Starp abiem logiem Marionas rasējamais dēlis.

— Lejiet pats! — Viņa pamāja uz karafi, kas stāvēja galda vidū.

Viņš ielēja savā glāzē mazliet viskija, piešļaca ūdeni. Pacēlis acis, ieraudzīja, ka Mariona apsēdusies viņam pretim uz otra baltā krēsla. Viņš sen jau bija sapratis, ka grib iepazīt šo meiteni un iepazīt ne tikai ar prātu, bet arī ar miesu.

Un vēl viņam gribējās noņemt Marionas vienaldzības bruņas, nevis laužot tās varmācīgi, bet maigi, bez izaicinājuma, ieskatīties, kas zem tām slēpjas. Viņš bija pārliecināts, ka atrastu zem tām siltas sirds bagātības.

Tāpēc viņš iesāka bez aplinkiem: — Saki man, Marion, jā, tieši «Marion» un «tu», nevis «Maka» un «jūs», — kāpēc tu biji tik laipna un ļāvi man atnākt? Mani taču brīdināja. Un tagad es nezinu, ko domāt.

— Kāpēc tu man zvanīji?

— Laikam jau tāpēc, ka neatšķiros no citiem vīriešiem birojā vai jebkurā vietā. — Viņš iedzēra malku viskija.

— Bet tas nav viss. Man gribējās zināt, kāpēc tik daiļa meitene pūlas būt nevīžīga un nesievišķīga, pataisīt sevi par robotu.

— Paldies, — viņa strupi un vienaldzīgi izmeta. Aizsmēķēja cigareti. — Parunāsim kādu citu reizi! — Viņa ieskatījās rokas pulkstenī.

Sākums bija pagalam sabojāts. Tomēr Rafs neatlaidās.

— Labi, Marion! Es nejautāšu. Bet būšu spiests par to domāt un domāt.

— Tad jau labāk jautā!

— Man negribētos galīgi krist tavās acīs, — Rafs teica.

Viņš mulsi iesmējās, tomēr pārvarēja apjukumu. — Mani kaitina cilvēki, kas iznieko savu dzīvi. Tu no visiem spēkiem pūlies iznīdēt sevī sievieti. Kas tevi tā vilina aizkal-tušā vecmeitībā? i

Mariona Makbraida spēji piecēlās un aizgāja pie loga.

Rafs paskatījās uz viņas kājām, novērsās. Iedzēra vēl viskiju.

— Vai jums gribētos, — viņas balss ieskanējās spriegi un kareivīgi, — vai jums gribētos zaudēt abas rokas, lai nebūtu vairs ar ko ne zīmuli noturēt?

— Kā?

— Vai jums gribētos pamest arhitektūru?

— Mujķīgs jautājums, Marion.

— Tāpēc es, ja vēlies zināt, izniekoju savu dzīvi. Vienkārši gribu but arhitekte.

— Un kāpēc gan ne?

— Es gribu būt arhitekte ar vārdu, ar savu biroju, ļoti ievērojama un veiksmīga. Bet pirmo galvenokārt — ļoti, ļoti laba arhitekte, — viņa to kā skaldīt noskaldīja. Cieti un apņēmīgi. — Sev par postu, esmu nākusi pasaulē ar pievilcīgu seju un, lai manas nelaimes mērs būtu pilns, ar blondiem matiem, kaut gan matus jau varētu nokrāsot. — Viņa brīdi klusēja. — Vai tas izklausās tik muļķīgi?

— Izklausās gan, Marion.

— Mana māte studēja medicīnu. Dabūja interna vietu slimnīcā. Apprecējās ar tādu pašu internu. Pēc tam bija laimīga, laida pasaulē trīs bērnus, un, kad bērni izauga, no viņas palika pāri nelaimīga, nožēlojama sieviete ar izpostītu mužu. — Mariona indīgi piebilda: — Tētiņam klājas.labi, paldies. — Tad viņa jautāja: — Zini, cik meiteņu no mana kursa strādā par arhitektēm? Tikai es. Vienīgā no septiņām. Pārējās apprecējušās un mierinās ar pļāpām, ka atsākšot praksi, kad bērni vairs nemaisīšoties pa kājām — kaut kādā nezināmā nākotnē.

Rafam ienāca prātā Troja. Viņš teica: — Stulbāku teoriju es neesmu dzirdējis. Patiešām neesmu, Marion.

— Nekā_ stulba tur nav, — viņa atcirta. — Es neiekritīšu lamatās. Jo tās ir lamatas, mīļo kolēģi. Ļoti piemīlīgas lamatas varbūt. Man, par nelaimi, ir olnīcas, es varu ieņemt bērnu, un to krustu nesīšu es, nevis virs. Es būšu pagalam, ja paļaušos uz dabas vai sava vīra žēlastību. Bet man, mīļo kolēģi, pietiek prāta, lai tajās lamatās neiekāptu.

I Rafs sacīja: — Tātad Amerikā nav nevienas lielas un atzītas arhitektes. To tu gribēji teikt, vai ne? — Viņš paliecās uz priekšu un nolika savu glāzi. — Bet kas tā par

dīvainu iedomu, ka vajag tikai ietīties mūķenes plīvurā un lieta būs darīta? Vai tad tos slavas augstumus nevar sasniegt, neiznīdējot savu miesu un garu?

— Lai paliek! — Viņa atgriezās savā krēslā un paņēma

viskija glāzi. %

— Nē, pasaki līdz galam!

— Pēc studijām es strādāju pie sievietes arhitektes, — Mariona teica. — Viņa bija ar vārdu, sastāvēja Amerikas arhitektu apvienībā. Gudra un talantīga. Bet neviens neuzticēja viņai kādu lielu un attiecīgi ienesīgu darbu. Tikai sīkumus — ģimenes mājiņu, pārbūvīti, pie-būvīti. Viņa nomirtu badā, ja beidzot neapprecētu ārstu, kas ārstēja viņas čūlu. Nu viņa zīmē kaķīšus un gotiņas saviem bērneļiem. — Mariona vienā malkā izdzēra atlikušo viskiju. — Un vēl, kas attiecas uz lamatām, mīļo kolēģi ... — Viņa aprāvās un teica: — Man rit agri jāceļas. Pati nezinu, kāpēc vispār ļāvu tev sākt šo nopratināšanu.

— Pasaki vien līdz galam, — Rafs sacīja. — Es nevaru aiziet neuzzinājis visu.

— Kāpēc?

— Intereses pēc. Kā lai mēģinu tevi ārstēt, ja nezinu, kas tev aiz ādas? — viņš atbildēja. Ai jā, tikt galā ar citu kaitēm viņš prata lieliski!

Mariona paskatījās uz viņu, piecēlās, apgrieza krēslu un nosēdās jāteniski, sakrustojusi rokas uz atzveltnes.

— Kāpēc tev jātup tik ķēmīgā pozā uz šī ķēmīgā krēsla? — Rafs jautāja. — Baidies, ka, izskatīdamās pieklājīgi, nevarēsi man pierādīt savu patiesību?

— Un ko pašlaik tu mēģini panākt? — viņa apvaicājās.

— Nezinu. Vai nu pataisīt tevi traku, vai paskatīties, cik ilgi mēs varam strīdēties...

— Vai beigt strīdu gultā, — viņa pārtrauca.

— Marion, tas būtu brīnum jauki, viens vienīgs brīnums!

Smaida ēna pavīdēja viņas sej'ā. Tad viņa teica: —- Kāpēc es, tavuprāt, strādāju pie Ilsona Vraina? Tāpēc, ka tā ir rekomendācija ar zelta burtiem. Tu zini, ka, neraugoties uz to, ka sievietes darbojas arhitektūrā, neraugoties uz to, ka mēs dzīvojam it kā apgaismības laikmetā, jauna sieviete — arhitekte, — viņa savieba seju iedomāta vīrieša-klienta grimasē, — nu jā, protams, viņa ļoti labi varētu tikt galā ar virtuves izbūvi vai viesistabas interjeru; bet,

sacīsim, ar betona balstiem? Ar konsolēm? Kanalizāciju? Jumtu seguma slodzēm? Ai-ai-ai! Neko darīt. Labāk neriskēsim!

— Un skābai vecmeitai ticētu, ka viņa ar to tiks galā? — Rafs jautāja. Marionas nopietnā pārliecība viņu gan kaitināja, gan uzjautrināja.

— Ja' nepieciešams, jā, — viņa teica. — Kāpēc tevi nesauc par drūmu, bet Blūmu?

— Tev taisnība, Marion, — viņš sacīja un piebilda:

— Kāpēc tevi nesauc par Marionu, bet Maku? Maks ir apvainojums. Apmelošana. Goda aizskārums visbezkaunīgākā veidā.

— Beidz! —> Viņa atkal piecēlās un aizsmēķēja nākošo cigareti.

— Ja es būtu vīrietis, es gribēju teikt, klients, — Rafs sacīja, — es tev neuzticētu ne vistu kūts projektēšanu. Vispār nedotu tev darbu. Man būtu vienalga, kāda ir tava pieredze, kaut arī tu rīkotos ar logaritmisko lineālu aizvērtām acīm. — Viņš piecēlās un sāka staigāt pa istabu... —* Es domātu tā: te nu ir radījums, kam galīgi nav gaumes, sieviete, kas kaunas būt sieviete un ir tik trula, ka valkājas augu dienu plakanās tupelēs un maisa drānas brunčos. Ko tāda sieviete var izdomāt? Sķebvilu!

Uz mirkli Marionas aristokrātiskā sejā kaut kas nodrebēja, |āvās impulsam, to Rafs pamanīja pavisam noteikti, bet tūlīt atkal atguva ledaino nesatricināmību. — Kāpēc tu man šovakar zvanīji? — viņa gandrīz nedzirdami jautāja. — Tas bija viss, ko tu man gribēji teikt?

— Kāpēc tu ļāvi man atnākt? — viņš atvaicāja.

— Esmu priecīgs, ka ļāvi, pat ļoti; bet kam tev lieks apgrūtinājums?

Viņa novērsās, nobirdināja cigareti uz kafijas galda noliktajā pelnu traukā. — Nezinu. Varbūt aiz žēluma, jo esmu dzirdējusi, kā ar tevi apietas Mansons Kerks.

Viņš bija pārsteigts. Viņš teica: — Tas taču nemaz nav tavā dabā, vai ne? Neliekas, ka tu atļautos tādu greznību kā emocionāla attieksme pret citiem cilvēkiem.

; — Bleķis.

— Cik delikāti tu izsakies, Marion! — Un, ieliedams sev vēl malku viskija, viņš atcerējās Lizu Karru, Lizu, kuras medicīniskā vaļsirdība izteicienos nekad viņu neaizskāra.

Viņa atkal ieskatījās pulkstenī. — Bija runāts, ka mēs tikai iedzersim mēriņu uz nakti.

— Es jau eju. — Rafs steidzīgi ierāva malku viskija. Nelaimīgi viņš nolūkojās Marionas krūšu ciļņos, ko nespēja noslēpt bezveidīgā blūze.

— Tu esi pa pusei īrs, vai ne? — Viņš dzirdēja Marionas balsi.

— Jā. — Vifiš nolika glāzi, šis dzēriens garšoja pārāk

labi, nāca prātā Džūlija. ,

— Un pa pusei ebrejs, — viņa teica.

Rafs pamāja. Bet kaut kas Marionas balsī lika viņam vaicāt: — Kāpēc tu to gribi zināt? — Allaž viens un tas pats, allaž neizbēgams un sāpīgs, lai kādā formā pasniegts un lai cik bieži piedzīvots. — Kāpēc? — viņš atkārtoja.

— īpaša pamata nav, ja nu vienīgi tas, ka man nekad... īsi sakot, aiz ziņkārības. Ir labi vai slikti būt jauktenim?

— Tu patiešām gribi zināt?

— Protams. * -

Rafa roka atkal pastiepās pēc glāzes, viņš pacēla to un iedzēra. — Draugam tādu situāciju negribētos novēlēt.

— Kāpēc?

— Vai tas nav skaidrs tāpat?

— Nē. Kāpēc?

— Nu, kaut vai tāpēc, ka, padosies kaut kas ļoti labi, visi sacīs: «Nu jā, ko tu īram darīsi, tie ir manīgi zeļļi!» Bet, ja nepaveiksies vai pateiksi kaut ko nevietā, tad teiks: «Žīds paliek žīds.»

— Jā. Saprotu. — Un, kā Rafam šķita, nopētīja viņu jau kritiskāk.

— Es pārspīlēju, — Rafs teica. — Bet dažkārt jādzird gan viens, gan otrs.

— Jā, — viņa sacīja. Iestājās ilgs klusums. Viņš varētu vēl gari un plaši runāt par šo tēmu, taču nedarīja to. Atkal viņš redzēja, ka Mariona skatās pulkstenī. — No rīta man jāpaspēj uz vilcienu septiņos piecpadsmit, — viņa beidzot sacīja. — Braucu uz Raiju pie brālēna.

Rafs piecēlās, ar visu miesu pretodamies, līdz pēdējam negribēdams iet projām atkal viens naktī, bez mīlestības, jo juta, ka viņam būtu vajadzīgs tikai laiks, lai izšķiltu no šīs nelokāmās meitenes karstu un patiesu maigumu. — Man gribētos vēl kādreiz atnākt, Marion.

— Man tagad pa vakariem jāstrādā, — viņa sacīja. Viņa pamāja uz rasējamā dēļa pusi. — Mēģināšu iedabūt savu projektu konkursā. Zini, tai mājai ar kondicionēto gaisu.

— Ceru, ka tu dabūsi pirmo prēmiju, — Rafs teica. — Un ka visas balvas dabūs sievietes. Tad varbūt tu vairs necentīsies sevi kropļot. — Viņš gāja pie durvīm un atvēra tās. Pastiepa roku Marionai. — Bet, dari ko darīdama, nekrāso matus! Un, velns parāvis, Marion, kāpēc tu nevarētu drusciņ uzkrāsot lūpas, apaut kurpes ar augstākiem papēžiem un vispār neizskatīties tā, it kā dūrē tev būtu iežņaugts logaritmu lineāls! — Rafs saspieda Ma-rionas plaukstu, ko viņa jau vilka atpakaļ. — Un tad es tavu nākotni varētu paredzēt pavisam droši. Klausies un ņem vērā! Ja tu ļausi sev vaļu un neslēpsi zem pūra skaistumu, ko dievs tev devis, saderam uz manu pēdējo dolāru, ka tu panāksi visu, ko vēlies, uz pusi īsākā laikā. Pamēģini, Marion! Un nedomā par lamatām! Riskē!

Nedrošs, saspringts smaids uz mirkli pavīdēja viņas sejā. — Arlabunakti, Raf!

— Ja mans pareģojums piepildīsies, varēsi pateikt paldies. — Rafs turēja viņas roku, gandrīz līdz sāpēm nevēlēdamies zaudēt šo pieskārienu. — Kas zina, varbūt mana šīvakara atnākšana izmainīs visu tavu dzīvi! — Viņš netīksmi pavērās krēslainajās kāpnēs. — Un no sirds gribētos, lai tā izmainītu arī manējo.

Mariona neatbildēja.

Beidzot bija vien jāiet. Viņš gāja, ieklausīdamies savu pretestīgo soļu atbalsī un gaidīdams durvju aizcirtiena skaņu.

Tomēr cirtiens neatskanēja. Kad Rafs pēkšņi pavērās atpakaļ, Mariona joprojām stāvēja durvīs un nekustīgi skatījās uz viņu.

Līdz sāpēm sakāpinātā iekāre it kā grūšus pagrūda viņu atpakaļ uz durvīm, kaut arī viņš zināja, ka velti.

Apskāva Marionu maigi, tad varmācīgi pierāva sev klāt, vēl arvien gaidīdams pretestību, pēkšņu atgrūdienu, durvju aizciršanos.

Joprojām nekā.

Rafa mute pieplaka viņas vaigam, tad lūpām, kas ļāvīgi pavērās.

Viņa it kā teica ko, it kā iekliedzās, bet nebija saprotams — tas ir vaids, aizslāpis lūgums vai spējas bailes?

Viņas rokas sažņaudzās, iecirtās Rafa mugurā. Viņš aizspēra durvis ar kāju.

Tas nebija uzvaras prieks, drizāk maigums un pateicīgs izbrīns, kam ļāvās Rafs, gulēdams Marionas gultā, pa pusei vēl miega miglā, pa pusei jau nomodā.

Viņš pūlējās aptvert šo tik karsti gaidīto pārmaiņu, kas no vientuļa meklētāja bija paaugstinājusi viņu par mīlētāju.

Apmierinātu un pateicīgu mīļāko, gluži satricinātu no tās kaislības un atsaucības, ar kādu viņam bija atdevusies tagad blakus guļošā meitene.

Tas varēja nozīmēt, ka ilgā meklēšana beigusies. Varēja nozīmēt, ka blakus viņam, spējīga uz tik karstu atdošanos, guļ meitene, kas tikpat karsti spēs dalīties ar viņu priekos un bēdās, kas vismaz nebūs tik bālasinīga savās jūtās kā visas tās citas.

Nu viņš jau bija gandrīz pamodies, neskaidrā jūsmā, kas plūda pāri malām, kaut ko meklējot un viņas atbildi gaidot — gan vēl ne pavisam droši, bet ar cerību: ka šajā naktī viņš pieskāries kādai stīgai vai stīgām, kas devušas negaidītu skanējumu, devušas viņam Mariontr.

Kad ap pusnakti viņi grīļainiem soļiem ienāca guļamistabā, ko viņa bija teikusi? Mariona gulēja uz sāna, cigaretes oglītei apspīdot viņas kailumu, — un ko teica?

— Lamatas, — viņa bija atkārtojusi. — Saproti, man ir tāda sajūta ... pareizāk, jau tāpat zinu, ka es varētu tevi vai nu ienīst, vai mīlēt.

Un vai viņš (gandrīz pārliecināts, ka viņa ir tikpat jūsmīgu jūtu pārņemta) nebija pamācoši teicis: — Kāpēc vispār no mīlestības jābaidās? — un turpinājis: — Pirmajā kursā mums arhitektūras vēsturi pasniedza profesors Odelmans.

Un gari stāstījis par Odelmanu, kas lasīja kursam lekciju, ar juteklisku maigumu glāstīdams grieķu tempļa šķembeli, un dalījās ar viņiem savās atziņās: «Viena no mūsu laikmeta nelaimēm ir tā, ka mēs esam sākuši baidīties no kaislības, vai ne? Mēs pat kautrējamies lietot vārdu «kaislība», kautrējamies lietot vārdu «mīlestība». Bet, ja jūs nespējat kaislīgi just, jums nav tiesību nodarboties ar arhitektūru.»

— Vai es spēju kaislīgi just? — bija vaicājusi Mariona, uzlikdama galvu uz viņa krūtīm.

Ko vēl viņi bija runājuši?

Bet vai tas maz bija vairs galvenais? Tagad galvenais, kas ar viņiem notiks vai var notikt tālāk, iespējā, ka viņa... Rafs nožāvājās, izberzēja acis, miglaini pavērās griestos, tad logā, aiz kura blāvajā rīta gaismā kā cietuma režģi rēgojās dzelzs kāpņu šķautnainie apveidi.

Tad viņam sagribējās ēst. Ja viņa vēl aizmigusi, viņš klusītēm piecelsies, paskatīsies, kur te ir virtuve, un .. * Rafs saspringa, nu tikai pamanījis nedabisko klusumu, un, kad pagrieza galvu, ieraudzīja, ka»gultā viņas nav.

— Marion, — viņš teica un tad jau ska|āk: —Marion! — lai viņa sadzirdētu virtuvē, kur gatavoja brokastis — negaidītu prieku viņam, kuram citādi šajā svētdienas rītā vajadzētu sēdēt aiz akvārija stiklam līdzīgā kafetērijas loga un līdzi ar citiem vientuļiem ieturēt brokastis pie nemājīgi kaila galda. — Marion.

Viņš izlēca no zemās, platās gultas, pārlaida skatienu tukšās istabas kakao krāsas sienām, radiatoriem, bērza rakstāmgaldam un neielogotam spogulim virs tā. Viņš piecēlās. Viņa drēbju te nebija. Viņš atcerējās, ka tās laikam palika pa roku galam nomestas uz viesistabas grīdas. Viņš gāja pa šauro priekšnamu virtuvē, tad, nemieram augot, lieliem soļiem uz viesistabu.

No klusuma vien, pat neskatoties viņš zināja, ka Mariona ir aizgājusi.

Bija atstāta zīmīte. Piesprausta pie ārdurvīm. Pauspa-pīra kvadrātiņš ar kārtīgi izzīmētu burtu rindām.

«Mīļo Raf!

Es vairs nevarētu sevi cienīt, ja nepaspētu uz vilcienu. Tagad Tu saproti, ko es domāju, runādama par lamatām. Padomā vien, kas ar mani notiktu, ja es ļautu sev vaļu un sekotu profesora Odelmana mācībai. Neko darīt, mīļais draugs. Ar to ir cauri. Tu gandrīz uzvarēji, bet tikai — gandrīz. Par laimi. Tas man ir zināms mierinājums. Man ir pamats domāt, ka mūsu romānam tāpat nav nākotnes. Vai vismaz — puse pamata.

Neuzņem manus vārdus pārāk burtiski! Bet vērā ņem!

Redzēsimies darbā.»

M.

Rafs apsēdās uz baltā krēsla malas un gausi ģērbās, pūlēdamies sev iestāstīt, ka tas ir nieks, maza skrambiņa pār vecu rētu. Ka viņš to tikpat kā nejūt. Tikpat kā nemaz.

Lai to pierādītu, viņš noņēma no durvīm pauspaptra kvadrātiņu, mierīgi un uzmanīgi pārlasīja vēlreiz un tad, pats apgāzdams to, ko gribēja pierādīt, ar savu lielo plaukstu samīcīja zīmīti pikā un no visa spēka iesvieda papīrgrozā, kas stāvēja zem Marionas rasējamā dēļa.

Bija vēl pavisam agrs, kad viņš gāja projām. Saule zeltīja Istriveru un lēja mānīgu mirdzumu pār garo pilsētas ielu nožēlojamo pelēcību. Un Rafam gribējās izrauties lauku zaļajā plašumā, nevis atgriezties uz Četrdesmit ceturto ielu, bet būt no tās četrdesmit četras jūdzes tālu, labāk pat četrsimt jūdžu.

Tā viņš gāja uz mājām, ceļš likās bezgalīgs, tikpat bezgalīgs kā vilšanās Marionā, un noslēpt šo vilšanos vajadzēja zem plānas jo plānas lepnuma kārtiņas.

Vari taču domāt tikai par iegūto, par to, kas pagājušā naktī bijis labs, un neko citu. Tad nevajadzēs justies ne pazemotam, ne muļķīgam un paliks pāri tikai priecīgs vieglums, kā jau parasti pēc tādas nakts. Un ar lepnumu atgādināt sev, ka citi vīrieši birojā — Eliots Čilders, Man-sons Kerks, Bens Jeitss — velti iekārojuši auksto, nepieejamo meiteni no otrā stāva.

Bet tas neko nelīdzēs. Vismaz ne šoreiz, kad tu biji tik tuvu kaut kam vairāk: cerības piepildījumam, atklāsmei, ka tavu acu priekšā un tavās rokās šīs meitenes miesa un gars, šis gandrīz dievišķais daiļums sāk raisīties, plaukt un apzināties savu būtību. Bet viņa tikai smietos, ja tu viņai to sacītu. Un trāpīgiem vārdiem to noliegtu.

Nē. Atceries šo nakti tikai un vienīgi kā negaidītu dāvanu un priecājies par to, kā priecājas vīrietis par savas kaislības uzvaru.

Nu jau arī mājas gandrīz klāt. Izsalcis un aizslāpis viņš nopirka turzu vīnogu, uzkāpa savā vienistabas dzīvoklī un uzvārīja kafiju. Augstā loga nišā sēdēdams, viņš ēda vēsās vīnogas, uzdzēra virsū karstu kafiju un netīksmi raudzījās savā istabā — bijušā Viktorijas laikusalonā, no kura elegances bija atlikusī vairs tikai kristāla lustra pie saplaisājušiem griestiem. Skumji un neiederīgi tā nokarājās pār izvelkamo dīvānu un melni sarkano rakstāmgaldu —, tik izteikti «modernistisku» pēc 1932. gada priekšstatiem. Un nesen izcirstām durvīm uz tumšu, par virtuvi dēvētu caurumu. Un marmora kafijas galdiņu, uz kura bija uzsliets viņa rasējamais dēlis.

Svētdienas rīts.

Mariona nu jau Raijā.

Viņš iedomājās par Troju un Vinsu. Kā viņi tagad ēd brokastis, divi precēti cilvēki, pretēji raksturi, kam neizbēgami jāpievelkas.

Viņš palūkojās pa logu saules piespīdētās ielas pelēcībā.

Piezvanīja Ebijam Ostinam uz Tauntonu.

—» Raf, no kurienes tu zvani? No stacijas?

— Nē, — Rafs atbildēja. — Es tikai gribēju zināt, kā klājas mazajai sekvojai.

— Mazā sekvoja ir vienkārši burvīga. Vai tu nevarētu šodien atbraukt?

— Te mani nekas netur, — Rafs teica.

—• Deviņos četrdesmit ir vilciens uz Tauntonu, pienāk desmitos trīsdesmit deviņās. Desmitos ar klientu apskatīsim vienu apbūves gabalu; jā, iedomājies vien, man ir pasūtītājs!

— Tas ir lieliski, Ebij!

— Jā, protams, — Ebijs sāji piekrita. — Mēs varētu iegriezties stacijā un sagaidīt tevi. Jaunumus droši vien zini?

— Kādus jaunumus? — Rafs jautāja.

— Troja un Vinss.^

— Ā! Jā, kā tad. Viņi man zvanīja. Tagad viņi laikam jau to vairs neslēpj ne no viena, — Rafs sacīja, kaut gan nojauta, ka Ebijs it labi zina lietas patiesos apstākļus.

— Labi, Raf, es tevi nekavēšu. Tev tagad jāskrien! Tikai nenoklīsti neceļos!

Viņš noskuvās, apģērbās un paspēja nokļūt Galvenajā stacijā tā, ka palika pat dažas liekas'minūtes līdz vilciena atiešanai. Viņš nopirka svētdienas laikrakstus. Tikko apsēdies savā vietā un iespraudis biļeti metāla tureklī, viņš apķērās, kādu robu viņa finansēs iecirtīs šis brauciens uz Konektikutu. Viņš atcerējās, ka gribējis nopirkt kāzu dāvanu Vinsam un Trojai. Un nolēma, ka rīt pat sāks meklēt kādu blakus peļņu pa vakariem.

Rafs nolika avīžu kaudzi klēpī. Pārskatīja virsrakstus: pasaule joprojām bija briesmās, tātad viss savā vietā. Uzšķīra celtniecībai veltītās lappuses. Apskatīja fotogrāfijas ar Longailendas jaunbūvējamo kvartālu maketiem. Atgriezās atkal pie virsrakstiem.

— Sī vieta ir brīva? — virs viņa noliektās galvas atskanēja balss. Vilciens jau kustējās.

Rafs pavilka avīžu blāķi uz loga pusi, izbrīvēdams vietu pasažierim, jaunam vīrietim.

— Jauka diena, — ceļabiedrs sacīja, nolikdams portfeli uz grīdas un paņemdams klēpī grāmatu.

— Jā. — Rafs jutās pateicīgs, ka atrauts no savām domām. Viņš paskatījās uz svešinieku. Pirmais iespaids bija, ka ceļabiedrs ir skolotājs, vai nu jauns pamatskolas skolotājs, vai jauns klerks no kāda Volstrīta mākleru kantora, gludi skūts, īsi apgrieztiem matiem, krekls un uzvalks no Bruksa, tādi puiši nāk no lielajām universitātēm.

Grāmata bija vaļā, un Rafs redzēja nosaukumu. Tas bija ļoti populārs kara romāns, «piedauzīga» grāmata, grāmata par vīriešiem, viena no tām, ko sievietes lasa autobusos.

Rafs atkal pievērsās svētdienas laikrakstiem. Kad viņš beidzot pacēla acis, vilciens jau bija izkļuvis no pilsētas biezuma un ripoja pa spodrām nomalēm, kur jau pavērās zaļi klajumi un kuploja koki.

— Tik jaukā dienā turēt degunu grāmatā ir jau noziegums, — jaunais vīrietis sacīja.

Rafs pagriezās. — Cik tālu jūs braucat?

— Līdz Stoningtonai. Sievas radiem tur ir vasarnīca, un mēs augas dienas pavadām jūrā. — Viņam bija tīra, skanīga balss. -*- Jums patīk burāšana?

— Pat uz jahtas nekad neesmu bijis.

— Labāku atpūtu ne iedomāties nevar, — jaunpienā-cējs teica. — Sevišķi pēc smaga vakara pilsētā. Pēc jebkuras saskares ar Ņujorku es jūtos kā piekauts.

Radniecīga dvēsele, Rafs nodomāja. — Jūs strādājat pilsētā? — viņš jautāja.

— Nē. Braukāju tikai uz konferencēm un semināriem.

T^tad skolotājs. Rafs pavaicāja: — Kā jums patīk šī

grāmata?

— Sasodīti laba. Kaut gan īsti novērtēt to var tikai

cilvēks, kas pats bijis karā.

Rafs skatījās pa logu garām slīdošā ārpilsētas golfa > kluba nofrizētajā mauriņā. Mariona Makbraida ir Raijā.

— Kad es biju Guamā, — tīrā balss nu jau klusāk'ierunājās, — tad nesajukt prātā man palīdzēja vienīgi iedoma, ka esmu atkal te laukos. Protams, ne jau šajā apvidū, bet tur, kur lauki vēl patiešām ir lauki.

Rafs klusībā apcerēja nākotni — vai vispār un kad viņam izdosies atklāt savu praksi, un, ja izdosies, vai tad jel mazākā mērā iespējams, ka viņš strādātu novadā, kur lauki vēl patiešām ir lauki? Vai vismaz ne pārāk tālu no tāda novada. Ar drūmu ironiju viņš nodomāja, ka Mariona Makbraida noteikti būs kļuvusi par vienu no arhitektūras zvaigznēm, pirms viņš piesitīs pie sienas sava biroja izkārtni.

Ceļabiedram viņš sacīja: — Jūs esat laimīgs, ka jums nav jāstrādā pilsētā.

— Jā, tikai žēl šīs jaukās dienas, nebūšu ne atpūties, ne kaut ko padarījis. Pa ceļam biju domājis uzmest sprediķi, bet...

— Sprediķi? — Rafs paskatījās uz viņu,

— Jā. — Viņš izvilka cigarešu paciņu. Piedāvāja arī Rafam. Viņi piecēlās un gāja uz smēķētāju salonu.

— Kādu sprediķi? — Rafs jautāja. — Jūs taču nedomājat baznīcas sprediķi?

— Domāju gan. — Un jaunais vīrietis savukārt pavaicāja: — Kādā nozarē strādājat jūs?

Rafs nomurmināja, ka arhitektūrā, ar jau dziļāku interesi skatīdamies uz gaišo, nopietno, tik tipisko amerikāņu puisi, kas bija nevis skolotājs vai mākleris, bet mācītājs.

— A, arhitektūra! — ar entuziasmu iesaucās jaunais vīrietis. — Zināt, man viens skolas biedrs dzīvoja taisni blakus Arhitektūras fakultātei, un mums tur dažu labu reizi gadījās iegriezties, kad ...

■— Kur tas bija? — Rafs jautāja.

— Ņūheivenā.

Rafs iesmējās. — Veirhalle!

— Tad jūs tur studējāt?

— Jā.

— Kada sagadīšanas! Godavārds, lieliski! — Viņa roka pastiepās. — Mani sauc Strindžers. Kens Strindžers.

— Blūms. — Rafs paskatījās uz viņu — droši vien tikai kāds gads vai divi, kopš viņš beidzis Sterlinga garīgo semināru.

— Kāda_ sagadīšanās! — Kenets Strindžers atkārtoja. *— Tātad jūs esat arhitekts?

Rafs pamāja. 9

— Kur strādājat?

— Patlaban Ņujorkā, bet... — Rafs paskatījās pa logu un tad tikai pievērsās savam sarunu biedram. Nu viņš pūlējās neizrādīt nekādu izbrīnu. — Jūs esat mācītājs?

— Smisberijā. Jums gadījies tur būt? — Kad Rafs atbildēja, ka ne, mācītājs runāja tālāk par savu kongrega-cionālistu baznīcu Smisberijā: — Tā ir skaista, bet jau galīgi brūk kopā. Celta 1809. gadā. — Un piebilda: — Vaiga sviedros mēģinu savākt celtniecības fondu jaunai, bet... Lai paliek! Mums ir savas problēmas'. Un neba no vieglajām.

— Kādas problēmas? — Rafs jau atkal ļāvās māņticīgai nojausmai, ka šī nejaušā iepazīšanās ir likteņa zīme, pat vairāk, tā ir īpašu un svarīgu apstākļu virzība uz noteiktu mērķi. Vai velti bija atgadījusies šī dīvainā un pazemojošā dēka ar Marionu, vai tās dēļ viņš nebija braucis projām no pilsētas un zvanījis Ebijam? Ja viņš nebūtu iekāpis šajā vilcienā, šajā vagonā un apsēdies šajā vietā taisni šodien — nekas tamlīdzīgs nenotiktu. Šī saruna bija kaut kas vairāk par patērzēšanu vilcienā.

— Problēmu mums, cik uziet, — draudzes gans teica. — Visi kā viens saprot, ka mums vajadzīga jauna baznīca. Mums irt pat apbūves gabals. Bet mēs nekādi nespējam

# sadzīt rokā pietiekami daudz naudas, lai sāktu būvēties. Un, pat ja nauda rastos, — cilvēki visur ir cilvēki. Un, kur cilvēki, tur nevienprātība. Negarlaikošu jūs, visu to klāstīdams. — Viņš brīdi klusēja. — Negribas gausties, bet, starp citu, no mūsu draudzes cilvēki sāk pāriet uz Svētā Marka baznīcu. Mūsu krietnie kongregacionālisti vienā jaukā dienā izrādās par ticīgiem episkopāliešiem. īpaši jaunā paaudze. — Mācītājs pavilcinājās, tad runāja tālāk: — Svētais Marks, protams, ir ķēmīga pseidogotika, kaut gan celta tikai pirms desmit gadiem. Konkurēt ar to normālā ceļā vispār nav iespējams. Nedz arī es to gribu. Ko es gribu, par ko es cīnos — tā ir moderna, caur un cauri mūsdienīga baznīca — tāda, kas dotu ne tikai garīgu pacēlumu, bet kur cilvēks justos kā mājās* kur patiktu iegriezties un pat ļoti patīkami pavadīt laiku. — Viņš paklusēja. — Jūs saprotat, ko es domāju?

— Jā, — Rafs atteica.

— Patiešām saprotat?

Rafs pamāja. — Un visgrūtākais, manuprāt, ir ieskaidrot to arī citiem.

— Pilnīgi pareizi, — Strindžers apstiprināja. — Es kaut kā nemāku viņus pārliecināt.

— Es mācētu, — Rafs dzirdēja sevi sakām. — Domāju, ka mācētu.

Jaunais draudzes gans pētoši paskatījās uz viņu.

— Celtniecībā pašlaik notiek brīnumu lietas, — Rafs sacīja. — Veselu gadu es braukāju apkārt un redzēju |oti daudz rosinoša. — Un viņš stāstīja Kenam Strindžeram par jaunajām baznīcām, ko bija redzējis savā stipendijas ceļojumā: par jauko un vienkāršo no egles baļķiem un latām celto prezbiteriāņu baznīcu Oregonas štata Kotedž-grovā pēc Pjetro Belluski projekta, Frenka Loida Raita apgaroto Unitāriešu saiešanas namu Medisonā, Viskonsi-nas_ štatā, par Harija Braina zvīņoto katoļu baznīcu Sen-polā, par Sveicera un Eltinga metodistu baznīcu Aiovā, par nemirstīga daiļuma apdvesto Eliela Sārinena Kristus baznīcu Mineapolisā un, atgriežoties atkal Mičiganā, 01-dona Dauva Midlandes baznīcu ar saules gaismai atsegto altāri.

Mācītājs Strindžers tikai šūpoja galvu un brīnījās:

— Ko tu neteiksi! — Un tad entuziasma uzplūdā iesaucās:

— Kaut es varētu uzlaist jūs kaklā mūsu celtniecības komitejai! Vai drīkstu uzdot jums vienu jautājumu?

— Vai esmu kongregacionālists? — Rafs viņu pārtrauca. Blūms — kongregacionālists?

— To es netaisījos jautāt, — Kens Strindžers teica.

— Nav svarīgi. Nudien, tas tikai būtu blīkšķis, ja mūsu draudze dzirdētu to, ko jūs stāstījāt man! — Viņš brīdi vilcinājās. — Es varētu vaicāt, teiksim, kā jūs izjūtat mūsdienu baznīcu no arhitektūras viedokļa, bet nē — tas nav tas. Izjust jūs izjūtat, to nevar nepamanīt. Bet kāds ir jūsu izjūtas filozofiskais pamats? To es pirmīt grasījos jums jautāt.

Rafs aizkūpināja nākošo cigareti, dziļi ievilka dūmu, lēni izelpoja. — Nu ko, — viņš sacīja. — Esmu par to reizēm domājis. Nevar skatīties uz jaunajām baznīcām un nedomāt par to. Manuprāt, galvenā problēma ir konfliktējošu ideju apkopošana un samierināšana. Kā samierināt, teiksim, atombumbu ar nemirstības ideju? Es domāju cilvēka gara nemirstību. — Rafs pētīja savu cigareti. — Kā

to visu apkopot jaunā formā? Jo faktiski jāatsakās no visiem agrākajiem priekšstatiem. Un jaunajai formai jāpauž tas, kas raksturīgs un piemērots tagadnei, vienlaikus sa- ' glabājot pagātnes simboliku. Galu galā tā pati problēma, kas dzīvojamo māju projektējot...

Kenets Strindžers piekrita, un saruna turpinājās. Tad viņš smaidīdams teica: — Patiesi, esmu laimīgs, ka izvēlējos šo vilcienu. Gandrīz jau būtu braucis vienpadsmitos desmitās. Kad jūs atbrauksiet? %

— Kā?

— Piedodietl Netaisījos grābt jus aiz rīkles, — mācītājs atvainojās. — Bet jūs mani tā aizrāvāt, ka es vairs domāju tikai, kā atdabūt jūs pie mums.

— Ā!

— Uz Smisberiju. Zināt ko, es jums piezvanīšu. Kur jūs dzīvojat?

Rafs pateica.

— Svētdiena jums atbilstu?

— Pat |oti.

— Tad jus varētu kādu svētdienu atbraukt. Pēc dievkalpojuma, protams, — viņš attapās piebilst.

— Lieliski, — Rafs sacīja.

— Vienu gan es aizmirsu pateikt. Ir tāds nepatīkams apstāklis. Mums draudzē pašiem savs arhitekts. No vecā rauga. Vai — vecās skolas. Un viņš man dažus uzmetumus jau uztaisījis. Tīrais alu laikmets. Bet vaļā no viņa es vēl netieku. — Pēc brīža viņš turpināja: — Sā vai tā — es izrādīšu jums apkaimi un mums piešķirto būvgabalu. Jūs savukārt tās idejas, kas varētu rasties, uzmestu uz papīra ...

— Es nebāzīšu spieķi cita arhitekta riteņos, — Rafs teica.

— Spieķa bāšanu es uzņemos pats, — bezrūpīgi atsau: cās mācītājs. Un jau pavisam nopietni piebilda: — Ņemiet gan vērā, ka naudas mums pagaidām tikpat kā nav! Var teikt, ka jaunā baznīca vēl karājas g'aisā.

* — Tas nav svarīgi, — Rafs sacīja, — ja man dota

iespēja pamēģināt.

Saruna starp Rafu un jauno mācītāju turpinājās arvien aizrautīgākos un cerīgākos toņos, viņi pat izpfānoja sprediķi, kas apcerēja jaunās baznīcu celtniecības problēmas, par izejas punktu ņemot Kristofera Rēna atteikšanos no anglikāņu celtniecības tradīcijām, viņa radikālajiem grozījumiem, kanceles aizbīdīšanu no centra stūrī, galeriju savienošanu ... Tā viņi runāja, kamēr Strindžers neviļus apvaicājās: — Kur jums jākāpj ārā?

— Tauntonā, — Rafs atbildēja.

— Tauntonā? Tad jau jūs esat pabraucis divas stacijas garām!

— Vai patiešām? — Rafs pielēca kājās.

Spēji dzimušajai ceļa draudzībai pienāca gals. Drīz Rafs jau stāvēja Bridžportas vecajā, brūnajā stacijā.

Viņš steidzās uz telefona kābīni, nu tikai atcerēdamies Ebija piekodinājumu: «Nenoklīsti neceļos!» Viņš zvanīja uz Tauntonu. Numurs neatbildēja. Nabaga Ebijs droši vien bija vēl stacijā, dusmojās, tomēr pieklājīgi gaidīja un Ņina cēla skandālu par sabojāto svētdienu.

Rafs noķēra autobusu uz Tauntonu. Stacijā neviens viņu negaidīja. Vajadzēja braukt pie Ebija ar taksi, un tas maksāja dolāru deviņdesmit centu. Bet Rafs neraizējās, viņu spārnoja priecīgais satraukums. Sis brauciens izrādījās liktenīgs, tātad ne vienmēr arhitektam vajadzīgs savs birojs. Tikai jāiekāpj vilcienā un jāpagaida, lai blakus vietā apsēžas Bruksa standartuzvalkā ģērbies tipisks amerikāņu puisis, kas patiesībā izrādās par mācītāju, īsti progresīvu mūsdienu draudzes ganu.

Rafs devās uz Ebija māju — simetrisku namu stikla sienām, kas bija tik tīrs savās līnijās, ka šķita klasisks, tik izteikts Mīss van der Roe, ka īsti nesaderējās ar Bulfinča drūmajiem mūriem un logu rūšu dzidro lāsmojumu, toties atbilda nama iemītnieka raksturam — tas pats līdzsvars, kārtīgums un atturība.

Limuzīns stāvēja turpat pie mājas, durvis pusvirus, tāpēc Rafs gāja iekšā. Neviena neredzēja. Iegāja lielajā viesistabā, nevainojami spodrā un kārtīgā, joprojām tādā, it kā tur neviens nedzīvotu. Viņš jau grasījās uzsaukt, kad no āra, liekas, aiz terases, saklausīja balsis.

Tā Rafs gluži neviļus uzzināja patiesību par Ebija laulības dzīvi.

Ebija balss, vēl apvaldīta, bet griezīga: — To es tev nejautāju, Ņina. Es jautāju, kāpēc tev tas vajadzīgs. Kā tu to vari? Pat aklam redzams, ka tu ar viņu flirtē, kā, starp citu, ar katru vīrieti, kas pagadās pa rokai.

— Es nemaz neflirtēju. Ko tu vispār iedomājies!

— Tad kāpēc VoHjs Grešems grib, lai es ceļu viņam māju? Volijam Grešemam derdzas modernā arhitektūra.

To viņš man pateica acīs jau mūsu viesībās. Tātad tur ārā tev vajadzēja aiziet visai tālu, lai viņu pierunātu, nemaz nemēģini to noliegt. Beidz reiz melot, Ņina!

— Patiešām jauki tu pateicies par visu, ko es daru tavā

labā! — Ņinas'nīgrā balss. ,

— Nekas tev manā labā nav jādara. Un noteikti ne par tādu cenu.

— Ak, neesi jel tik riebīgs!

— Ņina, kas īsti ar tevi notiek?

Rafs, neērti juzdamies, griezās atpakaļ.

— Ko tas nozīmē? — Ebija balss iedrebējās. — Es spētu visu saprast, ja tu vismaz būtu konsekventa. Bet ne. Pret mani tu esi auksta kā ledus un mūsu guļamistabā ej kā moku kambarī. Bet tas tevi netraucē manu acu priekšā uzvesties tā, it kā tu piesolītos jebkuram vīrietim! Un Gre-šems to ņem nopietni. Man tas kļuva galīgi skaidrs šodien, kad mēs bijām būvgabalā. Viņš elsa tev pakaļ uz katra soļa. Kā es, tavuprāt, varu ...

— Un kas tev liedza viņam pateikt, ka tu to darbu neuzņemies? Tu vienkārši esi riebīgā garastāvoklī, tāpēc ka tavs dārgais Rafs Blūms mūs atstāja ar garu degunu.

— Ņina, beidz!

Rafs bija aizkļuvis līdz durvīm un, cik klusi vien vārē-dams, izlavījās laukā. Pārsteigts viņš neko lielu nebija, bet nomākts un sarūgtināts gan. Kaut jel viņš toreiz Ņū-heivenā, kad viņam bija iespēja izteikt savas šaubas par Ņinu, nebūtu smalkjūtīgi turējis muti! Troja vis nebija klusējusi; bet kā viņš pats tajā vakarā pie Vudmontas ezera bija uzklupis Trojai! Un vēl licis, lai Troja atvainojas Ņinas priekšā. Un tagad Ebijs, kam tik ļoti bija vajadzīga iejūtība un maigums, puisis, kas būtu pelnījis vislabāko meiteni, noprecējis šo te Ņinu!

Rafs pagaidīja vēl kādu laiciņu. Tad pieklauvēja pie durvīm, pagaidīja uz sliekšņa, ieklausījās. Māja likās pavisam klusa.

Skaļiem soļiem viņš ieblīkšķināja pa durvīm. — Eb! — viņš sauca. — Tur ir kāds vai nav? — Kas to būtu domājis, ka viņam reiz vajadzēs ienākt Ebija mājā tik dumji un nožēlojami!

— Tas esi tu, Raf? — no blakus istabas atskanēja Ebija balss. Un tur jau arī nāca viņš pats, smaidīgs, nosvērts, šaurā seja mierīga, ierasti svītrotā kaklasaite taisna un īstā vietā, baltais pletkrekls nevainojami spodrs,

šaurās flaneļa bikses gandrīz potītes augstumā, slaidā, smalkā roka pastiepta sveicienam. Bet acis bez mirdzuma.

— Mani vajadzētu nošaut, — Rafs pārlieku sirsnīgi noducināja. Viņš ieraudzīja no blakus istabas parādāmies Ņinu.

— Kas tev atgadījās? — Ebijs vaicāja, kad viņi sarokojās.

— Satiku vilcienā vienu zēnu, kas izrādījās par mācītāju, un_ iespējams, ka ar laiku es celšu viņam baznīcu, —• Rafs stāstīja. — Kad atjēdzos, biju jau Bridžportā.

— Izklausās pēc tevis, — teica Ebijs. — Būs vien jātic.

Rafs paspieda roku Ņinai un lūdza piedošanu. Beidzot

viņš ieraudzīja Ņinu tādu, kādu Troja droši vien bija redzējusi no paša sākuma. Raugoties uz šo jauno, ziedošo sievu zemnieciskā vasaras tērpā, kas bija izvēlēts tā, lai jo spilgtāk pasvītrotu viņas ledaino daiļumu, Rafs saprata, kādas mokas izcietis Ebijs, atklājot, kas zem šī daiļuma slēpjas.

— Troja zvanīja, — Ņina teica, uzsmaidīdama viņam daudz platak nekā parasti un dziļi jo dziļi ievilkdama vil-stīgo bedrīti vaigā, it kā būtu priecīga, ka Rafa ierašanās paglābusi viņu no nepatīkamās ķildas ar Ebiju un ievirzīs dienu citā gultnē. — Viņa ar Vinsu ir jau ceļā. Troja esot tev zvanījusi gan vakar vakarā, gan šorīt no rīta, bet nevarējusi sazvanīt. Viņi gribējuši, lai tu atbrauc.

— Arī vakar es noklīdu neceļos, — Rafs sacīja.

Ebijs aizsmēķēja cigareti un novērsa acis no Ņinas.

— Kā klājas sekvojas stādiņam? — Rafs vēlreiz mēģināja izkliedēt atmosfēru.

— Nāc, — Ebijs steidzīgi atsaucās, — parādīšu, kur es to iestādīju. — Viņš noveda Rafu lejā, kur aiz terases akmens aplodas stūra sākās nogāze uz pļavām. Te stāvēja sekvojas bērniņš_— žirgts un sparīgs, tikpat kā neliekdamies vēja brāzmās.

Ņina parādījās un teica, ka paraudzīšot kaut ko pusdienas, Rafs ar Ebiju apsēdās uz terases mūra malas, un Rafs, lai sarunā netīši nepieskartos Ebija mājas dzīvei, sāka stāstīt par konveijera sistēmu «Pīrsa un Pendera» arhitektu birojā, par Veintroubu un Mansonu Kerku; un pirmās darba nedēļas pazemojumiem. Par Marionu Mak-braidu viņš neteica ne vārda. Bet grūti bija piesaistīt Ebija uzmanību, viņš joprojām bija saspringts, laiku pa

laikam skatījās uz mājas pusi, pārāk daudz smēķēja, un viņa aizdusas piesēciens kļuva arvien dzirdamāks.

Kaut jel Ebijam būtu kāds, kam izkratīt sirdi! Rafs ļoti gribētu draugam palīdzēt, bet zināja, ka pirmais viņš sākt nedrīkst. Ar Ebiju tā nevarēja, vajadzēja paciesties un gaidīt.

Un tad jau no mājas atskanēja Trojas gaviļainā balssi — Misters un misis Kouli ieradušies!

Pusdienas ēdot (Troja bija galīgi sagrāvusi Ņinas pedantisko pusdienošanas kārtību, pārvēršot visu piknikā, un ēdiens tapa nonests lejā uz pļavu), Rafs kādu laiku prātoja, vai vajadzētu dalīties ar Troju savā atklājumā. Un nolēma pagaidām vēl klusēt.

Piknika pusdienas viņi ieturēja zālītē zem kuplas kļavas, tas būtu bijis skaisti un idilliski, bet Troja, nezinādama to, ko zināja Rafs, vēl vairāk aptumšoja sava brāļa jau tāpat tumšo dienu. Viņa pļāpāja, ka grasoties dzīvot laukos, jo tas sievietei viņas stāvoklī esot veselīgāk, un cik brīnišķīgi, ka viņai būšot meitiņa. Un ne mazāko šaubu, ka tieši meitiņa. Un, jo līksmāk viņa tērzēja, jo drūmāks kļuva Ebijs. Rafs mēģināja ievirzīt sarunu citā gultnē, bet tad arī Vinss ierunājās:

— Tev būs krietni jāsarauj, Eb, lai neatpaliktu no sava svaiņa! — Sacīts it kā pa jokam, bet ar nepārprotamu lepnuma pieskaņu.

— Mēs gan nedomājam, ka būtu jau laiks, — Ņina iebilda.

Troja, pret kļavas stumbru atzvēlusies, izstiepa basās kājas un paurbināja ar īkšķiem maura velēnu. — Ak tad jūs arī esat no tiem, kas bērnus taisa pēc grafika? Vai nav pārāk garlaicīgi, Ņina? Jūs taču nevarat ņemt līdzi kalendāru ik reizes, kad ejat ar Ebiju krūmiņos!

— Nu, zini, Troja! — Ebijs protestēja.

Bet Rafam sāka likties, ka Trojas dzēliens nācis laikā un vietā. Lai cik sāpīgi tas Ebijam būtu, vajadzēja atvērt viņa acis līdz galam uz Ņinas sievietīgo nepilnvērtību.

Un vispār viņš acīm redzami nav pratis novērtēt Troju. Daudzus no viņa agrākajiem spriedumiem Troja paspējusi apgāzt. Piemēram, Ņinas patieso dabu Troja ar savu intuīciju bija uzminējusi pirmā. Un kas gan būtu domājis, ka viņas mīlestība uz bērniem ir īsta?

Un tomēr viņas izlēcieni krita Rafam uz nerviem: viņas manieres, viņas nepārvaramā tieksme visus šokēt, būt

uzmanības centrā, viņas paradums skraidīt basai, kas tik loti nesaderējās ar allaž rūpīgi krāsoto un pūderēto seju, līgojošie auskari un šķindošā visu Ostinu dzimtas sprādžu kolekcija uz rokām, gandrīz vai drudžainā cigarešu vilkšana, vajīgā izrunāšanās, pārspīlētā, pārliberālā, pāreman-cipētā cīņa ar visu pasauli dažkārt uzdzina pretīgumu, dažkārt sāpināja.

Tagad viņš jau bija nemierā ar sevi, ka tik pārsteidzīgi, asi un neiejūtīgi spriedis par Troju.

Par laimi, pusdienas neieilga — piezvanīja Eba tēvocis un lūdza viņu atbraukt uz biroju. Rafs un Vinss brauca līdzi. Troju pēc pusdienām aizvizināja Ņinas māte, lai parādītu viņai izrentējamās lauku mājas.

Pa ceļam uz biroju Eba mašīnā Vinss jautāja: — Kas tas ir par jaunu darbu? Tu man neko neesi teicis, Eb. Un -šis Volijs Grešems?

— Ak, viens no tiem naudas maisiem, kādus Ņina prot uzurķēt!

— Apsveicu! — Vinss iesaucās.

— Nedomāju, ka tur kas iznāks, — Ebijs izmeta strupi, lai būtu redzams, ka sarunu turpināt viņš nevēlas.

— Kāpēc ne? — Vinss gribēja zināt.

Ebijs neatbildēja uzreiz, mašīna spēji uzņēma ātrumu. Tad viņš teica: — Tāpat vien. Viņš ir no āmurgalvu sugas. Apgalvo, ka gribot tādu māju kā manējā, bet, kad jāķeras pie lietas, tad izrādās, ka nekas tamlīdzīgs. Tad viņš grib, lai viss būtu pa vecam. Murmulis.

— Bet, cik noprotu, bagāts murmulis, — Vinss*iebilda.

— Jā.

Rafs pasteidzās novērst naidīga klusuma iestāšanos.

Tavs tēvocis vienmēr strādā pa svētdienām arī, Eb?

Bet atbildēt pasteidzās Vinss: — Kā tad, vecais puika rāda klasi! — Vinss allaž bija gatavs sniegt informāciju par jebkuru no saviem jauniegūtajiem radiem. — Raujas dienām un naktīm, vai ne, Ebij?

— Jā. — Ebija balss nu skanēja sirsnīgāk, jo nevajadzēja vairs apspriest Voliju Grešemu. — Kopš sākām darbu pie jaunās bankas, viņš tikpat kā neiziet no biroja.

— Tādas darba spējas var tikai apbrīnot, — Rafs sacīja.

— Už Viņu skatoties, man jānokaunas par savu slinkumu. — Ebijs atstāja mašīnu turpat pie durvīm svētdie-nīgi tukšas ielas malā un veda viņus otrajā stāvā uz

biroju. — Un vispār mēs tagad strādājam, laiku nerēķinot. Arī divus palīgus esam pieņēmuši, lieliskus puišus. Mums jāsteidzas, jo banka septembrī svin savu simt gadu jubileju. Viņi jau izsludinājuši pamatakmens iemūrēšanas dienu, tai, protams, jāietilpst svētku ceremonijā. Tāpēc mums jārauj pa galvu pa kaklu.

Rafs tikai reizi bija saticis Vernonu Ostinu — fakultātes izlaiduma dienā Ņūheivenā. Nu viņš redzēja šo sirmo, kalsno, ar Ostinu klana ērg|a degunu un garo rumpi apveltīto Ebija vecumdienu kopiju līkajam pār rasējamo dēli tukšajā, saules piespīdētajā rasētavā, nogrimušu darbā; šo vīru, architecte elegant, kas tik kaismīgi vēlējās izpirkt grēkus, visus savas pagātnes elegantos arhitektūras grēkus padarīt par nebijušiem ar jaunās bankas projektu.

Rafs un Vinss pagaidīja rasētavas durvīs, kamēr Ebijs ar tēvoci apspriedās, tad Ebijs pamāja, lai viņš nāk apskatīt projekta loksnes.

Verns Ostins nosēdās uz Ķebļa, iebāza zīmuli baltā krekla kabatā. — Nekādu mutisku paskaidrojumu nebūs. Ja arī jaunajai paaudzei kas sakāms, lai ņem sliedes un izliek, to uz papīra. — Bet viņa drastiskajos vārdos skanēja glaudīgais Bostonas akcents un izkoptā, sešdesmit gados spodrinātā runas maniere.

Vinss apskāva vecā vīra plecus. — Jūs taču nesāksiet mani ekspluatēt tāpēc vien, ka esmu ieprecējies jūsu ģimenē?

— Esmu jau sācis, — Vernons atbildēja un taktiski atbrīvojās no Vinsa negaidītās tuvības. Tad tēvocis izvadāja viņus gar Ebija un abu klātneesošo rasētāju dēļiem un izrādīja Vinsam un Rafam projekta rasējumus dažādos tapšanas posmos. — Šis, — Vernons rādīja loksni ar galveno fasādi, — ir tas piegājiens, kas beidzot pārliecināja mūsu klientus. Lielo bankas seifu izcelšana dienas gaismā. — Viņš pakāpās atpakaļ un paberzēja savu plāno degunu. — Vinsent, es sāku saprast, ka Troja prātīgi darījusi, tevi precēdama.

— Troja ir tālredzīga sieviete. — Vinss ar neslēptu lepnumu pamirkšķināja Rafam.

— Kā tev patīk, Raf? — jautāja Ebijs.

Rafam neko lielu nepatika. Fasādes proporcijas bija tīras un vienkāršas, milzīgo stiklu pielietojums gaumīgs (citādi arī nevarēja būt, ja tur savu roku pielicis Ebijs),

bet Rafam tas šķitās pārāk auksts un lētais triks ar seifu izstādīšanu pašā centrā jau pavisam ākstīgs; celtnei trūka tā siltā draudzīguma, kas piederētos mazpilsētas bankai, tā neaicināja ienākt un neradīja iespaidu, ka cilvēks te jutīsies kā mājās.

— Izskatās ļoti svaigi un tīri, — Rafs sacīja.

Vernons Ostins izgrūda jūsmīgu smiekliņu. — Svaigi

un tīri! Atpakaļceļā es jums ieteiktu paskatīties uz psei-dodžordža rātsnamu, — viņš sacīja Rafam. — To es projektēju 1929. gadā. Ja tur ko var saukt par svaigu un tīru, tad vienīgi pulksteni tornī. — Iepriecēts viņš ķērās atkal pie rasējumiem, viņa garās, kaulainās rokas ar zilu vēnu grubuļiem un rudu spalvu kumšķīšiem slīdēja pār loksnēm, rādot un stāstot par lielajām stikla platībām fasādē; katra no šīm plāksnēm svēra gandrīz tūkstoš mārciņu, un vajadzēja celt speciālas sastatnes, lai ieslidinātu tās paredzētajās gropēs; ar lepnumu viņš demonstrēja detalizēto fasādes rasējumu, paskaidroja, ka tērauda konsoles balsta visu šo milzīgo stikla priekškaru, un īpaši norādīja uz zāģzobu līnijā izvietotajām kasieru kabīnēm, ar ko vienlaicīgi tika ietaupīta telpa un piedots zināms svaigums pirmā stāva plānojumam.

Rafam kļuva skumji, jo visu to Vernons Ostins stāstīja un rādīja tik bijīgā aizgrābtībā kā zaļš arhitektūras māceklis, kas pirmoreiz mūžā ieraudzījis kādu no Frenka Loida Raita oriģināldarbiem. Tāpat Rafs pamanīja arī, ka Ebijs visu laiku turas atstatu, tikpat kā nerunā un ļauj tēvocim visā pilnībā izbaudīt prieku par veiksmīgo projektu. Ebijs, kam paša tumšās, smagās domas par Ņinu tomēr nekad nepārmāca iejūtību un taktu pret citiem cilvēkiem.

—• Jums tagad visiem jāapsolās, ka piektajā septembri būsiet klāt un piedalīsieties ceremonijā! — Vernons Ostins sacīja, pavadīdams viņus līdz vestibilam. — Es piedāvājos personiski izrakt pirmo lāpstu zemes. Bet, protams, to darīs Trīsvienības prezidents pats. — Viņš nopūtās. — Ar jūsu laipnu atļauju, zēni, man vēl jāstrādā. — Un garais, sirmais, baltkreklotais stāvs pagriezās atpakaļ uz rasētavu.

— Es jau nu neparko nelaistu garām pamatu likšanas ceremoniju, — Troja sacīja, kad viņi tovakar brauca atpakaļ uz Ņujorku, — ja būtu morāliski gatava izmesties uz Tauntonas bruģa un palikt bez sava bērniņa. — Viņa

lesānis paskatījās uz Rafu, kas vientuļi zvilnēja mašīnas pakaļējā sēdeklī.

— Ja es kādam dotu “ordeni, tad Vernonam Osti-nam, — Rafs sacīja. — īpaši, kad padomā .par visiem tā saucamajiem arhitektiem, kas reiz atraduši kādu veiksmīgu štampu, tikuši pie reputācijas un ripinās pa iebrauktu sliedi līdz mūža galam. Un tad nāk tāds vīrs kā Verns Ostins, atmet visu, ko savā laikā dzīvē saguvis, un sāk no gala. Prieks un brīnums redzēt kaut ko tādu.

— Tikai neaizmirsti, ka banka atvēlējusi savai celtniecībai veselu miljonu, tāpēc viņiem ar Ebiju ir daudz vieglāk, — Vinss iebilda, neatraudams skatienu no mašīnu straumē zibošās alejas. — Un salīdzini ar manu darba lauku. Skolām budžetu atvēl tik skopi, ka mums jālauza galva par katru centu. Un dievs lai stāv mums klāt, ja esam pārtērējušies!

Troja paņēma mutē cigareti un iespieda paneļa pie-smēķi. — Vai tev neliekas, ka vajadzētu būt otrādi?

— Kas otrādi? — Vinss jautāja.

— Es domāju, — Troja aizdedzināja cigareti, —ka bankām vajadzētu skaitīt katru sava budžeta centu, bet skolām atvēlēt visu, kas vien bērniem vajadzīgs, lai nav par to galva jālauza.

— Tev, Troja, derētu kādreiz pabraukāt kopā ar mani un Ralfu Gevinu, — Vinss sacīja. Pasniedzās, izņēma cP gareti no Trojas pirkstiem, ievilka dūmu un atdeva cigareti atpakaļ.

— Tad tu redzētu, kā mums jānomokās ar skolu padomēm.

— Nu tad redzi, es domāju, ka tas ir galīgi nepiedodami. Visā nopietnībā, — Troja teica. — Man pretīgi noskatīties, kā mana dārgā vīriņa snīpim jāož visi šie politikas, tirgošanās un sīkblēdību mēsli. Un vēl tur jāmaisās.

— Nejēdzība, — Vinss izmeta pusčukstus, gluži kā Ebija balsī un intonācijā.

— Un es nepalikšu pie vārdiem vien, — Troja teica, — bet ķeršos pie darbiem. — Un piebilda: —- Ka tikai no manis galu galā neiznāk viena no tām nožēlojamām būtnēm, kas savu mūžu noplivina starp dāmu klubiem un V. S. A^3!

— Iznāks, ja es tevi neturēšu aiz rokas, — Vinss piekrita.

— Labāk jau neturi!

Vinss iesmējās. — Starp citu, — viņš ieminējās, — mēs pašlaik braucam cauri Lārčmontai. Ja nemaldos, tev Lārč-montā ir māsīca vai kaut kas tamlīdzīgs.

— Kā tad, māsīca! Vīda Reninga, — Troja atbildēja.

— īstā, ko pieminēt, ja runājam par dāmu klubiem. Nabaga Vīdas dzīve sastāv no vieniem vienīgiem klubiem un konfektēm. Un lai man nestāsta, ka klubi un konfektes var aizstāt — paši zināt, ko.

Troja atkal savā vispretīgākajā repertuārā, nodomāja Rafs.

Vinss it kā neviļus ieminējās: — Kā tev šķiet, tava māsīca neņemtu ļaunā, ja es viņai jaunnedēļ piezvanītu?

— Taisni otrādi, stāvā sajūsmā, un vispār viņa būs beigta, kad ieraudzīs tevi, dārgumiņ. Piezvani viņai, Vins! Visā nopietnībā.

— Tiks darīts.

— Kaut gan labāk ne. Tu nomirsi aiz garlaicības.

— Lārčmontā paredzēts celt jaunu vidusskolu, — Vinss sacīja.

— Nu, skolas padomē Vīda noteikti pazīst katru, ja tevī interesē tieši tas. — Troja nospieda cigaretes galu pelnu traukā. — Ir nu gan tev atmiņa! Es tikai vienu vienīgu reizi esmu pieminējis Vīdu un arī tad pirms gada, ja ne senāk.

—? Es pie viņas iegriezīšos, — Vinss teica.

— Par to jau es runāju, Vinsent. Par visu šo diedelēšanu un okšķerēšanu, lai tiktu atkal pie kādas skolas, — Troja sacīja.

— Neko nevar darīt, mīļā! Tu pati to zini. Man jāturas, lai tev arī ar mani būtu tāda dzīve, pie kādas tu esi radusi.

— Tādējādi arhitekts ir tas pats, kas lupatlasis, — Troja noteica. Acīmredzot viņiem ar Vinsu jau sen par to bija domstarpības, jo Troja atskatījās uz Rafu un jautāja: — Ir taču tā, Raf? Lupatlaša viedoklis, vai ne?

— Un to tu vaicā cilvēkam, kurš rakņājas Ņujorkas lielākajā lupatu izgāztuvē? — Rafs atjautāja.

— Bet tu,*. man liekas, tev vismaz ir attaisnojums, — Troja samulsa.

— Attaisnojums ir katram. — Rafs nebūt negribēja, lai /viņu nostada par paraugu Vinsam. — Es ne ar ko neesmu

labāks par citiem. Protams, man vajadzīga nauda. Fakts. Un es daru netīru darbu, lai pie tās tiktu. Bet kā gan citādi tas varētu būt? Arhitektūra un celtniecība kļuvušas par vienu vienīgu dzīšanos pēc dolāriem. Ātrāk uzcelt, ātrāk pārdot. Un nevienam nav daļas gar pašu galveno — ka tur iekšā dzīvot un strādāt vajadzēs dzīvam cilvēkam. Par to nav laika ne padomāt! — Rafs, savu rūgtumu izgāzdams, vairs nemanīja, ka atkārtojas. — Arhitekts līdīs uz vēdera un melos, ka tikai ātrāk nogrābtu kādu darbu un attiecīgi honorāru. Un viņam ar savu projektu krietni jāizlokās, lai budžeta mašīna viņu nesamaļ. Uzņēmējs vaiga sviedros kombinēs, kā uzcelt māju pēc iespējas lēti un sataupīto iebāzt savā kabatā, pilsētas varasvīri manīsies nogrābt lielāku kukuli par to, ka vispār atļaus būvēties. Un galu galā? Katrs lupatlasis būs pa lupatai, kaulam un vecai galošai savā kaudzē ievilcis. Jo mēs taču visi dzīvojam Sķebvilā! — Rafs atmeta ar roku. — Varu palūgt vienu no tavām cigaretēm, Troja? — Viņa pastiepa Rafam ļ savu «Parlamenta» paciņu. — Paldies, — viņš noteica un turpināja; —' Tādēļ, redzot tādu vīru kā Vernons Ostins, gribas piespraust viņam ordeni pie krūts. Tādēļ ik reizes, ja kāds, līdzīgi Его Sārinenam, rada kaut ko skaistu, tas ir jau debesu brīnums. Jebkurš izrāviens no lupatlašu kārtas ir brīnums.

Trojas klusā, zemā krūšu balss notrīsuļoja smieklos. — Tu atbildēji uz jautājumu, mīļumiņ.

Vinss iebilda; — Jā gan, tikai neviens nespiež Rafu palikt pie Pīrsa un Pendera. Nekas nav vieglāk kā apraudāt arhitekta likteni, un patiešām ir par ko paraudāt, bet neaizmirsīsim klientu. Taisni to tu aizmirsti, Raf. Klients ir tas, kurš izvelk kārtējo grabažu no arhitektūras lupatu kaudzes. Un klients ir tas, kurš pasūta un maksā, ne jau arhitekts.

— Nevainosim klientu, — Rafs atteica. — Viņš varbūt neko labāku nav redzējis. Viņš nav lietpratējs. Arhitektam vajag apgaismot viņa prātu. Tas ietilpst tiešajā darbā. Un nestāsti, ka visi klienti dzenas pēc vecām grabažām. Es šorīt vilcienā iepazinos ar mācītāju, kurš...

— Mācītāji neskaitās, — Vinss izmeta.

— Kāpēc ne? — Rafs jautāja. — Kaut gan iespējams, ka tev taisnība, Vins. Kas zina? — Tad viņš teica: — Labāk nemaitāsim mūsu jauko ceļojumu ar polemikām par mākslinieka sirdsapziņu un brīvību! Piedodiet, ka sāku!

Vinss bremzēdams iegrieza mašīnu rindā pie ceļa nodokļa posteņa. Kad tas bija nokārtots, piebrauca arī pēc benzīna un aizgāja uz vīriešu tualeti. Kad viņš bija projām, Troja sagriezās sēdeklī, pavilka sev apakšā zeķotās pēdas un paverās_ uz Rafu. — Raf, — viņa jautāja, — vai tev bija iespēja tā no sirds parunāties ar Ebu?

— Nē. Kāpēc tu vaicā?

— Viņš izskatās briesmīgi, — Troja sacīja. — Man gribētos domāt, ka tā ir tikai pārpūlēšanās, steidzot bankas projektu, bet baidos, ka ne. Varu gandrīz vai saderēt, ka tas ir Ņinas dēļ.

Rafs atcerējās šo rītu un Ebija rūgto balsi. — Nevaru spriest par Eba izskatu, pārāk reti viņu redzu.

— Raf Blūm, tu esi sīks un nožēlojams melis, — Troja teica.

—- Ņina man nekad nav īpaši patikusi.

— Kaut kas starp viņiem nav kārtībā, es visu laiku jūtu saspīlējumu gaisā, un kādas viņam acis, kad viņš skatās uz... — Troja aprāvās, jo Vinss patlaban vēra vaļā mašīnas durvis.

— Kas skatās? — Vinss ieslēdza aizdedzi.

— Ebijs, — Troja teica.

— Nesāksim nu iedomāties diezin ko, — Vinss sacīja.

■— Ebijs ir nostrādājies gar Trīsvienības banku, tagad viņam iekrīt klēpī vēl viens darbs. Nebēdāsimies tik gauži par nabaga mazo Ebiju!

— Ai, Vins! — Troja pārmetoši iesaucās.

Rafs sacīja: — Ja es tevi par kaut ko apskaužu, Vins, tad par laimīgo talantu vienkāršot līdz neiedomājamībai praktiski visu, kas vien uz pasaules ir.

— Tā ir viņa burvīgākā īpašība, — Troja metās aizstāvēt savu vīru. — Man kļūst nelabi, ik uz soļa klausoties, ka visas cilvēka nelaimes izskaidrojamas ar kļūmīgu bērnību, mazvērtības kompleksu vai erotomāniju.

— Tev taisnība, Troja, — Rafs piekrita.

— Raf, vai tev nebūtu nekas pretī, ja es tevi izsēdinātu uz Četrdesmit ceturtās un Trešās stūra? — Vinss jautāja.

Vēlāk sava Viktorijas laiku salona noplukušajā diženībā Rafs apcerēja, cik daudz kas noticis kopš piektdienas nakts, kad viņš te bija pēdējo reizi gulējis. Viņš izģērbās, iegāja dušā. Un domāja, vai Mariona Makbraida ir jau atgriezusies no Raijas, kā būtu, ja viņš mēģinātu viņai piezvanīt*

No. Viņš likās gulēt, bet tad viņam bija jādomā, ko nu dara Tauntonā Ebijs un Ņina, palikuši vieni savā spodrajā un antiseptiskajā namā, un vēl viņam bija jādomā, vai Trojas mīlestība uz Vinsu sniedzas daudz tālāk par pateicīgo apziņu, ka Vinss ir viņas nākamā bērna tēvs.,.

Viņš izstiepa kājas, atgrūda spilvenu un, noguldījis galvu uz rokām, gaidīja miegu. Aiz loga savu šūpuļ-dziesmu dziedāja Ņujorka: aizšņācoties kravas mašīnu bremzēm, aizkaucoties taksometru riepām, dārdinoties pneimatisko urbju ložmetējkārtām — visām šīm brutālajām skaņām, kas rikošetā triecās pret pilsētas mēmajiem mūriem.

15

«Parādi man, kā cilvēks iet uz darbu, un es tev pateikšu, vai viņš savu darbu mīl,» mēdza sacīt Moriss Blūms. Kārtējo reizi Rafs to atcerējās nākošajā rītā, negribīgi slādams pa Medisona skvēru. «Ja viņš velkas kā nolīgts līķu izvadītājs, tad tas ir cilvēks, kam nerūp darbs, bet tikai tā stunda, kad viņš varēs tikt no darba mājās.»

Moris, es esmu līķu izvadītājs. Bet labi apmaksāts, Un velkos uz uteni savā ceturtajā stāvā.

— Tu esi par četrdesmit trim sekundēm nosebojies, veco zēn: — Eliots Cilders izmeta, kad Rafs gāja garām viņa rasējamam dēlim, un atkal atsāka savu šķērso svilpošanu.

Rafs tikai pamāja. Viņa prātu bija apsēdusi Marionas Makbraidas vīzija.

— Maku neesi redzējis? — viņš pavaicāja Benam Jeit-

sam.

Jeitss pieregulēja cirkuli, pacēla galvu un atbildēja: — Pat Makai reizi mēnesī jāņem brīvdiena. Un tas, ka jel reizi mēnesī viņai jābūt sievietei no miesas un asinīm, viņai droši vien ir kā nazis sirdī.

Sestdienas nakts bija nazis viņas sirdī.

— Dieva dēļ, Eliot, vai tu nevarētu nesvilpot? — Bens Jeitss ievaidējās.

— Piedod, — Cilders mīļi atsaucās. Bet jau pēc dažām minūtēm griezīgi nemuzikālā sīkoņa sākās no jauna.

Rafs ieraudzīja Solu Veintroubu nākam šurp ar rasējumu rulli. Viņš gaidīja, lūkodamies apiņu maikstij līdzīgajā stāvā, kas bēdīgi slīdēja starp rasējamo dēļu rindām. Un Rafs lūkojās viņa sērīgajās acīs, lai uzminētu, kam

.jānotiek, un Sols vēl nebija ne ierunājies, kad Rafs jau zināja, ka pazemošana ar pretīgiem sīkumiem turpināsies.

Veintroubs, atvainodamies kā parasti, izsniedza Rafam darbus nākošajai nedēļai. Visus pēc Mansona Kerka rīkojuma: pārrasēt vajadzīgā izmērā mazus jau gatavu detaļu rasējumus vai skices — centrālapkures režģus, apgaismojuma sistēmas, logu alumīnija ietvarus.

Šī bija jau otrā publiskā pļauka. Nu taču viņam vajadzētu aiziet. Pat Veintroubs bija gandrīz pārliecināts, ka viņš to darīs, un Mansons Kerks jau pavisam noteikti. Bet spītība, sīva kā nelabuma vilnis sakāpa Rafa kaklā. Viņš neteica ne vārda. Uzrotīja piedurknes. Uzasināja piīsduci zīmuļu, atritināja pauspapīra loksni un piesprauda pie dēļa.

Viņš ķērās pie darba. Strādāja, ne acis nepaceldams no rasējamā dēļa līdz pusvieniem, kad Eliots Cilders aprāva savu līdz ārprātam uzmācīgo svilpošanu un teica: — Ejam, vecais?

Un viņi ar Cilderu un Benu Jeitsu gāja pusdienās uz «Lekālu». Rafam sāpēja acis un smeldza notirpušie krusti. Un viņš nodomāja, ka nu reiz, ja vien varētu to atļauties, viņš pasūtītu «veģetārās pusdienas no trim ēdieniem».

— Oho! — Bens Jeitss nolaida pacelto kafijas tasi. Viņš blenza uz restorāna durvīm. — Es taču nevarētu būt piedzēries?

— Debesu dievs! — nodvesās Eliots Cilders.

Tad arī Rafs redzēja, kā viņa nāk un nosēžas pie galdiņa pašā zāles galā, izbrīnīdama pat viesmīli. Jo Mariona Mak-braida, kuras daiļums brēkšus brēca pat no vīrišķīgi rupjām drānām, tagad bija kļuvusi gandrīz vai nepazīstama pītā raibu salmu cepurītē, maigi puķotā zīda kleitā, melnos cimdos un ahātu kakla rotā.

Šie paši par sevi dabiskie tualetes piederumi bija pārvērtuši Marionu, kā mežvīna vijumi un koku ēnas pārvērš kailu, saules izdedzinātā klajumā celtu namu.

Rafs ar visu miesu izjuta, kā pagaist viņa nogurums, skatoties uz Marionu. Viņš piecēlās. Netērēja laiku nekādiem aizbildinājumiem. Iedeva Eliotam Cilderam naudu par savu tēriņa daļu un gāja pāri zālei, taisni uz Marionas galdiņu.

Bet viņam no šī brīnumainā, siltā starojuma netika vairāk par atturīgu smaidu. — Redzi nu. Manu dvēseli tu esi glābis. Pie tā arī paliksim, un cauri, — viņa sacīja.

Rajs atvilka krēslu un tagad raudzījās uz Marionu tuvuma: viņš izstūma no apziņas zīmīti, ko Mariona torīt bija atstājusi uz durvīm, kā sitiens cieto un naidīgo viņu tuvības noliegumu. — Kad tu to paspēji, Marion? Un nepaliksim pie tā. Kāpēc tu to neizdarīji jau piecus gadus agrak? 9

— Tos pīecus gadus agrāk man nepagadījās neviens tāds kā tu. — Viņa aizvērsās un pasūtīja viesmīlei pusdienas. Un Rafs, pamezdams skatienu apkārt, ieraudzīja, cik ziņkārīgi viņu vēro Eliots Cilders, Bens Jeitss, «Pīrsa un Pendera» citi priekšnieki un padotie un Ilsona Vraina biroja darbinieki. Rafs uzgrieza viņiem muguru.

— Es nācu tikai pateikties par to maigo zīmīti, Marion, — viņš piespiesti sacīja.

Viņa sarauca pieri. — Un ko tu gribētu vēl? Atsaukumu!

Rafs ar sāpīgu nožēlu domāja, ka šo ledaino balsi viņš būtu varējis atkausēt, šīm za|ajām, vienaldzīgajām acīm dot siltu mirdzumu, viņas skatienu padarīt atdevīgu, mīlā starojošu. Viņš būtu spējis uzpūst atklātā liesmā Marionas slēpto uguņi. Kāpēc vēl tagad sakauts, visu zaudējis, viņš neatlaidīgi turpina cerēt un veidot savā iztēlē to sievieti, kuru tik ilgi meklējis un kura vēl ilgāk bijusi viņam vajadzīga? — Nav obligāti, — viņš teica. — Tu izskaties tā, ka ... vārdu sakot, lai būtu kā būdams, bija vērts. Kaut vai tāpēc, lai ieraudzītu tevi visā skaistumā.

Marionas smalkā seja salti saspringa. — Tu varbūt vēl mēģināsi mani iežēlināt? Vismaz tiktāl nepazemojies! Labi?

Viņš iesprauda cigareti sausās lūpās.

— Es skatos, — viņa piebilda, — ka mana idiotiskā uzciršanās dara satriecošu iespaidu uz visu jūsu bandu.

— Ne tik satriecošu kā uz mani, — Rafs teica.

— Vai arī jau kļuvis zināms, kā Makbraida pavadījusi sestdienas nakti? — Mariona aprāvās. — Nē. Piedod! Man būtu gan vajadzējis saprast, ka tev tā nakts nozīmēja vairāk un tu biji nesalīdzināmi tīrāks par mani.

Rafs ievilka dūmu. — Kāpēc tev jārunā visas šīs draņ-ķības, Marion? Tās nesaderas ar tavu, kā tev labpatikas sacīt, idiotisko uzciršanos.

— Tev taisnība, Raf. Tev taisnība, mans draugs. Un pie tā mums abiem jāpaliek. Es varētu tevi noskūpstīt, — viņa īsi iesmējās, — kā jau esmu to darījusi, vai ne? Par

to, ka tev tik ļoti un ļoti taisnība. Pietika ar trim stundām, lai es apjēgtu, kāda muļķe esmu bijusi.

— Un konkrēti?

— Cik pareizi tu pateici par tīri cilvēcisku neuzticēšanos man, par šaubām, — Mariona atbildēja. Viesmīle uzlika uz Marionas šķīvja «Lekāla» firmas salātus. — Tagad man liekas, — viņa turpināja, — ka esmu daudz kam tikusi pāri, esmu pat droša, ka pratīšu apiet jebkuras lamatas, tevi ieskaitot, protams. Tu zini, kas notika pirms stundas? Es saskrējos ar Mansonu Kerku mūsu konveijera vestibilā. — Viņas īsajā, apvaldītajā smiekliņā jautās triumfs. — Kā tev zināms, «Pīrss un Penders» ar Ilsonu Vrainu pie Grīnvičas lekciju zāles strādā kopīgiem spēkiem. Un, iedomājies vien, viņš man prasa, vai es rīt nebūtu tik laipna un nebrauktu līdzi viņam uz Konektikutu, uz to pašu Grīnviču. Nu, viņam nepieciešams, lai es sēdētu blakus pašam dižajam Kerkam-Ferkitūdlam Kerkam — piedalītos pirmajā projektētāju apspriedē ar lekciju zāles celtniecības fonda valdi un valdes prezidentu. — Viņa pasmaidīja. — Redzi, cik augstā mērā tev bija taisnība, mans draugs! Man tagad liekas, es tikšu pie prakses vēl ātrāk nekā jel kad biju cerējusi.

— Kerks vēl neko nenozīmē. Viņš, cik noprotu, jau sen ir tevī iemīlējies.

— Bet nekad vēl līdz tādai pakāpei, ka pieļautu, lai es — vai vispār kāds — stātos viņam ceļā. Ko es visnotaļ taisos darīt, — Mariona noteica.

— Tas neizskatītos pēc tevis, Marion. Negodīgi tu nerīkotos, — Rafs vīlies iebilda.

— Nākošajā martā man būs trīsdesmit divi gadi, — viņa sacīja.

— Nabaga vecā dāma!

•— Vai sieviete kādreiz ir bijusi A. A. I.[4] prezidente?

— Nezinu, — atbildēja Rafs.

Mariona pacēla dakšiņu un enerģiski iecirta salātos. Rafs redzēja, ka Jeitss un Cilders iet laukā no zāles, — tas nozīmēja, ka viņa pusdienlaiks beidzies. Viņš piecēlās. Paskatījās uz Marionu ar visu savas iekāres un vilšanās dziļumu un ieminējās: — Ja es tev šovakar piezvanītu, varbūt...

— Ai nē, Raf, nezvani vis! Es jau tā esmu iekavējusi konkursa darbu. Es šovakar strādāšu, — viņa atteica. — Un visus turpmākos vakarus ari.

Veselu nedēļu un vēl daudzas nedēļas pēc tam Rafs gaidīja — un kas gan cits viņam atlika —, ka Mariona atmaigs. Taču veltīgi. Toties projektēšanas nodaļā viņa prestižs bija neiedomājami cēlies. (Eliots Cilders bija palaidis baumu, ka «Blūms uzkāpis Everestā».) Tas bija nācis arī Mansona Kerka ausīs, Rafam par to nebija ne mazāko šaubu, jo darbus viņam tagad uzdeva ik ar reizi pretīgākus un pazemojošākus.

Rafs turējās. Dienu pēc dienas grieza vaigu kārtējai pļaukai, neļāva vaļu savas kaislīgās iztēles uzviļņoju-miem, darīdams darbu ar to cieto, mehānisko precizitāti, uz kādu bija spējīgs jebkurš pieklājīgs rasētājs. Bet turēdamies. Lai pelnītu un krātu. Lai uzvarētu šajā dīvainajā divkaujā ar Kerku un lai uzvaras augļu pietiktu gan Mi-čiganas «Priežu» nesātībai, gan paša iztikai.

Pilsētas smagā, sviedrainā tveice viņam šo vasaru nebūt neatviegloja. Taču ietaupījumi auga.

Sājā ziņā Rafam īpaši palīdzēja papildu darbi. Darbi, kurus viņš darīja pa vakariem. Vinss Kouls bija ticis robā un ieteicis Rafu arī, tā Rafs dabūja piecsimt dolāru par plāniem kādas privātas skolas pārbūvei Moristaunā, netālu no Ņūdžersijas. Un atkal tas pats Vinss piespēlēja viņam vienu no saviem pasūtījumiem — mazu vasaras mājiņu ezermalā kādam vidusskolas direktoram; Rafs tika vēl pie divsimt piecdesmit dolāriem.

Vinsam pašam nebija ne laika, ne patikas «tādiem sīkumiem», un tā viņš pretēji savai iedabai gādāja darbu Rafam.

Darbs pie «Pīrsa un Pendera» gāja savu vienmuļo gaitu, un visu šo posmu atdzīvināja tikai maza, jocīga epizode — kad Rafs uz visiem laikiem atradināja Eliotu Cil-deru no svilpošanas. Tā bija diena, kad pat biroja gaisa kondicionēšanas aparāti nespēja tikt galā ar blīvo, lipīgo sutoņu, diena, kad visu nervi bija saspīlēti līdz pēdējai iespējai, diena, kad Eliota Cildera šķērsā, uzmācīgā svilpošana dzina Rafu un visus pārējos gandrīz vai ārprātā.

Todien Rafam, no «Lekāla» atgriežoties, atausa ideja. Viņš iegriezās Leksingtonas avēnijas zooveikalā un nopirka kārbiņu putnu barības. Vēlāk, kad Cilders aizgāja uz tualeti, Rafs atplēsa kārbiņu, nokaisīja ar sēkliņām

visu Čildera rasējamo dēli, piebārstīja atvilktnes un iebēra krietnu šķipsnu ar samtu oderētajā rasetnē.

Gandrīz vai visi pacēla acis no darba, kad Cilders atgriezās. Mazais, tuklais, rudmatainais anglis no sākuma nekā īpaša nepamanīja, viņš nosēdās pie sava galda, izklaidīgi pārlaida suku rasējumam, notrauca arī gar sliedes augšmalu sagulušās sēkliņas un pabrīnījās par putnu barības kaudzīti savos instrumentos. Taču neko vairāk par neizpratni un vieglu sapīkumu neizrādīja. Un tikai tad, kad neskatīdamies iebāza roku augšējā atvilktnē un arī no turienes izvilka sauju sēkliņu, sašutumā iesaucās: «Kas tas galu galā ir par draņķi?»

Rafs un Bens Jeitss jau nevaldīja smieklus, bet, kad Cilders bargi paskatījās apkārt, nenoturējās arī pārējie. Rafs paņēma tukšo putnu barības kārbiņu un piedāvājās Cilderam palīgos notīrīt galdu. Kad anglis ieraudzīja kārbiņu, viņš beidzot saprata. Un nekad vairs nemēģināja svilpot.

Tas notika dažas nedēļas pirms Rafa nākošās personiskās sadursmes ar Mansonu Kerku. Viņš bija iegriezies projektu daļas vadītāja kabinetā, lai palūgtu brīvu pirmdienu. Viņš bija iecerējis svētdienas pēcpusdienā apciemot Smisberijas mācītāju Kenetu Strindžeru un pirmdien aizbraukt uz Tauntonu, lai kopā ar Ebiju un Vernonu Ostinu piedalītos svinīgajā bankas pamatu likšanas ceremonijā.

Kerks sacīja: — Kaut vai tūlīt, Blūm! Varat doties uz visām debespusēm. Darbs taču neko nenozīmē, vai ne? Mēs atradīsim citu jūsu vietā.

Rafs stāvēja pie Kerka robainā kļavas rakstāmgalda, žņaugdams kabatā dūres. — Es neatlūdzos no darba, —-viņš teica. — Lūdzu tikai vienu brīvu dienu. Man tas ir ļoti svarīgi.

— Taisieties vien, ka tiekat! — Blāvās acis pavirši pārslīdēja Rafam. — Neaizmirstiet nodot kontrolkartiņu administratoram!

Rafs vilcinājās, viņam vajadzēja saņemties, lai atbildētu: — Ja brīvdienu dot nevarat, es palieku. Tas jūs apmierina?

— Labi. Palieciet! Jūs mums esat vajadzīgs. — Kerka urskulī savilktās lūpas izstiepās smīnā.

To pašu rītu Rafs uzrakstīja vēstuli Ebijam, paskaidrodams, kāpēc uz pamatu likšanas ceremoniju netiek. Pēc

pusdienām, ceturtajā stāvā atgriezies,. viņš izbrīnīts paskatījās uz Mansonu Kerku, kas nāca cauri zālei taisni pie viņa.

— Nebiju īsti drošs, ka šo pēcpusdienu jūs vairs te redzēšu, — Kerks sacīja un nolaizīja apakšlūpu. — Godīgi’ sakot, necerēju redzēt. Bet... — Viņš iespraucās aiz galda tik cieši Rafam klāt, ka Rafs beidzot apjēdzās laist viņu savā ķeblī, kaut gan uz dēļa nebija nekā, ko redzēt.

Rafs piecēlās, Ķērks uztrausās sēdeklī, izvēlējās zīmuli! un, švīkādams galdu, ierunājās: — Ja nu jūs reiz te esat, Blūm ... — Viņš pacēla acis un izvilka no bikšu kabatas garu, pārlocītu manilas aploksni. Pagludināja saburzīto papīru uz galda. — Es te kaut ko uzmetu, šorīt vilcienā braukdams. Vai varu paļauties, ka savedīsiet to kārtībā? — Viņš pārlaida acis projektu zālei. —- Visi citi rādās pagalam aizņemti.

Rafs, blakus krēslam sastindzis, iecirta nagus saujās un zvērināja sevi klusēt. Neteikt ne vārda, ne pušplēsta vārda. Tikai stāvēt un izlikties, ka uzmanīgi klausies un saproti. Un turēties. Un saņemt pilnu algu, joprojām saņemt un likt dolāru uz dolāra, celt naudas stabu vai kuras priedes augstumā ...

— ...te ēs, liekas, esmu kaut ko uztaisījis Apvienotās ķīmijas galvenā vestibila kāpnēm, — Kerks sacīja. — Paskatieties, ko jūs varat no tā iztaisīt! — Viņš piecēlās no ķebļa. — Veintroubs jums iedos visus nepieciešamos stāvu plānus un šķērsgriezumus, — Kerks vēl piebilda un devās apgaitā gar citu zālē strādājošo projektētāju dēļiem.

No sākuma Rafs, Kerka uzmetumu pētīdams, bija pārliecināts, ka viņu kārtējo reizi izsmej. Jo kopš nelaimīgās pirmās dienas, kad viņš aizrāvies pārveidoja visu torņveidīgo Apvienoto ķīmijas zinātņu centra celtni, Rafs nebija redzējis neko, kas attiektos uz šo projektu.

Tāpēc viņš nosprieda, ka te slēpjas kāds triks, ko Man-sons Kerks izdomājis, lai iecirstu viņam dienišķo pļauku, vārdu sakot, viens no tiem pašiem uzdevumiem, kādi viņam doti līdz šim.

Tomēr ne, tas bija pavisam kas cits. Viņa acu priekšā pavērās būtisks un oriģināls projekta mezgla risinājums: gandrīz monumentālas kāpnes, kas, pašas sevī balstīdamās, meta plastisku loku starpstāvā, lai uzvestu otrā stāva galerijā.

Rafs atkal apsēdās. Viņš negāja pie Veintrouba pēc nepieciešamajiem darba zīmējumiem. Viņš nespēja atrauties no Kerka uzmetuma.

Tas bija vareni! Betonā veidota skulptūra, kas vijās augšup mazliet saplacināta burta S formā. Un tās īpašais valdzinājums izpaudās maigās, gandrīz jutekliskās līnijās kontrastā ar vestibila tīri ģeometrisko askētismu.

Jo vairāk Rafs iedziļinājās zīmējumā, jo vairāk tas viņu apbūra.

Bet viņš nekādi nespēja to saistīt ar Kerku. Kas kopīgs varēja būt šīm skulpturāli izjustajām līnijām ar tik nejūtīgas sirds cilvēku? Neraugoties uz to, Rafs tagad sāka vērtēt Kerku pavisam savādāk.

Zīmējums, kaut gan tāpat ar brīvu roku uzmests, tomēr apbrīnojami precīzs samēros. Vecās manilas aploksnes mala melnoja Kerka piezīmēs par materiāliem un metodēm. Tur bija.pat mazs uzmetums formai, kādā atliet betona pakāpienus, lai izveidotu tos vajadzīgajā slīpumā.

To pašu pēcpusdienu Rafs sāka izstrādāt Kerka uzmetumu pilnā apjomā, darba zīmējumus ieskaitot. Ne uz mirkli viņam neienāca prātā izdarīt kādus būtiskus labojumus vai pārveidot kāpnes. Tās bija pārāk labas, lai kaut ko grozītu.

Visu nedēļu viņš strādāja ar nepieredzētu rūpību. Vispirms viņš katram rasējumam izstrādāja pilna mēroga uzmetumu, lai pārliecinātos, ka no Kerka aptuvenās skices iespējām neviena nav palikusi neizmantota, tad tikai ķērās pie pārrasēšanas. Pēc tam ķērās pie vertikālajiem šķērsgriezumiem dažādos augstumos. Viņš uzzīmēja arī perspektīvu, lai parādītu, kā diženās kāpnes izskatīsies no vestibila ārdurvju puses.

Nākošajā pirmdienā (kad viņš bija cerējis noskatīties Tauntonas bankas pamatakmeņa iemūrēšanas ceremonijā) viņš, ar Jeitsu un Čilderu no «Lekāla» atgriezdamies, ieraudzīja Mansonu Kerku sēžam uz sava ķebļa. Blakus pelnu traukam uz rasējamā dēļa malas bija nolikts neaiz-sākts sendvičs.

Bet šoreiz Rafs nesaspringa niknumā vai ļaunā nojautā. Šoreiz teicami paveikta darba apziņā viņš bija iekšēji gatavs sastapt Kerku, pie tam — jau kā cilvēku, kura talantu sācis apjaust un cienīt.

Kerks pastūma sānis sendviču un sāka pārcilāt, pētīt un likt atpakaļ rasējumu loksnes.

— Neredzu nekādas revolucionāras izmaiņas, — Kerks beidzot ierunājās.

— Izmaiņas? — Rafs nedaudz izbrīnījās,

— Izmaiņas.

— Es domāju, ka jūs gribat to, ko pats esat iecerējis, «• Rafs teica. Man jūsu risinājums likās tik labs, ka būtu tukša muļķošanās kaut ko grozīt.

Kerks patrinās uz ķebļa, nolaida dzeltenpelēkos plakstus.

— Toties ar galveno torni jūs muļķojāties, cik tukši vien uziet; tas jums nelikās labs, vai ne?

Tātad Kerks nebija ne aizmirsis, ne piedevis. Atkodās par Rafa pirmo darbadienu, kad viņš vienā paņēmienā bija radījis pavisam jaunu torņa risinājumu un vientiesīgi apšaubījis sava priekšnieka meistarību.

Rafs sāka nervozēt. — Ko jūs sakāt par kāpnēm, mister Kerk?

Kerks negribīgi pavērās uz rasējumiem. — Ko tur sacīt?

— Kas jūs neapmierina? — Rafs neizpratnē jautāja.

— Kāpņu risinājums ir vienkārši lielisks. Būtu-tīrais neprāts tajā kaut ko grozīt.

— Pēdējais stulbenis spētu iedomāties, ka mēs neņemam darbā arhitektus elementārai skiču pārrasēšanai! — Kerks draudīgi pacēla balsi.

— Es tikai... — Rafs klusi iebilda un sastomījās, jau gandrīz ar visu miesu juzdams, kā savelkas ap viņu klusuma loks — tik saspringti klausījās apkārtējie.

— Ko jūs tikai? — Kerks atkārtoja. — Jūs nokopējāt manu skici. Ko tikpat labi būtu varējis izdarīt katrs klem-pneris. Un par to dod arhitekta diplomu? Tā jūs izcīnījāt Keloga stipendiju?

— Mister Kerk, pie projektēšanas mani te vispār nelaiž, — Rafs beidzot iebilda. — To man skaidri lika saprast pēc pirmā mēģinājuma.

— Nedēļas laikā jūs spējāt tikai pārrasēt kāpnes, —« Kerks nīgri noteica.

— Ātrāk to nevarēja izdarīt, ņemot vērā...

— Vesela nedēļa! Un kas paveikts? Ko jūs varat uzrādīt? — Ausīs arvien skaļāk griezās Kerka vienmuļā, čerkstošā balss. — Darbu, kas būtu pa spēkam vispēdējam ķīselim! To jau būtu izdarījis katrs puika no Prata institūta pirmkursniekiem! Un par pusi jūsu algasl

Zālē valdīja tāds klusums, ka Rafs dzirdēja pats savu pulsu deniņos.

— Un es vēl paļāvos uz jums, — Kerks nerimās. — Arhitekta darbam mūsu birojā jābūt radošam. Es iedevu jums aptuvenu uzmetumu un teicu, lai jūs no tā kaut ko iztaisāt. Ko es dabūju atpakaļ? To pašu aptuveno uzmetumu lielākā mērogā. Parēķināsim labāk, cik «Pīrsam un Penderam» izmaksājis jūsu spožais talants! Jūs sākāt strādāt... kad bija tā neaizmirstamā diena ...

Rafs no tā vairs maz ko dzirdēja. Pēdējiem spēkiem viņš pūlējās ja ne savaldīties, tad kaut vai nezaudēt pašcieņu. Bet krampjaini sažņaugtās rokas vairs neklausīja, visa viņa apņemšanās, spīts un lepnums, visas izmisīgās rū-pe.s par ienākumu un izdevumu noturēšanu kaut kādā līdzsvarā bruka un gaisa, un ar vienu asu, niknu, izkapts vēzienam līdzīgu kustību viņš samēza pa galdu izkaisītās loksnes, samurcīja dūrē un trieca sprakstošo pauspapīra pikuci trulajā ģīmī Mansonam Kerkam, kurš patiesi bija pacēlis ņirgāšanos radoša darba augstumos.

Sis dumpis, šī Kerka šedevrālo kāpņu iznīcināšana pielika punktu visam. Un to Rafs nožēloja gandrīz pat sāpīgāk nekā darba zaudējumu.

Kāpēc, ja aiziet vajadzēja tāpat, viņš nespēja izdarīt to mierīgi, vismaz ar kādu kriksīti pašcieņas? Bet viņš bija ļāvies dusmām kā pēdējais lupata, uz zemiskumu atbildējis ar zemiskumu, kļuvis tik sīks, ka iznīcinājis šī derdzekļa lielisko darbu.

Tikai nedēļa pagājusi, kopš viņš lūdza brīvdienu. Taisni šo, lai aizbrauktu uz Tauntonu un būtu klāt svinīgajā ceremonijā.

Tagad viņš smagi, bez mērķa slāja pa ielu, domās pārcilādams šīs izšķirīgās dienas rīta notikumus un meklēdams tajā kādu zīmi, ja zīme vispār bija. Liegt viņam tik reti lūgtā brīvdienā iespēju redzēt Vernona Ostina seju tikai tāpēc, lai iesviestu papīru Mansona Kerka sejā un zaudētu darbu (bez rekomendācijas), — vai to liktenis būtu darījis bez mērķa un brīdinājuma zīmes? Nē, sasodītais īru-ebreju šķībdeguni, tas tikai ir mājiens, ka tu pama-zītiņām jūc. Kā tava nabaga vientiesīgā māte, kas visur meklēja likteņa zīmes.

Leksingtonas avēnijā pagadījās tumšs bārs.

Viņš gāja iekšā. Izdzert glāzīti par godu Džūlijai, Džū-lijai, kas prata izblēdīt pudeli savu cietumsargu acu priekšā un saldināt ar viskiju sēdēšanu pie sanatorijas restotā loga, veltīgi gaidot Morisu, savu viru.

Glāzīte izvērtās par trim dubultviskijiem, lai remdētu karsto sūrstoņu kaklā un deniņos dunošo pulsu, taču, izdzēris tos, Rafs tūlīt pameta drēgno, alus smakas pie-žulgušo bāru.

Gāja atpakaļ uz savas pajumtes noplukušo greznību. Smagi nozvēlās uz tahtas un aizmiga, saulei dzelteni sitoties sejā, kurā stinga mēma neizpratne.

No miega viņu izrāva spalgs telefona zvans, kam drīz sekoja citi — zvanīja Eliots Gilders, Bens Jeitss, Sols Vcintroubs un vēl daži no bijušajiem kolēģiem, kuri tagad nesodīti varēja izgāzt arī savu rūgtumu pret Mansonu Kerku. Un katram bija padomā kāds Ņujorkas arhitekts, pie kura varētu atrasties vieta Rafam. Taču Rafs juta tikai neērtību un nogurumu.

Pievakarē, kad kļuva mazliet vēsāks, viņš izgāja. Nopirka mārciņu vīnogu Otrās avēnijas augļu kioskā un aizstaigāja pie upes, lai visu labi apdomātu. Pārcilāja prātā bijušo kolēģu ierosinājumus. Nolēma pieņemt Bena Jeitsa padomu un zvanīt uz Ņujorkas arhitektu līgu misis Nel-sonai. Bens bija teicis, ka šī misis Nelsona darot zilus brīnumus.

Rafs gāja un gāja — tagad jau uz Apvienoto Nāciju būvlaukuma pusi. Nu beidzot dienas notikumu smagums lika sevi manīt. Viņš juta katru savu nervu, kailu, pār-springtu un neaizsargātu pret vēl nepieredzētas vientulības aplenkumu.

Nebūtu Vinss un Troja pārcēlušies uz Tauntonu, varētu šovakar piezvanīt viņiem, nebūtu Mariona... Bet Madonai viņš vairs nezvanīs, to viņš zināja skaidri. Būtu viņš Jēlas kluba biedrs vai vispār viņam patiktu klubi...

Kad viņš atgriezās pie savas smilšakmens citadeles Četrdesmit ceturtajā ielā, bija jau pāri deviņiem. Nama priekšā stāvēja taksis, un Rafs redzēja, ka no mašīnas izkāpj sieviete un samaksā šoferim. Tā bija Mariona Makbraida ogļu melnā linu kostīmā, augstpapēžu kurpēs un baltos cimdos. Pati Mariona, kas traucās uz akmens kāpnītēm, pie kurām stāvēja Rafs!

— Es te gaidu jau gandrīz veselu stundu, — Mariona izmeta tik nepiespiesti, it kā viņi būtu vissirsnīgākajās at-tieclbās, it kā viņa visas šīs vasaras nedējas nebūtu konsekventi no Rafa bēgusi un vairījusies.

Rafs skatījās lejā uz viņu, nevēlēdamies izrādīt ne savu pārsteigumu, ne gandarījumu, ne aizdomas.

— Tu mani neaicini iekšā? — Zaļganās acis nepacietīgi uzdzirkstīja.

— Neaicinu? — viņš beidzot ierunājās. — Mēs tik sen neesam pat vārdu pārmijuši...

— Zinu jau, zinu, — viņa pārtrauca Rafu. — Bet esmu tev godīgi teikusi, ka man tas neko nenozīmē, vai tad ne? Un arī pašlaik nenozīmē, izņemot... — Viņa īdzīgi paskatījās apkārt. — Mums tiešām jāstāv uz ielas, Raf?

Ievesta Rafa noplukušajā salonā, Mariona ar neslēptu nicinājumu pārlaida acis sienām un griestiem ar bezgaumīgo lustras ķeburu vidū. Viņa novilka cimdus. — Nācu tevi apsveikt. Man bija prieks dzirdēt, kā tu esot atbāzis Mansonam. Ar to tu esi kļuvis slavens pa visu mūsu stāvu kantoriem. — Viņa nolika cimdus un somiņu uz kumodes. — Arī es, starp citu, aizeju no Ilsona Vraina. Otrs iemesls, kāpēc gribēju tevi satikt.

Pie velna, vai tiešām pēc visa, kas noticis, viņam jāpacieš vēl šī nekaunība? — Sēsties, Marion! Varu tev piedāvāt tikai alu.

Viņa saviebās. — Nē, paldies. — Viņa aizsmēķēja cigareti, paraudzījās apkārt un nosēdās polsterētajā krēslā, ar savu grāciju un daiļumu it kā likdama sarukt šīs lempīgās mēbeles apjomiem.

Rafs nekļuva pielaidīgāks, viņš apgāja krēslu un atspiedās pret loga malu. — Lai nu kur es cerēju tevi ieraudzīt, tikai ne te, — viņš teica. — Tu tik lieliski māki spert vīrietim ar kāju sejā, ka man nemaz nevajadzētu laist tevi iekšā..

— Neesi nu tik pazemīgs!

— Ja es būtu pazemīgs, vismaz tik pazemīgs, kā tu domā, — viņš iesāka, bet vispirms aizsmēķēja cigareti, lai ievilktu dūmu un saņemtos, jo -zināja, cik grūti viņam būs pateikt, lai Mariona ceļas un iet, un cik ļoti viņam to negribētos.

— Lai tas būtu kas būdams, nevajag, —viņa teica.

Rafs ievilka dūmu no cigaretes.

— Redzi, mīļais draugs, — Mariona nosvērti sacīja, — tu vienkārši piederi pie lamatām, kurās es varētu iekrist. Tāpēc man vajadzēja būt tik bargai pret tevi. Ja tev bija vajadzīga atvainošanās, ņem par labu. Viņa pasniedzās un nobirdināja cigareti pelnu traukā, kas stāvēja uz marmora kafijas galdiņa.

— Neņemšu vis, — Rafs atcirta.

— Vai tev būs vieglāk, ja es pastāstīšu, ka tas mans brālēns no Raijas no sākta gala bijis liels dūzis Sudraba Kreklos? — Viņa aprāvās un iesmējās blāvi, bez smaida.

— Ja padomā, tas ir tik jocīgi. Neesmu tev neko minējusi, bet man ir māsa, viņa dzīvo Palo Alto, precējusies ar ebreju, advokātu. Mani vecāki joprojām ar savu meitu nerunā.

— Jauki gan, — viņš sacīja. — Un kas tam visam kopīgs ar tevi?

— Ģimenes aizspriedumi zināmā mērā pielipuši arī man. — Un piebilda: — Par klātesošiem nerunājot. Vairāk vai mazāk.

Rafs novērsās un skatījās uz durvīm, labi zinādams, ka neies, neatvērs tās un nepalūgs, lai Mariona atstāj šīs telpas. Viņš nekustēja no vietas, lādēdams pats sevi par neuzņēmību. Beidzot viņš ierunājās: — Tādām blēņām tu esi par gudru, Marion.

— Tu domā? Neesmu pārliecināta. — Viņa nospieda izsmēķi un pavērās uz Rafu.

— Paldies par vaļsirdību, — Rafs teica. — Tad jau skaidrs, ka pēc tās nakts tu juties kā mēslos izvārtījusies.

— Domā, ko gribi, mans draugs, — Mariona atbildēja.

— Raijā pie brālēna Džastina man visu dienu bija nelāgi ap dūšu.

— Tu teici, ka ejot projām no darba, — Rafs ievirzīja sarunu citā gultnē.

— Ai jā! — Viņa atplauka. — Sestdien iesniedzu Vrai-nam atlūgumu. Sākšu strādāt pati uz savu roku. — Viņas balsī skanēja izaicinājums.

— Redzi, kā?

— Nedomā, ka es neapzinos, cik daudz pateicības esmu tev par to parādā, — viņa piebilda.

Rafs neteica neko. Klusēdams skatījās uz viņas kājām.

— Viens pasūtījums man jau ir. Un aizraujošs pie tam. Tuvākā nākotnē paredzami vēl daži. Biroju es atvēršu Grīnvičā.

— Varbūt ņemsi mani darbā, —- Rafs drūmi pajokoja.

— Esmu bezdarbnieks.

Viņa sausi iesmējās.

— Ko tu tur dabūji? — viņš jautāja. — Grīnvičā?

— Pirmklasīgu projektu — grandiozs savrupnams Pe-rijam Tegertam, Grīnvičas lekciju zāles fonda prezidentam. Es iepazinos ar viņu šovasar.

— Atceros, — Rafs teica.

— Kad tas notika, — viņa atkal pasmējās, bet nu jau tie bija skumjāki smiekli, — es nevarēju neatcerēties tavus vārdus. Tegerts, mani ieraugot, vai galvu zaudēja, bet, kad es vēl parādīju viņa mājas skici, tad viņu gandrīz ķēra trieka. Viņš negribēja ticēt, ka esmu spējīga uz kaut ko tik lielisku. Tavs padoms nesa augļus. Un, liekas, nesīs vienmēr. — Jau mierīgāk, ne tik bravūrīgi viņa piebilda: — Varbūt pienāks diena, ja tas nav par daudz prasīts, protams, kad mani atzīs par labu arhitekti bez piebildes, ka esmu gards kumosiņš.

— Jā, kad tev būs astoņdesmit astoņi, — Rafs piekrita, apsvērdams viņas stāstīto, apskauzdams viņas panākumus un saprazdams, kāpēc viņai tik ātri izdevies tikt pie neatkarības. Ar savām tālākām izredzēm Rafs Marionas situāciju neatļāvās ne salīdzināt, viņam pat rītdiena nebija skaidra. — Šā vai tā — apsveicu tevi, Marion, — viņš teica.

— Apsveikt varēsi, kad ieraudzīsi to māju, ko es taisos uzcelt Tegertam, — viņa atbildēja.

Viņš pamāja. — Kāpēc tu nāci?

Viņa pacēla acis. — Lai pastāstītu tev, ko esmu sasniegusi. Vai tad tu neesi manas laimes krusttētiņš?

Viņš pirmo reizi pasmaidīja. — Tad jau labi, Marion. Ļoti mīļi no tavas puses. — Un piebilda: — Man vajadzēja gan saprast, ka jānotiek kaut kam liktenīgam, gluži ārkārtējam, lai tu riskētu būt mīļa.

— Blēņas.

Rafs sacīja: — Es labāk iedzeršu mazliet alus. — Viņš iegāja tunelim līdzīgajā virtuvītē, paņēma no ledusskapja alus burku. Turpat, pie ledusskapja stāvēdams, viņš pielēja glāzi, aukstais, putainais dzēriens tīkami atsvaidzināja viņa kalstošās lūpas un kaklu.

Kāda velna pēc viņai vajadzēja nākt šurp? Sēdēt te, aukstasinīgi triumfēt un bērt sāli viņa brūcēs ar tiem nosvērtajiem vēzieniem, kādos pieredzējis mūrnieks vicina ķelli?

Viņš iznāca priekšnamā ar alus glāzi rokā. Istaba bija tumša.

— Nāc jel... — Viņas balsī vairs nejautās skarbums, tikai izmisīgs aicinājums.

To pašu vakaru piezvanīja Ebijs Ostins, pastāstīja, kas noticis, un gribēja zināt, vai Rafs varēs atbraukt uz Tauntonu.

Nākošajā rītā Rafs izbrauca uz Konektikutu.

Ill Fasāde

\.

16

Troja sēdēja bruģētajā pagalmā aiz sarkanās koka mājas, ko viņi īrēja Tauntonā. Viņa sēdēja te zilos džinsos, tenisa kurpītēs un zilā vilnas jakā. Ausīs viņai šūpojās mazi pērļu auskariņi. Ar vienu roku viņa maisīja tasītē aukstu kafiju, otrā turēja cigareti un lasīja uz galdiņa izklāto avīzi.

Šorīt, piektajā septembrī, gluži tāpat kā gandrīz katru rītu, aizvedusi Vinsentu uz staciju, viņa bija sākusi dienu ar parasto rituālu: izlasīt «Times» un «Tribune» ievadrakstus, žigli pārskatīt «The New Yorker» vai «Atlantic», lai pēc iespējas būtu lietas kursā.

Izlasījusi Arturu Kroku, viņa nospieda cigaretes galu un palūkojās debesīs. Septembra debesu zilums solīja skaidru, saulainu dienu, un viņai par to bija prieks. Jo viņa zināja, ka Vernons Ostins jau sen visas laika ziņas pēta krustām un šķērsām, cerēdams uz labu laiku un par visu vairāk baidīdamies, ka lietus varētu izbojāt bankas pamatu likšanas svinības.

Troja iedzēra malku aukstas kafijas un atcerējās netīro trauku kaudzi, kas gaidīja viņu virtuvē, kura draudēja sabrukt līdz ar visu māju, kas gandrīz jau svērās pāri platās upes kraujai. (Vinsents kurnēja, ka visā šajā graustā neesot nevienas īsti vertikālas sienas, nedz īsti horizontālu griestu vai grīdu.) Astoņpadsmitajā gadsimtā celtās ūdensdzirnavas vēlāk bija kalpojušas par spirta brūzi un pec tam, dažādiem īpašniekiem roku pieliekot, zaudējušas jau katru stilu un jēgu. Bet Trojai patika šis vecais grausts, kurā bija saglabājies pat viens no seno dzirnavu kamīniem.

Viņa atkal sāka lasīt, nu tas bija «Tribune». Viņa cieši turējās pie šīs ikrītējās laikrakstu pārskatīšanas,’ lai kā Vinss dažkārt neniknotos un nebrēktu, ka mājā nav nekādas kārtības. Bet, ja ļauj saimniecībai, dārzam vai pat bērnam visur ņemt virsroku, tad jau pamazām jāpārvēršas galīga pīļu mātē.

Bērnam. Viņa atcerējās zāles. Viņa piecēlās, žigli aizgāja uz virtuvi,_ iedzēra savas dzelzs un kaļķa kapsulas, atgriežas mazaja terase un jau pēc brīža bija atkal iegrimusi kārtējās nesaskaņās starp ASV un PSRS un Amerikas krāsaino pilsoņu progresa biedrības sūdzībās.

Ap vienpadsmitiem viņa gāja iekšā, nokopa traukus, nomazgājas dušā un apģērbās, jo dienasvidū viņai vajadzēja braukt uz staciju pretī Vinsam. Uzvilkusi melno audekla kleitu, viņa pamanīja, ka tā jau sāk it cieši apspīlēt vēderu. «Laiks nāk nākamo,» viņa nodomāja un priecīgi uzsmaidīja savam attēlam spogulī.

— Tu izskaties graujoši, — Vinss sacīja, kad Troja pusvienos sagaidīja viņu stacijā. — Kāpēc tu nevarētu ... — viņš aprāvās, sabozies iekāpa mašīnā un ieslēdza aizdedzi.

— Ko nevarētu? — Troja vaicāja.

— Es tikai gribēju teikt — kāpēc tu biežāk nevalkā kleitas? — Viņš izbrauca mašīnu no stāvvietas.

— Mēs dzīvojam laukos, vismaz vietā, ko pieņemts uzskatīt par laukiem, — viņa teica.

_— Protams, — viņš sacīja, — bet vai tāpēc tev jāstaigā kā govju meitai? Tāpat jau tu drīz vairs nevarēsi neko pieklājīgu uzvilkt mugurā. — Attapies viņš pasteidzās piebilst: — Man patīk redzēt tevi tādu kā tagad. Tu izskaties graujoši, sirsniņ.

— Vai nebūtu smieklīgi saimniekot pa māju mežģīņu vakartērpā un garos cimdos? — Troja nevērīgi ieminējās.

Vinss neatbildēja, un Troja nobrīnījās, kādi sīkumi pēdējā laikā krīt viņam uz nerviem un kāpēc viņam tik pa-saulsvarīgs šķiet tas, ko viņa velk mugurā.

— Tev šorīt pilsētā bija* kādas nepatikšanas? viņa jautāja. — Tu esi tik draņķīgā garastāvoklī.

— Garastāvoklim nav nekādas vainas, — viņš atbildēja. — Es kurnu tikai tāpēc, ka tu tīšuprāt dari sev pāri, un tas mani sarūgtina. Cikos mums jābūt?

— Vienos, — viņa teica. Vernons rīkoja Tauntonas klubā pusdienas par godu diviem iebraukušiem bankas administratoriem.

— Es tavā vietā šodien daudz nedzertu, sirsniņ, — Vin-sents sacīja. Viņš samazināja ātrumu, lai iegrieztu mašīnu Galvenajā ielā.

— Kā pavēlēsi, — Troja atsaucās.

— Nopietni, — viņš teica.

Troja skatījās uz viņu cieši, it kā izvērtēdama šo skaisto, nopietno profilu, nevainojami balto kreklu ar svītraino kaklasaiti, glīti veidotās rokas, manikirētos nagus. — Tu esi tik daiļš, dārgum, — viņa sacīja. — Kāpēc tev laiku pa laikam jābūt tik bezgala garlaicīgam knauzerim?

Vinsents iešķībi pasmaidīja, pārliecās un noskūpstīja viņu — īsi jo īsi, pieklājības pēc. Un Trojai, kaut negribīgi, vajadzēja vien atzīt, ka viņš pamazām kļūst par snobu.

Vispār kopš tā brīža, kad viņi salaulājās, Vinss bija manāmi pārvērties. Tikpat kā zaudējis humora sajūtu un kļuvis par galīgu sīkstuli naudas lietās.

Troja to saprata. Uzskatīja par sievas pienākumu saprast. Un izgudrēm vadīja saimniecību pēc sava prāta, vārdos neko neiebilzdama. Tikai reizēm labsirdīgi pazobojās par viņa raizīgo šķendēšanos: — Vinsent, kamēr vēl tu bankrotēsi, mans tēvs paspēs aizņemties no tevis dažus maisus dolāru.

— Tur laikam vainīga mūsu māja, — Vinss turpināja. — Esam noīrējuši graustu, un tu centies ģērbties pēc iespējas nevīžīgāk, lai nebojātu ansambli.

— Vinsent, tu skaidri zini, ka neesmu nevīža, — viņa iebilda.

— Es negribu teikt, ka nevīža, es domāju ...

— Ai, labāk nedomā, mīļais, — Troja viņu pārtrauca.

Tu šodien esi tik nervozs. Kas noticis? Vai tu pats neteici, ka arhitekti parasti dzīvojot vecās šķutēs?

— Tikai ne es.

— Tev labāk vajadzēja palikt mājās, — viņa sacīja, cik

gaiši spēdama. Mēs bctu pavadījuši jauku rītu mūsu čīkstošajā gultiņā.

— Darbā iznāca saraušanās ar Ralfu Gevinu, — Vin-sents pēkšņi sacīja.

— Ai! — Troja iesaucās. — Piedod, mī|ais! Kāpēc tu neteici agrāk? Kā tas atgadījās? Kaut kas nopietns?

— Man palaimējās izlocīties. Bet viņš mani gandrīz piespieda pie sienas. Bija padzirdējis par maniem blakus darbiem, un viņam tie nelikās saskaņojami ar «Gevina un Mūra» firmas arhitekta godu, — Vinsents atbildēja.

— Vienu vai divus darbus tu, liekas, piespēlēji Rafam?

— Jā.

— Zini, tev vispār nevajadzētu uzņemties tādu papildu slodzi. Tu nodzīsies galīgi pie nabaga.

— Par to vairs nav ne runas, — Vinsents teica.

— Jo labāk, — Troja atsaucās. — Es turēšos pie katra centa ar zobiem un ar nagiem, un redzēsi, ka mēs tiksim cauri. — Un ierunājās par citu: — Vai tu šorīt mēģināji sazvanīt Rafu?

— Nebija ne minūtes laika. Un viņš tāpat netiktu.

— Viņš mira vai nost, kā gribēja atbraukt. Kauns un negods, kā tur ar viņu izrīkojas!

— Jā. — Vinsents samazināja ātrumu, tuvojoties Tauntonas skvēram.

Patiešām kauns un negods, ka Rafu nelaida un viņš neatbrauks, Troja prātoja. Viņa bija tikpat vīlusies kā Ebijs, kad Rafs viņiem to pavēstīja. Ceremonijai būtu pavisam cita dzīvība, ja tajā piedalītos Rafs. Lai ko darītu Rafs, viņa verdošais entuziasms allaž uzlādēja Troju ar svaigu enerģiju. Bet dažreiz viņai diezin kāpēc bija Rafa žēl. Un līdz izmisumam pašai sevis par to, ka ar pirmo acu uzmetienu kļuvusi Rafam pretīga kā rūgta nāve.

— Ar kokteiļiem uzmanies, — Vinsents brīdināja, kad viņi zem rokas izgāja no mašīnu stāvvietas. — Neaizmirsti, ka tu gaidi bērnu!

— Un, ja sieviete ir grūta, tad pasaulei gals klāt, — Troja sacīja. — Interesanti, kāpēc tu tā domā? Tev šajā plāksnē gadījies kāds smags satricinājums, kad tu biji maziņš? Vai otrādi — kad biji liels?

Vinss iesmējās. — Es jau nu dzeršu katrā ziņā. — Viņi nogāja atlikušo pusi kvartāla un uzkāpa tās ēkas otrajā stāvā, ko Tauntonas klubs bija izraudzījies par savu apmešanās vietu.

Pie gaišās, pulētās bāra letes Troja ieraudzīja Ebiju un Ņinu dzeram kokteiļus ar diviem bankas ierēdņiem. Un pamanīja, ka līdz ar apsveicināšanos un iepazīšanos pagaisis ari Vinsa ķildīgais noskaņojums. Viņš staroja līksmībā un darīja visu, lai apburtu misteru Eilsvortu un misteru Keveno, abus sirmos kungus no Trīsvienības bankas valdes. Nekāda labuma viņam no tā nebūtu. Sie divi viņam svešie cilvēki nebija klienti, taču viņš nežēloja pūliņus, lai Ebijam un Vernonam izdotos radīt gadījumam atbilstošu, gaišu omulību.

Vinsentam bija milzumdaudz trūkumu, bet, tiklīdz kādam likās, ka nu viņš par tiem ir skaidrībā, Vinss ar savu rīcību apgāza visus pieņēmumus. So pašu vakaru Troja to vien dzirdēja kā nīgrus un nicīgus izteicienus par Rafu Blūmu, bet no malas uzzināja, ka Vinss darbīgi rūpējies, lai Rafs dabūtu divus ienesīgus pasūtījumus.

Ebijs pasniedza Trojai glāzi. — Grūti pat aptvert, ka tā ir īstenība, — viņš teica.

— Jā, — viņa piekrita, sūkdama savu kokteili.

— Mūsu birojā vēl šorīt viss gāja pa galvu pa kaklu, mums taču darba zīmējumi nebija gatavi. — Ebijs apklusa, un Troja pamanīja, ka tad, kad viņš nesmaida, viņa acu un mutes kaktiņi springst no raizēm vai pārguruma. Un tad viņš atkal pasmaidīja. — 2ēl, ka māte un pajucis netika, — viņš sacīja, tādi pasvītrodams šīsdienas nozīmi: kārnais, lempīgais Bostonas zēns, kas bija uzaudzis sava tēva cienības un panākumu ēnā un valdonīgās mātes spožumā, nu lepni pierādīja, ka spējis pats saviem spēkiem izsisties uz augšu. — Protams, — viņš piebilda, — pirmo un galvenokārt šie ir Vernona svētki. Kā tam pēc taisnības jābūt.

— Nē, visa Ostinu klana svētki, — Troja bezbailīgi pārlaboja.

Ebijs smaidīja, ar pateicīgu maigumu noskatīdamies māsā. — Faktiski tas bija Vinss, kas izdomāja īsto aķi viņu paķeršanai, — viņš teica un viegli nopūtas. — Sā vai tā — uz priekšu mēs kuļamies.

— Un tas ir galvenais. — Troja iztukšoja savu glāzi.

— Tēvoča lielā diena. — Ebijs pamirkšķināja uz Vernona pusi.

— Domāju gan, — Troja teica. — Vai tu, lūdzu, nesarū-pētu savai grūtajai māsiņai vēl kādu tikpat dievīgu gib-sonu?

Kamēr Ebijs griezās pie bārmeņa, Troja skatījās uz Ver-nonu un tūlīt pamanīja, ka no tēvoča dzestrās atturības vairs nav ne vēsts un ka dubultos gibsonus viņš dzēris krietni vien pāri savam parastajam mēram. Viņa garā, šaurā seja bija notvīkusi sarkana, skaistās, zilās acis mie-dzās un spīdēja apspiestā uzbudinājumā.

Viņš runāja ar Ņinu, turēdams viņas roku savās plaukstās. Ņinas dēļ viņš bija vai prātu zaudējis. Tā gan bija tīri estētiska pielūgsme. Tēvocis Vernons piederēja pie tiem cilvēkiem, kas savas jūtas spēj pacelt no visām iekā-rēm šķīstītā daiļuma apbrīnošanā.

— Dzer vesela, mazo māmiņ, — Ebijs teica, sniegdams viņai jaunu glāzi.

Viņa jau grasījās nobaudīt kokteili, kad uztvēra Vinsa īso, brīdinošo skatienu. Bet viņa draiski pamirkšķināja un pacēla glāzi pie lūpām. Vispār Vinsents viņu uzmanīja tā, it kā viņa būtu jau galīgi nodzērusies alkoholiķe; tur jau trakai jāpaliek! Viņš likās arī pārņēmis no Ebija ģimenes goda sargātāja pozīciju un sprāga no ādas laukā, kad Troja atļāvās kādu no savām mazajām piezīmēm. Nabaga Vinsents vaiga sviedros pūlējās būt respektabls.

Pienāca zāles pārzinis un paziņoja, ka viņu galds uzklāts. Troja nolēma ņemt savu kokteili līdzi, bet, kad mazā procesija nonāca pie galda, Vinss veikli pārtvēra glāzi no viņas rokas un, kad visi bija sasēdušies, pacēla to un uzrunāja kompāniju: — Par Ostinu un Ostinu un Trīsvienības bankas un krājaizdevu sabiedrību! Laimīgu laulības dzīvi!

Neko jaukāku un piemērotāku neviens nebūtu attapies pateikt, tāpēc Troja piedeva nolaupīto kokteili un uzsmaidīja savam vīram. Vinsentam, kas izskatījās tik līdzīgs sengrieķu varoņiem. Bet pēkšņi Trojas atmiņā ieskanējās Ralfa Gevina balss, kas pagājušo vasaru uzsauca šo pašu tostu Ferfīldas apgabala jaunās vidusskolas celtniecības komitejas biedriem.

Pamatu likšanas ceremonija sākās pustrijos. Ap virvēm apžogoto būvlaukuma stūri drūzmējās neparasti liels tauntoniešu pūlis. Uz improvizētās dēļu tribīnes ar mikrofonu un Amerikas karogiem saliekamos krēslos sēdēja Vernons, Ebijs, Ņina, Einsvorts un Keveno, pilsētas mērs un municipalitātes sekretārs, notārs, Tauntonas sporta klubu «Lauvas» un «Virpulis» prezidenti, vietējās Kara

veterānu biedrības priekšsēdētājs un vairāki citi, kas vēl pagājušo pavasari bija nikni nostājušies pret bankas «mo-dernistisko» projektu.

Klāt bija arī fotogrāfi no galvenajiem arhitektūras žurnāliem un laikrakstu fotoreportieri.

Pa gabaliņu, gaidīdams, kad šī tukšo salmu kulšana beigsies, sava sarkanmelnā milzeņa sēdeklī zelēja cigāru drukns ekskavatorists.

Troja un Vinsents stāvēja aiz virvēm, skatītāju pūlī iespiesti. Toties pilsētas puikas, varenā ekskavatora vilināti, ik pa brīdim līda zem virvēm, — un Bensenam, Tauntonas vecākajam policistam, ko Troja bija iesaukusi par Duči viņa siksnotās uniformas un siksnotās pārapzi-ņas dēļ, vajadzēja dzenāt resgaļus rokā un trenkt atpakaļ aiz virvēm.

— Ebijam tas par ļaunu nenāks, — Vinss teica. —« Te ir pārstāvji no <rArchitectural Forum», no «Record» un «Progressive Architecture».

— Ir jau gan, — Troja sacīja. — Bet tu taču nedomā, ka šos Tauntonas uzņēmumus viņš liks uz vākiem?

— Citā gadījumā, protams, neliktu, — Vinss atbildēja, — Taču Vernona Ostina biogrāfijas pagrieziens ir zināmā mērā sensāciļa.

— Starp citu, •— Troja ieminējās, — tavs mazais tos-tiņš pie pusdienu galda bankas vīriem ļoti gāja pie sirds. — Un nenocietās nepiebildusi: — Kad tu to tik jauki izdomāji, Vinsent?

— Kad? Es to vispār neizdomāju, — viņš atzinās. —Nočiepu Ralfam Gevinam.

— Nočiepi? — Vinsa atklātība uzvilnīja visu Trojas maigumu. — To tu veikli nostrādāji!

— Tss! — viņš nočukstēja, kad misters Dženings, pilsētas mērs, nostājās pie mikrofona un pacēla plato, kaulaino roku, prasīdams klusumu.

— Draugi... — mērs sāka savu uzrunu un līdz ar to ceremonijas tradicionālo gaitu.

Visas runas bija garlaicīgas līdz nāvei. Daiļrunības plūdu beigās misters Eilsvorts no Trīsvienības bankas un krājaizdevu sabiedrības vēl nolasīja garum garu atskatu bankas vēsturē: no vienkārša, maza kantora Trīsvienības banka simt gados bija sasniegusi tagadējos augstumus un apliecināja savu augšupeju ar šo jaunbūvi, «stikla un tērauda slavas dziesmu Amerikas brīvās iniciatīvas garam».

Taču visa šī garlaicība ne uz brīdi nespēja nokaut Trojas pacilātību un lepnumu par Vernonu un Ebiju.

Kad klausītāju aplausi pierima, misters Eilsvorts un Vernons nokāpa no tribīnes. Viņus apsveica būvdarbu vadītājs, pasniegdams baltus brezenta cimdus un spožas, jaunas lāpstas.

Virvju iežogojumā parādījās fotogrāfi.

Trojas sirds iepukstējās satraukumā. Viņa skatījās, kā Vernons velk rokās neveiklos brezenta cimdus. Tēvocis bija tērpies pelēkā uzvalkā, fulāra kaklasaitē mirdzēja zelta spraude, no krūšu kabatas lūkojās mutauta maliņa, tikpat spodri balta kā viņa sirmums; neraugoties uz lempīgajiem cimdiem un lāpstu, Vernons prata saglabāt savu parasto, atturīgo eleganci.

Tad Vernons noliecās pār lāpstu, uzspieda uz tās kāju un laikam taču izjuta sava mūža dziļāko gandarījumu, lāpstas asmenim zemē iegriežoties.

Pūlī kāds iesmējās.

Laikam par to, ka Vernona lāpsta šķita uzdūrusies akmenim. Jo viņš saminstinājās, Troja redzēja nedrošību viņa kustībā un nesaprata, kāpēc viņš nav pacēlis ne to lāpstas tiesu zemes.

Gluži otrādi — viņš atliecās taisni, ērmīgi un izbrīnīti saberzēja pieri ar brezenta cimdu un sagrīļojās, it kā nejuzdams zemi zem kājām.

Troja iztrūkusies atskatījās uz Vinsentu. — Ko tas...

Kliedziens pūlī pārtrauca viņu, Troja redzēja Vernonu saklūpam uz priekšu, atsitamies ar ceļgalu pret zemi un tad sāniski nokrītam uz saulē mirdzošās lāpstas kāta.

Kakls Trojai aizžņaudzās, pa muguru noskrēja karstas, lipīgas tirpas. Viņa redzēja, kā Vinsents izlien cauri virvēm un pazūd brēcošo cilvēku ņudzeklī. Viņa redzēja, kā no tribīnes nolec Ebijs.

Nejutīgām kājām, kakla galā sažņaugušos sirdi Troja lauzās uz priekšu.

Jo Troja nebūtu Troja, ja ļautos, lai bailes izrādās stiprākas par viņu kritiskā brīdī.

Kāds — laikam viens no policistiem — mēģināja viņu aizturēt. Un tieši tas lika Trojai saņemties, atgūt spēku. Viņa aizspraucās policistam garām un lauzās uz Vernona pusi, cik ātri vien iespējams.

Līdzēt viņa neko nevarēja. Ārsts jau līkāja ap Vernonu, tēvoci Vernonu, kura seja nu stinga tādā bālumā, kādu Troja nekad nebija redzējusi.

Jūtot, cik cieši Ebija pirksti sažņaudz viņas roku, Troja pacēla acis un redzēja, kā viņš pūlas apvaldīt drebošos žokļu muskuļus.

Piesteidzās Vinsents un pateica, ka viņš licis izsaukt ātro palīdzību. — Sirds lēkme, — viņš sacīja.

Trojai kļuva nelabi, viņa novērsās, bet tūlīt atkal patvērās pie Eba un Vinsenta, nespēdama lūkoties ziņkārīgo pūlī, kas lauzās pie nokritušā, un klausīties uzbudināto balsu derdzīgajā murdoņā.

Pie samaņas Vernons vairs nenāca. To pašu pēcpusdienu, mazliet pirms pieciem, viņš Tauntonas slimnīcā nomira.

Pie mirēja pielaida tikai Troju un Ebiju. Vēlāk, kad viņi klusēdami brauca mājās pa Galveno ielu, gar mašīnas logu aizslīdēja bankas būvlaukums: ekskavators jau bija paspējis izrakt prāvu krāteri līdzenajā zemē, tapa būvbedre jaunās celtnes pamatiem.

17

Vinsents un Troja palika uz perona, kamēr Ebijs vēl kārtoja bagāžas vagona formalitātes zārka uzņemšanai Bostonas vilcienā, kuram vajadzēja pienākt pēc desmit minūtēm.

— Tāpēc vēl nevajag būt tik drūmam, dārgumiņ, — Troja jau otrreiz sacīja. Stāvēdama Vinsam blakus melnā audekla kostīmiņā, Troja noklikšķināja šķiltavas un aizsmēķēja cigareti.

Vinss pamāja. Sapīcis viņš bija par to, ka šodien viņam vajadzēja braukt uz Ņūheivenu apspriesties ar Ralfu Gevinu un viņš netika līdzi Trojai un Ebijam uz bērēm Bostonā. Kāda tā būtu izdevība iepazīties ar visu Ostinu klanul

—- Tu taču kaut kā iztiksi, vai ne? — Troja sacīja. — Ledusskapis pilns ar visādu ēdamo. — Viņa izpūta dūmu vērpeti. *— Un rītvakar jūs ar Rafu esat ielūgti vakariņās pie Ņinas, vai ne?

Viņš atkal pamāja. — Raudzīšu tikt galā ar Ņūheivenas darlšanam, cik ātri vien iespējams. Posīšos drīzāk atpakaļ un ieskatīšos Eba birojā, vai nevaru ko līdzēt.

— Tur palika Rafs, — Troja teica.

—* It kā tu nepazītu Rafu! Viņš sajauks nedēļas dienas un aizmirsīs pusi no Ebija steidzīgākajiem darbiem, —-Vinss atteica. Pēc Ebija lūguma Rafs bija atstājis Ņujorku un palīdzēja izstrādāt jaunceļamās bankas pēdējos darba zīmējumus.

— Ļoti jauki, ka tu to uzņemies, —■ Troja sacīja.

Vinss pakratīja galvu. — Zini, man ienāca prātā . *.

— Kas? — Troja vaicāja, atskatīdamās uz stacijas priekšnieka durvīm.

Vinss atbildēja: — Tas vakars Ņūheivenā, atceries, kad mēs izbraucām pie ezera. Tu biji nikna un uzstājies, ka mums ar Ebu jādibina kopīgs uzņēmums, kad būsim dabūjuši diplomus.

— Jā.

Vinss skatījās uz Troju, gaidīdams to spējo acu paple-šanos, kas parasti liecināja, ka viņa uzmanīgi klausās.

— Un neviens tavu padomu neņēma vērā, — Vinss atgādināja.

Troja skumji pasmaidīja. — Tādi smerdeļi jūs bijāt gan.

— Toreiz man tas nelikās prātīgi, — Vinss teica. — Taču kas varēja paredzēt šo pavērsienu? — Viņš pamāja uz stacijas priekšnieka durvīm, pa kurām bija iegājis Ebijs. — Ebanr taisni ūdens smeļas mutē. Ja es nebūtu sasējies ar Gevinu, es atlocītu piedurknes un ķertos klāt.

Acis manāmi papletās.

— Ja vien būs iespējams, mēģināšu tikt galā ar to Ņūheivenas ķēpu vienā dienā. — Vinss sarauca pieri sava svarīguma apziņā.

— Kā man gribētos, lai viss ir. cauri un es būtu atkal mājās! — Troja nopūtās.

— Man arī.

— Ārsts visai drūmi raugās uz manu braukāšanu, ~ viņa teica, bet tūlīt arī pajokoja: — Ceru, ka tu manas prombūtnes laikā nevedīsi krūmiņos visas vietējās jaunavas, Vinsent?

— Ne vairāk kā duci! *— Viņš pasmaidīja, slēpdams īgnumu, ka Troja tik ātri aizmirsusi viņa ieminēšanos par sadarbību ar Ebiju.

•— Katru reizi, kad esmu stacijā ar tevi, — Troja čaloja,

— es atceros, kāds tu izskatījies, pirmo reizi pavadot mani no Ņūheivenas. Ai, tu biji tik svinīgs un tik skaists un tik krampjaini žņaudzīji rasējumu rulli savā nabaga sasvīdušajā rociņā!

Ne smadzenes, bet tīrais kaleidoskops, Vinss izmisīgi uodomāja. Un tad jau pienāca arī Ebijs.

— Ej labāk uz to galu, Troja, — Ebijs teica. — Man jāpaliek te, kamēr ielādēsim. — Atšķirībā no Trojas viņš īpaši nepūlējās izlikties mundrs un izskatījās nelāgi. Troja nodomāja, ka viņam droši vien bijis arī kāds skandāls ar Ņinu. Viņš bija tumšā uzvalkā, ar melnu, adītu kaklasaiti. Kaut gari laiks bija skaidrs un silts, uz rokas viņš turēja mēteli.

Nošķindēja zvans, un tad arī dīzeļlokomotīve ar skarbu un sāpīgu kaucienu brīdināja par savu tuvošanos.

Vinss atsveicinājās no Ebija un veda Troju uz viņas vietu salonvagonā.

Pēkšņā neveiklībā, līdz sirds dziļumiem nokaunējies par to, ka domājis tikai par savām darīšanam, viņš ievaicājās:

— Tev cigarešu pietiks, mīļum?

•— Jā. — Troja iekārtojās sēdeklī, atvēra somu un izņēma paciņu «Parlamenta».

— Es tev zvanīšu. Rīt no Ņūheivenas, — Vinss sacīja.

— Tiešām? -— viņa šaubījās.

— Kā likts. Teiksim, ap deviņiem?

Viņš stāvēja Trojai iepretim salonvagona ejā, nespēdams izdomāt, ko lai saka viņai par mierinājumu.

Vinss redzēja, ka Troja uzsmaida viņam, un tad joprojām ar smaidu, bet neremdināmu sāpju pilnām acīm Troja sacīja: — Ja tam vajadzēja notikt, tad kāpēc ne vēlāk, kad viņš būtu jau redzējis to celtni gatavu?

— Jā, — viņš neveikli izmeta, jo Troja pirmo reizi ļāva vaļu sāpēm.

No perona atskanēja konduktora balss: — Pasažieriem ieņemt vietas!

Vinsents pieliecās un noskūpstīja Troju. Konduktora kokainā balss turpināja: — Hartforda, Providensa, Век*» bej а ...

— Uz redzēšanos, mīļais! — Troja paspieda viņa roku.

— Rītvakar zvanīšu! — Viņš steidzīgi izgāja no vagona.

Uz perona viņš palika līdz spožā vilciena atiešanai, viņa acis kavējās pie bagāžas vagona pašā priekšgalā. Tas izskatījās tik ikdienišķi praktisks.

Vernons Ostins. Ce|ā uz pēdējo bedri.

Nākošajā rītā Vinss Ņūheivenas viesnīcas vestibilā gaidīja Ralfu Gevinu. Viņš bija ieradies pirms norunātā laika — uzbudināts, nemiera pilns, negaidītās brīvības sa-jūtas pārņemts. Jo Troja nu bija Bostonā un viņš pirmo reizi pēc ilgiem laikiem varēja darīt visu, kas ienāk prātā.

Jo ilgāk viņš sēdēja vestibilā, jo tīkamāka likās šī brīvības sajūta. Un viņš nolēma, ka paliks viesnīcā un neies pārnakšņot uz Rutas dzīvokli. Ar gadiem Ruta bija kļuvusi pavisam jocīga. Un, kas attiecas uz stulbo brālīti, tad Vinss it labi varēja iztikt, viņu neredzējis. īpaši jau tagad. Eds bija dabūjis dienesta paaugstinājumu, aptaukojies un grasījās precēties ar kāda sava darbabiedra — ari policista meitu. Domādams neizdomāsi. Vinss bija viņu redzējis — kārna kaza ar pakulu baltiem matiem un zelta krustiņu cīpslainā kaklā, nu viņa dresēja Edu pāriešanai katoļu ticībā. Varbūt tas viņam tiešām nāks par labu. No jēdzīga cilvēka viņš tāpat bija tālāk par tālu.

Vinss ieskatījās pulkstenī — laika vēl diezgan —, gāja pie dežuranta, piereģistrējās, un jau pēc brīža izsūtāmais zēns aizveda viņu uz numuru piektajā stāvā.

Tiklīdz izsūtāmais zēns bija aizgājis un Vinss palika viens lielajā, krēslainajā istabā, viņš sāka apcerēt, kā lai labāk izmanto savu brīvību. No sākuma viņš bija domājis iegriezties Veirhallē un satikties ar pazīstamiem puišiem vai varbūt aizvest Rutu uz Šūberta teātra jaunās lugas mēģinājumu. Bet nu šīs iespējas viņu vairs nemaz nevilināja.

Un tad acu priekšā iznira Blanšas Ormondas tēls. Vinss nebija redzējis viņu kopš studiju laikiem. Viņš nosēdās uz gultas malas, paņēma telefona grāmatu un uzmeklēja kompāniju, kurā Blanša strādāja.

Jau no balss Vinss dzirdēja, ka Blanša ir patīkami pārsteigta un priecājas par viņa zvanu.

Tomēr jau pēc neilga brīža viņa ieminējās: *— Es domāju, ka tu esi apprecējies.

— Esmu gan, — viņš teica. — Pavisam noteikti.

Mirklis klusuma. — Es toties saderinājos. Nedēļu pirms ziemas svētkiem būs kāzas.

■— Saderinājies? — nevērīgi viņš pārjautāja. —• Apsveicu, Blanš! Ar ko?

— Ak, pateikšu vēlāk!

— Kolosāli, — viņš sacīja. — Tātad pie vakariņu galda. Gaidu tevi ap septiņiem.

Viņš piecēlās. Pa visu miesu kāpa tvīksmīgs siltums. No galvas līdz kājām Vinss nopētīja sevi vannas istabas lielajā spogulī. Viegli pārlaida plaukstu brūnajiem, smalkās cirtās vizuļojošiem matiem. Un palika ļoti apmierināts ar to, ko redzējis.

Viņš sagaidīja vestibilā Ralfu Gevinu. Prinstonas 1919. gada izlaiduma arhitekts apsveicinājās ar viņu tēvišķīgā sirsnībā. Sabiedriskais un sparīgais pusmūža vīrs staigāja nemainīgā sīkrūtoti brūnā žaketē un pelēkās vilnas flaneļa biksēs, baltā pletkreklā, ar konservatīvu sava pulka krāsu svītrojuma kaklasaiti, kā dzīvs elegances paraugs visiem firmas darbiniekiem. Viņa atmiņa un zināšanas bija fenomenālas: viņš varēja nosaukt jebkuras Aus-trumamerikas skolas tapšanas datus un skaitļus — no vecajām vienistabas pamatskolām līdz jaunākajām augstskolu bibliotēkām un apgabalu koledžām. Rasējamo zīmuli viņš nebija uzdrāzis nu jau vismaz divdesmit gadus.

— Smaga diena priekšā, Vinsent. Ejam, — sacīja Ge-vins, kad viņi devās dienas darīšanās.

Vinss ar Gevinu gāja pie Armsteda Everija — arhitekta, kas kopīgi ar «Gevinu un Mūru» projektēja jaunu pamatskolu Rietumhanoveras ārpilsētai. Rasētavā Everijs pieveda viņus pie projekta galvenā inženiera, kuram Gevins atbilstoši līgumā paredzētajai tehniskajai palīdzībai nodeva žūksni rasējumu: tās bija normāles no firmas arhīva Ņujorkā, standartizētas detaļas ūdensvadam, kanalizācijai, elektrības vadiem, sienās iebūvētiem skapjiem un tāfelēm.

Viņi sāka caurskatīt priekšdarbu zīmējumus. Un tad Armsteds Everijs, kluss, bikls radījums ar neizkliedējamu šaubu izteiksmi sejā, atzinās, ka viņš sadūries ar nopietnu problēmu.

— Redziet, te ir klases, — Everijs teica, atritinādams pirmā stāva plānu. — Visu šo grīdu pacelšana par divām pēdām augstāk maksās ļoti dārgi. Uzņēmējs jau vakar mani brīdināja, ka pēc viņa tāmēm ...

— Bet kāpēc pacelt, nevis otrādi? — Vinss iejaucās.

— Kā jūs to domājat? — jautāja galvenais inženieris.

Vinss vienā mirklī konkretizēja savu ideju un ķērās pie zīmuļa. Galvenais Inženieris piecēlās, un Vīnss apsēdās viņa krēslā. Ne vārda nebilzdams, viņš uzmeta divus zīmējumus: klases plānu un klases šķērsgriezumu.

— Citiem vārdiem runājot, — teica Vinss, kad bija galā,

— mēs varētu klases centrālo daļu atstāt zemāku nekā arēnu, ko tikai gar malām ietvertu jūsu grīdas līmenis. — Viņš pagaidīja, bet, kad neviens neko neteica, turpināja:

— Aploce būtu pietiekami plaša, lai skolēni varētu ērti pārvietoties, un parocīga ari skolotājiem, kad jāizkārto mācības līdzekļu plaukti, statņi vai izstādes. Bērni ātri nogurst un kļūst nemierīgi (cik bieži Vinss bija klausījies Rutas zūdīšanos par to), šīs divars plāksnes radītu zināmu dažādību, kur acīrrr pakavēties, vienlaikus netraucējot kustību.

Armsteds Everijs nebūtu Armsteds Everijs, ja tūlīt neizbītos. — Tas var izsaukt nelaimes gadījumus.

— Divu pēdu augstums? — iesaucās Vinss.

— Nieks vien ir, — piekrita galvenais inženieris.

— Nu ko... — Everijs bažīgi paberzēja zodu.

Bet šaubu brīdis bija pārvarēts, Vinss juta uz pleca Ralfa Gevina roku. Viņš atskatījās, sastapa smaidu.

— Pareizi. Tas ir īstais piegājiens, — Gevins priecīgi teica. — Vinsent, tā ir izeja! — Un, palūkojies Everija bālajā, izbiedētajā sejā: — Armsted, nopietni, tas ir pareizais piegājiens!

— Tu domā? — šaubīgi novilka Armsteds Everijs.

— Jā, — Gevins kategoriski noteica, — un mēģināsim dabūt to cauri tūlīt, kamēr esam kopā. — Savā parastajā enerģijā viņš ķērās pie lietas, sazvanīja celtniecības komitejas priekšsēdētāju, ietekmīgu Ņūheivenas advokātu, un pierunāja viņu nekavējoties braukt šurp uz Everija kantori.

To pašu gēcpusdienu jaunais plāns tika pieņemts un apstiprināts.

Vinss bija pavisam aizmirsis, ka solījies zvanīt Trojai, līdz kamēr viņa numurā ieskanējās telefons un Blanša Ormonda paziņoja, ka atrodas lejā, vestibilā. Vinss lūdza viņu braukt augšā. Sasodīts, kur viņam bija galva? Bet nekas, uz Bostonu viņš piezvanīs pavēlāk vakarā, kad Blanša būs jau projām.

Viņš uzdedza stāvlampu pie rakstāmgalda un nolaida aizkarus, jo saule vēl nebija īsti norietējusi.

Un jutās visai pacilāts, iedomājoties, ka Blanša patlaban brauc augšā.

AI skanēja viegls klauvējiens, durvis pavērās, un tad jau nu Blanša Ormonda bija klāt.

Hē, sveika būšana! — Blanša iesaucās. Un jau viņas

spalgā balss nepatīkami aizskāra Vinsu.

Vinss jutās tā kā neveikli, raudzīdamies uz šo sulīgo glīto meiču ar bieziem zelta matiem.

Apspiezdams savu vilšanos, viņš apvaicājās: — Kā labi klājas? — Bet viņa pleci netīksmīgi saslējās, viņš pasniedzās pēc cigaretēm. Blanša viņam vairs nemaz nelikās tik iekārojama kā tovakar pie «M. un M.», kad Rafs Blūms vinnēja derības. Lēta manta, sacītu Troja. Un Vinss jutās nelāgi, ka vispār iedomājies nosist brīvo vakaru ar viņu.

— Vai tu neiebilstu, ja mēs paēstu vakariņas te augšā? Es gaidu zvanu. — Vinsam pēkšņi negribējās, lai viņu kāds redzētu kopā ar Blanšu.

— Labi. — Koši sarkanās lūpas piepūtās.

Gandrīz neiecietīgi viņš izmeta: — Ak, sēdi jel, Blanša!

Taču viņa palika stāvam. — Man liekas, tu esi kļuvis savādāks. Neesi vairs tāds, kā biji.

— Kurš nav savādāks?

— Tas laikam no balss, — viņa teica un steidzīgi piebilda: — Bet man patīk. Taisni tā runā mūsu kompānijās viceprezidents. Viņš ir no Bostonas, un, kad viņš runā...

— Sēdi, Blanš, — Vinss gandrīz rupji pārtrauca.

Kamēr paēda vakariņas, Blanša viņam jau tā bija apnikusi, ka gribējās ātrāk tikt vaļā. Viņš noslēdza satikšanos strupi.

Pēc tam, Blanšu uz liftu pavadot, Vinss nespēja piepūlēties ne tik, lai būtu daudzmaz pieklājīgs vai laipns, viņš juta atkal un vienīgi pretīgumu. Šis gatavu apģērbu veikalā pirktais tērps un gatavu apģērbu līmeņa pļapāšana šķebināja, viņš nevarēja vien sagaidīt brīdi, kad zvanīs Trojai un dzirdēs klausulē viņas glāsmaino, dziļo balsi.

18

Partnerības iespēja, ko viņi tagad apsprieda Ebija birojā, Rafam likās šaubīga. No vienas puses, tā viņu biedēja, no otras — notikumu gaita bija iedvesusi viņam pārliecību, ka darba zaudējums tieši Vernona Ostina nāves dienā nav nejaušība, bet likteņa pirksts.

Vinsam Koulam šī apspriede nozīmēja uzvaru, taču, kā jau tas parasti mēdz būt ar daudzām uzvarām, to apēnoja kompromisa nepieciešamība. Rafs Blūms. Bet varbūt no Rafa vēl izdosies tikt vaļā. Galvenais, ka firmas dibināšana jau kļūst par faktu, ka Troja to izkārtojusi un Ebijs licis priekšā tūlīt pēc atgriešanās no Bostonas.

Ebijs, pie galda sēdēdams; skatījās piezīmju grāmatiņā.

— Esmu aprēķinājis, ka mēs varam droši sākt darbu, ja katrs no mums iegulda pusotra tūkstoša dolāru vai šīs summas ekvivalentu .

Vinss pamāja.

* *— Pirmkārt, Ebij, — Rafs atspiedās pret kabineta mazo rasējamo dēli, — nekādus čekus par pusotru tūkstoti es izrakstīt nevaru,

— Lūdzu, netielējies! — Ebijs pasmaidīja. Tu vari ieguldīt ekvivalentu, sacīsim: izņemt tikai pusi algas un pārējo atstāt biroja kontā. Neļausimies jel katram draņķa sīkumam mūs novest purvā, — viņš dedzīgi nobeidza.

Rafs vilcinājās. — Ir vēl viens šķērslis, Ebij.

Vinss gaidīja — nu jau cerīgāk.

« Zinu, zinu, — Ebijs attrauca. — Tavs talants vislabāk atraisās, strādājot individuāli, un tu gribi tupēt uz klints kā Того un gaidīt, lai pasaule...

— Nē, — Rafs iejaucās un sāka smieties. — Ēs tikai gribēju sacīt, ka neesmu pārliecināts, vai mēs trīs sastrādāsimies.

Vinss steidzīgi pārķēra vārdus: — Šis aspekts tiešām prasa visrūpīgāko apsvēršanu. — Viņš paskatījās uz Ebiju.

— Trīs viedokļu sadursme...

— Blēņas, — Ebijs noteica. *— Kā citādi mēs varētu izvērst daudzpusīgu praksi?

— Rafa iebildums ir būtisks, — Vinss neatlaidās.

— Nonāksim pie tilta, tad arī spriedīsim, kā pāri tikt, — Ebijs pastavēja pie sava.

Tad Vinss teica: — Es iebilstu tāpēc, ka, manuprāt, mēs nedrīkstam Rafam uzspiest sadarbību, ja viņš pats to simtprocentīgi nevēlas.

Es Rafam neko neuzspiežu, — Ebijs sacīja.

Es tikai gribu sacīt, Vinss turpināja, mēģinādams izraisīt domstarpības, — ka es nevienu brīdi nejustos īsti labi, ja man butu jādomā, ka Rafs uz to ielaidies vienīgi vecas draudzības dēļ.

Kā tas daļēji arī ir, Rafs piekrita, pacēla acis..— Sakiet pie reizes — kāds akmens km ani по sirds noveļams?

.la, Vinss nodomāja. Ej nu saki par to akmeni! It kā lapai nebūtu skaidrs, ka šis trešais vārds uz izkārtnes nokasies starp viņu biroju un tiem pasūtījumiem, pēc kuriem viņi tik sen ilgojušies.

— Manuprāt, mums trūkst tikai viena, — Ebijs teica. — Proti, klientu. — Viņš paskatījās uz Rafu. — Bet, ja mums ir Vinss Neatvairāmais, par to varam nebēdāt.

Klienti, Rafs bažīgi prātoja.

Vinss gaidīja, joprojām cerēdams, ka Rafs izteiks vēl kādu iebildumu. Bet Rafs klusēja.

— Viens variants man jau ir tikpat kā droš^, — Vinss beidzot ierunājās, šķībi noskatīdamies uz Rafu. — Protams, man ne prātā nenāktu iestāties kopīgā firmā, ja es nebūtu drošs, ka spēšu tai sagādāt augstākā mērā izdevīgu darbu.

Rafs to saprata arī bez vārdiem. Jo Vinss nekad nepamestu ienesīgo vietu pie «Gevina un Mūra», ja nebūtu savlaicīgi nostiprinājies Tauntonas apkaimē.

— Tā būs Ņūhilas pamatskola, — Vinss paziņoja. — Es gan zinu, ka uz to ir pietēmējies Ralfs Gevins un grib dabūt pasūtījumu savam birojam. Bet manas izredzes ir drošākas.

— Sākt ar skolu? Tas jau būtu kaut kas neiedomājamsl Graujoši! — Ebijs iesaucās.

— Tas būtu brīnums, — Vinss pasludināja. — Nav dzirdēts, ka jaunai firmai jel kad būtu uzticēts skolas projekts. Bet gan jau redzēsim! Man vajadzīgs tikai viens: lai skolas komiteja mani uzklausa. — Viņš paskatījās uz Rafu. —• Tev arī ir kāds pasūtījums padomā, Raf?

Pasūtījums. Jā, viens bija gan, bet to negribējās ne pieminēt; Vinsam jau drošas izredzes uz lielu skolu, Ebijam — krājaizdevu bankas filiāle. Un Rafam... — Nu ko, — viņš gausi ierunājās, — esat dzirdējuši par tādu Korkija alus bāru?

— Alus bāru? — Vinss pārvaicāja.

— Vispār tas ir krodziņš Bostonas Pasta ceļa mala, — Rafs sacīja. — Labs alus un krietns galerts. Mēs ar Kor-koranu esam sadraudzējušies. Viņš grib savu krogu pārbūvēt. — Rafs skumīgi iesmējās. — Spoža perspektīva, vai ne?

Vinss neteica ne vārda. Iekšēji viņš pavīpsnāja: te nu bija taisni tas, ko varēja sagaidīt no Rafa Blūma.

— Kāda starpība? — Ebijs atsaucās. — Mēs neesam tādā situācijā, lai celtu degunus gaisā. Un kas ar baznīcu, Raf? Ar to mācītāju, ko tu sastapi vilcienā?

— Pareizi! — Rafs atcerējās. — Labi, ka tu atgādināji, Ebij. Viņš ir lielisks puisis. Man viņam jāpiezvana.

Vinss atmeta pēdējo cerību. Viņi ar Ebiju sāka apspriest tālāko. Nolēma paturēt darbā vecāko rasētāju Lēmu Her-šiju, kas bija strādājis pie Trīsvienības bankas un krājaizdevu sabiedrības projekta, — viņš būtu tas, kas uzturētu sakarus starp būvdarbu vadītāju un arhitektu. Ja uzņēmums paplašinātos, plānoja pieaicināt par rasētāju Binku Netltonu. Eilīna bija Binku pametusi un atgriezusies Alabamā. Viņi apsprieda reklāmas prospektu un firmas blanku tekstus. Sekretāri, kuras galvenais darbs būtu specifikāciju sastādīšana, papūlējusies sameklēt Ņina. Viņa bija sarunājusi savu Tauntonas vidusskolas biedreni Sjū Kolinsu, kura bija uzkrājusi krietnu sekretāres darba pieredzi, strādādama Hartfordas apdrošināšanas biedrības kantorī. Sjū Kolinsa bija atraitne ar trīsgadīgu dēlu. Viņas vīrs, kara gaisaspēku rezerves virsnieks, bija gājis bojā pagājušā janvāra manevros.

— Tātad varu uzskatīt, — Ebijs beidzot noteica, — ka esam vienojušies.

— Domāju gan, — Vinss piekrita un vērīgi palūkojās uz Rafu.

Rafs vilcinājās, vēl nespēdams pārvarēt nedrošības sajūtu.

— Nu, ko tu teiksi, Raf? — Ebijs skubināja, un Vinss klusībā noīgņājās, ka laikam gan vēl vajadzīgs pūtēju orķestris un sarkans paklājs zem kājām, lai ielabinātu Rafu viņu firma.

— Es nezinu ... — Rafs iesāka.

Vinss atkal saspringa mēmā cerībā.

— Bet, Raf, — nepieredzētā pašpaļāvībā iesaucās Ebijs,

— padoma vien, kas tās par milzu potencēm, ja mēs trīs apvienojam savus spēkus! Galva reibst domājot! Nestādos priekšā, kā mēs varētu...

Pēkšņi istaba iedunējās no Rafa varenajiem smiekliem.

— Ebij, faķīr sasodītais, ja tu tā sāc runāt, tad, protams, piedalos! Kaut vai lai redzētu, ka tu liesmo un spīdi kā neona reklāma pār Skolejskvērul

Ии t.id Ebijs lēca kājās, spieda roku Rafam, spieda roku Viiis.hu — un firma bija nodibināta.

Nākošajā rītā desmitos uz biro>a durvju matētā stikla parādījās smalkiem, zeltītiem burtiem rakstītas rindas:

OSTINS, KOULS un BLŪMS arhitekti

19

Jaunā biroja pirmās darbadienas nogalē Ņina iebrauca Tauntonas centrā. Mašīnu viņa nolēma atstāt garāžā, netālu no Galvenās ielas.

Nopētīja sevi aizmugures spogulīti. Savilka ciešāk melno lentu ap gaišo matu mezglu pakausī. Paņēma jauno, melno ādas somiņu un atvēra durvis. Dežurantam pieteica uzpildīt benzīnu un nomazgāt mašīnu.

Nesteidzīgā solī viņa gāja pa Galveno ielu, garām glītām, ar baltu iemalotām sarkanu ķieģeļu mājām, kurās visdažādākie Ņujorkas universālveikali bija ierīkojuši filiāles laucinieciskam stilam atbilstošu drēbju un galantērijas tirgošanai. Neviena no šiem veikaliem nebija Ņinas bērnībā, kad viņa rotaļājās uz ielas pie mātes drūmā nekustamo īpašumu biroja durvīm. *

Tagad Ņina jau ar gandarījumu varēja atcerēties laiku, kad šie veikali parādījās, kad viņa stundām stāvēja pie skatlogiem un cieta Tantala mokas, noraugoties viņai nepieejamo tērpu greznībā, un nespēja saprast, kāpēc māte viņai to liedz, kaut gan Helēna ik uz soļa atgādināja, ka jātaupa katrs cents, lai viņa varētu mācīties augstākās klases mākslas skolā.

Cik labi, ka Helēna bija to dabūjusi cauri!

Un tagad Ņina varēja savu māti par to bagātīgi atalgot. Pēc dažiem mēnešiem mājai piebūvēs spārnu, kur māte varēs dzīvot un nesarūgtināt savas vecumdienas ar visādiem draņķa būvgabaliem.

Ejot garām Heidemaņa konditorejai, Ņina ar smaidu atcerējās, kādas dzīres tās bija abām ar māti, kad viņas atļāvās iegriezties tumšajā zālē, kur pāri galvām dūca lielo koka ventilatoru spārni. Olu salātu sendvičs un karsta kakao tase ar putukrējuma pikuci pāri — trīsdesmit pieci centi.

Šodien viņa cienās māti ar pusdienām Tauntonas klubā: viņas sēdēs uz terases zem svītrota sauljuma, ēdīs cāļa fileju ar Holandes sparģeļiem, un rēķinu Ņina varēs vienkārši parakstīt.

Un sēdēt un_ skatīties, kā vīrieši, no golfa laukuma atgriezdamies, nāk garām viņas galdiņam, redzēs šos smer-deļus — precētus — visus kā viens iztekam siekalās un blenžam gariem, lipīgi valgiem skatieniem.

Zinādama, ka Troja grasās šo dienu svinīgi atzīmēt, Ņina iegāja Hjūindžeru puķu veikalā. Hjūindžers, garš, baltmatains mīkstmiesis, bija savukārt ļoti asprātīgs, apbrīnojamas gaumes un spožu ideju viņam nekad netrūka. Ņina pastastija, ko viņa vēlētos.

Viņš domīgi piepūta lūpas, sameta muguru ļodzīgā kūkumā pār vitrīnu. — Dārgumiņ, — par dārgumiņiem viņš sauca visus, — kālab man neizveidot kaut ķo rasējamai sliedei līdzīgu? Kaut gan nē — tas būtu jau pārāk, kā jums šķiet? Jūs sakāt, puķes par godu viņiem trim? Dievam tēvam, dievam dēlam un dievam svētajam garam. — Viņš pamāja uz saliekamo krēslu. — Kālab jums, dārgumiņ, nepiesēsties un neizsmēķēt kādu cigareti, kamēr es kaut ko sakombinēju?

Hjūindžera sakombinējums iznāca burvīgs, turklāt pašam īpašas pūles neprasot.

— Lieliski, Pol, — Ņina sacīja, juzdama pēkšņu riebumu pret ziediem.

Buķeti viņa nesa uz Eba biroju. Varētu jau vienkārši nosūtīt, bet viņai gribējās redzēt Sjū Kolinsu, pareizāk sakot, gribējās, lai Sjū Kolinsa redzētu viņu.

• Sveika, —» Ņina teica un nolika puķes uz krēsla. •— Es redzu, tu esi jau ierīkojusies.

—' Sveika, Ņina! — Sjūzena Kolinsa pasmaidīja. —* Jā, liekas gan, ka esmu. — Viņa pārlaida skatienu mazajai sekretāres istabai. — Skaidri zinu, ka man te būs labi. Tu biji tik briesmīgi mīļa, ka ., *

Nav par ko, nav par ko, — Ņina, šī labā, sirsnīgā misis Ostina, atsaucās. — Ja tev vēl kas vajadzīgs, tad katra laikā.

~ Nu jau man viss ir, — Sjū teica. —* Bet nudien, Ņina,_ tu izskaties vienkārši dievīgil — viņa patiesā sajūsmā iesaucās. — Kā tev piestāv tādi matil

■— Tiešam? Man apnika noņemties ar frizēšanos, — Ņina teica. Tagad es tikai sasienu, un viss. Tā ir vien-

I,ii ..ik. — Vienkāršāk, viņa nodomāja, un cienīgāk, un pilnīgs pretstats meitenei, kas gāja uz Tauntonas pavasara balli pāršūtā un pārārdītā balta tilla kleitiņā. Tikpat •.piĪgts pretstats kā Ebijs Ostins Filam Kolinsam, kas tolaik bija spožākā zvaigzne Tauntonas vidusskolas izlaid dūma klasēs, bet beidza kā automobiļu pārdevējs un pilots.

— Dižais cilvēks ir ļoti aizņemts? — Ņina jautāja. — Grasījos viņu apsveikt ar šo lakstu kušķīti.

Kad Ņina ienesa ziedus Ebija kabinetā un ieraudzīja, kā viņš atplaukst, kā uzmirdz acis un paveras smaids, viņu pārņēma negaidīts maigums un viņa nožēloja, ka biežāk nav izrādījusi viņam sīkas uzmanības zīmes. Tās daudz ko izpirktu, liktu aizmirst pārestības.

Un vai tad šī mazā uzmanība prasītu īpašas pūles? Noteikti tas bija vieglāk nekā apkrauties ar bērnu vai katru vakaru izcīnīt šos derdzīgos gultas karus.

Trojai nebija ne mazāko šaubu, ka viņu sabiedrības pirmā diena atzīmējama svinīgi. Vilkdama mugurā jauno tērpu «topošām mātēm» (vai dieniņ, kā Vinsam riebsies!), viņa prātoja, ka uz pēcpusdienu vajadzētu paņemt pudeli šampanieša un iegriezties birojā.

Viņa sasēja izlaižamos svārkus un uzvilka vaļīgo jaku ar balti iemaloto apkaklīti. Iespraudās pērļu auskariņus. Ap vienpadsmitiem viņa izgāja no vecajām dzirnavām.

' Iedama uz garāžu, Troja ieraudzīja strauta krastā kādu vīru, brūnu, saules izbalinātiem matiem, un apkārt viņam pusduci bērnu.

Vīrs arī ieraudzīja Troju un pamāja;_ kad viņa pienaca klāt, viņš ar tikko manāmu neamerikāņa akcentu teica:

— Nekas, ja es te kādu laiciņu būšu? Man te mazajiem jāparāda bizamžurka, citādi viņi nemaz nezina, kas tas ir par zvēru. Man patīk parādīt bērniem, ka dzīvnieki nav ļauni.

— Eu, Pit, nāc! — Viens no mazajiem puišeļiem raustīja vīru aiz bikšu staras.

— Es nezināju, ka mums te ir bizamžurkas. —^ Troja uzsmaidīja vīram.

— Kā nu nel Viena ir, tāda īsti žiperīga, pats esmu redzējis.

Troja uzreiz bija apburta. — Tās ir viņas, kas būvē dambjus?

— Nē, dambjus būvē bebri, — virs atbildēja.

Pits, Troja nodomāja, tātad patiesībā Pjetro. Raupjā seja noteikti rādīja itālisku cilmi. Viņš bija ģērbies baltās, cieši apspīlētās un netīrās biksēs un vecā, sarkanbrūnā svīterī. Kājas viņam bija basas.

— Tie taču visi nav jūsu bērni jeb vai tomēr? — Troja vaicāja.

Viņš iesmējās. — Nē. Manējie ir pie cienītās. Sie tepat no citām mājām. Mēs vienkārši salasāmies kopā un šo to uzsākam, kad man iegadās brīvs laiks,

— A, — Troja teica.

— Esmu jūsu kaimiņš. «— Pits rādīja uz noplukušu, vecu māju ceļmalā, Troja bieži bija braukusi tai garām. Tagad viņa redzēja, ka Pits, tumšās acis piemiedzis, pārlaiž draudzīgi ieinteresētu skatienu viņas augumam. — Rādās, ka diezgan drīz šī mana kompānija būs par vienu galviņu lielāka. Kad gaidāt? Decembrī, janvārī?

— Janvārī. — Troja pūlējās neizrādīt pārsteigumu.

— Lieliski. Iešu talkā paauklēt, kad būs pavaļa, — Pits sacīja.

— Nē, tiešām? — Troja iesaucās. Tas būtu kolosāli! Man tik ļoti vajadzēs kādu palīgu... — Nē, vai šis Pits nebija vienkārši apburošs? Un kāda viņam droši vien suņa dzīve, aizspriedumi uz katra soļa! īpaši jau šajā Konektikutas apvidū. Interesanti, kas viņu galu galā atdzinis uz Tauntonu?

— Tad tikai padodiet man ziņu, — Pits teica. — Es māku visu ko. Zīdainīti varu pārtīt ar vienu roku, ja labi saņemos.

Troja vēl mašīnā domāja par Pitu. Viņa pabrauca garām mājai, kas izaicinoši demonstrēja galēju nabadzību. Redzēja pagalmā ar stieplēm aizrežģotas kastes, kurās laikam turēja putnus, redzēja plušķainu, melnu suni un baltu kaķi.

Vajadzēja kaut kā viņam palīdzēt. Un kā viņš bija ģērbies! Droši vien ne maizi lāgā nevar te ģimenei nopelnīt. Pieskatīt bērnu. Tāds vīrietis kā viņš, Un savā laikā bijis skaistulis, to var redzēt.

Bet cik laimīgi sagadījās, ka viņa atradusi tādu cilvēku!

Troja brauca uz Ņūheivenu, kur ārsts Hačinzs, Ebija draugs, viņu reizi mēnesī pārbaudīja. Troja kārtējo reizi uzstāja, lai izklausa labi arī mazuļa sirdspukstus, un Hačinzs to pacietīgi darīja. Vispār kolosālākais ārsts! Troja p;n viņu bija stāvā sajūsmā, un izmeklēdams viņš vēl • litiju par Simcnona jaunāko kriminālromānu un izšaujas, ka Simenons esot daudz talantīgāks, nekā lasītāji spējot aptvert.

Tauntonā atgriezusies, viņa tikko paspēja kaut ko uzkost, laika viņai bija ne vairāk par piecpadsmit minūtēm. Tad vajadzēja brāzties uz rātsnama zāli, kur notika Sieviešu — vēlētāju līgas sapulce.

Ligā Troja bija iestājusies tāpēc, ka uzskatīja to par pienākumu. Tagad viņa šīs līgas eksistenci uzskatīja jau par izaicinājumu. Jo, lai gan organizācija skaitījās stingri bezpartejiska, viņa un vēl Pēta Milvina bija vienīgās demokrātes savā grupā.

Kad sapulce galu galā beidzās, viņa turpat Galvenajā ielā iegriezās pie Džeksona, kas savu dzērienu veikalu bija pašpārliecināti nosaucis par «Līksmības avotu», un nopirka pusduci krietna pašmājas šampanieša, ko viņa lika nogādāt uz biroju līdz ar spaini ledus un papīra glāzītēm. Nākošais gājiens bija uz Vendoma delikatešu veikalu pēc kaviāra un skrotētām maizītēm.

Vēl — starp veikalu un biroju — viņa paspēja aizbraukt uz Vernona māju un samaksāt dārzniekam iekavēto algu. Ne viņa, ne Ebs vēl nebija izlēmuši, ko darīt ar šo veco māju, un vispār viņiem gribējās to paturēt. Ja ne pavisam, tad kaut vai pagaidām.

Brīdi pirms pieciem Troja ieradās birojā. Ebijs iepazīstināja viņu ar Sjū Kolinsu, un Sjū palīdzēja Trojai izkārtot šampanieti, kaviāru un maizītes uz kāda no rasē-tavas tukšajiem galdiem. Tad viņai ar Ebu un Lēmu Her-šiju atlika vienīgi gaidīt Vinsentu un Rafu Blūmu, jo viņiem kuru katru brīdi vajadzēja atgriezties.

Un Ebijs visu laiku starojošām acīm raudzījās uz māsu un iztaujāja, ko teicis Hačinzs, vai viņa uzmanās no lieka svara un vai iespējams noteikt, kas būs: puisītis vai meitenīte, Brālis Ebs, kas viņas bērniņu gaidīja ar daudz lielāku sajūsmu nekā Vinsents.

Troja pati bija kā spārnos, ar laimīgas saimnieces aci viņa mēroja šo rasētavu. Jo nu te strādās kopā viņi visi trīs — un to bija panākusi Troja! Piepildījusi savu sapni.

Tikmēr Vinss, no Ņūhilas braukdams, apcerēja savus taktiskos gājienus, kuru rezultātā Džosua Hants bija devis viņam vārdu skolas celtniecības padomes priekšā, un godīgi atzina, ka nav rīkojies īsti korekti, drīzāk jau otrādi, viņa rīcību nevarēja saukt par ētisku. Bet vai Ralfs Gevins pats vienmēr rīkojās ētiski?

Vinsa pazīšanās ar Džošua Hantu, skolas celtniecības padomes priekšsēdētāju, bija pavirša, tomēr ne tik ļoti, lai nevarētu norunāt ar viņu lietišķu tikšanos.

Palīdzēja viņam atsaukšanās uz Vīdu Reningu. Jo vasaras sākumā, apciemodams Trojas māsīcu, Vinss bija iegaumējis, ka Vīda ar Džosua Hantu kopīgi strādājuši kādā komisijā un deleģēti uz Hartfortu. Tātad kāds trum-pītis jau Vinsam bija.

Un tagad pirmā saruna ar Hantu aiz muguras, Džošua Hants, bargs vīrs ar sirmām ūsām un baltu matu gūzmu, bija visā visumā īsts veco laiku jeņķis. Piesardzīgs, konservatīvs, pie bagātības ticis, izmanīgi tirgojoties ar mantotiem un piepirktiem zemes gabaliem. Bija kongregacio-nālistu baznīcas diakons, Ņūhilas kapsētu biedrības prezidents un Jaunanglijas dabas un senatnes pieminekļu aizsardzības līgas priekšsēdētājs.

Moderno arhitektūru Hants nemīlēja, taču arī neiebilda pret to, jo zināja, ka tā ir lētāka un galu galā labi atmaksājas.

— Tātad par ko īsti jūs gribējāt ar mani runāt, mister Koul? — Hants jautāja, kad bija diezgan klausījies Vinsenta saviesīgajā tērzēšanā ar Vīdu Reningu.

—< Par pamatskolu, — Vinss teica.

■— Kā jums zināms vai varbūt arī nav zināms, arhitektus uz pārrunām aicina tikai un vienīgi celtniecības padome. Es tur neko nevaru darīt, — Hants sacīja, un Vinss pamanīja, ka viņa acis ār maigumu kavējas pie maza fregates modeļa uz rakstāmgalda.

— To es saprotu, ser, — Vinss piekrita. — Es griežos pie jums taisni tāpēc, ka gribu, lai padome mani uzaicina. — Viņš ieturēja pauzi. — Redzat, mēs esam jauna firma un paši arī jauni, un es vēlējos iepazīstināt jūs ar mūsu firmas principiem, lai jūs varētu mūs padomei ieteikt.

Hants pamāja. — Godīgi sakot, arhitektu ap mums vairāk, nekā vajadzīgs. Un nav nekāds noslēpums, ka mēs meklējam cilvēku ar pieredzi. Mēs gribam arhitektu, kas ne tikai spēj iekļauties budžetā, bet vēl ietaupīt. Un baidos, ka to jums, jaunajiem, skolās nemāca.

Vinss klausījās, taču arī acis lika lietā un pa $arunas laiku neuzkrītoši pavēroja gar kabineta sienām izkārtās kartes, dokumentus un ciltsrakstus, izdarīdams secinājumu, ka mistera Hanta īstā kaislība vai, teiksim, vājība ir Jaunanglijas vēsture, etnogrāfija un senās ģimenes.

— Kā to ņem, ser, — Vinss neatlaidās. — Man, piemēram, neliekas, ka Trīsvienības banka būtu uzticējusi Tauntonas filiāles projektu jebkuram arhitektam, kas...

—• Trīsvienības banka?

— Jā< Filiāli ce|am mēs. Viens no maniem partneriem ir Ebots Ostins.

— Jūs domājat veco Vernu?

— Viņa brāļadēlu, — Vinss precizēja.

— Ak tā? Jā, skaidrs...

—• Jaunajam Ostinam ari ir nags, — Vinss nepiespiesti turpināja un iesmējās. — Jūs varētu taisnīgi iebilst, ka Ostinu dzimta pati par sevi nozīmē izcilību, ka Ostini vienmēr ir pirmie, vienalga, vai viņi ir tiesneši vai kuģu kapteiņi. —- Vinss apklusa, juzdams, ka aizgājis pietiekami tālu, ja ne pāršāvis pār strīpu. Viņš sagrozījās cietajā Vindzoras krēslā. Viņš pamanīja,t ka Hants viegli paliecies uz priekšu, gaidīdams, lai viņš turpina. — Jā, — Vinss noteica, — Ostini ir varena dzimta. — Viņš iesmējās un uzmeta Hantam šķelmīgi vaļsirdīgu skatienu. —* Es to zinu vislabāk. Noprecēju vienu no Ostinu meitām.

— Ko jūs sakāt? — Hanta parupjā, bezkaislīgā seja atmaiga, iestarojās gandrīz tēvišķā sirsnībā. Taču nākošais jautājums bija gluži nelaipns: — Un kas ir jūsu trešais? Aizmirsu, kā viņu sauca.

— Rafertijs Blūms, — Vinss izgrūda un jau lēnāk, it kā starp citu piebilda: — Keloga laureāts. Tik spoži talanti pat Ņūheivenai retums.

— Kā tad, kā tad, — Džošua Hants pamāja.

Beidzot Vinss varēja atviegloti uzelpot. Viņš atvēra līdzpaņemto portfeli. Parādīja misteram Hantam krāsās izpildīto Rietumhanoveras pamatskolas projekta perspektīvu. — Sim projektam esmu pielicis roku, strādādams pie «Gevina un Mūra».

— Tiešām? — Hants uzlika bezietvaru brilles un pievērsās zīmējumam.

Vinss izvilka žūksnīti krāsainu fotogrāfiju — skolas, pie kuru projektiem viņš bija darbojies kā «Gevina un Mūra» līdzstrādnieks, — Tā ir solīda firma, — Vinss augstsirdīgi atzina.

— Jā, — Hants piekrita. — Ļoti solīda,

— Un celtniecības padomei neviens nevarētu pārmest, ja tā nosvērtos par labu «Gevinam un Mūram», — Vinss sacīja, — Protams, ja mums būtu izdevība pateikt jūsu padomei, mister Hant, ka tik jauna firma kā mūsējā allaž gatava uz zināmiem honorāra upuriem, ja paveras iespēja tikt pie tāda interesanta un radoša darba kā Ņū-hilas skola...

— Mmh, — misters Hants norūca un pamāja. — Jūs zināt, ka viens no Konektikutas pirmajiem gubernatoriem bija Ostins?

Kad Vinss gāja projām, misters Hants pavadīja viņu līdz durvīm. — Kāpēc lai mēs to apspriešanu nenozīmētu uz nākamās pirmdienas vakaru? Varu galvot, ka manai padomei būs ļoti interesanti paklausīties, kas jums sakāms.

— No sirds pateicos, ser, — Vinss sacīja. Un, it kā tas viņam nule būtu iešāvies prātā, piebilda: — Man tikai gribētos to apsmadzeņot ar Ebu Ostinu... ja jums būtu kādi aprēķini pie rokas. — Tā Vinss dabūja, ko gribēja — ziņas par uzņemamo skolēnu skaitu, skolas paplašināšanas plānu, skolas autobusa grafiku, būvlaukuma topogrāfisko plānu —, nu viņš laicīgi varēja būt gatavs uz katru celtniecības padomes jautājumu.

Tāpēc Vinss, uz Tauntonu atpakaļ braukdams, bija visai pacilātā noskaņā: viņš varēja lepoties ar gluži konkrētiem panākumiem, lieta bija tikpat kā droša. Ebijam tas ļoti imponēs. Un, ja pasūtījums izies cauri, honorārs arī būs iespaidīgs.

Bet dalīts uz trim.

Tur jau bija tā nelaime ar partnerību. Viens pats un tikai viens pats viņš izcīna tādu pasūtījumu — pieņemot, ka viņi to dabūs, — un par savām pūlēm saņem tikai trešo daļu. Tikai trešo. Vinss aptuveni parēķināja. Teiksim, celtniecības izmaksa pati zemākā, apmēram piecsimt tūkstoši. Un viņi uzņemtos darbu par pieciem procentiem no šīs summas. Sadalot uz trim daļām, Vinss dabūs tikai drusciņ pāri astoņiem tūkstošiem.

Protams, attiecībā uz Ebu viņš tādu dalīšanos par netaisnu neuzskatīja — tas būtu tikai viņa ieguldījums solīdā uzņēmumā.

Vinsents spēji piebremzēja un iegrieza mašīnu Haibru-kas šosejā. Viņam pēkšņi sagribējās paskatīties uz Ver* nona Ostina veco māju. Kāda jūdze vēl pa šoseju, tad H'grieziens mājas ceļā; Vinss izkāpa un krietni nopētīja Trojas un Ebija mantojumu, ko viņi nu jau it drīz pārņems savās rokās.

Vinss juta, ka tagad viņš vērtē šo māju no pavisam cita viedok|a.

Ne vairs kā veco lamatu, muzeja grabažu. Bet kā Os-tinu dzimtas pavardu. Godājamas ģimenes pajumtu ar milzīgu mante|skursteni centrā un senatnīgām spundētām durvīm (kaut gan faktiski tas viņam sen līdz kaklam, tādu māju ap Ņūheivenu, ka biezs).

Taču šī vecā pipardoze bija ar raksturu. Un vēl tādu, ka moderns arhitekts tur ne sitams neapmestos uz dzīvi. Bet, ja tomēr apmestos, kas tad cilvēkiem būtu ko brīnīties un runāt!

Vinss aizsmēķēja cigareti. Taisni raksturu viņam vajadzēja veidot, izkopt savu personību. Viņš stiga rutīnā, pamazām kļuva par Ebija Ostina ēnu. Vajadzēja izrauties, uzspīdēt. Lai par viņu runā! Kā tad par Rafu Blūmu runā visi un visur? Par Vinsu nerunāja, tā bija viņa nelaime, vajadzēja kaut ko darīt.

Vecā, labā Vernona Ostina pipardoze. Nu Vinss to gribēja. Lai neaiztiktu ne penija no Trojas pūra naudas, kaut gan viņš kārot kāroja uzcelt sev māju pēc paša projekta. Ostinu dzimtas nams atrisināja abas problēmas uzreiz — deva Vinsam ilgoto neatkarību un pavēra iespējas personības izkopšanai.

Cigarete bija gandrīz pavisam izdegusi. Vinss jau grasījās izsviest to zālē, tad pagājās līdz celiņam un iemina izsmēķi ar papēdi grantī. Nedrīkstēja bojāt tik lielisku mauru.

Atpakaļgaitā braucot laukā no mājas ce|a, atvērtajā mašīnas logā iesitās vējš ar asu tikko p|autas zāles smaržu.

Vinss nošķaudījās vienreiz, nošķaudījās otrreiz un pēkšņi sapīcis atcerējās Blanšu: varbūt viņš dabūjis no Blan-šas iesnas, nevis šķauda tāpat vien — šīs smagās zāļu smaržas dēļ?

Pēdējais birojā topēcpusdien atgriezās Rafs Blūms. Un, kad viņš ieraudzīja rasētavā uzklāto galdu ar šampanieša pudelēm un apkārtsēdētājiem, bet jo sevišķi Vinsa pētīgo skatienu, viņš jutās vienlaik nokaunējies un lepns: viņa kabatas bija pilnas ar pavadzīmēm un rēķiniem, kuru otrās puses raiboja sīksīkos uzmetumos, skaitļos un pielīmēs darbam, kas viņam nule bija pasūtīts: pārbūvējamam Korkorana alus bāram pie vecā Pasta ceļa.

Tomēr sākumā viņš neko neteica. Viņš paņēma Trojas sniegto kartona glāzi ar šampanieti, uzdzēra kārtējam tostam un pirmo reizi pamanīja, kā noapaļojies Trojas trauslais augumiņš un kādā maigumā staro viņas seja. Protams, maigumā staroja arī citas grūtnieces, taču Troja kaut kā pavisam īpaši — uzreiz varēja redzēt, ka bērns ir laime.

Tagad Rafs klausījās, kā Vinss izcīnījis iespēju pirmdien tikties ar Ņūhilas pamatskolas celtniecības padomi, nepārspējamais Vinss — žakete nomesta, rūtainā vesie vajā, nevērīgi, it kā tas būtu viņa ikdienas darba tērps, balss katrā intonācijā svērtin izsvērta, vārdu sakot, Vinss *-*• spožs un nevainojams, kā viņa brūno matu blīvie vilnīši.

Rafs uzlūkoja viņu jūsmīgā apbrīnā — jaunai firmai īsta debesu dāvana bija tāds Vinss, kas prata vienā mierā aizbraukt uz Ņūhilu un pārvest izredzes uz tik būtisku un lielu darbu kā skolas celtniecība.

Un tad pienāca Ebija kārta runāt.

Un, kad Rafs redzēja, cik neērti jūtas Ebijs, atzīdamies, ka Bridžportā piedzīvojis neveiksmi, Rafam vairs negribējās palielīties ar savu laimīgo ķērienu, lai cik nenozīmīga būtu tāda krodziņa pārbūve.

— Man ļoti žēl, Ebijs, galvu noliecis, teica, un viņa kalsnajā sejā parādījās vainīgs smaids, — Man galīgi nemaz neveicās.

Ebijs apklusa, un Rafs juta, ka atbilde top gaidīta no Vinsa. Taču Vinss neteica ne vārda.

— Droši vien man nevajadzēja būt tik lecīgam, — Ebijs turpināja, — bet tas no paša sākuma likās pagalam bezcerīgi. — Viņš mulsi sagrozījās uz ķebļa. — Jo viņi tur gribēja tikai un vienīgi veco labo romāņu fasādi — mazliet modernizētu un mīkstinātu, protams, bet ne vairāk. Etvūds stāvēja kā klints, ka bankai jābūt konservatīvai. Un ka viņš neielaidīšoties ar tādiem, kas domājot, ka bankai jāizskatās pēc fabrikas. Tāds bija viņa viedoklis, Es nomocījos pēc nabaga, mēģinādams pierādīt, ka tas ir aplam. Kad bija galīgi skaidrs, ka tas neiet cauri, es mēģināju atrast saprātīgu kompromisu, labi zinādams, ka mēs vienkārši nevaram palaist tādu darbu garām. Vismaz pašreizējā situācijā nevaram to atļauties. Taču bija par vēlu, uz visu, ko es piedāvāju, Etvūds jau skatījās ar baltu aci. — Ebijs kaunīgi palūkojās uz Vinsu. — Es laikam nepratu atrast pareizo pieeju.

— Manuprāt, tev bija taisnība, — Vinss taktiski teica.

Jau mazliet atvieglots, Ebijs paskatījās uz Rafu, — Un

ko tu domā, Raf? Ka esmu bijis mešuge?

Rafs nepaspēja atbildēt, Vinss pasteidzās pirmais: — Es zinu, ko Rafs domā. Rafs domā, ka tev vajadzēja ņemt veco puiku aiz dziesmas un nelaist vaļā, kamēr neesi viņu pievērsis savai ticībai.

Tā tas bija. Rafs patiešām turējās pie pārliecības, ka arhitekts nedrīkst tik nevērīgi uzgriezt tumsonīgam klientam savu estēta pēcpusi, klientu vajag apgaismot, vismaz dot viņam laiku, necerot, ka vienā brīdī klients aptvers to, ko izglītotais arhitekts mācījies visu savu mūžu.

Bet, gribēdams, lai Ebijs nenomokās ar vainas un mazvērtības kompleksiem, Rafs teica: — Blēņas, Ebij. Tu pats tur uz vietas labāk redzēji, kā jārīkojas. No taviem vārdiem es secinu, ka mums draudēja iebūvēšanās Šķeb-vilā. .

— Tad jau labi! — Ebijs atplauka. — Galvenais, ka mēs saprotamies. Es patiešām esmu pārliecināts, ka tur nekas nebūtu iznācis,

— Pareizi vien darīji, mīļum, — piebilda Troja. Viņa bija piecēlusies un tagad apstaigāja galdu, ieliedama šampanieti, bet Lems Heršijs palaida apkārt šķīvi ar kaviāra maizītēm.

— Un kā tev paveicās, Raf? — Vinss jautāja. — Vai tu ... — Viņš bija spiests aprauties un ķerties pie lignīna salvetītes, lai nošķaudītos. — Piedodiet!

Rafs pabeidza otro maizīti. Uz Ebija neveiksmes fona viņam joprojām negribējās klāstīt par savu ieguvumu. Viņš nolēma pajokoties. — Si monumentum requires, cir-cumspice, — viņš svinīgi noskandēja.

— Kas tas ir? — Vinss jautāja, virpinādams pirkstos spožo vestes pogu.

— Kristofera Rēna epifānija, — Rafs teica un pārtulkoja: — Ja gribi redzēt viņa monumentus, paskaties apkārt.

— Ai, burvīgi! — Troja iesaucās,

— Savā laikā tāds kapa uzraksts noderēs arī man, — Rafs sacīja. -—■ Un mans pirmais monuments, kā rādās, būs Korkija alus bārs.

Tas taču ir kolosāli, Rafl — Ebijs no sirds nopriecājās, pasniedzās pāri galdam un paspieda Rafam roku.

— Apsveicu! — Vinss pielāgojās Ebija tonim. Tomēr piebilda: — Bet, nopietni ņemot, Raf, darbs atmaksāsies? Tiem cilvēkiem ir kaut cik naudas, lai visi mūsu pūliņi nebeidzas ar dažu ielāpu uzlikšanu vecam graustam?

— Nedomāju vis, — Rafs atbildēja. — Manuprāt, tur veidojas kaut kas pirmklasīgs. — Viņš sāka vilkt no kabatām papīrus un klāt uz galda. — Korkijs, pilnā vārdā Džozefs Korkorans, ir puisis ar galvu uz pleciem. Tādi klienti vispār ir retums. Viņš uzklausīja mani kā Kalna sprediķi. — Un Rafs, Korkija svepstoņu imitēdams, turpināja: — Rafertij, tu esi arhitekts, es esmu krodzinieks, un katrs savu amatu mēs pieprotam. Savs bišķis kārtīgu īra asiņu tev arī dzīslās un īra iekšas noteikti. — Rafs atgriežas pie savas balss. — Kas gan tikai nozīmē, ka es glāzi pēc glāzes turēju viņam līdzi un nebiju nogāžams no kajam. — Rafa entuziasms atkal sita augstu vilni. Viņš izvilka bāra pašreizējo fotogrāfiju — parasta karkasa celtne, ap 1913. 'gadu būvēta. Ebijs un pārējie sanāca apkārt, lai labāk apskatītu fotogrāfiju un uzmetumus, kurus Rafs bija izlicis uz galda^ — Es domāju, ka šo te stāvo jumtu vajadzēs nojaukt. Eka jāsaplacina, lai tās apveidi pieskaņojas autoceļa līnijām un līdzenuma ainavai. Un te, — viņš rādīja otro lapu, — es izprātoju, ka fasādi vajag vertikāli apšūt ar veciem tulpju koka dēļiem.

— Tulpju koka? — Vinss pārjautāja. — Kur tu domā raut tulpju koku?

— No lielās tabakas noliktavas, ko es atradu turpat Korkija zemes gabala stūrī, — Rafs atbildēja. — Galīgs grausts, krīt uz galvas, bet vecie dēļi ir skaisti. Ja pašreizējās sienas, pietiekamu gaisa slāni starpā atstājot, apšuj ar dēļiem, labākas izolācijas nevajag. Tikai dēļi un nekādu logu uz šosejas pusi. Bāram jābūt mājīgam, jārada patvēruma noskaņa. Arēji to dos šis samtaini pelēko dēļu apšuvums un, teiksim, dziļi iegrieztas durvis sulīgi dzeltenā vai sarkanā krāsā. — Tad Rafs izklāja aptuveni uzmestu plānu. — Toties iekšējā siena viscaur stiklā, jo tur paveras skaists skats uz dārzu, bez tam jaukā laikā tur var iznest galdiņus arī. Dārzā aug kalnu kļava un pīlādzis, un sētas apžogojumu attiecīgi vajadzētu veidot saskaņā ar koku dabiskajām kontūrām.

— Un šis te mazmājiņas? — Vinss iedūra pirkstu plānā. — Kur tās savienojas ar pašreizējo kanalizācijas tīklu?

— Turpat vien, — Rafs atbildēja. — Es izbrīvēju vietu noliktavai starp «Vīriešiem» un «Sievietēm», bet tas prasīs tikai vienu lieku mezglu.

Vinss jautāja: — Tiem cilvēkiem ir kaut kāds priekšstats, cik maksā līdzīgas pārbūves?

— Es... — Rafs sastomījās, viņš bija aizmirsis skaitļus. Parakņājies bikšu kabatā, viņš izvilka vēl vienu papīru. — Atradu gan. Banka viņam aizdošot sešdesmit procentus, ja kopīgā summa nepārsniegšot divdesmit astoņus tūkstošus. Pārējo Korkijs var pielikt pats. — Tad Rafs piebilda: — Aizmirsu pateikt, ka pērn viņš iesita bargu naudu īru totalizatorā.

— Bet precīzu summu tu viņam nenosauci? — Vinss jautāja.

— Nē, — Rafs atbildēja. — Man nav ne jausmas, cik tas galu galā izmaksās. Kad būšu izstrādājis pilnu projekta uzmetumu, vajadzēs dabūt kādu būvuzņēmēju vai pat divus, lai viņi aplēš.

— Tikai, neielaidies bez rokasnaudas, — Vinss sacīja. — Tādu greznību mēs nevaram atļauties. Vismaz to tu viņam pateici?

— Kaut kā neiznāca, Vins, bet...

— Tas bija pirmkārt, — Vinss pārtrauca: — Bez rokasnaudas ne zīmuli pirkstos neņemt! Otrkārt, būs piņ-ķere ar celtniecības kodeksu. Attiecībā uz publisku ēku pārbūvi kodekss ir tīrā kaklu lauztuve.

— Jā, — Rafs teica. Iesānis viņš paskatījās uz Lēmu Heršiju. Lems sērīgi palocīja galvu.

Neērts klusums iestājās rasētavā, līdz to pārtrauca Trojas rokas sprādžu šķindoņa, cigareti aizdedzinot.

— Man liekas, tas ir izdevīgi, — viņa sacīja. — Os-tins, Kouls uri Blūms jau tikuši pie pasūtījuma.

— Man arī tā liekas. Kolosāli, Raf, — Ebijs teica.

Uz brīdi Rafam kļuva vieglāk. Viņš bija sagādājis

darbu. Ne jau lielu, bet tomēr tā bija zināma kompensācija par jaunajai firmai neiemaksāto kapitālu. Bet galve-nais bija pārliecība, ka šo darbu spēs izdarīt tā, lai viņiem nevajadzētu par to kaunēties.

— Cik lielu honorāru tu prasīji, Raf? — Vinss vaicāja.

— Honorāru? — Rafs pakratīja galvu. — Sasodīts, par visu to pārbūvēšanu spriežot, es aizrāvos un kaut kā aizmirsu.

— Labi, to mēs viņam paziņosim rakstiski, — Vinss nosprieda. Viņš pievērsās Ebijam. — Starp citu, Eb, kad tipogrāfija atgādās blankas un prospektus?

— Rīt pēcpusdienā, — Ebs atbildēja.

— Uz to laiku mūsu sarakstiem jābūt gataviem, lai Sjū sāk izsūtīt pastu, — Vinss teica.

Saraksti. Rafs savējo vēl nebija sastādījis. Nekāds garais jau tāpat neiznāktu. Viņš gribētu nosūtīt prospektus Homēram Džepsonam, Solam Veintroubam, tad vēl Cilde-ram un Jeitsam. Jā, un Marionai Makbraidai. Viņai gan Rafs labprātāk aizvestu to pats.

Protams, vienu pieklātos nosūtīt uz «Priedēm». Pieklātos. Bet viņš nesūtīs. «Priežu» šakāļiem tādu drukātu labklājības zīmi vien vajadzētu, tas būtu jauns āķis, uz kura spraust savus plēsīgos rēķinus.

— Man liekas, — Vinss pasludināja, bet tūlīt arī bija spiests divreiz nošķaudīties un izšņaukt degunu. — Man liekas, priekšistabā kāds ienāca.

— Tā būs Ņina, — Ebijs teica. Viņš piecēlās no krēsla un gāja uz durvīm Ņinu sagaidīt. Un, kad viņš pieveda Ņinu pie galda, Troja ielēja viņai šampanieti. Un tad gandrīz pārlieku steidzīgi Ebijs pavēstīja viņai visu, kas šodien noticis.

— Paklau, Ostin, — Ņina iesaucās, — tu taču neteiksi, ka izrādījies vienīgais no partneriem, kas nepagādāja firmai nekādu darbu? Un es vēl biju pārliecināta, ka tev pasūtīts vismaz štata kapitolijsl

Rafs redzēja Eba žokļu muskuļus saspringstam.

— Nu, nekas, *— Ņina teica, — nenokar galvul •— Un, griezdamās tiklab pie Trojas, kā pie Ebija, turpināja: — Šodien mēs ar māti satikām klubā misteru Danbaru. Džeks Danbars. Viņš līdz ārprātam un izmisumam grib tādu māju kā mūsējā. —* Viņa iedzēra malku, — Ai, Troja, dievišķīgs šampanietis!

— Danbars? — Ebijs skatījās uz Ņinu, seja saspringusi, bez smaida. — Neliekas gan, ka es būtu ar viņu pazīstams jeb vai tomēr?

— Nu protams, ka ne! *— Ņina sakrustoja kājas un rātni pavilka svārku maliņu zemāk. — Viņš nule atbraucis veseļoties no Ņujorkas. Tur viņš gulējis slimnīcā ar kuņģa čūlu, un tad mēs ar māmiņu nospriedām viņu pavizināt un parādīt mūsu māju.

Rafs noprata, ka to visu viņa stāsta publiski ne tjkai tāpēc, lai palielītos Trojai, cik lieliska sieva viņa ir, bet arī baidīdamās no Ebija pārmetumiem par kārtējo jaukšanos viņa darīšanās; ka Ebijs neko neteiks citu klātbūtnē, par to viņa bija droša. Dzīvojot Ebija mājā, Rafs līdz galējai neērtībai juta katru saspīlējumu, kas radās starp viņiem. Juta arī, ka viņa klātbūtne Ņinas naidīgumu tikai lieki saasina, un tāpēc bija nolēmis tur vairs nedzīvot, faktiski viņš jau šovakar taisījās sameklēt kādu istabu.

— Ko tu neteiksi, — Troja iesaucās. ■— Kāpēc arī tev nevarētu būt tik izdarīga sieviņa, Vinsent? Jeb vai tu pastāvi, ka visam manam šarmam jāizlejas tikai pār dārgā vīriņa galvu?

Vinss iesmējās un jautāja Ņinai: — Džeks Danbars? Liekas, es lasīju par viņu «Fortūnā»*

«Fortūnā,» kā tad.

— Nu jā, tas pats jau ir! — Ņina atsaucās. — Ai, Vins, viņš ir īsts džentlmenis! Es viņu ielūdzu uz vakaru, Eb ...

— Šodien? — Ebijs jautāja.

— Jā.

— Vai tev nešķiet, ka tas izskatās pēc uzbāšanās, Ņina? — Ebijs klusi jautāja.

Ņinas mute nervozi sašķobījās, it kā viņa gribētu nemanīti aplaizīt lūpas. — Tā gan drīzāk bija viņa ideja, Eb. — Viņa paklusēja. — Mēs jau varam to atsaukt. Tu vienkārši biji tik ļoti noraizējies par klientiem, ka man ienāca prātā ,..

— Godīgi sakot, man patiesi nav laimējies, — Ebijs atzinās.

Rafs redzēja, ka Trojas uzacis žēlumā saraucas. Un viņš neviļus nodomāja, cik ilgi gan Ebijs spēs to paciest.

Ebijs teica: — Ja tu neiebilsti, Ņina, labāk atliksim uz citu vakaru.

—- Kas man tur ko iebilst! — Viņa pavērās uz Troju.

— Kad mēs, Troja, kādreiz būsim divas vien, tu man varbūt mēģināsi paskaidrot, kas īsti par cilvēku ir tavs brālis.

Vai viņš no sākta gala ir tāds?

Uz mirkli Trojas lielās, pelēkās acis dzēlīgi saspringa, bet tikai uz mirkli, un viņas skatiens atkal likās gaišs un vēlīgs. — Ebijs ir vecmodīgs. Viens no tiem īpatņiem, kas uzskata, ka vīrietim pašam ar visu jātiek galā, — starp citu, tāds ir mans tēvs arī.

Ņinas acīs pavīdēja apmulsums, viņa neērti sagrozījās un teica: — Es gribu saprast Ebiju, nevis jūsu... Es domāju sacīt...

— Pie velna, — Ebijs iejaucās. — Es nesaprotu, ko mēs te ķīvējamies. Mēs pašlaik kā nekā svinam firmas dibināšanu. — Un, Rafam par brīnumu, piebilda: — Ja tā labi padomā, Ņina, varbūt ir vērts tikties ar Danbaru taisni šovakar.

Ņina apjuka un nezināja, kā to uztvert, acīs pavīdēja pat aizdomas, un viņa nespēja tās apslēpt. Tomēr viņa saņēmās un gaiši jo gaiši uzsmaidīja. — Tātad man top i piedots, ka es arī mēģināju dabūt jums klientu? — Apveltījusi ar smaidu Troju, viņa atkal pavērās uz Ebiju.

— Ostin, tu esi augstsirdīgs!

Lems Heršijs norotīja piedurknes un nomurmināja, ka ir jau vēls un viņam jāiet mājās.

Ar to pašu atzīmēšana beidzās, un Vinss, manāmi no jaunām nepatikšanām bēgdams, paņēma Troju zem rokas un ierunājās:

— Starp citu, mīļā, es šodien braucu garām Verna mājai, un man ienāca prātā .. *Es nezinu, kādi plāni ir jums, bet vispār nav labi, ka vecais, skaistais dzimtas nams stāv tukšs un pamests.

Troja sastinga uz sliekšņa. — Bet Vinsent! — Viņa iepleta acis. — Es biju pārliecināta, ka tu ciest nevari vecās koloniālā stila ...

— Nevaru gan, — Vinss teica, izejot pieņemamā istabā. — Bet Verna māja savā ziņā ir vēsturisks piemineklis.

Rafs, paskatījies atpakaļ, redzēja, ka Ebijs saspringti vāc kopā tukšās papīra glāzes, izber pelnu trauku un piekopj rasētavu, it kā pūlēdamies ievest jel kādu kārtību savā pajukušajā dzīvē. Ebijs, kam piederēja daiļa sieva un stikla pils, un skaidra apzināšanās, ka viņš ir viens šajā pasaulē.

Tikpat skaidra kā Rafa negribētā vientulība.

Un ārā, uz tumšās ielas vēl asāk juzdams, cik viņš te nevēlams, Rafs apstājās pie spožā limuzīna un pateica Ebijam un_ Ņinai, ka nebrauks viņiem līdzi uz mājām, bet sameklēs sev istabu citur.

Ebijs protestēja uzreiz. Ņina arī, kaut gan viņas vārdi bija tikai pieklājīga, remdena atbalss. Bet tad Ebijs izkāpa no mašīnas un lūdza Rafu paieties viņam līdzi uz stūra aptieku pēc cigaretēm. Pa ceļam viņš atkal pūlējās atrunāt Rafu no parvākšanās, un Rafs saprata, ka viņš baidas stindzinošās vientulības, ko mājā solīja divats ar Ņinu.

— Tas ir jo bezjēdzīgāk tāpēc, ka tā mūsu istaba domāta tieši tev. Tā ir Blūma istaba un piederas pie mājas, —- viņš pasmaidīja, — tāpat kā Blūma sekvoja.

— Tas ir ļoti mīļi, Ebij, bet agrāk vai vēlāk man tāpat būtu vajadzīgs savs jumis virs galvas.

— Pagaidi, — Ebijs teica, — ir taču vēl Verna māja. Tā stāv... — Viņš aprāvās, jo, tāpat kā Rafs, bija dzirdējis, ka Vinss piesaka savas tiesības uz Verna māju.

— Vienalga, tu nemaz tā nevari aiziet. Kur tu paliksi?

— Avīzes ir pilnas ar sludinājumiem, — Rafs atbildēja.

Tālāk viņi gāja klusēdami, un, tikai atgriežoties no aptiekas, Ebijs ierunājās: — Kas noticis, Raf?

— Noticis? Kam tad būtu jānotiek?

— Redzi, es taču zinu, kā tev ir ar māti un ko tas maksā, tu nemaz tā nevari svaidīties ar naudu. Tātad kaut kas tomēr noticis. Maksāt par dzīvokli citā vietā ir lieka naudas izsviešana.

— Pie velna, Ebij! — Rafs uz vietas sadomāja iemeslu. — Man ir milzums stulbu paradumu, un es zinu, kādu jucekli saimniecībā ienes lieks cilvēks, Ņinai tas ir par grūtu.

— Bet viņa taču neiebilst, ne drusciņ arī ne, — Ebijs teica. — Tas ir kaut kas cits. Kas tieši, Raf? Vai tad ar mani tev jāspēlē paslēpes?

Vairīdamies no atbildes, Rafs aizsmēķēja cigareti.

Bet tad viņš dzirdēja Ebiju sakām: — Es zinu, tev vienkārši nepatīk Ņina.

— Ebij, nevajag! — Rafam k|uva pavisam neērti. Cik mu|ķīgi viņš bija iekritis, varēja taču vispirms pārvākties un tad tikai pateikt Ebijam.

— Es zinu, ka nepatīk. Vienmēr esmu zinājis. — Ebij a balsī ieskanējās sāpes. — Un arī Troja, protams, ir pret viņu. Bet Ņinai nekad nav bijusi iespēja ...

Ar šo bezjēdzīgo pārmetumu Rafa pacietības mērs bija pilns._— Paklau, Ebij, ja tu pats zinātu, ka viss ir labi, tev būtu galīgi vienalga, ko domā citi!

Pavērtu muti Ebijs stingi skatījās uz Rafu. Tad viņa lūpas sakniebās. — Ja starp mums ar Ņinu arī kaut kas nebūtu labi, es tiktu ar to galā pats. Bez citu palīdzības!

Rafs neattapās atbildēt. Nekad draugs nebija uz viņu skatījies ar tik svelošu naidu.

Un tad Ebijs pagriezās un gāja uz savu mašīnu un Rafs nelaimīgs stāvēja un skatījās. Bet tikpat spēji Ebijs apsviedās un nāca atpakaļ, viņa parasti sārtā seja bija peleka. — Piedod, Raf! Es negribēju to izgāzt pār tavu galvu.

Rafs arī gāja uz mašīnu, villisu, ko Ebijs viņam bija pārdevis, tomēr uz stūra pagriezās un iegāja itāliešu veikalā, nopirka vīnogas un gabalu Neapoles siera. Kioskā viņš paņēma Tauntonas avīzi un gāja atpakaļ uz Galveno ielu, kur bija atstājis Ebija villisu. Viņš izbrauca pie jūras. Apsēdās vecā mola galā un ēda. Pārskatīja avīzē sludinājumus. Un pūlējās sev iestāstīt, ka tam, kas noticis, tāpat būtu bijis jānotiek un ka tā ir labāk nekā dzīvot zem Ebija jumta un izlikties, ka nemani smago saspīlējumu gaisā, un ka varbūt viņa aiziešana drīzāk atvērs Ebijam acis, ja viņam patlaban būtu tāda vajadzība.

Bet atmiņā sāpēja Ebija saspringtā seja, naidīgi zvērojošais skatiens. Un apziņa, ka tā ir pirmā — kaut varbūt arī sīka — plaisa viņu draudzībā.

Acīs iekrita sludinājums pašā slejas augšgalā. Viņš izlasīja to uzmanīgāk: «Liela, atsevišķa Istaba ar iespēju lietot virtuvi. Vanna kopīga ar mazu ģimeni. Sešdesmit dolāri mēnesī. Sīkākas ziņas: Sīrss, 783.»

Viņš apēda sieru un gandrīz visas vīnogas. Brauca atpakaļ uz pilsētu, iegāja aptiekas telefona kabīnē, uzgrieza numuru.

Kad misters Sīrss bija atsaucies, viņš teica: — Es zvanu sakarā ar jūsu sludinājumu.

—• Jā, jā! — Mistera Sīrsa balss kļuva priecīgāka.

— Vai istaba vēl izdodama? — Rafs jautāja. — Es labprāt aizbrauktu un paskatītos.

— Katrā laikā, Sīrss atsaucās. Kā jūsu goda vārds?

— Misters Blūms. Es ...

— Blūms? — Ieildzis klusums. — Vienu mirklīti, lūdzu! — Un vīru nomainīja sievas balss. Runā misis Sirsa. Mans vīrs nupat kā pārnāca un diemžēl nezināja, ka istaba jau izdota.

— Izdota? — Rafs jautāja.

Bet sieviete jau bija nolikusi klausuli.

Viņš gausi atgrūda kabīnes durvis. Vai atkal sāktos tas pats? Nu jā, viņš bija dzirdējis, ka Tauntonas dumbri eumot un mudžot no tādiem sīrsiem.

Uzvilnīja aizvainojums, pacietības mērs bija pilns. Ne jau tikai pret sīrsiem. Pret sevi arī. Pret šo mētāšanos pa pasauli augošā nemierā, ilgās pēc sava pavarda, miera ostas. Sī mētāšanās pa malu malām un svešiem ļaudīm bija sākusies jau pirms kara. Arī stipendijas ceļojums, lai cik auglīgs un rosinošs, bija viena vienīga klaiņošana. Ņujorkā tas pats. Un šeit, Tauntonā, arī.

Tik maz prasīt no dzīves — un ne to pašu nedabūt! Viss, par ko viņš naivi sapņojis jaunībā, rēgojas arvien tālākā nākotnē.

Jeb vai tomēr tuvākā?

No malas vērojot, varētu likties, ka tuvākā — viņš kļuvis par līdztiesīgu partneri jaunā firmā.

Viņš apsēdās un atkal atpleta avīzi, izstiepis kājas pa šaurās kabīnes durvīm. Vēlreiz pārskatīja sleju.

Te bija vēl viens sludinājums, īres maksa augstāka. «Privāta studija. Fremonta 336.»

Viņš piezvanīja. Atkal atsaucās sievietes balss, šoreiz sirsnīga, un izstāstīja ceļuT

Ebija mašīnā viņš deva$ U2 Fremontu, Un, braucot fantastisku krāsu mijkrēslī pa rudenīgajiem laukiem, kur * zemes krāsu košumā zvēroja dižu koku ametista un ci-nobra lapotnes, Rafs juta pamazām atgriežamies cerību, kas pacēla viņu pāri pašreizējas esības pelēkumam.

Gandrīz visās kopienās pirmdienas vakars pieder sanāksmēm, Tauntonā pa pirmdienām pulcējās Vecāku un pedagogu apvienība, Tauntonas tirdzniecības biedrība, * Jauno republikāņu klubs un Pilsētas labiekārtošanas biedrība, kurā arvien vairāk iesaistījās Ebijs Ostins. Sācies tas bija, protams, ar naudas ziedojumu, turpinājies _ar biežākiem un biežākiem biedrības uzdevumiem un beidzies ar priekšsēdētāja posteni komitejā, kas nodarbojās ar pilsētas attīstības problēmām, iesakot arī, kādas celtnes būtu projektējamas un būvējamas.

Ar šo darbu Ebijs aizrāvās dabiski un neizbēgami. Viņam bija pieredze līdzekļu vākšanā (pie kam devīga roka, pašam tos ieguldot) un dziļa interese par Tauntonas sabiedrisko dzīvi. Pat no Bostonas tālumā esot, bostonie-šiem līdzi nāk tieksme visiem spēkiem pilnveidot savu apkārtni, tāpēc arī Ebijs no sirds pūlējās izvērst Tauntonas kultūras dzīvi, lai pēc iespējas plaši publikas slāņi varētu baudīt mākslu tās visdažādākajās izpausmēs.

Sopirmdien Ebijam vajadzēja iepazīstināt plašu Tauntonas pilsoņu sapulci ar savu plānu, kā savākt līdzekļus Mākslas un amatu nama celtniecībai. Sākumam Ebijs ierosināja vasaras festivālu pilsētas parkā, kur pietiktu ar nojumi vietējo un ari citu štatu mākslinieku gleznu izstādīšanai. Ieejas maksa būtu viens dolārs. Festivāla ienākumiem pievienojot vēl arī privātos ziedojumus, viņi izveidotu pietiekamu fondu.

Tāpēc šo pirmdienas rītu viņš birojā veltīja galvenokārt savas runas gatavošanai. Rasētavā Rafs strādāja pie mistera Korkorana alus bāra pirmmetiem un Lems Heršijs darbojās gar Trīsvienības bankas būvdetaļām, jo viņa pienākumos ietilpa ari celtniecības darbu uzraudzīšana. Trūka vienīgi Vinsa Koula, jo pārvākšanās Ver-riona vecajā namā bija izvērtusi iesnas smagā bronhītā.

Pussešos piezvanīja Troja. — Ebij, — viņa teica, — nabaga mazais Vinss šodien netiek laukā no gultas. Viņš ir piedzīts līdz ūkai ar streptomicīnu, un balss ari pavisam aizkritusi. Tev vajadzēs šovakar viņu pārstāvēt Ņū-hļlas skolas padomē.

— Šovakar? —» Ebijs sarauca pieri. — Troja, es nekādi nevaru.

— Vinsents saka, esot vien jā var.

— Taisni šovakar, kad man priekšlasījums!

— Ai jā, pareizi, es pavisam neiedomājos! Es pati grasījos paklausīties, bet netikšu laukā no mājas, >— Troja sūkstījās. — Nu, bet Rafs? Arī nevar?

— Viņam jāvar, — Ebijs teica. ■— Tādu iespēju mēs neparko nedrīkstam laist garām!

— Visi papīri esot uz Vinsenta galda, un tas Džošua Hants viņu...

— Zinu jau, zinu, — Ebijs pārtrauca. — Sasodīta sagadīšanās.

— Būs labi, mīļum, — Troja sacīja.

— Protams. Lai Vinss neuztraucas, — Ebijs noteica.

— Vai Ņina šovakar būs sapulcē?

— Jā, domāju gan, ka būs.

— Tad jau labi. — Troja pavilcinājās. — Vinsents grib zināt, vai tu esi vienojies ar Džeku Danbaru par māju.

— Nē. Vēl neesmu.

— Vēl joprojām? Ko tad Ņina vakar šajā elles sutoņā visu pēcpusdienu spēlēja ar viņu golfu?

— Golfu? Ak jā, vakar... Ebija vaigos iesitās karstums. Ņina ne vārda nebija teikusi, ka vakar redzējusies ar Danbaru. — Tādas lietas prasa laiku, — viņš izvairīgi piebilda.

— Jā.

Pēc īsa klusuma brīža Ebijs apvaicājās: — Un kā jūtas • mazā māmiņa pati? Esi prātīga, neskraidi apkārt!

— Lieliski, — Troja atbildēja. — Saimniecībā palīdz man padevīgais Pjetro, kamēr Vinsents slims. — Viņa smējās. — Vinsents viņu necieš ne acu galā.

Nolicis klausuli, Ebijs izgāja rasētavā. Viņš ieveda Rafu Vinsa kabinetā un īsumā pastāstīja visu, kas attiecas uz šovakar paredzēto Ņūhilas skolas celtniecības padomes sēdi.

— Man būtu daudz vieglāk ap sirdi, ja to uzņemtos tu, — Rafs teica, likdams papīrus atpakaļ Vinsa mapē.

— Tu zini, ka es nevaru, — Ebijs sacīja.

Rafs pamāja. — Briesmīgi jārauj Korkija bārs. Ja pie tā ķeras, tad jāķeras ar steigu, kamēr vēl laiks nav galīgi draņķīgs. — Rafs apstājās durvīs. — Redzi, Ebij, kas attiecas uz šīvakara sēdi, tad skolas ir Vinsa specialitāte, un es baidos izgāzties.

— Gan jau neizgāzīsies! Tev jāpierod uzstāties publiski, — Ebijs teica. — Mans vienīgais norādījums, Raf, būtu, lai tu pa ceļam uz Ņūhilu neaizķeries Korkija bārā. — Viņš pasmaidīja. — Es atcerējos tavu runu studentu ballē. Nē, nopietni, RafI Esi vecais, labais Rafs, un tā skolas padome vienkārši iemīlēsies tevī. Patlaban mūsu akcijas tur ir augstas, un, ja mēs to pasūtījumu dabūsim...

Rafs atkal pamāja. Bet bija redzams, ka viņš baidās.

Ebijs izstāstīja viņam, kā nokļūt uz Ņūhilas sanāksmi.

— Sākums astoņos. Nenoklīsti neceļos! Atceries astoņi nulle nulle.

— Jā, papucīt, — Rafs teica un aizsprauda zīmuli aiz auss. — Vai tev ir kāds brītiņš laika, Ebij? Es gribētu, lai tu paskaties, kas man tur veidojas. — Viņš pagriezās uz durvīm.

• — Laika man diemžēl ir, cik uziet, — Ebijs atbildēja.

— Pagaidām, kā rādās, es esmu vienīgais mūsu firmas loceklis, kam nav vajadzīgs rasējamais dēlis, —* viņš piespiedās to pateikt itin priecīgi, tomēr pamanīja Rafa aizdomīgo acu uzmetienu.

— Tu taču būsi pāri ausīm aizņemts ar piebūvi Ņinas mātei.

— Neesmu pārliecināts, — Ebijs it kā no malas dzirdēja savu balsi. — Iespējams, ka es to atlikšu.

— Man likās, projekts jau ir pie uzņēmēja, — Rafs sacīja.

— Ir. Bet es baidos, ka tas izmaksās pārāk dārgi. Un vajadzēs vien atlikt, — Ebijs izklaidīgi prātoja, it kā šī doma tikai nule būtu iešāvusies galvā.

— Vai tad Ņinai tas nav gandrīz dzīvības un nāves jautājums? — Rafs pabrīnījās.

— Ir gan, •— Ebijs sacīja. —- Tikai laiks pārāk neizdevīgs. Nestādos priekšā tik milzīgus izdevumus tagad, kad mēs tikko esam nodibinājuši firmu. Ja vēl es būtu sagādājis firmai kādu darbu ...

— Tad tas tevi kremš, Ebij? — Rafs iesaucās. — Pie velna, neviens no mums nav sagādājis neko pieminēšanas vērtu!

— Man labāk patiktu, ja mans pirmais klients nebūtu es pats, — Ebijs atzinās, un pēkšņi viņam kļuva vieglāk, ka arī Rafs nu zina, cik maz prieka viņam sagādā uztieptā paša mājas pārbūvēšana.

— Un vai tad perspektīvā nav Džeks Danbars, kas arī gribēja būvēties? — Rafs jautāja,

— It kā būtu, — Ebijs piekrita. — Ņina dara ar viņu tiros brīnumus. Kā bija darījusi ar Voliju Grešemu. Viņš tīko taisni pēc tādas mājas kā manējā.

— Ar ko tad tu neesi mierā? — Rafs jautāja.

—* Man vienkārši vairs neliekas, ka šo manu māju būtu vērts kopēt, — Ebijs atbildēja, kaut gan pats zināja, ka tas nav īstais iemesls.

Rafs visā garumā atzvila pret durvju stenderi. — Tu esi neomā, Ebij. Agrāk tu šo māju uzskatīji par savu labāko darbu.

— Tagad vairs ne, — Ebijs atteica.

— Un kā paliek ar Danbaru?

— Es viņam lāgā neticu, — Ebijs sacīja. — Redzi, es nemaz neesmu pārliecināts, ka viņš patiešām grib modernu māju. Viņš apgalvo, ka grib, Ņina apzvēr, ka grib...

— Bet?

— Viņa brālēns ir arhitekts Ņujorkā. Kāpēc viņš dod darbu mums? — Ebijs it kā pirmoreiz jautāja, kaut gan sev to bija jautājis sen.

— Varbūt viņa brālēns ir slikts arhitekts, Rafs atbildēja.

— Jā, protams, pat ļoti var gadīties. — Ebijs gandrīz vai ķeršus pieķērās šim izskaidrojumam.

Līdzi Rafam viņš atgriezās rasētavā, pie stūra loga, kur bija viņa galds, bet domās vēl kavējās pie sarunas, meklējot pieturas punktus tālākai rīcībai.

Jo skaidrāka aina kopumā izveidojās, jo ciešāka kļuva pārliecība, ka piebūve Ņinas mātei atliekama. Tas būs nepatīkami', dievs vien zina cik nepatīkami. Bet tas bija viens no viņa tik nedaudzajiem ieročiem.

Taču, kad Ebijs pievakarē atgriezās_mājās, viņa stingrā apņemšanās sāka šķobīties. Ņina stāvēja uz terases ar rudens lapu klēpi rokās, viņas sudrabblondie mati rietošās saules atspulgā, blāvi zilo svārku viļņojums ap slaidajiem gurniem, glezno vaigu dziļās bedrītes bija kā gra-cioza vinjete, kas izsauca vairāk nekā estētisku pārdzīvojumu, tā satricināja visus jutekļus un iekāri pārvērta sāpēs.

Viņš spēja vairs tikai pieiet klāt, apskaut, noskūpstīt, iel viņai līdzi istabā un stāvēt pie stikla kafijas galdiņa, kamēr viņa rūpīgi kārtoja lapas Jensena vāzē.

— Aū! — no virtuves garās telpas galā atskanēja piesmacis, meitenīgi koķets sauciens. — Vai tu spēsi vēl drusciņ paciest savu nejauko sievasmāti, dārgumiņ?

Un, kad Ebijs ieraudzīja sparīgi tuvojamies Helēnu Vis-teri tvīdā un sportiskos puszābakos, koši uzsārtinātu, pelēkās acis smaidā piemiegušu, visas viņa labās jūtas ar vilni aizplūda no sirds, cieti un naidīgi viņš atsaucās: — Sveika, Helēna!

Un, kad viņi sēdās pie pusdienu galda, Ebijs drūmi parēķināja, cik reizes šomēnes Helēna jau ēdusi pie viņiem pusdienas. Viņa te vispār apgrozījās pārāk bieži. Ja sākumā viņu līdz pielūgsmei aizkustināja Ņinas karstā pieķeršanās mātei, tad tagad likās, ka šī pieķeršanās kroplo viņas dzīvi, Un vēl sūrāk sāpēja acīm redzamais fakts, ka Ņina tik ārkārtīgi spēj mīlēt kādu citu, ne viņu.

Uzlikusi galdā saldētas melones šķēlītes, Ņina piegāja pie gaiša koka skapīša un atgriezās ar drānas gabaliem rokā. — Mēs te spriedām, ka mātei derētu paklājs pa visu grīdu.

— Nejaucies viņa iecerēs, bērniņ, — misis Vistere iebilda. — Lai Ebijs pats lemj, kā labāk!

Ņina pasniedza viņam pelēkā, brūnā un zilā paklāja auduma kvadrātiņus. Neko neredzošām acīm Ebijs paturēja tos rokā un nolika.

Nu viņa apņemšanās bija atkal cieta. Ausīs skanēja Rafa piezīme, kad viņi, tovakar uz ielas stāvēdami, gandrīz nonāca līdz ķildai: «Ja tu pats zinātu, ka viss ir labi, tev būtu galīgi vienalga, ko domā citi!» Nekad Rafs to nebūtu teicis bez dziļa pamata, tāpat kā Troja bez nopietna pamata neatļautos savus piesardzīgos mājienus, nedz arī viņš pats būtu zaudējis mieru un līdzsvaru, ja Ņinas izturēšanās stāvētu pāri aizdomām.

— Es domāju un nācu pie slēdziena, — viņš beidzot pateica, — ka no piebūves celšanas pagaidām būšu spiests atteikies.

Viņš redzēja, ka Helēna saausās, oranži krāsotās lūpas saraucas, paceltā karotīte sastingst pār melones šķēli.

Dzirdēja Ņinas balsi: — Atteikties? Ostin, tu esi prātu izkūkojis, vai? — Viņa skatījās uz Ebiju gandrīz ar smaidu, vēl nespēdama ticēt.

— Jā. — Un nogaidoši skatījās, kā Ņinas zilās acis snmiedzas un tad sāk plesties arvien platākas un platākas.

— Tu taču nerunā nopietni! — viņa beidzot sacīja.

— Māte visos savos tālākos plānos rēķinājusies ar to.

— Nav svarīgi, — Helēna Vistere lēni ierunājās.

— Galu galā Ebijs pats zina, kā pareizāk.

— Eb Ostin, tādu cūcību tu nedarīsi! Nē taču! Jeb vai tomēr? — Ņina atgrūda meloni un nikni paķēra cigareti no sudraba kārbiņas galda vidū.

— Laiks nav piemērots, Ņina, — Ebijs teica. — Firma nupat tikai sāk darboties, un mēs...

— Kāds tam, dieva dēj, sakars ar mums? Tu nedrīksti tā rīkoties! Tagad, kad arī projekts jau gatavs! Eb Ostin, ja tu to izdarīsi, es nekad vairs ar tevi nerunāšu!

Viņš bija sagatavojies protestiem, bet ne tam, ko nu redzēja Ņinas acīs.

Toties skaidri saprata, ko viņa pateikusi. Draudi nekad ar viņu nerunāt bija diemžēl pārāk viegli iztulkojami.

Viņš norija kamolu kaklā, ar sāpēm noskatīdamies, kā Ņinas sejas kāroto daiļumu pārvērš nīgrums un dusmas.

Viņa roka pasniedzās pēc sudrabā kārbiņas.

Viņš redzēja, ka Ņina pūlas savaldīties. Viņas pirksti nervozi kārtoja lentu ap matu mezglu pakausī, balsī ieskanējās aizdomas. — Vai atļauts zināt, kas tev tik pēkšņi uznācis? Kaut kas atgadījies? Nepatikšanas darbā, vai arī tavs visugudrais Rafs Blūms domā, ka tev nevajadzētu būvēties?

— Nē.

— Tad tā ir Trojas gudrība? — Ņina neatlaidās.

— Paklau, bērniņ, — Helēna Vistere ierunājās, aizsmēķēdama cigareti, kas tūlīt uzdzina viņai klepu. Dūmi aizplīvuroja viņas skaisto, izmisumā saspringušo seju.

— Nekrīti virsū nabaga Ebijam! Viņam rūpju pietiek. Tu nezini, kā cilvēku var nomocīt visi tie pretekļi, ar kuriem darbā jāsaduras.

— Tam nav nekā kdpīga ar darbu! — Ņinas sašutums uzmutuļoja ar jaunu spēku. — Kas noticis? Kāda muša tev iekodusi? Ne vārda neminēt, un tad še tev —* kā no zila gaisa! Kas noticis? Tas, ka cilvēkiem, tavuprāt, vajadzētu brēkdamiem plēsties, lai tu viņiem kaut ko uzpro-jektē, bet viņi neplēšas? Dumjas izdomas. Nekas, paldies par to pašu. Kad es faktiski atvedu tādu klientu kā Džeku Danbaru taisni pie tavām durvīm! Es redzu, ka tev

vispār nekādu klientu nevajag. Tev tikai vajag tēlot mazo nabadziņu un izgāzt žulti pār mani un māti!

— Valdies, bērns, — misis Vistere brīdināja.

Skatīdamies jau kuro reizi uz abām sievietēm, Ebijs

jutās iedzīts bezcerīgā strupceļā.

Viņš piecēlās no galda. — Labāk tu būtu mēģinājusi kaut mazliet mani saprast, tad tev nebūtu jātaisa mūsu maja par kaujas lauku. — Viņš pagriezās, lai ietu. — Man laiks uz sapulci. Tu nenāksi līdzi?

Nē.

— Kā zini.

Klusumā bija dzirdama tikai misis Visteres sarosīša-nās. — Es domāju, bērniņ, ka man arī būs jāiet.

Kad Ebijs atgriezās no kabineta ar portfeli, viņš redzēja, ka Helēna Vistere ir projām. Ņina ar sastingušu skatienu sēdēja pie pusdienu galda, pelnu traukā kūpēja pamesta cigarete.

— Māte aizgāja, — viņa nedzīvā balsī sacīja.

— Beidz, Ņina, — Ebijs teica. — Tava māte tiek galā ar dzīvi daudz labāk, nekā mēs to varam iedomāties. Man būtu patīkamāk, ja tu mazliet painteresētos arī par mani.

— Kādā ziņā?

— Man šovakar jārunā sapulcē, Ņina, — Ebijs teica. — Vai tu nevarētu vismaz ...

— Nē, nevaru! — Ņina neļāva viņam izrunāt. — Vienīgais, ko es savā mūžā esmu mātei solījusi! Vienīgais!

Viņš redzēja, ka Ņinas pleci sāk raustīties un acis pieplūst ar asarām. — Nevajag, — viņš atkāpās, — es taču neteicu, ka pavisam, bet uz kādu laiku.

— Cik ilgu? Ņina saspringti turēja acis ciet.

— Es vēl nezinu. Patlaban mēs patiešām nevaram atļauties.

— Ā-ā-a, •— viņa izmisīgi iekunkstējās.

Ebijs gāja pie galda. — Ņina!

— Lūdzu, ej uz savu sapulci! — Ņina naidīgi atrāva plecu.

— Un ko tu taisies darīt? — Ebijs vaicāja. — Nav nekādas jēgas nīkt te vienai. — Viņš brīdi pagaidīja. — Manuprāt, būtu labāk, ja tu nāktu līdzi. Tev ari pieklātos tur būt.

— Nē, paldies! — viņa atcirta. — Es palikšu, kur esmu, mazgāšu traukus un staigāšu pa māju, ugunis dzēsdama, lai mums šomēnes nepietrūkst maizes kumosiņa.

— Ņina! — Viņa roka pati pasniedzās un noglāstīja zeltaino matu vainagu, un pat tagad, uz Ņinu skatoties, plauksta tvīka laisties zemāk uz viņas vaigu un kaklu.

—' Tu nokavēsies. — Ņina nosvieda viņa roku, piecēlās un aizgāja uz virtuvi.

Ebijs arī novērsās, atkal ievainots savā lepnumā, un gāja pa durvīm laukā uz mājas priekšā atstāto mašīnu.

Jau ārā viņš dzirdēja iezvanāmies telefonu un griezās atpakaļ. Caur pavērtajām durvīm viņš dzirdēja Ņinu atsaucamies uz zvanu.

—■ Ā, sveiki! — Viņas balss līksmi ietrizuļojās. Un Ebijs nespēja aiziet. — Nē, viņš aizgāja uz savu sapulci. Es? Nu nē, neesmu no labdarības dāmām. — Viņa smējās un pēc mirkļa atbildēja: — Ja jūs apsolāt, ka vairāk par vienu viskiju nedzersim, varat piekāpt. Ak jā, pareizi! Jūs joprojām dzerat tikai pieniņu... Jā, jā? — Balss glāsmaini iedūdojās. — Ai jā, man patiesi derētu mazliet izklaidēties!

Portfelis bija kļuvis smags kā akmens Ebija nosvīdušajā plaukstā, šķebīgi noreiba galva, un krūtīs viņš juta tikai drausmu tukšumu, kurā sāpīgi pulsēja viņa apsmietā mīlestība. Nekam viņš nebija derīgs, nevienam nebija vajadzīgs, veltīgās važās iekalies, un pamata zem kājām nekāda ...

Par visu vairāk viņam tagad negribējās, lai viņu redzētu vai dzirdētu. Viņš apsviedās, patvērās mašīnā, atlaida rokas bremzi un ļāva limuzīnam bez skaņas noripot pa ceļa slīpumu.

Nevis gāja iekšā un prasīja atbildi.

Nē. To viņš nevarēja. Pirmajā vietā pienākums, runa sapulcē. Kaut gan — vai viņš vispār šovakar būs spējīgs runāt?

Un jau tagad apziņā brieda lēmums, nepatīkams lēmums — atgriezties, cik drīz vien iespējams, pēc priekšlasījuma atlūgties, nepalikt uz diskusiju un ierasties mājās vismaz stundu vai divas pirms laika.

Un tomēr kā derdzās šī uzspiestā izspiegošana!

Ebijs juta, ka brauc pārāk ātri. Samazināja ātrumu, bet kāja pati spieda pedāli un mašīna atkal rēkdama šāvās pa ceļu.

Deviņos, kad lielā auditorija sasēdās Tauntonas municipalitātes pelēkajā baltu kolonnu ieskautajā zālē, viņš izklāja savas piezīmes un sāka priekšlasījumu. Rokas viņam gandrīz nemaz nedrebēja.

Mājupce|ā viņš stūrēja pa tumšajiem laukiem, labi zinādams, ka ne šis ātrums, ne šī neprātīgā traukšanās neko nemainīs rūgtajā patiesībā par viņa ģimenes dzīvi.

Tomēr mašīnu viņš atstāja uz šosejas un kāpa augšā pa garo mājas ceļu uzkalna korē, kur savā spodri vienaldzīgajā krāšņumā slējās viņa nams.

Pie durvīm stāvēja Danbara vajējā sporta mašīna. Ebijs rūgti nodomāja, ka Danbars nebūt neslēpjas. Viņam, Ebi-jam, vajadzēja pret savu dabu rīkoties tik pazemojoši melodramatiskā veidā.

Taču, lai cik nekrietna un puiciska tāda rīcība neliktos, Ebijs jutās spiests to darīt.

Namā blāvoja tikai kāda nespodra lampa.

Meklēdams izdevīgāko novērošanas vietu, viņš, sirdij skaļi, drudžaini_ pulsējot, bezjēdzīgi bradāja pa krūmiem. Ieraudzīt un pārliecināties, joprojām cerot neko neieraudzīt.

Un tad pēkšņi dzīvojamā istaba iezvērojās baltā gaismā — un pa aizkaru spraugu viņš redzēja Ņinu un Džcku Danbaru, kas viņai pa priekšu gāja uz durvīm.

Ebijs apsviedās un pasteidzās notupties aiz liela rododendra stikla sienas stūrī.

Danbars parādījās uz sliekšņa, gaišajās durvīs asi iezīmējas viņa plecīgais, gurnos šaurais stāvs. Un aiz muguras Ņina, Ebija sieva, kas ķērās pie Danbara rokas.

Un Danbars to atrāva.

— Nevajag,_ Džek, neej projām, — Ņinas pārvērstā balss. — Es tā negribēju.

— Tu tā negribēji? — Danbars iegrūda pirkstu aiz apkaklītes, savilka kaklasaiti taisnāk. — Netīšām pagadījās, ko? Ieslēgt gaismu tādā brīdī? Uzrīkot ilumināciju?

— Es... es tikai gribēju uz tevi paskatīties. — Ņinas svešādā balss velti lika Ebijam pārvētīt atmiņā viņu tuvības brīžus — tādu viņš to nebija dzirdējis. Pietupienā saspringtos stilbus vilka krampis. Mute bija sausa. Pūlēdamies noturēt līdzsvaru, viņš izplestiem pirkstiem atspiedās maurā.

— Paskatīties uz mani? —* Danbars šķebīgi nobrīnījās.

— Ņemt un ietriekt gaismu taisni sejā! Par ko tu mani pataisīji? Par ķēmu?

— Ai, Džek, lūdzu, nevajag! *— Viņas roka atkal pastiepās.

Danbars izvairījās un gāja uz mašīnu, Ņina turējās viņam blakus.

Un Ebija rīkle bija tik sausa, ka gandrīz nevarēja norīt siekalas.

— Laika diezgan, Džek, tev vēl nav jāiet. Lūdzu, neaizej ar dusmām!

— Paklau, Ņina...

Ebijs redzēja, kā Ņina piekļaujas Danbaram, apvij rokas ap kaklu, pieglauž vaigu viņa sejai. — Iesim atpakaļ!

— Nu nē! — Danbars izrāvās. — Cik ilgi, tu domā, es to cietīšu?

— Ko cietīsi?

— Paklau, Ņina, es neesmu tas vīrietis, ar kuru tu dzīsi velnu. Novest mani tādā stāvoklī, un tad — cauri, gaismu acīs, lai es izskatos pēc idiota! Ko tu domāji?

— Džek, — Ņinas balss dīvaini iedrebējās, — tu nekad neļauj uz sevi paskatīties. — Viņa sniedzās pie Danbara vaiga. — Tu nekad man ..,

Ebijs redzēja, ka Danbars spējā riebumā atraujas un gaisā pazib viņa plauksta. Dzirdēja pliķi pa Ņinas seju un vīrieša aizkritušo balsi: — Kuņa! Nešķīstā kuņa!

Dzirdēja Ņinas aizelsienu, redzēja sagrīļošanos un pie vaiga piespiesto roku, Danbara mašīnas durvīm pēdējā dusmu uzliesmojumā aizcērtoties.

Cik ilgi spēdams, viņš sēdēja mašīnā uz šosejas. Tad brauca augšā un nolika mašīnu garāžā. Elpa lauzās smagi, aizsīkdamās. Viņš atslēdza durvis un gāja iekšā.

— Eb... — Ņinas balss.

— Jā. — Viņš iegāja tualetē uzdzert ūdeni pirobenza-mīna tabletei. Pirmo reizi mūžā viņam uznāca astmas lēkme šajā gadalaikā. _

Ņina sēdēja uz garā zviļņa pretī kamīnam, kad Ebijs ienāca istabā. Klēpī žurnāls. Ebijs izvairījās tieši paskatīties uz viņu. Viņš to vienkārši nespēja. Viņš apsēdās, aizsmēķēja cigareti, bet tūlīt nolika, jo zināja, ka dūmi uzdzīs aizdusu no jauna.

— Kā gāja? — Ņina jautāja un, pirms viņš paspēja atbildēt, piemetināja; — Piedod, ka es tev samaitāju garastāvokli pirms sapulces, Ebl Es pati sapratu, ka tas nebija godīgi, bet...

— Ir jau labi. — Bet paskatīties uz viņu Ebijs tomēr nespēja.

Pēc brīža viņa teica: — Man vajadzēja gan iet tev līdzi. Tā būtu bijis prātīgāk.

Viņš pamāja. Par visu vairāk viņam tagad gribējās bēgt-mo mājas. It kā no malas dzirdēja savu balsi izklaidīgi jautajam* Un ko tu labu darīji? Negarlaikojies?

— J-ja, par garlaikošanos to nevarēja saukt.

Viņš pacēla acis. Nezin kāpēc iešāvās prātā Rafs Blūms. Viņš bija domājis zvanīt Ratam un apvaicāties, kā beigušās pārrunas ar Ņūhilas skolas padomi.

— Vecais kraķis Danbars zvanīja, — Ņina teica. — Likās galīgi no laivas izsviests un uzprasījās iedzert ar mani kādu glāzi. Piena, protams.

-— Nū? — Ebijs beidzot paskatījās uz viņu. Viņa laiski šķirstīja žurnālu, galva noliekta, bet arī ēnā nenoslēpjami saspringta seja.

— Uzrīkoja gan viņš man vakaru! — Ņina sacīja. — Godavārds, dumja pusaudža gājieni. Sadomājis plīties man virsū. Atkauties vajadzēja ne pa jokam. Biju spiesta parādīt viņam durvis.

Elpa Ebijam aizžņaudzās tā, ka viņš saliecās, cīnīdamies pēc gaisa.

— Eb ... kaut kas noticis?

Beidzot viņš atslējās. — Es atgriezos agrāk, — viņš teica, vēsi skatīdamies Ņinai acīs. — Es paslēpos, jā, diemžēl biju spiests paslēpties ārā. Es biju klāt, kad viņš iecirta tev pliķi sejā.

Viņš redzēja, kā Ņinas roka sažņaudza žurnālu. Tad žurnāls nokrita uz grīdas. Ne asins lāsītes nebija viņas vaigos. — Tu... — viņa izdvesa un piecēlās. — Nerunā muļķības! Kas noticis! Tu satiki Džeku Danbaru pilsētā? Ja viņam vēl ievajadzējies mani apmelot...

— Es viņu redzēju te, Ņina. Es redzēju, kā tu kāries viņam kaklā, dzirdēju, ko viņš tev teica, es redzēju... — Ebijs aprāvās, klusumā smagi sīca viņa elpa. — Man to vajadzēja izdarīt jau sen, vēl pirms Džekam Danbaram radās tāda iespēja.

— Eb!

Viņam derdzas skatīties Ņinas sejā. Viņš pagriezās un gāja uz durvīm.

— Kur tu iesi? Eb! Tu pat neļabsi man pateikt... Eb? Neej, lūdzams! Kur tu gribi iet?

Ebijs metās laukā, aizcirta durvis un gāja_ uz garāžu, zem viņa soļiem spalgi kraksteja akmens šķepeļu celiņš.

Elpa pamazām kļuva vieglāka. Pavisam viņš atjēdzās pilsētas centrā. Apturēja mašīnu tukšā ielā, pretī Trīsvienības bankas un tresta būvlaukumam, un sēdēja mašīnā, stingi skatīdamies būvbedrē, no kuras jau slejas dzelzsbetona pāļi — pamats celtnes tērauda karkasam.

Sī celtne bija sākusies ar Vernona nāvi.

Un Ebijs skatījās uz to, zinādams, ka vēl kaut kas ir miris.

Jo acu priekšā bija tikai Ņinas tveršanās pie Danbara, viņa niknais rokas atvēziens pļaukā un Ņinas nevarīgā sastingšana pagalma pustumsā.

Un viņam bija tas jāredz. No visa, ko viņš baidījās ieraudzīt,’ to viņš bija gaidījis vismazāk.

Redzēt, ka cits vīrietis sit tavai sievai par to, par ko sita Danbars.

Par to pašu — tikai bez sišanas — no viņu redzes loka pazuda Volijs Grešems, par to pašu būtu varējis sist viņš, Ņinas vīrs, un pareizi būtu darījis.

Bet atgriezties tagad mājās, dzirdēt liegšanos un melus, un dievs vien zina ko vēl, būt aci pret aci ar viņu vai pat tikai aci pret aci ar sevi... Ebijs palika pie stūres, iestindzis nekustībā, un truli vērās karkasa stieņu dzelžainajā simetrijā.

Viņam nebija kur iet. Kaut kas vairāk par lepnumu liedza tagad rādīties Trojai vai uzmeklēt Rafu.

Likās neticami, ka vēl pirms stundas viņš bija runājis Municipalitātes zālē, skubinājis vākt līdzekļus Mākslas un amatu nama būvei.

Vai ka vēl pirms kāda laiciņa dedzīgi vēlējies zināt, kā Rafam izgājis Ņūhilas celtniecības padomē.

Un tagad ...

Taču arī tagad Ebijs pūlējās apzināti pārskatīt savu laulības dzīvi, izprast, vai viņš pats nav padarījis Ņinu tādu, kāda nu viņa bija, bet, godīgi ņemot, savu vainu nevarēja atrast. Viņš bija mīlējis Ņinu, allaž centies rīkoties pēc viņas prāta, devis gandrīz visu, ko viņa prasīja, lai cik bērnišķīgas dažkārt būtu viņas iegribas. Pat savu mokošo kaislību viņš bija pūlējies valdīt cik spēdams, lai

Ņinanepārmestu viņam uzmācību. Visu viņš bija darījis cerība, ka to, ko viņš uzskatīja par zināmu vēsumu, galu galā atkausēs viņa pašaizliedzīgā mīlestība.

Cik muļķīgi viņš bija pūlējies sevi apmānīt, ticēt tam, kam neticēja neviens, kas Ņinu pazina!

Cik uzkrītoša bija kaut vai Vinsa attieksme, viņa nicīgā vienaldzība!

Taču Ebijs apveltīja Ņinu, kā ikviens apvelta savu iemīļoto, ar visiem iedomājamiem tikumiem, ar visiem iedomājamiem attaisnojumiem viņas rīcībai.

Ebijs sagrozījās sēdeklī, viņa pirksti sažņaudza stūri.

Pēkšņi viņš atskatījās un sarāvās — jā, patiešām tas bija villiss, kas aiztraucās garām: Rafs Blūms atgriezās no padomes sēdes. Paldies dievam, ka Rafs viņu mašīnā nepamanīja!

Viņš asi ieslēdza aizdedzi. Vajadzēja braukt atpakaļ.

Ebijs trieca mašīnu uz mājām, juzdams, ka citādi nespēj, bet, jo tuvāk nāca viņa nams, jo sāpīgāks šķebīgums viņu pārņēma.

Visas spuldzes joprojām dega. Ņina nekur nebija redzama. Un tad Ebijs sadzirdēja viņas balsi ne runājam, bet ai'zvelkamies izmisīgos šņukstos.

Viņš steidzās tālāk pa priekšnamu, bet pēkšņi apstājās. Pastiepa kaklu. Ievilka gaisu nāsīs. Sīva gruzduma smaka plūda no guļamistabas durvīm.

Spējš izbīlis dzina viņu skriešus. Zinot, ka Ņina paradusi smēķēt gultā, zinot, kā viņa ...

Kad Ebijs atrāva guļamistabas durvis, Ņinas tur nebija. Gulta neskarta. Apslāpētā gruzduma dvinga nāca no lielās vannas istabas. Ar drebošu roku viņš pagrūda durvis un gāja iekšā.

Pirmā sajūta bija spējš, brāzmains atvieglojums, redzot Ņinu sveiku un veselu vienā apakšveļā stāvam pie spoguļa. Tikai tagad viņš varēja ieskatīties Ņinas raudu sašķobītajā sejā. Acis viņai bija sausas. Pleci krampjaini raustījās.

Bet vajadzēja pievērsties arī kam citam — ķēmīgaī pus-sadegušu, melni apogļotu drānu kaudzei, kas peldēja pāri plūstošā vannā. Viņš sazīmēja savu flaneļa bikšu atlokus, zamša ielāpu uz tvīda žaketes elkoņa. Viņa drānu sārts, nu jau slapjš, sīvi kūpēja, gaisā cēlās gruzduma plēksnes,

un baltie vannas istabas griesti nokvēpa akmeņogļu mel-

numā.

Viņš noliecās un aizgrieza krānu, aukstais ūdens pārstāja tecēt, un līdz ar to gaisu satricināja kauciens.

Kad viņš pacēla galvu, Ņina metās ar nagiem viņam sejā, skrāpēja un plosīja viņa vaigus un degunu kaukdama, saraustītus lamu vārdus izkliegdama. Beidzot viņam izdevās sagrābt un atliekt atpakaļ Ņinas rokas un ciešā tvērienā piespiest sev klāt tā, ka viņa nevarēja pakustēties.

Viss bija tik groteski un baismīgi, ka viņš nespēja tam ticēt, turēdams Ņinu un pūlēdamies kaut ko atbildēt uz šiem nesakarīgajiem, pret viņa plecu apslāpētajiem brēcieniem, viņa roku muskuļi drebēja, balss bija aizkritusi un svešāda.

Kad beidzot Ņina likās nomierinājusies, viņš atslābināja tvērienu. Ņina tūlīt izrāvās un iebēga guļamistabā.

— Ņina! Ņina, dieva dēļ...

Bet, kad Ebijs Ņinu pie gultas stūra panāca, viņa jau bija nokritusi bez samaņas, vaigs uz pelēkā paklāja, rokas šļaugani atmestas.

Viņš skatījās uz Ņinu, nespējīgs kaut ko darīt, krūtis žņaudzās izmisīgā cīniņā pēc elpas, ko bija aizcirtis mitro gruzduma garaiņu mākonis guļamistabā.

Beidzot viņš sakustējās, aizkļuva līdz naktsgaldiņam un piezvanīja ārstam Horasam Lī, kas dzīvoja netālu no viņu mājas, taču, pat numuru griežot, viņa pirksti bija kā nedzīvi.

Apstulbis. Ne jau par notikušo, bet par tā nozīmi; viņš nespēja aptvert, ka ir šī Ņinas zvērīgā naida objekts.

Ņinas naida.

Ņina. Viņš norija kamolu kaklā, līdz sāpēm aizmiedza acis, tad atskanēja zvans pie durvīm un viņš gāja ielaist ārstu. Un vēlreiz norija siekalas, lai runājot neizrādītu neizpratni un sāpes, kas plosīja viņa sirdi.

21

Topošās Ņūhilas pamatskolas celtniecības padome to-pirmdien bija sapulcējusies vienā no pilsētas pašpārvaldes nama konferenču zālēm pirmajā stāvā,

Un platajā gaitenī uz kļavas dēļu pseidovindzoras

soliem sēdēja vairāk nekā ducis arhitektu, gaidīdami savu kārtu pārrunām ar celtniecības padomi.

Kopš tiem tālajiem laikiem, kad viņš, septiņpadsmitgadīgs zēns, pirmoreiz spēra kāju Segino arhitekta birojā un pirmoreiz redzēja rasētavu, Rafs Blūms nebija tā uztraucies, pat sadursmes ar Mansonu Kerku šķitās tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kas nu viņam stāvēja priekšā. Jebkurā citā gadījumā viņam tas būtu viegli. Bet tagad viņam vajadzēja pārstāvēt Vinsu Koulu un jaunās firmas intereses, runājot par projektu, ko tikai pirms brīža pārskatījis. Tik milzīga atbildība viņu biedēja.

Te nu viņš sēdēja, pūlēdamies apkopot savas domas, vēl un vēlreiz pārskatīdams visus datus, ko Vinss bija tik rūpīgi savācis. Rafs ielūkojās ari savās piezīmēs, nejaušu ideju uzmetumos, kas atspoguļoja viņa paša priekšstatus par skolu arhitektūru, *— daudzus no tiem bija veidojuši viņa novērojumi un pētījumi stipendijas ceļojumā pa Ameriku.

Vienīgais, kas iepriekš zināms par tādām celtniecības padomju klausīšanām, bija brīdinājis Vinss, ir tas, ka tu ne domādams neizdomāsi, ko tev jautās un kāds projekta aspekts viņiem vēlams. Katram arhitektam šovakar vajadzēja būt gatavam uz tūkstošiem jautājumu.

Un, kamēr Rafs gaidīja un skatījās, kā arhitekts pēc arhitekta iznāk no konferenču zāles ar noguruma un neizpratnes pilnām sejām un sviedros norasojušām pierēm, viņa bažas auga augumā.

— Mister Blūm, lūdzu! — Kāds pamāja viņam no pus-pavērtam durvīm gaiteņa galā.

Rafs uztraukumā pielēca pārāk steidzīgi, Vinsa papīri izbira uz grīdas. Viņš savāca tos un steidzās uz durvīm. Kad viņu_ ieveda zālē un iepazīstināja ar padomi un tās priekšsēdētāju Džošua Hantu, spara pilnu vīru ar spurī-gām sirmu matu krēpēm, no visa, ko Rafs bija zinājis un apdomājis, palika pāri tikai pusaizmirstu datu juceklis.

Viņš stāvēja savā slikti pieguļošā skujiņu raksta uzvalkā, baltā kreklā, ar Ķipji augstu kaklasaiti, sažņaudzis rokā portfeli, un uz viņu raudzījās misters Hants, četri vīrieši^ un^ divas sievietes — skolas celtniecības padome.

Viņš dzirdēja misteru Hantu paskaidrojam, ka Vinsents Kouls saslimis, tāpēc «Ostinu, Koulu un Blūmu» pārstāves misters Blums,

— Jūs varat nosaukt skolas, ko jūsu firma projektējusi? — kāds tūlīt ievaicājās.

Misters Hants pasteidzās pateikt, ka vēl nevienu.

Iestājās ilgs neērta klusuma brīdis, kamēr padomes locekļi apcerīgi šķirstīja savus dzeltenos piezīmju blokus.

Vīrs ar bālu, garu seju pacēla acis. — Mister Blūm, — viņš norādīja uz tāfeli pie labējās sienas, uz kuras bija izkārts apbūves gabala plāns, — kā jūs orientētu skolas celtni pret šoseju, ņemot vērā mūsu būvgabala nelīdzeno virsmu?

Rafs bija paspējis krietni Izstudēt Vinsa sagādāto apbūves gabala plāna fotokopiju. Bet tagad, pats šī vīra uzrunāts, pats savos, ne Vinsa apsvērumiem atbilstošos vārdos atbildēja. —* Godīgi sakot, ■— viņš iesāka un attapās piemetināt: Ser, es vispār neiztēlojos jūsu skolu

kā vienu lielu ēku. Manuprāt, šis nelīdzenais būvgabals prasās pēc nelielu ēku virknes. —• Viņš spontāni paziņoja: —- Šāds plānojums skaisti ietvertu būvgabalā esošos kokus, kas dotu ne tikai pavēni, bet saliedētu ēkas un ainavu vienā ...

—• Pagaidiet, mister Blūm, — Džošua Hants iejaucās, — mums jāzina precīzs skaits. Cik tieši ēku?

Rafs vilcinājās. — Es domāju, četras atsevišķas vienības.

Hants paplucināja kuplo, balto ūsu, — Tas nozīmētu, ka mūrniekdarbi izmaksās divtik dārgi?

— Mēs neesam ieinteresēti, — vīrs ar garo seju pacēla balsi, — nekādos divkāršos, izdevumos. Normāla ēka ar četrām normālām sienām ir un paliek visekonomiskākā konstrukcija.

— Ja klātesošie neiebilst, man gan gribētos, lai misters Blūms izvērš savu ideju, •—• iebilda pajauna sieviete ar brillēm.

Rafs uzmeta viņai pateicīgu skatienu. — Es iztēlojos mazas, ar pārjumtiem gaiteņiem savienotas ēkas. Bērniem tas patiktu, viņi mīl dažādību. Savos bērna gados es pats ienīdu skolu par to vien, ka ēka pārāk atgādināja kroņa iestādi. — Viņu apklusināja garsejainā vīra sarauktā piere. Bet neviens neko neteica, un viņš turpināja: — Ar to es tikai gribēju teikt, ka skolas ir pārāk skolmeistaris-kas. Manuprāt, bērni justos mājīgāk mazās telpās, nelielu skolas namiņu virknē, pie kam namiņi varētu būt dažādās krāsās — kā bērna acīm pierasti spēļu klucīši.

— Mister Blūm, — Hants mierīgi iebilda, — baidos, ka jūs aizmirstat tādu sīku vienību kā budžets. Mums vajadzīga maksimāli lēta platība divsimt divdesmit bērniem, ko desmit gadu laikā varētu pēc vajadzības palielināt, jo tad bērnu skaits dubultosies. Mēs neesam tik bagāti, lai atļautos eksperimentus ar spēļu klucīšiem.

— Džoš, — briļļainā sieviete teica Hantam, — domāju, ka mums vajag šo jauno cilvēku uzklausīt līdz galam. Viņa iecerē kaut kas ir. Mani puikas, piemēram, savu tagadējo skolu sauc par veco cietumu.

Cits padomes loceklis, vīrs ar ezītī cirptiem, rudiem matiem un blondi rūsganām uzacīm, teica: — Tiktāl es jums piekrītu, Loisa, bet nedomāju, ka izglītības ministrija ļaus mums, kā saka, spēlēties ar klucīšiem, tāpēc...

Džošua Hants iejaucās: — Personiski man jūsu iecere liekas vēl miglaina, mister Blūm. Vai jūs neizvērstu savu ideju konkrētāk? — Viņš pamāja uz tāfeles pusī.

— Mēģināšu. — Rafs gāja pie sienas. Bērnu klucīši! Kāda velna pēc viņš pasvieda šo muļķīgo salīdzinājumu? Viņš paņēma krīta gabaliņu. Ar muguru pret padomi un kritu rokā ticība saviem spēkiem atgriezās. — Kāpēc mums nerisināt problēmu šādi, — runādams viņš uzmeta aptuvenu plānu, — klases grupētos ap kopīgo pasākumu zāli un spēļu laukumu, bet grupētos brīvi: katrā no mazajām ēkām divas klases un tualetes telpas — un starp klasēm bīdāmas starpsienas. — Tad viņš uzzīmēja, kā šis mazo ēku grupējums izskatītos uz skolas teritorijas fona. Vērtējoši paskatījies, viņš savāca kopā krāsaino krītu gabaliņus un iekrāsoja klasēm paredzētos namiņus sarkanus, zilus, dzeltenus un zaļus. — Ne spilgtas krāsas kā šīs, — viņš paskaidroja, — bet klusinātas, lai tās sasauktos ar dabiskiem ainavas toņiem.

— Tas būtu patiešām burvīgi, — viņš dzirdēja no garā galda jaunās sievietes balsi. — īsti spēļu klucīši.

Rafs atskatījās uz padomi. — Sī pagaidām ir kopīgā noskaņa, bet...

Cits padomes loceklis ar nīgru, iesnainu balsi viņu pārtrauca: — Vai tad jūs, modernie arhitekti, nepastāvat uz plakaniem jumtiem? Ikviens no arhitektiem, kas te runāja, ieteica mums plakanu jumtu kā visekonomiskāko no iespējamiem variantiem. Bet jūs mums rādāt slīpos.

— Es nebūt nedomāju, ka plakans jumts noder visos gadījumos, ser, — Rafs nevilcinoties atbildēja, jo te nu viņš jutās pavisam drošs. — Jau pagājušo gadu, apceļodams mūsu zemi, es nācu pie tāda secinājuma. Plakanie jumti liek visām celtnēm izskatīties vienādi, vēl pēc dažiem gadiem mūsu ainavā acīm nebūs kur aizķerties — tikai horizontālas, zemei pieplacinātas svītras. Varbūt tieši plastisks jumtu slīpums radītu tīkamu saskaņu starp celtni un debesīm ...

Viņš aprāvās, gandrīz fiziski juzdams augošo nepacietības spriegumu gaisā.

— Mēs runājām par izmaksas starpību, — iesnainā balss atgādināja. — Jūs tur esat uzslējis slīpu jumtu katram savam klucītim. Par cik procentiem dārgāk tas izmaksās salīdzinājumā ar plakanu jumtu?

— Un, kamēr nav izkritis no prāta, — piebilda rudmatis, — par cik procentiem vairāk būs jāmaksā krāsotājiem par šo klucīšu raibumu?

Rafs varētu aptuveni atbildēt uz šiem jautājumiem, ja padome visu laiku nemestos viņam virsū, nevienu domu neļaujot pateikt līdz galam. Nu viņš juta vairs tikai asu aizvainojumu, juta, ka neatradīs kopīgu valodu ar šiem cilvēkiem. Karstas niknuma tirpas pārskrēja pakausim. Kā jel viņi nespēj saprast, ka skola jāprojektē bērnu priekam, ka tās atmosfēra mazajiem tikpat būtiska kā viņu dzimtās mājas, ka bērna personības attīstība svarīgāka par šo celtniecības izdevumu tirgu!

Protams, līdzekļi bija stingri ierobežoti, tāpēc cena izteica daudz ko.

Bet kāpēc pirmām kārtām necensties dot bērniem la-‘ bāko un tad rēķināt, kā šis labākais iekļausies budžetā? Kāpēc jau priekšlaikus noraidīt katru iespēju?

Viņš pacēla balsi: — Es patlaban nevaru ar logaritmisko lineālu izskaitļot papildu izdevumus (bijis nu te Vinss!) un neesmu pat pārliecināts, ka vispār tas izmaksātu dārgāk. Es mēģinu tikai sniegt problēmas risinājumu pēc būtības, proti, radīt skolu mazuļu izpratnē, lai uz skolu bērni nāktu ar prieku. Nekad jums nesapulcēt zināt un mācīties priecīgus bērnus tikai pēc kvadrātmetru cenas izkalkulētās telpās! Galu galā naudas problēmu var atrisināt. Pasaule ir pilna ar cilvēkiem, kuru domāšana nepārsniedz logaritmiskā lineāla iedaļas. Bet pasaule nav pilna ar brīnišķām skolām brīnišķiem bērniem!

Nu viņš bija to pateicis. Un redzēja, ka viņa klausītā* jiem šie vārdi nav diez cik patīkami. Bet katru savu vārdu viņš bija teicis pēc vistīrākās sirdsapziņas.

Cauri atkal kāpjošam neērtības vilnim un dzelteno bloku čaukstoņai atskanēja Džošua Hanta balss: « Liels paldies, mister Blūm! Mēs darīsim jums zināmu savu slēdzienu. Jūs taču būsiet tik laipns un pasveicināsiet no manis misteru Vinsu Koulu, vai ne?

Rafs atkal bija gaitenī. Noliecās pār sienas strūklaku, kāri ierija veldzinošā ūdens malku,

— Mister Blūm, — kāda balss viņu uzrunāja. Rafs atskatījās un ieraudzīja jauno sievieti no padomes.

— Mani sauc Loisa Vertensone. — Viņa stāvēja Rafam iepretī slaika, tumšmataina, garu vidukli. Brilles viņa turēja rokā un nopietni uzlūkoja Rafu. — Man tikai gribējās, lai jūs zinātu, ka man jūsu iecere šķiet lieliska, pat ļoti. — Viņa noglaudīja bruņurupuča čaulas briļļu ietvarus. — Tas bija viss, ko es gribēju teikt, lai jūs zinātu.

— Paldies, — Rafs sacīja tā, it kā viņam nule būtu pasniegta Amerikas arhitektu institūta zelta medaļa.

— Tikai, lūdzu, nezaudējiet dūšu pavisam, — viņa turpināja. — Mūsu skola ir ciets rieksts, un pārējie padomes ļaudis nav nemaz tik bezcerīgi, kā rādās. Jūs viņus, kā to lai saka, mazliet izsitāt no sliedēm.

Rafs pateicīgi pamāja. — Žēl, ka man nebija vairāk laika parunāt par emocionālo iedarbību, jo vispirms vajadzēja dot vispārējo koncepciju.

— Jā, — viņa sacīja. — Šā vai tā — jums jāzina, ka es darīšu visu, kas manos spēkos, lai padome uzklausītu jūs vēlreiz. — Loisa Vertensone smaidīja, Tiņas brūnās acis staroja apņēmībā.

— Paldies, — Rafs teica otrreiz.

22

Kad trešdienas rīta agrumā zvanīja telefons, Vinss bija dušā. Viņam slaukoties, durvīs parādījās Trojas galva.

Tā viņa vienmēr darīja. Sasodīta māja, kur visam vajadzēja būt tik veselīgi atklātam!

— Tas bija Ebs. — Troja stāvēja durvīs basām kājām un tumši zilā uzsvārcī. Vinss nodomāja, ka viņa izskatītos itin glīti, ja vēders neaizņemtu vai pusi vannas istabas.

— Ebs? — Trojas, seja rādīja, ka atgadījies kaut kas nopietns. Vinss bažīgi vaicāja: — Kādas ziņas par skolu?

— Ņinai nervu sabrukums, — Troja teica. — Viņa ir Ņujorkā, Peisona Memoriāla psihiatriskajā slimnīcā. Ebs nupat kā no turienes.

Un nekā par skolu. Ne vārda no Džošua Hanta. Nu, ja Rafs Blūms tur nogāzis kādu podu.,. Viņš īdzīgi pārvai-cāja: — Nervu sabrukums? Kā tas gadījies?

— Nezinu, — Troja atbildēja. — Zinu vienīgi tik daudz, ka tas noticis pirmdienas vakarā. Tas bija viss, ko Ebijs pateica. Lūdza, lai es pie viņa aizbraucu.

Vinss sasēja ap vidukli peldudvieli. Viņš jutās neērti, ka Troja te stāv un skatās virsū. Ar visu savu lielo vēderu. Trakam te jāpaliek!

Brokastojot vecajā virtuvē, Troja ieminējās: •— Tas ir tik savādi, Vins. Es nekādi nespēju iedomāties, ka Ņinai varētu būt nervu sabrukums. Un tu? Viņa likās pārāk vēsa, pārāk nosvērta. Nesaprotu, kas viņu novedis tik tālu.

— Ņina ir īsts ledusskapis, —■ Vinss piekrita.

— Nabaga Ebs. Balss viņam bija briesmīga. — Troja atstāja olu kulteni neaiztiktu un aizkūpināja cigareti. Arī viņas parastā maniere. Labi, ka viņš ticis vaļā no sava bronhīta. Vēl viena diena mājas režīma — un viņš sajuktu prātā.

— Pajautā, vai es ko nevaru darīt! Jau rīt es būšu atkal birojā. — Vinss beidzot ķērās pie kulteņa.

Pēc brokastīm viņš izgāja ēdamistabā, noņēma no sienas Hannas Trojas portretu un ķērās pie apdrupušā rāmja labošanas. Tāds darbs viņam patika. Palīdzēja nosist laiku. Ak dievs, līdz kaklam bija apnicis justies kā cietumā ieslodzītam!

Kad, ceļam pārģērbusies, ienāca Troja, viņš teica: — Vai tu nepārvestu vēl vienu bundžiņu zeltījuma, lai šodien varu pabeigt? — Viņš berza ar smilšpapīru aplu-pušo rāmi.

— Tu jau esi īsts meistars! — Troja uzslavēja viņa darbu. — Bet nedzenies taču kapā iekšā! Tev pirmo un galvenokārt jāatpūšas, slimnieciņ!

— Uz svētdienu būs gatavs un nožuvis, viņš sacīja.

— Tici man, Vinsent, vai vecā Hanna karāsies pie sienas vai nekarāsies, viesības no tā jautrākas nekļūs. Bet ļoti mīļi, ka tu^par to rūpējies.

— Es gribu, lai svētdien Hanna ir pie sienas*

Troja teica: — Mājās sēdēšana tavu garastāvokli nav diez ko uzlabojusi, vai ne, dārgais? Tu esi drūms kā negaisa mākonis. Tā ir mana vaina?

— Protams, ne. Kā jel tā varētu būt tava vaina, — Vinss atbildēja. Ja kāds bija vainīgs, tad Blanša Ormonda. Savu mūžu viņš vairs ne soli nespers uz Blanšas pusi. Un, tikai pateicoties viņai, Vinss netika uz Hanta padomi Ņūhilā.

Troja stāvēja viņam priekšā un pārbaudīja savas somiņas saturu. Visas grūtās sievas izskatās vienādas. Oliņš-boliņš, džimpā-rimpā ... Bet Trojai tas, protams, ne prātā nenāca, kur nul Lai citas kā citas, tikai ne Troja! Viņa skraidīja apkārt, visvisādāko ideju apsēsta, metās krusta karos par reformām un jauninājumiem, staigāja ar petīcijām, rakstīja avīzēm. Un vēl iedomājās, ka ir neatvairāmi seksuāla. Kāda viņa pavisam noteikti nebija.

— Kad_ atnāks Pjetro, — viņa teica, — paprasi, vai viņš nebūtu tik laipns un nenogrābtu lapas no ceļa un vēl pagalmā. Un, lūdzu, lūdzu, Vinsent, papūlies jel būt pieklājīgāks pret viņu!

— Es viņam teikšu, lai viņš kaut vai paretam nosku-jas, — Vinss atrūca.

Ak, Vins, neklūpi virsū nabaga vīram! Tu nezini, kāda viņam bijusi dzīve. Patiešām nezini.

— Bārdu nodzīt viņš var šā vai tā. — Vinss atkal ķērās pie darba, nu jau rīkodamies ar smilšpapīru niknāk, nekā vajadzētu. Viņš nespēja saprast, kāpēc Trojai ievajadzējies faktiski adoptēt šo tipu netīrās biksēs un ar netīrām, brūnām kājām. Un pagājušo nedēļu, kad viņš te, baltu namziņa svārku apvilcies, pirms pusdienām iznēsāja kokteiļus, viņam pietika nekaunības apsēsties un sākt pļāpāt ar viesiem. Bet Trojas acīs viņš iemiesoja visus pazemotos un izsūktos vecās Itālijas’zemniekus. Kaut gan patiesībā Pjetro varbūt bija pats blēdīgākais un izmanīgākais no parazītiem, kuri apsēda šejienes pilsētniekus. Un pie tam vēl žūpa.

— Zini, yinsent, — Troja teica, — uz tava fona mans papiņš reizēm izskatās pēc fanātiska komunista.

Vinss iekunkstējās. — Paklau, es mīlu visus itāliešus, žīdus, katoļus, arābus, cik vien uz pasaules ir! Bet bārdu nodzīt viņš varētu.

Labi jau, labi, mīļuml —• Troja pieliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Jau no ārdurvīm Troja vēl pakliedza atpakaļ: — Ak jā, Vinsent, gadījumā ja Pēta Milvina parādītos pirms manas pārbraukšanas, ievadrakstus un «New Republic» es viņai atstāju uz telefona galdiņa.

Bet tad jau Troja atkal ienāca ēdamistabā. Vinss dzirdēja viņu klusi sakām: — Vinsent, man ļoti žēl, ka ne ar ko nespēju tevi iepriecināt. Mājās tev tiešām bija tik nepanesami garlaicīgi?

— Protams, ne, Troja. — Viņš asi novilka smilšpapīru pār gleznas rāmi.

— Zinu, ka bija, — viņa teica.

Viņš nesacīja neko. Ko tur varēja sacīt?

— Nudien, Vins, puspasaules es atdotu, ja mani varētu izlaist caur veļas rulli, lai esmu atkal slaika kā niedrīte un tu vari darīt ar mani, ko gribi.

— Vai es kaut vienu vārdu būtu teicis... — Vinss miglaini iesāka.

— Nē, to tu neesi darījis, dārgum, — Troja sacīja, — Es tikai.. *

— Ko tikai?

— Neko. Nu man patiešām jāskrien. — Troja noskūpstīja viņu vēlreiz un taisījās iet. — Man taisni bail redzēt nabaga Ebu, tas ir tik briesmīgi. — No gaiteņa viņa uzsauca: — Ja vien varēšu, uz pusdienām mēģināšu tikt atpakaļ.

Ārdurvis aizvērās.

Vinss piecēlās, atslēja portretu pret kamīna sānu. Daudz netrūka, ka viņš būtu izlēcis no ādas. Viņš cieši savilka svītrotā rīta svārka jostu. Apstaigāja māju.

Vajadzēja paturēt prātā, cik cienījams, cik vēsturisks ir Ostinu dzimtas nams. Citādi varēja sajukt no visiem šiem greizajiem kaktiem un šķībajām grīdām, putekļu piedzītajiem dēļiem un griezīgās čīkstoņas. Taču Ostinu nams bija piemineklis.

Pēta Milvina.

Varbūt viņa iegriezīsies.

Pēta Milvina.

Priekšnamā viņš paskatījās uz telefona galdiņu, kur Troja bija atstājusi Petai kopā saspraustus avīžu izgriezumus un žurnālu.

Viņš izlēma labāk iet un noskuties. Un pieķēra sevi ieklausāmies mašīnas dūkoņā uz ceļa.

Kāpēc nepiezvanīt viņai? Atgādināt, ka Troja atstājusi izgriezumus. Tā būtu zināma uzmanības parādīšana.

Milvini dzīvoja dažu minūšu braucienā no viņiem, pareizāk sakot, Pēta dzīvoja, viņas vīrs tikpat kā nekad nebija mājās.

Milvini bija gandrīz droši klienti. Bargu naudu mantojuma saņēmušais Floids Milvins šīsvasaras biežajās sadzeršanas reizēs bija stāstījis par savu lielo zemes gabalu pie Stemfordas, kur viņš ar dažiem kompanjoniem plānoja izveidot jaunu ciematu ar trīsdesmit namiem.

Vinss atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējis Pētu. Baltos cimdos viņa bija atnākusi vizītē, kad viņi ar Troju noīrēja dzirnavas. Pirmais apstāklis, kas nodrošināja Trojas labvēlību šim pārim, bija tas, ka Floids vadīja lielas gumijas izstrādājumu fabrikas tirdzniecības daļu un, starp citu, realizēja*visu veidu pretapaugļošanās līdzekļus. Tas kutināja Trojas mēlgalību. Bet Milviniem bija par velnišķi smagu krustu, bez kura viņi ne soli nevarēja paspert.

Nelaimīgā kārtā Pēta bija kaislīgi aizrāvusies ar Troju, tas ir, dievināja Troju līdz idiotismam. Un Troja bija ņēmusies Pētu audzināt, apskaidrot viņas prātu iekš- un ārpolitikā, piedzīt galvu ar moderno mākslu un, kā Troja pati izteicās, no mājsaimniecības automāta pārvērst Pētu dzīvā sievietē.

Tāpēc Vinsam, dabiski, neradās ne mazākā iespēja iedibināt kaut cik personiskas attiecības ar Pētu, kas jebkurā citā situācijā, pēc Vinsa domām, nemaz nebūtu grūti, Tauntonas Sieviešu vēlētāju lī-gas līdzekļu vākšanas ballē viņš bija dejojis ar Pētu. Un, kas ar sievieti dejojis, tas zina.. *

Noskuvies viņš uzgrieza Milvinu numuru. — Hallo, Pēta! Vinsents runā. Gribēju pateikt, ka Troja atstājusi jums žūksni izgriezumu, un iedomājos — ja nu pēkšņi neviena nebūtu mājās, kad jūs iegriezīsieties ...

— Ai, paldies, Vinsent, — viņa atsaucās. — Jums jau pavisam moža balss. Pēc balss spriežot, jūs esat kā no jauna piedzimis.

— Esmu arī. — Nevērīgi, lai viņa pēc vēlēšanās varētu uztvert to kā joku, viņš ieminējās: — Kāpēc lai jūs ne-apraudzītu no jauna piedzimušo, kamēr viņš vēl mājās? Jeb vai esat ļoti aizņemta?

— Gluži otrādi, nīkstu nost no nekā nedarīšanas, — viņa teica, •— un man patiešām gribētos izlasīt tos rakstus. Protams, es neceru sasniegt Trojas augstumus, bet tomēr.,. Jums tas noteikti nebūtu par apgrūtinājumu?

— Ja gadījumā jūs to neesat dzirdējusi, — viņš sacīja, — nevienam nav par apgrūtinājumu redzēt Pētu Mil-vinu. Varbūt tas bija pārspīlējums, bet viņam ļoti gribējās, lai Pēta atbrauc,

—• Es neesmu apģērbta, — viņa iebilda.

— Kurš gan ir? — viņš jautāja jau drošāk. Lai saprot, kā grib.

Nolicis klausuli, viņš Iedomājās, ka pareizāk būtu saglabāt draudzību ar Milviniem nekā mēģināt kaut ko tādu ar Pētu. Nedrīkstēja likt uz kārts izredzes, kas viņam pavērās ar Floida apbūves plāniem.

Varbūt labāk neriskēt, vismaz šodien vēl ne. Tikai pa-zondēt, ne vairāk.

Lai nostiprinātu savu apņemšanos un domātu tikai par darbu, viņš piezvanīja uz biroju Sjū Kolinsai un apvaicājās par pastu. Vai no Džošua Hanta nav kāda ziņa?

Nē.

Rafs Blūms ir? Nē, aizbraucis uz Bostonas Pasta ceļu aprunāties ar Korkorana būvuzņēmēju.

Vispār birojā nav neviena, izņemot jumtu materiālu firmas aģentu.

Vinss izgāja no priekšnama. Paskatījās pulkstenī. Tikai pusdesmit.

Viņš atkal atgriezās ēdamistabā un ķērās pie rāmja labošanas. Bet pirksti neklausīja. Viņš piecēlās. Izgāja dzīvojamā istabā, atlaidās zvilnī un mēģināja piesaistīt uzmanību «Architectural Record» pēdējam numuram.

Izdzirdis mašīnu piebraucam, viņš uzlēca kājās.

Pēta Milvina bija tumši rūtotās biksēs. Gurni izcili slaidi. Izcili tāpēc, ka viņa varēja patērēt milzīgus kvantumus ēdiena, džina un tonika, nemaz nepieņemdamās svarā. — Iekšējās sekrēcijas fokusi, — mēdza smieties Floids Milvins.

Tas bija viņas augums, protams, kas piesaistīja uzmanību, nevis seja. Seja bija gaļīga, deguns bezveidīgs un piere pārāk augsta, kaut gan savus tumšos matus viņa nēsāja ponija griezumā. Bet tas nenozīmēja neko, dejojot ar viņu un jūtot spraigo krūšu saldo pieskārienu...

Viņa paņēma izgriezumu žūksni. — Drīz es kļūšu par tādu zilzeķi, ka briesmas! Kur ir Troja? Viņai gan ir galva; no kā viņai tāda gudrība? No apprecēšanās ar jums?

— Protams. — Viņš redzēja Pētu pagriežamies uz durvīm. —- Neskrieniet nu tūlīt projām!

— Jāiet.

— Vismaz izdzeriet ar mani tasi kafijas, — Vinss teica.

Viņa svārstījās. — Interesanti, kā Troja to vāra. Nopietni. Esmu redzējusi, ka viņa dažurīt izdzer vai pusi kannas. Galu galā viņa novedīs neceļos mani arī.

— Jo labāk. — Būtu jel viņa kaut brīdi likusi Troju mierā!

Viņš pavēra durvis, ieveda Pētu virtuvē.

Kad kafija bija uzsildīta un ielieta tasītēs, Vinss ievaicājas: — Cik ilgi Floids jau šoreiz projām?

Pēta nolika cigarešu paciņu blakus savai tasei. — Trīs nedēļas, faktiski gandrīz jau Četras.

— Smags gadījums. — Vinss vērīgi paskatījās uz viņu.

— Vai tad es izskatos pēc saskābušas salmu atraitnes?

— Jā, — viņš teica. — Un es izskatos pēc saskābuša salmu atraitņa?

Pēta uzmeta viņam skatienu un sarauca degunu valšķīgā smaidā. — Jūs?

— Grūtniecības atraitņa, — viņš sacīja. — Jūs varbūt nezināt, bet prieka maz.

— Ai jā, — Pēta nopūtās. — Bet Troja to panes apbrīnojami varonīgi, vai ne?

Viņš pamāja. Viņa skatiens bija pielipis blūzītei zem adītās jakas. Tad Vinss pasmīnēja. — Man noteikti nenāk par labu skatīties uz tik milvinisku slaidumu. — Viņš nopurināja galvu. — Mocība.

Pēta iesmējās. Vinss redzēja, kā pietvīkst viņas vaigi. — Jā, sakiet vien man komplimentus, Vins! Tad es visu dienu būšu kā spārnos. — Taču, kad Vinss grasījās teikt vēl ko vairāk, viņa ieminējās: — Manuprāt, Troja nemaz tik briesmīgi grūta neizskatās.

— Jūsuprāt? — Vinss pacēla tasi un iedzēra malku kafijas. — Es tādā gadījumā esmu jūtīgāks pret visu šo grūtniecības būšanu nekā vairums vīru. Citiem vīriem, liekas, nav nekas pretim, ka viņu sievas...

— Mums nekad nav bijuši bērni. To mēs esam kaut kā palaiduši garām. — Viņa iesmējās. —• Floids par to plēš jokus, tas tikai pierādot viņa produkcijas augsto kvalitāti, bet patiesībā ...

— jā. — Viņš gandrīz rupji pārtrauca, lai Pēta neaizrunātos par šo garlaicīgo tematu. Pasniedza uguni tā, lai viņu rokas saskartos.

— Jocīgi. — Viņa izpūta dūmu strūkliņu. — Trojai vajadzētu būt te.

— Viņa aizbrauca pie sava brā|a, — Vinss sacīja. — Atpakaļ būs ne ātrāk par pēcpusdienu.

— Es jūtos vainīga, tā sēdēdama ar jums. — Pēta noņēma tabakas šķieznu no mēles galiņa.

— Un velti. — Vinss uzlika roku uz viņas krēsla atzveltnes. — Tas ir žēlsirdības darbs. Galu galā esmu slims cilvēks, kas, pa māju nīkdams, iedzīvojies klaustrofobijas drudzī.

— Jums droši vien līdz nāvei gribas tikt ātrāk pie sava darba.

— Jau rīt tikšu. — Roku no atzveltnes viņš neņema nost. — Man prieks, ka esat šeit. Vai tad es neesmu vērts, lai arī mani dažkārt palutina? — Pārslidinājis pirkstus viņas sprandam, Vinss mazliet piesmakušā balsī jautāja: — Jums neliekas, ka mani vajag palutināt?

Bet viņa piecēlās. — Jūs esat fenomenāls, Vins. Sieviešu kārtas klienti droši vien ir stāvā sajūsmā par jums.

Viņš arī piecēlās. — Ceru, ka jūs būsit pirmā. — Tagad varēja paņemt viņu zem rokas. — Uziesim augšā manā darba istabā. Agrāk tā bija Vernona studija.

— Ar prieku, — viņa atsaucās. — Kaut gan bieži pie jums viesojos, augšējā stāvā vēl nekad neesmu bijusi; un šī ir tik brīnišķīgi veca māja, vai ne?

— Uzmanīgāk, te var paklupt, — brīdināja Vinss, kad viņi gāja augšā pa šaurām, stāvām astoņpadsmitā gadsimteņa kāpnēm.

— 6, un te jūs ar Troju guļat? — Viņa no gaiteņa ielūkojās lielā guļamistabā pa labi. Brīdi skatījās uz du-bultplato laulības gultu. — Laulības gultu tagad pasākuši saukt par skrūvbeņķi. Stulbums, vai ne?

Vinss iesmējās. Viņš juta pēkšņu vājumu kājās. Kaut kas šī vecās mājas smacīguma saplūšanā ar attālu Trojas parfīma dvesmu un skadrajām Petas Milvinas smaržām darīja šo vājumu un paša satrauktās sirds dunoņu gandrīz nepanesamu.

Pāri vestibilam viņš ieveda Pētu studijā. «-* Agrāk te strādāja Verns, tagad es. — Balss aizkrita, viņam vajadzēja atklepoties.

Vecajā, koka paneļiem apšūtajā telpā viņa tūlīt gāja pie slīpi uzslietā rasējama dēļa. — Kā man gribētos, lai «Ostins, Kouls un Blums» uzceļ man jaunu mājul

— To var nokārtot, —« Vinss daudznozīmīgi sacīja. — Tikai jums vajadzēs dot man kukuli.

Viņa atkal iesmējās un sarauca degunu. —• Vins, jūs esat un esat fenomenāls!

Bet viņš pamanīja, ka Petas roka viegli ietrīcas.

Laiks viņam vairs neeksistēja. — Patiešām jāatzīst, ka veciem namierņ piemīt savs īpašs mājīgums.

— Ai ja! — Рек pagriezās pret viņu. —* tJn, kā Troja mēdz sacīt, tas ir jau tipiski, ka moderns arhitekts dzīvo vecā^ pfpardozē... — Petas balss aizlūza, viņa tikko manāmi paslīga uz Vinsa pusi, it kā arī vairs nespēdama pārvarēt vājumu, ko uzvēdīja smaržu sajaukums un intīma nošķirtība, ko radīja slīpo griestu šķeltnes. — Bet es domāju ...

Vinss piesardzīgi apskāva viņas vidukli, — Ko jūs domājāt?

— Vins! ■*— Bet elpa viņu nodeva,

— Tss! — Viņš piekļāva Pētu sev klāt,

—- Mēs nedrīkstam, Vins.., ja Trojai,* viņa ir mana draudzene, viena no manām labākajām ...

— Tss! viņš teiqa,

— Vins! — Petas balss aizcirtās. — Es nevaru.., mēs ar Troju ...

Viņš darīja galu runāšanai, uzspiezdams lūpas viņas mutei.

Nu vairs nedrebēja tikai roka, bet viss augums, ļimstot pret Vinsu. Viņas pirksti mēģināja atturēt Vinsa rokas, cīnījās un atkal zaudēja, līdz kamēr viņi atkrita dziļajā, tumši sarkanajā zvilnī.

Viņi vēl gulēja zvilnī, bet Vinss jau apdomāja savas izredzes kļūt par Floida Milvina jaunbūvju arhitektu un nosprieda, ka nu tās ir vēl drošākas nekā līdz šim. Tagad Pēta pavisam noteikti darbosies viņa labā. Domās viņš jau skatīja biroja rasētavu ar Ņūhilas skolu un Milvina apbūvi uz dēļjem — abi Vinsa Koula projekti. Ja firmai lemts spožs sākums, lai tad tas būtu viņa nopelns un.,«

Viņš izdzirda ārā skaņu. Pielēca kājās.

— Ak dievs! — iekliedzās Pēta. — Kas...

Vinss metās pie loga. Sirds sitās tā, ka ik pukstiens gandrīz sāpīgi atbalsojās kaklā. Bailes ieraudzīt Troju sagriezās nelabuma kamolā.

Viņš pašķielēja gar loga malu laukā.

Vecais fordiņš. Pjetro.

Viņš pagriezās pret Pētu, kas drudžaini pūlējās ietikt atpakaļ drēbēs. Viņam vajadzēja atvilkt elpu. Tikai tad viņš spēja pateikt, kas tur ir. Bet viņa joprojām izmisīgi cīnījās ar apģērba gabaliem.

Viņš pacēla no grīdas strīpaino rīta svārku, izvilka cigarešu paciņu, piedāvāja arī Petai. Viņa atteicās.

Vinss ieskatījās pulkstenī. Tikai pāri desmitiem. Nebija ko uztraukties.

Tad viņš paturēja adīto jaku, lai Petai vieglāk to apģērbt.

Un ne vārda.

Vismaz ne, kamēr viņi izgāja no istabas un Pēta kaut cik nomierinājās. Viņa sacīja: — Kas mums bija uznācis? — Un gandrīz bez balss nomurmināja: — Kas, Vin-sent? Es gan domāju par Floidu, bet ne jau Floida dēļ man tik neērti. Trojas dēļ. Kā es paskatīšos viņai acīs? Kāpēc es esmu tāda? Kā cilvēki var...

Retoriski vēlas nožēlas jautājumi Vinsam allaž derdzās. Bet šoreiz viņam gribētos atrast atbildi — vismaz attiecībā uz sevi. Jo nebija taču nekāds attaisnojums. Trojai pārmest viņš nevarēja galīgi neko. Ja nu vienīgi grūtniecību, kurā viņš pats bija Troju novedis pavisam apzināti. Un līdz ar to panācis, ka Troja ar viņu apprecejas. Viņa rīcība bija zemiskāka par zemisku, Viņam vajadzēja to kaut kā izpirkt. Par katru cenu.

Pavadījis Pētu līdz limuzīnam, Vinss apģērbās un, kaut arī jutās mazliet saguris, nolēma iet uz biroju. Darbs — cildenais, augšupceļošais spēks kļuva atkal par atbildi un atrisinājumu.

Vinss izgāja pa durvīm. Taisni mājas priekšā ieraudzīja Pjetro netīrās, apspīlētās bikses. Viņš bija notupies kuplas kļavas pakājē un baroja vāveri.

— Pjetro! — Vinss uzsauca. Vāvere salēcās un uzšāvās pa stumbru kokā.

— Hallo, Vins!

Vins!

Viņš pateica par lapām. — Un, kad misis Koula atgriezīsies, sakiet, ka man vajadzēja iet uz biroju.

— Labi, pateikšu Trojai, kolīdz viņa parādīsies, «— Pjetro teica. — Viņa pārāk nostrādājas.

Vinss gāja uz garāžu. Viņa rīcībā bija Verna mašīna.

Beidzot. Viss aiz muguras.

Darbs bija tas, ko viņš nu gribēja. Kā attīrītāju. Pirksti tvīka pēc zīmu|a un sliedes, acis pēc tīra, svaigi atritināta pauspapīra lapas. Tas bija tas, ko viņš gribēja.

Gan jau atradīsies kaut kas palīdzams Lemam Herši-jam vai Ratam Blūmam!

Ienācis birojā, viņš vētraini apsveicinājās ar Sjū Ko-Iinsu un cauri pieņemamai istabai iegāja savā kabinetā.

Ieraudzīja uz galda papīru žūksnīti, viņa piezīmes par Ņūhilas_ skolu, ko Rats bija ņēmis līdzi pirmdienas vakarā.

Varbūt vajadzētu piezvanīt Džošua Hantam. Iespējams, ka Hantam jau ir kādas cerīgas ziņas par padomes noskaņojumu.

Nē. Labāk nogaidīt! Taču gaidīt viņš spēja tikai stundu. Tad zvanīja Hantam. Sekretāre atbildēja, ka Hants šodien ir Ņujorkā.

Labi, nav ko maitāt nervus ar bažīgām domām. Viņš iegaja rasētavā. Heršijs bija pusdienās. Vinss apskatīja viņa iesākto darbu uz dēļa. Tad gāja pie Rata dēja. Uz tā nekāda rasējuma nebija. Rats Blūms droši vien rasē uz Korkorana krodziņa galda.

Vinss atgriezās savā kabinetā. Palūdza, lai Sjū Kolinsa aiziet uz aptieku pēc piena kokteiļa un sviestmaizēm.

Birojā valdīja dīks klusums. To vajadzēja lauzt, rīkoties. Viņš te vis nevarēja sēdēt, rokas klēpī salicis. Kad Rafs Blūms droši vien žūpoja ar Korkoranu, zaudēdams katru sajēgu par laiku, kad Ebijam vajadzēja braukt uz Ņujorkas slimnīcu pie Ņinas.

Viņš atlaidās krēslā, pretī viņam no sudraba rāmja lūkojās Trojas fotogrāfija un pēkšņi it kā atgādināja, ka svētdien Floids un Pēta Milvini ielūgti uz vakariņām.

Tad arī sākt. Netērēt vairs ne minūti. Piespiest Floidu pie sienas. Vinss piecēlās, novilka žaketi, uzrotīja baltā krekla piedurknes. Nosēdās pie sava rasējamā dēļa.

Viņš zināja, ko Floids iecerējis, tas pārspriests daudzas jo daudzas reizes, vienīgi Floids neko praktisku neuzsāka, kamēr finanses nebija nokārtojušās pa viņa prātam.

Bet kāpēc lai Vinss neizstrādātu dažas idejas? Tagad. Lai vajadzības brīdi tās izspēlētu.

So māju cena būs ap trīsdesmit —► četrdesmit tūkstoši gabalā, zemi neieskaitot. Tādas mājas nebūvē pēc tipveida projektiem. Pircēji būs cilvēki, kuri prasa kaut ko efektīgu. Pirmo un galvenokārt plašas mājas. Teiksim, iespaidīgs āra kamīns, kurā var cept kaut veselu vērsi dārza svētkos, savienots kopīgā sistēmā ar iekšējo kamīnu un tuvo virtuvi. Varbūt neregulāras formas flīžu iedobe puķu stādīšanai starp terasi un dzīvojamo istabu...

Nē. Vienīgais ceļš uz Floidam Milvinam līdzīgo tipu sirdi — visu šo kvadrātmetru zema pašizmaksa.

Vajadzīgs triks, tas, ko Floids sauktu par «ķeršanu uz muļķa».

Tāpēc Vinss labu laiku šķirstīja biezos Svīta kataloga sējumus. Un nolēma, ka visekonomiskāk būtu pielietot trīspēdu moduļu sistēmu visām mājām. Tā ietaupītos konstrukcijas darbu cena. Trīspēdu modulis paver visplašākās iespējas variācijām. Lietojot divas pēdas un astoņas collas platās standarta durvis un četru collu stenderes, starp asīm iznāk taisni trīs pēdas. Parastām grīdām un jumtiem arī noder trīspēdu atstarpes starp sijām. Bīdāmie logi trīspēdu platumā allaž pieejami. Tikpat labi var ņemt četru pēdu moduli. Galvenais princips — ar standarta līdzekļiem radīt nestandarta mājas iespaidu, tātad faktiski pamatā liekot tipveida projektu, tikai elastīgu, viegli variējamu. Un pārdomāti plānot būvgabalus, lai katrai mājai būtu savādāks izvietojums. Kā arī lietot dažādus materiālus, variēt mūri ar koka apšuvumu, plakanus jumtus ar slīpiem. Kombinācijā ar moduļu sistēmu tas stipri pazeminās pašizmaksu un attiecīgi palielinās būvētāju peļņu.

Vinss uzdrāza dažus zīmuļus, atritināja tīru lapu un ķērās klāt.

Pēkšņi viņš aprāvās.

Prātā bija iešāvusies briesmīga doma. Viņš griezās savā riņķa krēslā, piere tirpstot pārklājās aukstiem sviedriem: vai viņš... vai Pēta Milvina nebija augšā kaut ko atstājuši? Steigā un izbīlī aizmirsuši?

Vinss aizmiedza acis. Izmisīgi pūlējās atcerēties, atsaukt domās augšistabu un grieza zobus niknumā un nepacietībā, jo viņa parasti spožā atmiņa atteicās paklausīt.

Braucot torīt pie Ebija, lai palīdzētu viņam un visādā ziņā brāli uzmundrinātu, Troja piespiedās nedomāt par savām bēdām. īpaši jau par šo Vinsa atveseļošanās pēdējo dienu, kaut gan arī citas viņa slimības laikā nebija neko labakas. Vajadzēja vien samierināties ar to, ka viņas grūtniecība Vinsā izsauc tikai pretīguma jūtas, un no sirds cerēt, ka bērna piedzimšana atkal vērsīs visu par labu.

Vai tads atrisinājums ir viss, ko var vēlēties, Troja centās nedomāt.

Bet šaubu dēmoni uzklupa atkal, kad viņa ieraudzīja brāli, kas sagaidīja viņu ar sagurušām, nedzīvām acīm, iekritušu, izmocītu seju, kurā tagad īpaši asi iezīmējās kumpais Ostinu deguns un smagais zods. Ienāca prātā tēvs, tieši tā viņš izskatījās pēc garas, saspringtas darbadienas. Un Vernons arī.

Taču no sākuma Ebijs tikpat kā neko nepateica. Viņš klusēja, kamēr Troja palīdzēja sakravāt čemodānu ar Ņinas mantām un šo to piekopt mājā, un pats iedeva Trojai čekus un bankas papīrus, ko vajadzēja aizgādāt uz biroju, lai Sjū Kolinsa tos deponē. Čemodānu Ebijs iznesa stiklotajā viesistabā.

— Sjū Kolinsai ir gan slimnīcas numurs, gan tas, kas japrasa, lai savieno ar mani. Es būšu tur visu laiku, vienīgi ap diviem ne. Jāiet pie Brūka uz pielaikošanu. Man, redzi, vairs ir tikai tas, kas mugurā, •— Ebijs teica. — Viņa visu sadedzināja.

Troja iepleta acis. — Ko sadedzināja?

Visas manas drēbes. Vannā.

— Ko tu saki? — Troja platām acīm skatījās uz brāli.

— Tur es viņu atradu, kad pārbraucu mājās. Pēc Dan-bara..* — Viņš smagi nosēdās uz tahtas malas.

Troja vilcinādamās apsēdās viņam blakus. — Ak dievs, Eb, Ņina bija tik ļoti slima?

Ebijs naidīgi saspringa. ■— Protams, bija.

Un Troja redzēja, ka viņš atkal ievelkas savās vecajās pašaizsardzības bruņās, tāpēc pasteidzās piebilst: — Tev nebūt nav man par to jāstāsta, mīļum.

Joprojām naidīgi viņš teica: — Man liekas, nekas tāds pavisam noteikti nebūtu noticis, ja es toreiz Ņūheivenā būtu uzklausījis savu mazo māšeli,

— Eb, vai tad es par to...

— Skaidrāks par skaidru, — viņš atcirta. — Un nav nekādas jēgas ...

— Lūdzu, nevajag, Eb — Troja iejaucās. — Es pati zinu, kā esmu pret Ņinu izturējusies, bet es.,. — Viņa sastomījās un tad dzirdēja sevi sakām to, ko nebija domājusi teikt, bet pateica, lai Ebijs nejustos tik vientuļš savā nelaimē un neaizsargātos pret viņu kā pret uzbrucēju: — Godīgi sakot, Eb, ne tev, ne man nav sevišķi laimējies .,.

— Ko? —. Ebijs pārsteigumā samirkšķināja acis.

Troja papurināja galvu. — Ak, neko, tāpat vien! Kā tas

īsti notika, Eb?

Ebijs ilgi skatījās uz māsu. — Tas notika pirmdienas vakarā, — Viņš novērsās un skatījās uz guļamistabas pusi. — Kaut gan sākās jau krietni agrāk. Man liekas, uz eksplozijas robežas Ņina nonāca tad, kad es pateicu, ka pagaidām vēl netaisos celt māju Helēnai. Un tad ar Danbaru...

Troja pat nespēja izrādīt kaut kādu izbrīnu. — Ebij mīļo, vai tad tu nemanīji, kas notiek? Svētdien klubā pat, ja tu būtu redzējis ...

— Tas vēl nav viss, — Ebijs teica. — Tur bija arī kas cits. Daudz briesmīgāks. —■ Viņš piecēlās, aizgāja līdz stikla sienai, nāca atpakaļ. Un, gandrīz neko nenoklusēdams, izstāstīja visu, sākot ar Danbara pļauku un beidzot ar drēbju sārtu vannas istabā, Ņinas uzbrukumu, nesamaņu un aizgādāšanu uz Ņujorku, kur viņu ievietoja Peizona Memoriāla slimnīcas psihiatriskajā nodaļā.

— Man vajadzēja dot ziņu Helēnai, un, protams, viņa tūlīt atbrauca un tagad visu laiku ir Ņujorkā. Izbrīnīta līdz sirds dziļumiem un nespēj saprast, kāpēc viņas bērniņu nevarēja ielikt normālā slimnīcā. — Ebijs drūmi pasmīnēja. — Vienalga, tas nu ir aiz muguras.

—. Ai, mīļo, — Troja piecēlās un piegāja viņam klāt,

— cik tas ir briesmīgi! Kāpēc tu man nepiezvanīji, tiklīdz tas bija noticis?

— Nevarēju, — Ebijs teica. — īstais laiks uzkraut tev vēl arī savus grūtumus, vai ne?

-—■ Un kā tu tagad jūties? — Troja vaicāja.

— Nekā sevišķi. Vismaz ne tā kā tajā pirmdienas vakarā. Tad man patiešām uznāca astmas lēkme un ārsts dabūja šļircināt man adrenalīnu. —■ Viņš brīdi klusēja.

—• Jūtu un apzinos tikai to, ka nekādi neesmu vainojams par mūsu neizdevušos dzīvi.

Un Troja saprata, ka vismaz tas ir viņam zināms mierinājums.

— Vai tev ir kaut mazākais priekšstats, ko viņai vajag, Eb? — Troja vaicaja. — Es visu laiku jutu viņas neīs-tumu pret tevi, tikai nespēju izprast, ko īsti viņai vajag. Vai viņa slimo ar kaut kādu dzemdes trakuma paveidu, vai...

— Nē, — Ebijs asi attrauca. — Taisni otrādi,

Un tad Troja beidzot saprata. — Tātad Vinsentam taisnība. Viņš teica, ka Ņina esot īsts ledusskapis.

Ebs bēdīgi pamāja. — Iesim labāk uz vilcienul — Viņš pacēla Ņinas čemodānu.

— Jā. — Troja gāja viņam blakus, zinādama, ka vairāk viņš par to neteiks ne vārda. Viņai gribētos Ebiju apskaut, atrast īstos mierinājuma un saprašanas vārdus; nožēlas un mīlestības uzplūdā Troja pārmeta sev, ka pati ar savu attieksmi pret Ņinu likusi viņam nostāties mūžīgā aizsardzības pozīcijā un vientuļi, ne ar vienu nespējot dalīties, slēpt savu nelaimi.

Mašīnā pa ceļam uz staciju viņa jautāja: — Ko tu taisies darīt tālāk, Eb? Taču ne saglabāt laulību jeb vai tomēr? Labāk nešķiries vis, mīļum, — viņa paplikšķināja Ebijam pa roku, — jo tāpat jau atradīsies cita meitene, kas tevi tūlīt nozvejos.

Ebijs smaidīja, tāpēc viņa galīgi nebija gatava jautājumam: — Troja, ko tu man pirmīt — vēl mājās — teici? Ka ne man, ne tev nav sevišķi laimējies? Jūs ar Vinsu vairs nesaprotaties?

— Ak, tas bija tikai.., — Viņa iegrūda roku somiņā pēc cigaretes un šķiltavām. Kas viņu bija rāvis aiz mēles? Taisni šodien, kad Ebijam tāpat jau sliktāk par sliktu.

Kaut gan tas nebija pasprucis tāpat vien, nedz arī sacīts tikai ar nolūku atvieglot vaļsirdīgu izrunāšanos Ebijam. Viņa apzinājās, ka tas izlauzies spontāni, ka Ebija laulības neveiksme ļāvusi arī viņai pašai atklāt zināmu vilšanos ģimenes dzīvē.

Nu vajadzēja izlocīties. Viņa teica: — Vienkārši nav vairs tā karstuma, Ebij. Bet gan jau iztiksim. —• Viņa novērsās, pateicīga spalgajam zvanam, kas vēstīja vilciena pienākšanu un ļāva nepaskaidrot sīkāk, ko viņa ar to domājusi; sliežu lokā jau iezibējās vilciena sudrabotais sāns.

Biroja durvju matētais stikls uzvilnīja Trojā to pašu parasto maigumu ko zeltītie burti: Ostins, Kouls un Blūms.

Viņa atvēra durvis un iegāja pieņemamā istabā. Un, tiklīdz bija atdevusi Sjū Kolinsai banknotes un vērtspapīrus, Sjū ievaicājās: — .Vai tad ar Ņinu tik slikti? Man nebija ne jausmas, ka viņa varētu slimot ar nerviem, kamēr misters Ostins man šorīt pateica.

— Jā, — Troja teica. — Nevienam nebija ne jausmas.

— Tas jau gan parasti manāms, — Sjū Kolinsa sacīja.

— Misters Blūms darbā? — Troja ieminējās.

— Nē, — Sjū atbildēja, — nupat aizgāja. Izskrēja kā plēsts. Jūs jau zināt, ka laika sajūtas viņam nav.

— Viņš zina?

— Par Ņinu? Jā. Misters Ostins viņam šorīt pateica. Viņš bija galīgi satriekts, misters Blūms, es gribēju sacīt.

Troja domās redzēja, kā Rafs saviem milzu soļiem mēro istabu un pērkonīgi lādas. Ebija nelaime viņam noteikti sāpēja vēl vairāk nekā Ebijam pašam.

Jau grasīdamās iet, Troja ar izbrīnu ieraudzīja Vinsu ejam cauri priekšnamam uz rasētavu. — Vinsentl Ko tu ... — viņa iesāka.

Vinss, redzēdams viņu, sarāvās. Viņš likās pārsteigts un apmulsis līdz pēdējai iespējai. — Es pārdomāju, —• viņš nomurmināja, kad Troja pienāca viņam klāt.

Troja teica: — Pēdējais, ko es redzēju, bija mans slim-nieciņš piemīlīgi svītrainā rīta svārciņā pie kamīna, ar veco Hannu.

Viņi iegāja Vinsa kabinetā.

— Vajadzēja vien braukt šurp. Bija pats pēdējais laiks celties no ziemasguļas, — viņš sacīja. — Te sakrājies pārāk daudz darba, — viņš runāja daudz steidzīgāk nekā parasti. Pamāja uz rasējamā dēla pusi. — Mēģinu izstrādāt dažus piegājienus Floida Milvina būvēm.

— Tas ir labi, — Troja sacīja. — No skolas ir kāda ziņa?

— Ne vārda. Es zvanīju Hantam, bet man atbildēja, ka viņš esot Ņujorkā. — Vinsents šķita nervozējam. •— Svētdien mēģināšu vienoties ar Floidu pavisam oficiāli. Tāpēc jau esmu te.

— Lieliska ideja, dārgum. — Troja paskatījās uz viņu. — Tu droši zini, ka esi vesels? Tu izskaties tāds pelēks.

— Pelēks? — Vinss sarauca pieri;

— Bet skaists kā vienmēr. — Troja neslēptā sajūsmā pārlaida skatienu viņa daiļajam profilam un garajām, izliektajām skropstām.

Viņš iesmējās un atskatījās uz darbam uzslieto rasējamo dēli,

Es tad nu skriešu, — Troja teica.

Vinss noskūpstīja viņu (godbijīga grūtniecības bučiņa) un ieminējās: — Ja, starp citu, iegriezās Pēta, un es viņai atdevu papīru vīkšķi, ko tu biji atstājusi.

— Ai, labi, — Troja sacīja.

Vinsents piebilda: — Viņa palika vienīgi uz tasi kafijas un tūlīt drāza projām ar saviem ievadrakstiem.

— Tavs strīpainais svārciņš salauza Petas sirdi? — Troja ievaicājās tikai tāpēc vien, ka viņš likās vainīgs, it kā kafijas dzeršana ar Pētu būtu kaut kas nepiedienīgs. Vinsents maz pamazām kļuva klīrīgs kā veca meita.

Vinsents pat neiesmējās: — Kur nu, viņa tvīka vienīgi pēc tiem papīriem. Grib kļūt par zilzeķi. Kā tu.

Vinsents noskūpstīja viņu vēlreiz, nu tas bija kaut kās vairāk, nekā pēdējā laikā parasts.

Troja atgriezās mājās ap dienas vidu un atrada Pjetro strādājam sētā. Viņa palūdza, lai Pjetro aizbrauc uz Ebija māju, un iedeva līdzi to sīko darbu sarakstu, ko tur vajadzēja apdarīt.

Pirmais, ko viņa ieraudzīja, pa durvīm ienākot, bija ar «New Republic» sasprausto ievadrakstu žūksnis uz telefona galdiņa. Tātad galu galā Pēta tos tomēr aizmirsusi.

Nē. Vai tad Vinsents neteica? Pat īpaši uzsvērdams?

Troja novilka cimdus. Viņa smaidīja: Vinss savā svītrainajā svārkā iedzinis Pētu galīgā jūtu samulsumā — ievadraksti viņai droši vien vairs nebija ne prātā. Kurai gan sievietei būtu?

Vēlāk viņa piezvanīja Petai: — Pēta, zeltiņ, tu taču aizmirsi paņemt tos papīrus, ko es tev atstāju! Tie joprojām tevi gaida un .. *

— Ak jā, ievadraksti! Sasodīts, es pavisam aizmirsu, laikam taču atstāju uz rasējamā... tas ir, lejā uz galdiņa.

— Labi, nekur jau nepaliks, vari saņemt jebkurā laikā, — Troja sacīja un pēkšņi aprāvās. Rasējamais dēlis. Augšā Vinsenta studijā. Dīvains, karsts vilnis pārskrēja viņas augumam.

— Gan jau iztikšu līdz svētdienai, — Pēta sacīja.

— Jā. — Smieklīgi. Grūtniecība tiešām padara sievieti līdz komismam aizdomīgu.

— Vai es nevaru tev kaut ko palīdzēt? Attiecībā uz svētdienu, — Pēta jautāja.

—• Nav nekādas vajadzības. Nekas jau nebūs, sīkas uzkodas uz bufetes malas, lai katrs ņem, ko redz, un sēž, kur pagadās. Bez tam par uzkodām, kā zini, gādās Vinsents pats. Viņš man kļuvis par gardēdi un izsmalcinātu pavāru. — Troja atkal jutās līksma, nelāgā sajūta bija pagaisusi. Kāds gan tai būtu pamats?

— Zinu jau, zinu... Viņš vispār ir fenomenāls, vai ne? Nu, tad uz redzēšanos, — Pēta sacīja.

Troja nolika klausuli. Iegāja virtuvē. Nomazgāja savus pusdienu traukus un kafijas tases, ko Vinsents un Pēta bija atstājuši uz galda.

Pēc tam viņa gāja augšā pa stāvajām kāpnēm. Uz obligāto diendusu, ko viņa gan parasti negulēja. Taču šodien jutās sagurusi. Viņa iedomājās, ka Ebijs tagad ir Ņujorkā un šajā brīdī, iespējams, runā ar psihiatru. Par vēlu. Lai kāda būtu Ņinas slimība un lai cik veiksmīgi viņu ārstētu, bija daudz par vēlu, Šā vai tā — Ebijs būs spiests šķirties, atgūs brīvību un .,.

Ceļā uz guļamistabu kaut kas lika Trojai apstāties, ievilkt gaisu nāsīs. Kaut kas pazīstams. Gaiss, pēc kaut kā pazīstama un reizē nepazīstama ozdams, bija kā sitiens.

Brīdi viņa vēl stāvēja kāpņu laukumiņā. Tad iegāja Vinsenta studijā.

Un tad par šo juceklīgo izgarojumu dvaku vairs nebija nekādu šaubu — grūtniecība to droši vien liek saost divtik skaidri, viņa nodomāja, lēni sperdama soļus uz rasējamā dēļa pusi, kur zem griestu slīpuma rēgojās dziļais zvilnis ar saburzītiem spilveniem un alvas pelnu trauku blakus uz grīdas.

Trojas acis aizmiglojās nelabumā.

24

Iemēji, drūmi mākoņi blīda oktobra debesīs to piektdienu, kad pienāca vēstule no Ņūhilas skolas celtniecības padomes. Vējš mēza lapas no Galvenās ielas dzīvojamo kvartālu gala un virpināja pa gaisu uz dienvidu pusi, un

—- Alumīnija, — Rafs atteica, — tāpat kā galos. Tikai ierēķini, ka apakšā sijas — Četrreiz četri.

ik pa brīdim Rafs dzirdēja kādas lapas trauslo» vāro atsišanos rasētavas logu stiklos.

Rafs, Vinss un Ebijs strādāja pie saviem dēļiem stūra logu ieskautā rasētavas galā; Rafam tas atgādināja vecos labos laikus Veirhalles viduslaiclgajā diplomandu zālē. '

Līdz ar Ebija atgriešanos no Ņujorkas viņi nu strādāja kā apsēsti. Ebijs ar Vinsu, laiku un spēkus nežēlodami, palīdzēja Rafam pie Korkorana bāra projekta, un darbs ātri virzījās uz priekšu. Vinss strādāja pie kopplā-niem, Ebijs pie šķērsgriezumiem un sekcijām, Rafs pie specifikacijām un interjera.

Rasētavā valdīja klusums. Tikai viņpus gaiteņa klusi klikstēja Sjū Kolinsas rakstāmmašīna. Nekādu apspriežu. Ne dzīšanās pēc klientiem. Nekādu neparedzētu darīšanu. Tikai darbs, un tas gāja no rokas.

— Raf, — Ebijs ieteicās.

Rafs pār plecu atskatījās uz Ebija rasējamo dēli.

— Kādas aplodas tu lieto šiem te dārza puses logiem? — Ebijs jautāja.

— Skaidrs, — Ebijs sacīja.

Rafs noskatījās uz viņu. Stipri pārvērties. Jauna nopietnība acīs un saspringtās rievās ap muti. Palso matu ezītis apcirpts vēl īsāks nekā parasti, tāpēc seja izskatījās jo sevišķi kalsna. Viņš tagad strādāja kā apsēsts. Būtu gatavs kaut vai ķieģeļus kraut, lai nedomātu par to, kas noticis starp viņu un Ņinu.

Rafs atkal pievērsās savam dēlim. Viņš jau sāka strādāt, kad ienāca Sjū Kolinsa ar pēcpusdienas pastu un nolika uz viņa rasējamā dēļa malas trīs vēstules.

Viņš neatplēsa pazīstamo, garo aploksni ar «Priežu» sanatorijas zaļo uzrakstu. Bija ieraudzījis vēstuli no Ma-rionas Makbraidas, Marionas, M. E. Makbraida, Ziemeļu iela 9919, Grīnviča, Kon. Viņš paņēma to. Un tad ieraudzīja, ka trešā vēstule ir no Ņūhilas. Viņš apgriezās ar visu krēslu. — Klāt ir! — viņš iesaucās.

No blakusdēļa pacēla skatienu Vinss. — No Hanta?

— Jā.

Paskatījās arī Ebijs un nolika zīmuli.

Vinss teica: — Ātrāk, Raf! Lasi!

Rafs atplēsa vēstuli. Viņš atspiedās pret rasējamo dēli.

Sāka balsi lasīt: — «Diemžēl esmu spiests Jums pavēs-tīt...»

— Dievs! — Vinss caur zobiem izgrūda.

Rafs turēja rokā vēstuli un vairs neredzēja to, negribēja redzēt. Nebija vērts. Un viņš vēl savā muļķībā bija cerējis, ka Loisas Vertensones karstā apņēmība panāks otrreizēju pārrunu.

Dzēla Vinsa niknais skatiens.

Ebija klusā balss: — Tas ir jau pavisam bēdīgi.

— Ak dievs, — Vinss teica. — Labi, nolasi vien līdz galam!

Sajuzdams rasētavā saspringušo klusumu, Rafs lasīja: — «... kaut gan daži komitejas locekļi uzskatīja, ka Jūsu ideja par atsevišķu mazu celtņu grupējumu ir neparasta un ar savām priekšrocībām, vairums sprieda, ka tā būtu pārāk riskanta ekonomiskā plāksnē. Par vēlamāku atzīts oriģināls lielas, nesaskaldītas celtnes izveids, kas citu-starp iespaidīgāk izskatīsies no ielas un neapšaubāmi vairos nodokļu maksātāju patīkamo apziņu, ka par savu naudu viņi saņēmuši reālu vērtību. Padome uzticējusi darbu firmai «Gevins un Mūrs» Ņujorkā.»

— Gevins! — Vinss nosvieda zīmuli, ar niknu skatienu ieurbās Rafā. — No kādas elles tu izrāvi to mazo celtņu grupējumu? Es tev skaidri un gaiši pateicu, ka viņi noteikti grib tikai vienu lielu ēku. Kas tev bija uznācis?

Kas? Ka lai to pasaka Vinsam? Vinsam, kura manieres un valoda vienā mirklī bija zaudējušas nesen apgūto augstprātīgo laipnību. — Es pats sacīju, ka pārrunas jāatliek, Vins. Es sacīju, ka arī tu negribētu pēdējā brīdī kaut ko tādu uzņemties. Bet, ja reiz tur biju un stāvēju šīs bandas priekšā, tad varēju izteikt vienīgi savu viedokli, — Rafs teica. — Jo vairāk es par to domāju, jo skaidrāk jutu, ka viņu pieeja ir galīgi aplama. Man ļoti žēl, Vins. Man vajadzēja rīkoties tā, kā man šķita pareizāk.

— Kā tev šķita! — Vinss jau gandrīz bļāva. — Un visi mani pūliņi, lai mūs vispār uzklausa? Es biju Hantu jau apstrādājis, atlika vairs vienīgi pieņemt lēmumu. Es būtu atstājis Gevinu ar garu degunu! Kāpēc tu nepieturējies pie mana projekta? Tev vispār nebija ne mazāko tiesību izlēkt ar kaut kādām tur celtņu grupām!

— Es zinu, ka man nebija tiesību, — Rafs piekrita, un droši vien esmu izgāzis mūsu pasākumu. Bet tici

м

щ

man, Vins, ja mēs butu uzcēluši skolu tā, kā es to re* > dzēju, skola būtu brīnišķīga, tā būtu vieta, kur mazajiem ķipariem...

— Mēs nestrādājam ķipariem, mēs strādājam celtnie* čības padomei! — Vinss brēca jau pavisam sarkans un aizvilkās klepū. ^

— Vins, paklausies, es ... — Rafs iesāka.

— Es domāju, Raf, ka tik patvaļīgi tu rīkoties nedrīk* ļ stēji, — ierunājās Ebijs, — īpaši pašreizējā momentā, ; kad mums tik ļoti vajadzīgs darbs.

— Kā tu domā, cik bieži jaunai firmai paveras tāda iespēja? — Vinss jautāja.

— Gan jau vēl pavērsies ne viena vien, — Rafs teica, truli skatīdamies uz vēstuli.

— Tikai ne no Hanta puses! — Vinss atcirta.

—■ Patiešām bēdīgi, — Ebijs nopūtās. — Kāda muša tev bija iekodusi, Raf?

«■" Nekāda, —- Rafs sacīja. —• Vienīgi tā .sasodītā iekrišana pēdējā brīdī un tas, ka padome pat negribēja paklausīties, ko es runāju. Ja viņi būtu noklausījušies līdz galam! Bet kur nu, viņus jau interesēja tikai ietaupīti graši un lepna fasāde nodokļu maksātājiem par prieku — viss, tikai ne pati skola! — Viņš brīdi klusēja. — Tu domā, Eb, ka es tīšām gribēju iegāzt darbu?

— Protams, ne, bet...

Vinss saslējās. — Eju zvanīt Hantam. — Pašķīla naidīgu skatienu uz Rafu. — Dot jau tas neko nedos.

Atgriezies no sava kabineta, viņš sacīja: — Es runāju ar Hantu. Padomei radies iespaids, ka tu vispār esi ārprātīgs. Tu viņus tur esot nobiedējis līdz nāvei. — Vinss pacēla sliedi un cirta pa galdu. — Ko tu izdarīji, Raī? Kāpēc tu nevarēji turēties pie manas līnijas? Tu pat neieskatījies mānās piezīmēs! Nepastāstīji viņiem par skolām, kuras esmu projektējis pie «Gevina un Mūra»! Toties pavēstīji, ko par skolu projektēšanu domā dižais gaļas bodnieks Moriss Blūms! Skaidrs, ka tu iedzini padomi stāvās šausmās. Un ko tu, pie visiem velniem, tur samuldēji par bērnu klucīšiem?

Rafs nespēja atbildēt.

Ebijs pacēla balsi: — Labi, Vins, neplēsīsimies te kā pēdējie suņi! Tāpat jau ir bēdīgi, ka esam izkrituši cauri. Bet tur vairs neko nevar līdzēt.

Rasētavā atkal iestājās klusums.

Tad Vinss jau klusāk un apvaldītāk ierunājās: — Mums tomēr jātiek skaidrībāi jau tagad, Eb. Kamēr neesam zaudējuši nakamodarbu. Es domāju, Rafs nav tas cilvēks, kas var paist.m l līnim. Mani jau noteikti ne. Es te domāju apiešanos ar klientiem. Manuprāt, Rafam pašam jāatzlst, ka šī mūsu darba joma ne mazākā mērā nav viņa stipra puse

Rafs nolaid.i .iris, īsu neveiklības un neziņas mirkli skatījās rasojama doli. Tā tas varēja būt. Un Vinsam tiesības dusmot Ir-. Bet bija vēl kas cits, ko Rafs nespēja pieņemt un nīstat bez atbildes. Viņš paskatījās uz Vinsu.

Viņš nebija apjautis savu niknumu, kamēr sāka runāt;

•— Vienīgais, par ko esmu gatavs sevi nolādēt, ir darba palaišana garām. Pie tā esmu vainīgs tikai es. Bet, ja man būtu jastājas vēlreiz tās padomes priekšā, es atkārtotu to pašu, ko jau viņiem teicu. Un vēl krietni skaļāk! — Rafs sacīja. — Par kādu mēslu bedri mēs taisāmies pārvērst savu firmu? Un kādos prostitūcijas sarakstos ievest savus vārdus? Vai mēs meklējam taisnāko ceļu, kā kļūt par pirmā numura haizivīm Šķebvilā? To vien gribam kā sist pušu visus rekordus pasūtījumu grābšanā? Jeb vai turēt tīru arhitekta godu?

Vinss sacīja: — Ja tev būtu jāmaksā rente, jāsedz izdevumi un visi mūsu ...

! Ebijs neļāva viņam pabeigt: — Pietiek! Mēs nedrīkstam saplēsties katru reizi, kad būsim palaiduši garām kādu ļ pasūtījumu. — Viņš pamāja uz savu rasējumiem no-■ krauto galdu. — Vai nebūtu prātīgāk pabeigt to darbu, kas mums jau ir?

ļ I — Ja to var saukt par darbu, — Vinss noteica.

I Rafs novērsās, iesvieda Hanta vēstuli papīrgrozā.

| Ebijs turpināja: — Es piekrītu, ka Vinsam ir pamats dusmoties. ' Tas bija kolosāli liels darbs. Un nozīmēja mums ārkārtīgi daudz. Bet saprotu arī Rafa viedokli. Ne jau tikai darbs vajadzīgs uz mūsu rasējamiem dēļiem — mēs pastāvam uz kaut ko būtiskāku. Daudz būtiskāku. — Tagad' Ebijs cieši skatījās uz Vinsu. — Mums, protams, jāprlna sava iztika. Taču citustarp neaizmirsīsim, ka vienīgo darbu, kas mums ir, sagādājis Rafs.

— Es runāju par divdesmit pieciem tūkstošiem zaudēta honorāra, Ebij, — Vinss ledaini atbildēja un pameta acis uz Rafu, — nevis par kaut kādiem nieka pieciem simtiem.

— Bet es runāju par arhitektūru, —* kliedza Rafs. — Par arhitektūru, velns tevi rāvis!

—- Es tevi lūdzu, Raf, — Ebijs klusi ierunājās, — mēģināsim nomierināties!

— Tev taisnība. — Rafs pēkšņi norima. — Turēšu savu dumjo rīkli ciet. — Un teica Vinsam: — Man no sirds žēl, ka tā sanāca_, Vīns, es taču arī ļoti gribēju to darbu.

Vinss paskatījās uz viņu, negribīgi pamāja un nomurmināja: — Labi jau, labi. — Bet viņa sejā vēl ilgi ēnojās naidīgums.

Rafs piestūma krēslu vietā, paņēma zīmuli, lai strādātu. Bet zīmulis viņam neklausīja.

Vēlāk pēcpusdienā viņš aizbrauca uz Korkorana bāru parādīt savus uzmetumus un tikai tad, kad bija ar to galā un sēdēja pie bāra letes ar viskija glāzi, atcerējās, ka viņam kabatā ir vēl divas vēstules. Izlasīja to, kas no «Priedēm». Nolika, pasniedzās pēc viskija glāzes. Izlasīja vēlreiz. Melnu ziņu diena. Džūlijai un viņam.

Tagad bija par vēlu. Ārstam, šim' glodenajam apvārdotājam, viņš zvanīs uz «Priedēm» rīt no rīta.

Kas tālāk? Izvilka no aploksnes Marionas kartīti (M. E. Makbraida, arhitekte). «Atbrauc uz kokteili, vēlu ielūdzu, bet biju pazaudējusi Tavu adresi.»

Viskijs iesita galvā. Taču ne tā kā Marionas tēls.

Bet vienīgi pēdējais idiots nu skrietu uz Grīnviču, lai pār viņu savu uzpūtību un kodīgo antisemītismu izgāztu šī sieviete, kuras skaistumu un talantu viņš bija pavēris pasaulei un kuru viņš bija ievadījis jaunā dzīvē.

Rafs iestūķēja vēstules bikšu kabatā. Kāpa mašīnā un brauca uz Vestportu, kur pašā jūras malā bija mazs krodziņš, slavens ar saviem sautētajiem gliemežiem.

Viņš nokopa divus dučus gliemežu, pusklaipa saldskābas itāliešu maizes un izdzēra divas pudeles alus.

Priekšā bija tukšs rudens vakars.

Uz Grīnviču. Viņam bija vajadzīga tieši Mariona un nekas cits. Par spīti visam.

Ceļš uz Grīnviču neiepriecēja ne ar ko jaunu. Tā pati Tauntona. Ainavu veido galvenokārt glīti, ģeometriski lauki ap bagātākiem savrupnamiem — tas viss bija vai nu pārāk jauks un pārāk nofrizēts, vai arī pretenciozi zemniecisks.

I ши. г jaukāk nekā pilsētā. Un par šiem te zemnie-И* in liem pašiem pilsētniekiem zilos džinsos un raibos ПгИм ., kas te braukāja ar saviem limuzīniem un spožiem hiiMoriein un dzīvoja eleganti pārbūvētās kūtīs, varēja miri irs, cik uziet, viņi pelnīja pat zināmu cieņu, jo vis* им/ centās pēc kaut kā labāka, varbūt pat cildenāka.

Iv.nl Rafs beidzot atrada Marionas biroju, kas vienlaik l'iļ.i .hi viņas dzīvoklis, viesi jau sāka izklīst. Mariona K i.imJzīja Rafu uzreiz, pameta pulciņu, ar kuru nupat i’iļ.i tērzējusi, un graciozā solī nāca ar viņu apsveicinā-Mrs. Spožā telpa un Marionas skaistums pēkšņi lika viņam justies kā pēdējam skrandulācim.

Kā mirdzēja Marionas — nu tā vairs nebija Maka — /cita matu vainags pret matēti melno, apkļauto tērpu! Rec šīs te Marionas droši vien tvīka visa pilsēta, pat Fēr*. Iildas apgabalu ieskaitot. Un apkārt cilvēki, kuriem at* vērta ja ne viņas sirds, tad vismaz biroja zāle (kas zina, varbūt arī sirds), — intelektuāļu, mākslinieku un reklāmas darboņu kliķe, kā arī reklāmas alcēji, visi ar izmeklēti lauciniecisku šiku ģērbušies, eleganti iedeguši, alkatīgām, manīgām acīm zibsnījoši.

Pēc tam, durvis aiz pēdējā ciemiņa aizvērusi, viņa metās pie Rafa, kas stāvēja, pret viņas baltā, gaišā biroja logu atspiedies, un piekļāva lūpas viņa mutei.

Kā jau Mariona, kas lieki netērēja ne mirkli dārgā laika.

Viņa nekavējās birojā un tūlīt izveda Rafu tam cauri uz guļamistabu, kur divas sienas bija piparmētru, divas pudeļuzaļā krāsā un gultas kājgalī ar sudraba skavām piesists spogulis.

— Nu, mans draugs, ■— Mariona pārlaida viņam pē-tīgu skatienu, — klāt tu, paldies dievam, esi. Tas pats vecais, labais nevīža. Es te esmu nolīgusi divus pavisam trulus rasētājus. Agrāk man gadījās tikai tādi, kas vairāk skatījās už mani nekā uz darbu, nācās vien atlaist. Tam esmu pārāk aizņemta un pārāk nevainojama. Ja es uzdrīkstētos tāda nebūt, Grīnvičas matronas izēstu mani no pilsētas, nevis lūgtu ciemos kā tagad. Ko nu par blēņām! Es_ strādāju pie trim milzīgām mājām. Viena, ja gribi zināt, būs... — viņa it kā aprāvās, tad lielījās tālāk: — «Life» taisās publicēt fotogrāfiju, tāds piemīlīgs namiņš pāri četrdesmit pieci tūkstoši kvadrātpēdām. Raf, tu tiešām netaisies pārcelties uz Šejieni?

Atkal Mariona bija aptinusi viņu ap pirkstu. Kā jau vienmēr. Viņa būtu pelnījusi, ka Rafs iecērt viņai pliķi vai vismaz pagriežas un aiziet, bet viņš te stāvēja degdams, tvīkdams, skatīdamies uz Marionu. Istaba grima zaļganpelēkā mijkrēslī.

Otrā rītā viņš uz biroju atnāca agrāk par citiem un pasūtīja tālsarunu ar «Priedēm».

Sēdēdams tukšajā pieņemamā telpā pie Sjū Kolinsas galda, Rafs gaidīja, kad viņu savienos ar ārstu Sindleru. Bet domās vēl bija tikai ar Marionu pavadītā nakts. Nožēlot viņš to, protams, nenožēloja, pagulēt ar Marionu bija vērts. Tikai nolādēja sevi, ka izrādījies par vāju, lai atteiktos. Tam nebija attaisnojuma. Ja nu vienīgi to neuzskatīja par komentāru galīgam tukšumam vīrieša jūtu dzīvē.

Otrs mierinājums — ka viņam tas neko sevišķu nenozīmēja. Principi par to ir principi, kas pietaupāmi svarīgākām lietām.

— Hallo, — viņš ierunājās, sadzirdējis balsi vada otrā galā. Un tad jau arī Sindlers bija klāt. — Es vakar saņēmu jūsu vēstuli, doktor, — Rafs bez kādiem ievadiem teica. — Vai tur vēl ir kas darāms?

— Jūsu māte ir smaga paciente, mister Blūm, — pieglaimīgi atbildēja Sindlera nazālā balss. — Mums nebija ne jausmas, ka sākusies infekcija, kamēr kāja ...

— Kā tas varēja notikt? — Rafs uzstāja. — Gangrēna, tāda rakstura infekcija, un nepamanīt?

— Māsu ar insulīna injekcijām viņa nelaiž ne tuvumā, — Sindlers sacīja. — Ar to visas nelaimes sākās. Un ar viskiju, ko viņa allaž pamanās ieblēdīt sanatorijā, — viņš piebilda. — Jūsu māte ir viltīga, tādi gan viņi parasti ir, bet...

Jā. To visu Rafs zināja. Bet viņš atcerējās, cik daudz maksājis par insulīnu pēc katra rēķina.

Viņš teica: — Tātad man katru mēnesi pieraksta rēķinā insulīnu, ko mana māte nesaņem^

— Jūsu māte, — Sindlers atspēkoja, — izrauj māsai šļirci un triec pret grīdu. Tur tas insulīns paliek. — Pauze. — Ja jums labāk patiktos pārvest savu māti citur, mister Blūm...

Kuņasdēls, viņš taču zināja tikpat labi kā Rafs, ka Džū-lija neļausies, lai viņu pārved citur, viņas iedomās «Priedes» bija dzeltenā mūra māja Segino, kur viņai jāgaida Morisa atgriešanās no tāla ceļa. Nē, — Rafs bija spiests atbildēt. — Diemžēl tas ir izslēgts. Jūs zināt, ka uz to viņa neielaidīsies. Bet vai tad neko nevar darīt? Ar viņas kāju? Tas mani baida visvairāk.

— Ticiet man, tas baida arī mūs.

Rafs drudžaini domāja. — Doktor Šindler, vai jūs neizrādītu man laipnību? Izsauciet, lūdzu, Detroitas dakteri Maijeru. Rūdolfu Maijeru. Es viņu pazīstu, man gribētos, lai viņš atbrauc. Par izdevumiem es atbildu.

Sarunai beidzoties, Rafa piere un kakls bija lipīgos sviedros, Viņš paņēma no galda atvilktnes rakstāmlietas, uzrakstīja un gāja nosūtīt vēstuli ārstam Rūdolfam Maije-ram. Nosūtīja arī čeku uz «Priedēm» par septembri.

Tad viņš atgriezās rasētavā. Nolaida žalūziju austrumu puses logam. Ejot garām Vinsa Koula galdam, nozūdījās, ka vakar bijis tik nesavaldīgs. Jo Vinsu varēja saprast: bija ko lamāties, zaudējot tik vērienīgu darbu kā Ņūhilas skola. Un pat tas, ka Vinss jau sen jūt pret viņu zināmu nelabvēlību, nekādi nav attaisnojums skandālam, ko viņi te vakar uzrīkoja.

Un nedrīkstēja aizmirst arī to, ka visu vasaru Vinss pašaizliedzīgi gādājis viņam peļņas darbus, bez kuriem viņš tagad nevarētu vis atļauties tādu greznību kā ārsta Maijera izsaukšana, nedz arī spētu samaksāt par Džūlijas kopšanu, kas kļuva arvien dārgāka.

Rafs novilka žaketi un iekāra lielajā skapī, kurā viņi krāva celtniecības materiālu paraugus. Uzlocīja piedurknes un atgriezās stūrī pie sava rasējamā dēļa.

Joprojām nespēdams aizmirst vakardienas sadursmi un zaudēto Ņūhilas skolu, Rafs lauzīja galvu, kā atdarīt par šo zaudējumu, ko firma cietusi tikai un vienīgi viņa vainas dēļ.

Pēkšņā apņēmībā viņš pasniedzās pēc telefona, pasūtīja tālsarunu ar mācītāju Kenetu Strindžeru Smisberijā. Viņš pavisam bija atstājis novārtā Strindžerus un viņu baznīcas projektu kopš tās nedēļas nogales, ko pavadīja pie viņiem augustā.

— Hallo, var palūgt misteru... mācītāju Strindžeru?

— Nē, viņš nav mājā. Misis Strindžere pie telefona. Vai...

— Mollij? Runā Rafs Blūms. Es nepazinu jūsu balsi, Mollij.

— Droši vien aizkritusi, brēcot uz karsti mīļotām atvasītēm. No kurienes jūs zVanāt, Raf?

Viņam uzreiz kļuva vieglāk no priecīgā siltuma Molli-jas Strindžeres balsī. — No Tauntonas, — viņš atbildēja,

— man šodien izgadījies brīvs vakars, — viņš sacīja tā, it kā brīvs vakars viņam būtu kaut kas reti piedzīvots,

— un es iedomājos pavaicāt, vai jūs ar Kenu būsiet mājās. Es labprāt aizbrauktu pie jums.

— Kens no paša rīta aizbrauca uz Stoningtonu. Ielikt uz ziemu naftalīnā mūsu jahtu. Bet pēc pusdienām viņš būs atpakaļ. Kāpēc jūs tik ilgi nerādījāties, Raf? Mēs jau domājām, ka esat mūs atstājis pavisam. Atvainojiet! Džoana, tss! Mammai jārunā pa telefonu! Piedodiet, Raf! Tētuka mīļā bumbulīte, godavārds, šodien pataisīs mani traku. Pie kā mēs palikām? Ai jā, tad pēcpusdienā gaidīsim! Kenam te vēl ir kaut kāda skautu pulcēšanās, bet ap to laiku mēs būsim ar viņiem galā.

—• Lieliski, Mollij! — Rafs atsaucās.

Kad birojā parādījās Vinss un Ebijs un Rafs pastāstīja par ieplānoto braucienu uz Smisberiju, viņam kļuva krietni vieglāk ap sirdi. Vismaz pagaidām. Tas palīdzēja pārmest tiltiņu vakardienas plaisai. Ebijs karsti apsveica viņa nodomu, un Vinss vēlīgi dalījās savos apsvērumos par baznīcu arhitektūru un praktiskās ziņās par draudžu padomēm un celtniecības komitejām, kuras dievs vien zina kad bija paspējis savākt.

Pirms ķērās pie darba, Rafs vaicāja Ebijam: Kā tev

vakar gāja? Kā Ņinai?

— Paldies, draņķīgi, — Ebijs teica. — Būšot vajadzīgs laiks, lai varētu kaut vai diagnozi uzstādīt. Sāk izskatīties, ka viņai tur būs jāpaliek vismaz divus vai trīs mēnešus.

— Rīt mēs tevi uz tām bēdām piedzirdīsim. — Vinss sāka asināt zīmuli.

— Tas nebūs grūti. — Ebijs pasniedzās pēc pauspapīra lapas.

Zīmuļu asinātāja čirkstoņa apklusa. Vinss atskatījās un sacīja: — Es vakar pabeidzu» metus Milvinam. Raudzīšu rītvakar viņu piespiest pie sienas. Jāpanāk konkrēta vienošanās. Grūtākais ir iekustināt abus viņa partnerus. — Vinss brīdi klusēja. — Kopā tās jaunceltnes var izmaksāt savus sešsimt tūkstošus, pat vairāk. Metus es paņēmu līdzi, manā kabinetā ir, pēc pusdienām, kad taisāmies ciet, varēsim izskatīt cauri.

Ebijs teica, ka tā esot lieliska ideja, un Rafs ar bēdīgu humoru piebilda: Vai tu labāk nelaistu pie Milvina

apvārdošanas mani? Tu zini, kā Blūms prot apburt pasūtītājus.

— Jā, — Vinss sausi izmeta.

Ap pusdesmitiem rasētavā valdīja klusums, Tapa Kor-korana alus bāra darba zīmējumi.

Īsi pirms divpadsmitiem rasētavā ienāca Sjū Kolinsa. — Mister Blūm, pēc jums vaicā. Es sacīju, ka nezinu, vai jūs ..»

— Kas? — Rafs pagriezās ar visu krēslu.

*— Kāda misis Vertensone. Ar vēl vienu dāmu, kas esot viņas māsīca.

— Vertensone? — Rafs pārvaicāja. — Ā, Loisa Vertensone! — Viņš nolika trīsstūri. — Eju. — Rafs steidzās uz durvīm. Ebijam un Vinsam viņš paskaidroja: — Es jums par viņu stāstīju, tā sieviete no Ņūhilas padomes.

— Raf, — uzsauca Ebijs, — neskrien taču kreklā!

Rafs apsviedās, gāja pie paraugu skapja un izņēma

žaketi. Pieņemamā istabā viņš atrada abas sievietes aplūkojam bankas rasējumus un Ebija mājas fotogrāfijas.

Ieraudzījusi Rafu, misis Vertensone noņēma acenes, pastiepa roku sveicienam un sacīja: — Es nācu apvaicāties, vai jūs nevēlaties jaunu klientu. Šoreiz mani. — Loisa Vertensone pasmaidīja savu nopietno smaidu. Palūkojās uz meiteni sev blakus. — Ai, piedodiet! Mana māsīca mis Danna. Misters Blūms.

Fēba Danna pieklājīgi sasveicinājās ar Rafu. Viņš uzmeta meitenei ilgu skatienu.

— Džošua Hanta vēstuli jūs droši vien jau saņēmāt, — Loisa Vertensone sacīja.

— Jā, — Rafs attapās. — Jā. Vakar.

Misis Vertensone pašūpoja galvu. — Ceru, jūs nedomājat, ka es nepūlējos kaut ko grozīt.

— Jūs bijāt lieliska, — Rafs pateicīgi sacīja.

— Šā vai tā, — viņa teica, — es gribēju aprunāties ar jums par māju. Mēs, mans vīrs un es, jau kopš jūlija meklējam arhitektu un esam galīgi nomocījušies. Un tad man ienāca prātā, ka varbūt taisni jūs esat tas, kas mums vajadzīgs. Tāpēc es uz labu laimi iegriezos paskatīties, vai jūs šodien neesat brīvs — es gribētu parādīt jums apbūves gabalu. Tur būs milzums problēmu ...

Rafam no satraukuma pat elpa aizcirtās. Māja.

Tad viņš atcerējās, ka Mollija un Kenets Strindžeri jau būs mainījuši savu dienas kārtību, lai būtu brīvi tad, kad viņš atbrauks. Viņš bija spiests sacīt: — Šodien es nevaru. Ja nu rīt...

— Rīt neiznāk. Man vajadzēs vest vīru uz Ņujorkas lidostu. Viņam jālido uz Dīrbornu. — Loisa atskatījās už māsīcu. — Es jau sacīju, ka gluži pēdējā minūtē mēs viņu nedabūsim, vai ne, Fēba?

Fēba Danna pamāja un uzsmaidīja. Un Rafs cieši noskatīja bālo meiteni, viņas spoži melnos, taisni apgrieztos matus un gludo, melno kleitu ar baltām pogām. Tādas meitenes dēvē par interesantām. Mazliet bohēmiska. Atgādina tās, kuras parasti redz Ņujorkas Vienpadsmitajā ielā. Bet silta, ļoti silta. Vērīgas acis, apņēmīgs zods, plata mute un lieliskas kājas. Dīvainā kārtā viņa stipri atgādināja Troju. Ne jau skaistule. Bet maiga un mīlestības vērta, nevis žilbinošs nezvērs — kā Mariona Mak-braida.

Strindžeriem varētu piezvanīt un atsaukt. To varētu.

Jo beidzot te pavērās iespēja. Māja. Viņš tiktu pie ģimenes mājas celšanas.

Neziņā un bailēs, ka viņas pēkšņi varētu aiziet, Rafs ieminējās: — Ja reiz esat šeit, varbūt jūs gribētu ieskatīties mūsu rasētavā un vispār...

— Tev nebūtu nekas pretim, Fēba? — misis Vertensone apvaicājās māsīcai.

Rafs uzsmaidīja meitenei un domās pieķēra sevi, ka pūlas smaidīt cik spēdams neatvairāmi. Arī meitene paskatījās uz viņu. Bet tas nebija skatiens, uz kuru viņš cerēja, vienmēr bija cerējis, gaidījis, meklējis. Taču meitene sacīja, ka jā, viņa labprāt ielūkotos rasētavā, un varēja redzēt, ka viņas interese ir neviltota.

— Un šie ir mani kompanjoni, — Rafs teica, ievezdams abas sievietes rasētavā un iepazīstinādams viņas ar Ebiju un Vinsu. Viņš jutās iepriecināts, ka Loisa Vertensone bez aplinkiem pastāstīja, kādu iespaidu Rafs uz viņu atstājis Ņūhilas celtniecības padomē.

Fēba Danna atvēra cigarešu paciņu, un Vinss vienā lēcienā izrādījās viņai blakus ar savām sudraba šķiltavām.

Ar dzīvu ziņkāri Fēba aplūkoja garo telpu, un Vinss izvadāja viņu gar rasējamiem dēļiem, rādīdams iesāktos darbus.

— Jau tovakar pēc sanāksmes es savam vīram sacīju, ka gribētu zināt mistera Blūma domas par mūsu iecerēto .māju, — Loisa Vertensone teica Ebijam un Rafam. — Neesmu redzējusi nevienu viņa darbu, bet stāvu un kritu par misteru Blūmu.

— Kā mēs visi, — Ebijs savā parastajā smalkjūtībā piebilda. Rafs pamanīja, ka sarunas gaitā Ebija skatiens ik pa brīdim pievēršas Fēbai.

— Nelaimīgi sagadījies, ka man jābūt Smisberijā, bet misis Vertensonei šī savukārt ir vienīgā brīvā pēcpusdiena, — Rafs steidzīgi ieminējās.

Mis Danna bez liekiem vārdiem novērsās no Vinsa rasējamā dēļa un teica: — Varbūt misters Ostins varētu atbraukt mums līdzi, Loisa?

Rafam te nu vairs nebija ko iesākt, viņš taču redzēja Fēbas Dannas sejas izteiksmi, kad viņa skatījās uz Ebiju, redzēja, kā viņas matēti bālā seja iemirdzas, kā staro acis. To nevarēja neredzēt. Kā vējā uzplandošu karogu. Tāpat kā Ebija izmocīto acu iedegšanos un atmaigumu. No pirmā skata.

Reta ir šī spējā sasaukšanās starp diviem cilvēkiem, uz to Rafs bija cerējis vienmēr un meklējis visur, bet atradis tikai tagad — taču tā bija lemta Fēbai un Ebijam. Ar pirmo acu uzmetienu un uz mūžu.

— Kāpēc gan ne? — sacīja misis Vertensone. — Ja misteram Ostinam nav iebildumu. — Rafam viņa teica: — Galu galā viena firma, vai ne? — Taču viņa skaidri lika saprast, ka grib runāt ar Rafu.

Rafs ieveda viņu Ebija kabinetā, apsēdināja metāla cauruļu krēslā, un viņas pirmie vārdi bija: — Es vēl nemaz neesmu apvaicājusies par honorāru un tamlīdzīgi.

— Gan jau vēl nonāksim arī pie tā, — Rafs atteica. Viņš dzirdēja rasētavā mis Dannas balsi. Un Ebija.

Velns viņu rāvis: ienāk sveša meitene ar — ak, ak, —• interesantu seju, viņš skatās un iedomājas nezin ko, un, kad viņai tas vienalga, ir aizskarts labākajās jūtās. Kāda muša viņam iekodusi? Viņš vienkārši ir sliktā formā. Nakts ar Marionu tikpat kā bez miega, tad nervu bendēšana rīta sarunā ar «Priedēm» un pēdējais trieciens, ka šī meitene viņam ne virsū neskatījās. Viņam, kas, pēkšņu mīlestību meklēdams, ar gaidām ielūkojās katrā meitenē un savu sagrauto cerību pēcgalā nonācis tik tālu, ka viņu var nospiest pie zemes tāda nekaunīga draņķe kā Ma-riona Makbraida.

Viņš aizsmēķēja cigareti un atspiedās pret Ebija mazo rasējamo dēli. Mute bija rūgta, pagājušo nakti pārsmē-ķējies.

Bet nu, kad viņš bija ienesis skaidrību savu izjūtu mudžeklī, kļuva vieglāk ap sirdi. Protams, galvenokārt par to jāpateicas Loisai Vertensonei, kas meklēja tieši viņu un gribēja, lai viņš ceļ māju. Pabērās iespēja.

Misis Vertensone sacīja; — Ja reiz esam sākuši par to runāt, tad mēs ar Rodžeru esam tik tālu, ka paši vairs nezinām, ko gribam. Mums nelaimējās ar arhitektiem, esam redzējuši jau pārāk daudz metu un plānu.

— Varbūt es drīkstētu jūs apciemot jaunnedēļ? — Rafs beidzot ieminējās. — Man vajadzētu apskatīt vietu un uzdot šādus tādus jautājumus.

— Jautājumus? — Jaunā misis Vertensone izbrīnīti paskatījās uz viņu, gaišās acis neizpratnē piemiedzās.

— Man jāzina par jums pēc iespējas daudz, Rafs teica,

— Uzrīkosiet mums nopratināšanu?

Rafs pakratīja galvu. Tiešām — atkal darījis, ko varējis, lai cilvēku samulsinātu. — Nē, — viņš sacīja. •— Nav ko domāt par mājas projektēšanu, ja neko nezina par cilvēkiem, kas tajā dzīvos.

— A, — viņa teica un pasmaidīja. — Kādā plāksnē?

Viņš vilcinājās, pēkšņi juzdams, ka tas varētu izklausīties muļķīgi. — Teiksim, kāds mājas solis jums jāveic, vai jums ir kalpotāji, ar ko jūs aizraujaties un vai jūs izklaidējaties biežāk ārpus mājas jeb ari otrādi, pavadāt laiku ģimenes lokā, un kāda ir jūsu laulība vai jūsu bērni...

Viņa sāka smieties, un Rafs aprāvās. — Piedodiet, — viņa sacīja.

— Ar ko es ... —• viņš sastomījās.

—- Nē, man tikai ienāca prātā pēdējais arhitekts, kura vārdu es nenosaukšu, — misis Vertensone teica. —• Viņš ari uzdeva jautājumus, bet pavisam citādus, viņam galvenais bija, cik naudas mēs varam izdot, cik liels būs viņa honorārs un vai mēs apzināmies, ka ik reizes, kad mēš gribēsim kaut ko grozīt, celtniecības maksa pieaugs.

— Tā ir, — Rafs piekrita, — nāksies runāt arī par naudu, bet tam nav nekā kopīga ar būtisko,

— Un kas ir būtiskais? — viņa vaicāja ne šķelmīgi, bet ar patiesu iejūsmu un sirsnību.

Nu viņš ari iedegās un attrauca: — Mājas iemītnieki — jūs, Vertensoni. Un vieta. Kādi esat jūs paši, tādai jābūt mājai un līdz ar to, vismaz no mana viedokļa, vienreizējai.

— Es jau degu nepacietībā, ■— misis Vertensone aizrāvās. — Paskaidrojiet sīkāki

Rafs turpināja: — Redzat, ja, piemēram, jūsu vīrs pēc dabas ir bikls un noslēgts cilvēks, būtu nežēlīgi izstādīt viņu stikla sienās, vai ne?

Loisa Vertensone pasmaidīja. — Rodžers nav bikls un noslēgts, — viņa sacīja. — Bet viņam ir savas melnās dienas. Tiešām — nevarēšu vien sagaidīt, kad jūs atbrauksiet. Ceļu es jums izstāstīšu. Vai tas nevarētu būt otrdien? Uz vakariņām. Ar misis Blūmu, protams.

— Misis Blūma dabā nepastāv.

— Nē, patiešām? — Loisas Vertensones smaidā pavīdēja neērtība. — Fēbai es sacīju, ka jūs noteikti esat precējies un jums ir vismaz trīs bērni. Laikam tāpēc, ka jūs uzstājāties ar tik lielisku plānu padomē — drīzāk kā mīlošs tēvs, ne arhitekts. — Viņa mirkli klusēja. — Otrdien, labi?

Rafs atbildēja, ka otrdiena ir visādi laba.

— Rodžers tad būs atpakaļ no Dīnbornas, — viņa teica.

— Viņam darba pāri kaklam ar Forda kompānijas brošūras ilustrēšanu. Tādās reizēs visi mani spēki aiziet, cīnoties ar bērniem, lai viņi nerādās tēta darbnīcai ne tuvumā.

— Cik viņiem gadu? — Rafs jautāja.

Trīs un septiņi, — viņa atbildēja.

— Tad, ja neiebilstat, ieradīšos paagrāk, — Rafs teica,

— Gribētu viņus redzēt.

— Vecākais, — viņa steidzīgi un it kā bezpersoniski! ieminējās, bet viņas nopietnajai sejai pārslīdēja gandrīz netverama ēna, — Kriss ir kroplītis.

— O. — Rafs nospieda cigareti uz rasējamā dēļa noliktajā pelnu traukā.

— Bērnu trieka, — viņa teica un mazliet možāk piebilda: — Tā ir viena no mūsu problēmām. Ar māju, es gribēju teikt. — Viņa izņēma no somiņas acenes. Kri-sijām ir briesmīgi grūti pārvietoties, un tas ievaino viņa pašapziņu. Šā vai tā, kad jūs atbrauksiet, mēs varētu.., — Viņa apklusa. — Atliek tikai noprecizēt adresi. Tas ir Dienvidņūhilā. Bet būvgabals jaunajai mājai ir pakalnā pār Ņūhilas lici, ar skatu uz zundu.

Kad viņi bija beiguši, Rafs izveda misis Vertensoni ra-sētavā pie Fēbas Dannas. Ebijs ieskatījās pulkstenī un vaicāja mis Dannai, vai drīkstētu uzaicināt viņu, tas ir, visus šeit esošos, uz pusdienām Tauntonas klubā.

Tūlīt pēc kluba agrā pēcpusdienā Rafs brauca uz ziemeļrietumiem, uz Smisberiju, pie mācītāja Strindžera. Tauntonas apkaimes kā laizīt nolaizītās savrupmājas un kroketa laukumi, un braucēju pilnās šosejas jau bija garām. Cauri Redingai, Ņūtaunai un Brukfīldai, pa ceļu līkumiem lejā uz veco, pēc skata nedrošo dzelzs tiltu pāri Hauzetonikas upei, aiz kuras sākās jau Ličfīldas apgabals, tālāk gar klinšaino straumi un mūžzaļo krūmāju pieaugušo ieplaku, cauri senatnīgajai Bridžvoterai ar vienu vienīgu veikalu, toties divām baznīcām un uz ziemeļiem — augšā un lejā, augšā un lejā pa Berkšīras pauguru piekājēm.

Bet visu ceļu viņu spārnoja izredzes uzcelt māju Ver-tensoniem, pat kaut kas lielāks par izredzēm — reāla iespēja, un šī drošības apziņa darīja braucienu uz Smisberiju vēl jo brīnišķīgāku.

Šie lauki bija kā radīti arhitektam, īsti lauki, kas valdzināja viņu, kā valdzinātu Morisu Blūmu, kurš savos braucienos no pilsētas uz pilsētu te labprāt ieturētu pusdienas vai pamakšķerētu.

Šie vēl tiešām bija tikpat kā nesagandēti lauki: plašo klaju pakalni un lejas zvēroja rudens lapu sarkanumā, mežu skupsnas raiboja dzeltenās zelta rīkstēs un rudoja lazdās, pret visu noziedu dzeltējumu sulīgi mirguļoja lauru leknais zaļums un dzirksteļoja ogas.

Taču vienlaik šis krāsu pārmērs bija maigs un draudzīgs, tas it kā aicināt aicināja, lai tajā brīvi un dabiski iekļauj cilvēku mājokļus.

Kaut gan vajadzēja uzmanīt ceļu, Rafs paguva vērot arī ainavu, tikpat kā neko nepalaižot garām neatzīmētu; kā jau vairumam arhitektu, viņam bija kaut kas «trešajai ācij» līdzīgs, kas instinktīvi izvērtēja ainavu un tās īpatnības līdz pēdējam sīkumam.

Pirmo reizi viņš brauca pa šo ce|u, ar visu sirdi ļaudamies tā skaistumam — sūnu un ķērpju zaļi pelēkajiem toņiem uz ganību žogu sadēdējušiem akmeņiem, kanēļ-brūnu un melnbaltu govju plankumiem pret šķūņu un laidaru izbalējušo sarkanumu, rupji kaltu vēja rādītāju gaiļiem, balto priežu sudraboti zaļajām svecēm, kas slējās pār Kornvelas augstumiem, urgām un strautiem, kuri uz-šalkoja un uzzibsnīja pļavu zaļumā, un mijīgajai Hauze-tonikas straumei, kura plūda pa līdzenumiem, lauzās sirmās klintīs un grieza ap akmeņiem viruļus — neskaitāmu foreļu patvēruma vietas.

Tuvāk un tuvāk Smisberija. Pagrieziens uz austrumiem.

Pēc šī senatnīgā Konektikutas stūrīša viņš bija ilgojies jau kopš 1943. gada, kad pirmoreiz te nokļuva ar karaspēka daļu un vēlāk, mācību gados, kad brauca no Ņūheivenas uz Kornvelas, Kanaanas un Šermanas topogrāfiskām studijām.

Šis tad bija īstais darbalauks arhitektam: nepakļāvīgs un izaicinošs, bargs un tradīcijās iesīkstējis un taisni tālab jo vairāk vērts, lai tam veltī vislabāko, ko mūsdienu arhitektūra spēj sniegt.

Smisberija. Pašā pilsētiņas vidū parka ziemeļu galā kongregacionālā baznīca, ko Rafs tagad redzēja otro reizi. Draudze dibināta 1731. gadā. Pašreizējā baznīcas ēka celta 1809. — parastais baltais dēļu apšuvums, krusta smaile pār astoņstūrīgo zvanu torni. Un zem šī baltuma sausā puve, ķirmji, termīti.

Strindžeri dzīvoja turpat aīz parka stūra lielā, jau pamazām grūstošā koloniālstila mājā, kas piederēja baznīcai. Griežot mašīnu šaurajā gatvē, Rafs ieraudzīja Ke-netu Strindžeru svīterī un vecās jūrnieku biksēs tupam mauriņā un labojam rotaļu kuģīti mazai meitenītei, kas stāvēja viņam blakus. Un arī Molliju Strindžeri, slaiku, mūsainu, rudiem matiem, iznākam uz lieveņa ar divgadīgo Džoanu pie rokas.

— Sveikil « iesaucās mācītājs.

Rafs pavicināja ar roku un izkāpa no mašīnas, viņš stāvēja un skatījās uz šo ģimenes idilli. Neslēptas skaudības nopūta izlauzās no viņa krūtīm.

Kens Strindžers pienāca un paspieda Rafam roku. Viņš izskatījās jaunāks un atlētiskāks nekā pagājušo vasaru, iedegums bija tumšāks un smilšu krāsas mati izbalojuši saulē. — Pazudušā arhitekta atgriešanāsl — viņš sacīja, pienākot Mollijai, kurai nopakaļ svarīgi tipāja Džoana,

— Mēs jau bijām sataisījušies sūtīt jums oficiālu uzaicinājumu, Raf, — Mollija iesāka.

— Jā, — Kens teica. — Bijām. — Viņa zēniskā seja sadrūma. — Mēs bijām panākuši krietnu progresu, Raf, bet gandrīz vai burtiski vakar šis tas atgadījās, un baidos, ka izredzes uz jauno baznīcu bēdīgas...

25

Trojai ne prātā nenāca atsaukt uz svētdienas vakaru iecerētās viesības. Ja arī dzīve kļuvusi melnāka par melnu, tad labāk jau uzrīkot viesības nekā tupēt kaktiņā un apraudāt savu nelaimi.

Protams, sāpes nenoslīcināsi kokteiļos, lai cik tos nedzertu, un, lai cik jautras izvērstos viesības, nekas nemainīsies uz labu. Apgrozīties viesos — kāds ducis jau bija ieradies <— daudz vieglāk nekā, patiesību zinot, domāt tikai un vienīgi par Vinsentu. Un neaizmirst, ka šo tikpat kā zaudēto vai pavisam zaudēto spēli pati vien esi sākusi, pie pilna prāta un saprašanas būdama. Taču pēc trim mēnešiem piedzims bērns un izturēt vajadzēja šā vai tā.

Un, lai jo ciešāk aizsegtu savas bēdas citu acīm, viņa bija uzvilkusi burvīgu-ķīniešu jaciņu, kas pēc paša Vin-senta atzinuma tik jauki piederēja pie šaurām biksēm. Jā, Vinsents un noblesse oblige.

Kopš tās trešdienas viņa laiku pa laikam bija centusies sev iestāstīt, ka tas nemaz nav taisnība, nekas cits kā viņas slimīgo iedomu vai samaitātās fantāzijas auglis. Tomēr Pēta Milvina no viņas bija vairījusies, pārāk nepārprotami vairījusies. Un, ja vēl palika sīka cerība, tā izgaisa, Floidam Milvinam ierodoties. Jo viņš ieradās viens.

— Kur ir Pēta? — Troja, priekšnamā viņu sagaidīdama, jautāja.

— Mājās palika nelaimes čupiņa, kas saucas par manu cienīto. Un nebija spējīga izkustēties, — Floids atbildēja. — Kaut kāda tur mistiska migrēna.

— Patiešām? —• Troja ne aci nepamirkšķināja no šī pēdējā trieciena.

Floids Milvins pamāja. Saviem trīsdesmit diviem gadiem viņš bija daudz-par tuklu, to nespēja noslēpt pat laba drēbnieka šūtā tvīda žakete ar iegrieztām kabatām un šķeltnēm sānos. Laba da|a lieko tauku likās sakāpusi sejā, sablīdusi ap acīm, liekot tām izskatīties vēl tumšākām un mazākām, uzvelvējusi vaigus un mazo muti saspiedusi sārtā, īdzīgā nullītē.

— Jūs izskatāties graujoši savā austrumnieciskā greznībā, — Floids teica.

Un vēl kas par Pētu — viņa nebija no tām sievietēm, kas apaukstēšanos vai galvas iesāpēšanos uzskata par slimību, neirotiķe viņa nebija ne mazākā mērā. Jā, bet ari Ņina likās allaž tik vēsi nosvērta un nejūtīga, kamēr ņēma un sadedzināja Ebija drēbes.

— Viesu, ka biezs? — Floids savilka mazo mutīti ur-skulī un pabāza galvu dzīvojamā istabā pa labi no priekšnama, kaut gan tikpat kā .visi bija viesistabā turpat pretim.

Troja nepaspēja atbildēt, jo parādījās Vinsents, nepanesami starojošs un skaists pelēkā flaneļa uzvalkā ar melnbalti svītrotu vesti. — Kur tad Milvinu otrā puse?

Kad Floids pastāstīja, Vinss teica: — Tiešām? Nepatīkama būšana. Ko lai dara, ejam un taisām vienu kraķīti.

Troja atkal vēra durvis, ielaizdama Andželu un Tomu Lauringus.

Bet sevī rūgti nosprieda: jā, tas, ka Floids atnāca viens, pielika punktu neziņai un šaubām.

Pēta Milvina, viņas kaimiņiene, sirsnīgā draudzene un apjūsmotāja, Pēta, kas sūkšus uzsūca katru vārdu, ko Troja sacīja, kas saldi šausminājās, kad Troja viņai izskaidroja, kā funkcionē vēlēšanu kolēģijas, bija satriekta un izbijusies, kad Troja paskaidroja, ka Amerikas pilsoņu tiesības nebūt nav būvētas uz klints un katra pienākums ir sekot, lai tās taptu ievērotas, Pēta, kas kāri klausījās un gribēja, lai Troja dalās ar viņu visā. Arī Vinsentā... Kaut gan pirmo soli Pēta noteikti nav spērusi. Tik daudz Troja saprata.

— Klau, Troja, — Pjetro, vīna un jautrības spārnots, uzspīdināja baltzobainu smaidu, — vermuts izčūkst kā uz karstas plīts.

— Ko? Ai, nekas! Kad būs cauri, pārslēgsimies uz heresu. Ap to laiku neviens vairs tāpat nemanīs, ko dzer.

— Tie bija jūsu vārdi, — Pjetro sacīja. Ieraudzījis, ka Andžela Lauringa ņem mutē cigareti, viņš veikli nolika paplāti ar vīnu uz kāpnēm, uzrāva sērkociņu un galanti pasniedza dāmai uguni.

— Dievīga pipardozīte! — Andžela, Trojas kādreizējā klases biedrene, jūsmīgi apskatīja Trojas mitekli. Savam garajam, nopietnajam vīram viņa teica: — Pielūko, ka nenodauzi pakausi, Tom!

— Muzeja apskate kvalificēta gida vadībā divdesmit pieci centi! — Troja izmocīja visgaišāko smaidu un izvadāja Lauringus pa senatnīgo namu.

Tad viņai piestāja Ebijs. — Kā tu domā, vai nepiezvanīt Rafam? Viņa joprojām nav. Solījās atvest Fēbu Dannu piecos, bet nu jau pāri sešiem.

— Labāk iemet vēl vienu, mīļum, — Troja sacīja. — Viņi būs kaut kur nobremzējuši uz seksa seansu mašīnā.

— Dieva dēļ, Troja! — Ebijs nervozi skatījās ārā pa šauro priekšnama logu.

Troja pavērās brālī un klusi teica: — Es visu saprotu, mīļum. Tas ir brīnišķīgi! Tu noteikti iekristu kādās lamatās, ja laimīgā kārtā nebūtu iepazinies ar viņu.

— Kā tu domā, kur Rafs varēja aizķerties? — Ebijs jautāja.

— Kāpēc tu neaizbrauci viņai pakaļ pats? — Troja pavaicāja. Pārķērusi Pjetro skatienu, viņa pamāja un paņēma no paplātes glāzi martīni Ebijam.

Ebijs ierāva ātru malku. — Saproti manu situāciju. Es zināmā mērā mestu uz viņu ēnu.

Troja piekrita.

— Mana dzīve ir sagājusi tādā grīstē, ka vai pašam jāsajūk, — Ebijs teica.

Un Troja iebilda: — Dārgum, tu taču nedomāsi, ka tev galīgi jāiznīkst vai jākļūst par mūku Ņinas dēļ.

— Nē, bet precēts vīrs es esmu, un tur neko nevar grozīt.

— Tu jau esi runājis ar Elsvortu?

Ebijs pamāja. — Viņš teica, ka nekas nav iespējams, kamēr Ņina ir slimnīcā. Un, ja viņai kļūšot sliktāk un būšot ari turpmāk slimnīcā jāpaliek, laulību nevarot Šķirt, ja vien... — Viņš atkal paskatījās pa priekšnama logu. — Redzi, Rafam arī Fēba izteikti patīk. Viņš bija septītās debesīs, kad es lūdzu viņu aizbraukt pēc Fēbas,

Kur, tu domā, viņi varētu būt? Rafs nebūtu Rafs, ja pa ceļam kaut kur neaizmaldltos!

Un Troja, kurai uz sirds gan nebija mazāks akmens, uzsmaidīja brālim un sacīja: — Šķiršanas lietā, manuprāt, noteicējs nav Elsvorts. Vispirms tev jāvienojas ar Helēnu.

Ebijs piekrita: — Jā. Tev taisnība. — Viņš domīgi skatījās savā glāzē. — Redzi, man vajadzēja noīrēt viņai numuru viesnīcā, netālu no slimnīcas. Viņai neko nevar iestāstīt, un katru reizi, kad mēs tiekamies, viņa skatās uz mani tā, it kā es būtu iedzinis viņas bērniņu trako namā.

— Jo vairāk šajā bēdu laikā tev vajadzīga kāda mīļa sirsniņa blakus. — Troja centās būt nopietna.

— Ai, par tādu meiteni kā Fēba... — Ebijs sastomījās, un viņa vaigos iesitās sārtums.

Kāpņu galā parādījās Vinsents. — Labāk ej pie viesiem, dārgumiņ! Man virtuvē jāpieskata kerijs. īpaši palutini Floidu — labi? — Un jautāja Ebijam: — Kur ir Rafs?

— Kuru katru minūti viņam vajadzētu būt klāt. — Ebijs sarauca pieri un gāja pie loga.

— Gribētos zināt, kas viņam sanācis ar baznīcu, — Vinsents sacīja. Izklaidīgi viņš atsita žaketi uA pavirpi-nāja pirkstos savas melnbalti svītrotās vestes tumšo vara pogu. — Sāk izskatīties, ka Floidu un abus viņa partnerus mēs dabūsim. Viņi ir jau nobrieduši. — Viņš noliecās pie Trojas un pēkšņi noskūpstīja viņu uz mutes kaktiņa. — Neizlaid Floidu no acīm, pelīt!

— Jā, — Troja teica, norija rūgtumu un gāja uz viesistabu.

Vinsents beidzot ar visu sirdi ļāvās viesību priekam, galvenais, ka viņu vairs nemāca bailes. Troja neko nebija uzzinājusi, viņai nebija ne jausmas. Par to viņš varēja būt drošs. Kam viņš vispār bija uztraucies un svīdis aukstus sviedrus trešdien birojā un vēlāk mājās? Galīgi ne par ko. Viņam neko nevarēja piesiet.

Iedams cauri ēdamistabai, viņš pamāja Lauringiem, kuri nupat nāca iekšā. Andžela Lauringa bija no tām sievietēm, kas, sava garā auguma kautrēdamās, staigāja uzrautiem pleciem. Pagājušā aprīlī viņa bija mantojusi ceturtdaļmiljona dolāru. Ar Tomu, ķīmiķi, viņa bija apprecējusies, kad Toms vēl strādāja Masačūsetsas tehnoloģiskajā institūtā. Tagad viņš strādāja Bridžportā —, un Lauringi prātoja celt māju ar īpašu piebūvi Toma laboratorijai. Pagaidām tā bija tikai tāda parunāšanās. Viņi vēl nezināja, vai Toms paliks vai ari viņu pārcels uz Vidējiem Rietumiem.

Ejot garām ēdamistabas kamīnam, Vinss ceremoniāli paklanījās Hannas Trojas portretam, kas svaigi labotā un zeltītā ietvarā karājās virs kamīna dzegas. — Hanna izskatās tā, it kā viņai neganti gribētos ēst.

Ari citi paskatījās uz drūmo portretu.

— Nu, Tom, — viņš uzbilda Lauringu, — kad viņi taisās izdzīt jūs mežonīgo Rietumu tuksnesī?

Toms Laurings paraustīja plecus. Andžela teica: — Es savu ultimātu Tomam un kompānijai esmu jau uzstādījusi. Mēs paliekam Ņūkanānā, un cauri.

— Ja jūs paliekat, — šīs apņemšanās iedrošināts, sacīja Vinsents, — tad pirmais solis uz mājas celšanu jums taču zināms, vai ne? Jums jāapskatās pēc spoža arhitekta.

— Bet kur tad lai mēs skatāmies? — Andžela Lauringa teica, un visi sāka smieties.

— Jā, tas ir jautājums. — Vinss uzzibsnīja baltos zobus smaidā. Viņš ieraudzīja, ka Floids Milvins nāk šurp gluži vientuļš, ar pustukšu glāzi rokā. — Pjetro! — Vinss uzsauca. Tomēr pats bija spiests iet pie bufetes, kur šis itāliešu sušķis turēja aiz pogas kādu viesi. — Pjetro, kā būtu ar vēl vienu glāzi misteram Milvinam?

— Taps darīts, Vins, — Pjetro atsaucās.

Nu jā, protams, tā Troja saprot attiecības ar kalpotājiem. Nīgri viņš teica: — Un, kad dzēriens būs pasniegts, vai jūs neieskrietu virtuvē pēc salātu paplātes? Neaizmirstiet arī zālītes!

Vinss pieskatīja, lai Floida glāze tiktu piepildīta, un tad veda viņu pie Lauringiem. Priekšnamā bija dzirdama Trojas balss, apsveicinoties ar Rafu Blūmu un Fēbu Dannu. Viņš dega nepacietībā ātrāk parunāties ar Rafu, uzzināt, kā gājis Smisberijā. Bet nekādi nevarēja skriet pie Rafa. Bija laiks gatavot salātus.

Viņš novilka žaketi, kad Pjetro atgriezās un nolika visu nepieciešamo uz bufetes. Un tūlīt ari ķērās pie darba, bet Andžela, Toms, Floids un vēl viens pārītis sanāca viņam apkārt un skatījās.

Pat vairāk.

Šiem cilvēkiem bija jāskatās. Viņš to pieprasīja, sākdams salātu jaukšanas rituālu.

— Vai tie būs tik gardi, kā izskatās? — Andžela vaicāja.

— Lai tikai pamēģina nebūti — Vinss iesmējās.

— Katra zālīte speciāli gādāta no citas pasaules malas.

Viņš uzrotīja piedurknes, atpogāja vesti un ķērās pie

darba ar tīši uzspēlētu veiklību; ķēra majorāna lapiņu no burkas, ķeksēja saldo baziliku un estragona šķieznas, iemeta koka miezerī un ar pedantisku rūpību, vieglam pussmaidam sejā rotājoties, grieza piestiņu, kamēr zaļumi bija saberzti pulverī,-

Pat vairāk.

Viņš apzināti veidoja savu personību. Pats. Ne vairs Ebija Ostina ēna. Ne anonīms skatītājs Rafa Blūma pa-vāriskajiem trikiem. Nolemts tas bija sen —< jau tovakar Vudmontas kotedžā, kad Rafs improvizēja salātus. Nolemts pašam kļūt par kulinārijas meistaru. Nevis pa roku galam kā Rafs, bet dziļas un dramatiskas gardēdības garā. Uzcītīgi viņš studēja un vāca padomus, norādes, receptes, kolekcionēja visizsmalcinātākās pavārgrāmatas. Rezultātus izmēģināja pie Trojas. Un tagad zināja, ka nav vairs iesācējs.

Taču galvenais bija savu mākslu pasniegt, pārvērst to par iespaidīgu un aizraujošu rituālu, lai mielasta gaidītājiem siekalas sāktu tecēt vēl pirms ēdiena nobaudīšanas.

Ap viņu drūzmējās jau gandrīz visi ciemiņi. Ienāca Troja ar Rafu, Ebiju un Fēbu Dannu. Un Troja teica:

— Dievs tas kungs rada salātus.

— Dievs tas kungs ir graujošs, — sacīja Andžela.

Vinss rāvās pilnā sparā. Viņa elkoņi, viņa pirksti gluži

fantastiskos vijumos zibēja pār milzīgo koka bļodu, virpināja piestu, sastinga nogaršojot, zibenīgi piešāva lāsi angostūras un šķipsniņu ingvera.

— Tīrais Toskanīni, — atzīmēja Marks Holiens, pensionēts tiesnesis, viens no kādreiz slavenā Rūzvelta «smadzeņu tresta» vīriem. Troja ar viņu bija iepazinusies Taun-tonā, un vecā politiķa nostāsti par F.D.R.[5] ēru apbūra viņu, kā jaunu arhitektūras kursa studentu pirmā dzirdējumā apbur leģendas par Frenku Loidu Raitu.

Kad dižais salātu jaukšanas rituāls bija galā, Vinss ieslēdza vara sildāmbļodu un atnesa no virtuves jau aiz* laikus sagatavoto omāru keriju.

Bija pusdesmit. Viesi paspējuši tik pamatīgi iemest un izbadoties, ka jau salātu ceremonijas laikā siekalas vien rija, tāpēc Vinss varēja justies drošs, ka viņa cienastam būs vētraina piekrišana.

Tā arī izrādījās, un Vinss sēdēja uz ēdamistabas kamīna malas zem Hannas portreta, pieticīgi un pat mazliet kritiski nobaudīdams savas vakariņas, kamēr ap viņu brāz-moja īsts suminājumu viesulis.

— Tu nu gan esi laimīga, Troja! — Andžela Lauringa jūsmoja. — Manam vīram ne prātā nenāca kaut reizi pa-saimniekot, kad es biju stāvoklī.

— Jā, kamēr esmu stāvoklī, Vinsents tikpat kā neko nav atstājis neizdarītu, — Troja noteica.

Viņas tonis un atbildes daudznozīmība lika Vinsam iztrūcināti pacelt acis no šķīvja un paskatīties uz Troju. Kājas sakrustojusi, viņa vienās zeķēs sēdēja uz paklāja pie sienas kopā ar Marku Holienu, Rafu, Ebiju un Fēbu Dannu.

Troja uzsmaidīja viņam, un viņš uzsmaidīja Trojai un pat pamirkšķināja, kaut gan redzēja, ka Trojas acis nesmaida.

Jeb vai tās bija tikai baiļu iedomas, vainas apziņa?

Droši vien.

Jo kā gan viņa varētu zināt? Tas nekādi nebija iespējams.

Bet ēstgriba bija samaitāta, un viņš atstūma šķīvi. Piecēlās un sāka rosīties. Kā īsts namatēvs. Viņš apstaigāja viesus, tad izgāja otrā istabā pēc vēl vienas porcijas ke-rija ar salātiem Floidam Milvinam.

Tovakar, jau priekšnamā ienākdams, Rafs redzēja, ka nodarījis Ebijam pāri, kavējoties ar Fēbu Dannu ceļā. To nepārprotami rādīja Ebija saspringtā seja un izmocītās acis. Un bijīgums, saņemot Fēbas roku kā aizspurgt gatavu taurenīti. Cik nelāga savā vieglprātībā viņš bija izrīkojies, visu šo ilgo laiku turēdams Fēbu projām no Ebija!

— Jūs laikam braucāt vismaz caur Filadelfiju, — Ebijs pārmeta.

Mēs apskatījām vietu, Vertensonu būvgabalu, —

Rafs sāka taisnoties, bet aprāvās; šis nebija īstais brīdis, lai klāstītu Ebijam, ka viņš savā aizrautībā zaudējis katru apjēgu par laiku. Ideāls būvlaukums, .veseli četri akri stāva, jūras ieskauta krasta. Rafs bija izstaigājis katru šīs zemes pēdu, aprakstījis visus kabatās atrodamos papīra galus ar piezīmēm,'spraudis sprunguļus zemē, iezīmēdams mājas izvietojumu tā, lai nams organiski izaugtu no krasta, ar fasādi uz dienvidiem un plašu skatu uz jūru. Mežonīgā sajūsma par tādu būvlaukumu bija dzinusi viņu to pārstaigāt vēl un vēlreiz, un Fēba Danna bija pacietīgi gājusi viņam pa pēdām, uzdodama jautājumus un salīdzinādama atbildes ar Ebija apsvērumiem.

Bet neko tādu viņš Ebijam neizstāstīja. Toties, kad viņi bija palikuši divatā, teica: — Brīnum jauka meitene, atsaucīga pēc velna, un idejas viņai nāk laukā cita par citu spožākas.

Ebijs tikai mēmi paskatījās.

Drīz pēc vakariņām Fēba, izdzerto kokteiļu spārnota, sameklēja viņu, izveda priekšnamā, pārsteigtā Ebija acu priekšā noskūpstīja un paziņoja: — Es pēkšņi sapratu, Ebij, ka, vienīgi pateicoties Rafam Blūmam, mēs vispār esam satikušies, citādi tas nebūtu noticis.

— A! — Ebija saspringtā seja atvilga.

— Vai tad tas nav acīm redzami, Ebij? — Fēba neatlaidās. — Loisa gribēja, lai es iepazīstos ar Rafu, Rafs mani iepazīstināja ar jums, un jūs... — Viņa izdvesa garu, vaļsirdīgu nopūtu. — Pagalam es esmu. Mēs esam laimes ... tas ir, gandrīz ...

Sos nesakarīgos vārdus Rafs varēja iztulkot vienīgi tā, ka viss būtu labi, ja Ebijs nebūtu precējies.

Daudzējādi Fēba likās gandrīz vai Trojas līdziniece. Tikai bez Trojas balamutības un lētā — viesistabas līmeņa liberālisma.

Cauri priekšnamam nāca Vinss un Troja. Vinss apstājās un teica: — Vai jūs neiznāktu uz brītiņu virtuvē? Man arī gribētos būt lietas kursā. Nē, labāk uzkāpsim augšā uz mazu apspriedi!

Ebijs vilcinājās, skatīdamies uz Fēbu, Troja sacīja: — Es viņu pieskatīšu.

Rafs devās pa kāpnēm augšā, zemu pieliecis galvu, lai nenodauzītu to pret šķērssijām. Viņš dzirdēja Fēbu vaicājam: — Troja, vai jums kaut kur nemētājas kādi balti mākslīgi ziediņi?

— Droši vien, — Troja atbildēja. — Kāpēc?

— Man ir ideja, — Fēba teica.

Augšā Vinsa darbistabā viņi izskatīja metus Floida Mil-viņa apbūvei. Vinss jautāja: — Kā tev gāja ar baznīcu, Raf? Ir kādas izredzes?

— Vispār — jā, — Rafs sacīja. — Bet pagaidām izveidojusies diezgan bēdīga situācija.

— Skaidrs, — Vinss izmeta un lika lielās metu loksnes atpakaļ uz rasējamā dēļa. — Tiklīdz lieta nonāk līdz celtniecības komitejai, tu, Ķaf, nevari novaldīties nesalaidis visu dēlī.

Rafs jau bija pietiekami daudz dzēris, lai atcirstu: — Vai tev neliekas, ka būtu laiks aizmirst manu izgāšanos ar Ņūhilas skolu?

— Pagaidi, Raf...

— Tu pat negribi zināt, kas noticis? — Rafs jautāja.

— Gribu gan, — Vinss teica.

Un Rafs pavēstīja: — Noticis tas, ka galvenais ziedotājs, kas parakstījies par lielu žūksni naudas, apslimis ar kuņģi, nolicies Maijo slimnīcā un, kamēr viņš nebūs vesels un atkal mājās, neko nevar iesākt.

Vinss tad sacīja: — Vai nebūtu iespaidīgāk, ja nākošo reizi mēs tur ierastos visi trīs?

— Nē, — Ebijs iejaucās. — Tas izskatītos jau pārlieku uzbāzīgi.

— Es vienkārši domāju, ka Rafs zināmā mērā... — Vinss saminstinājās. — Redzi, dažam labam no celtniecības komitejas var rasties aizspriedumi, kurpretim mēs visi trīs, kopā ņemti, jau stāvam pāri atsevišķām reliģijām.

Rafs saspringa.

-— Vinsam ir sava taisnība, — Ebijs teica.

— Ko? — Rafs pārsteigumā iepleta acis. Nē. Ebijam viņš neko nesacīs. Tas nebija Ebijs, kas tur runāja, bet viņa pirmītējais sāpinājums.

— Paklau, Raf, — Vinss bilda.

Bet Rafs naidīgi pārtrauca Vinsu pašā sākumā: — Kas, tavuprāt, projektēja pirmo sinagogu Amerikā? To, kas Ņūportā? Ebrejs? Ne velna! Pīters Herisons. 1763. gadā. — Ar to pašu Rafs sava niknuma pulveri bija izšāvis un iesmējās. — Tagad būs otrādi. Dots pret dotu.

Taču rūgtums palika. Vēl ilgi pēc vakariņām, Kārtējo reizi bija uzliesmojusi slepenā neapmierinātība, kas gruzdēja ikvienā no viņiem jau no paša līdzdarbības sākuma.

Un tādās reizēs vajadzēja ar nožēlu domāt, cik daudz prātīgāk viņš būtu darījis, palikdams viens un paļaudamies tikai uz saviem spēkiem.

Vienīgais gaismas stariņš — paredzamais Vertensonu nams, kaut gan arī to varēja nomākt un aptumšot visādi ņzspiestās partnerības blakus apsvērumi. Un tomēr. Tikai pateicoties šai partnerībai, Loisa Vertensone bija viņu atklājusi.

Rafs bēdīgi klaiņoja pa senatnīgo namu. Visur priekšā izrādījās kāds pārītis, nogrimis nopietnās sarunās, vieglprātīgākie dejoja, bet lielajā istabā pie kamīna uzstājās Troja — sīciņa, par spīti apaļumam, — un ausīs viņai šūpojās baltu puķu auskariņi, ar kuriem Fēba Danna bija viņu izrotājusi pēc vakariņām. Troja uzstājās ar runu draugu pulciņā uzbrukdama un aizstāvēdamās, pravietodama, pārstāvēdama tizlos un klibos, aklos un nolēmē-tos, baltos un melnos. Visa šī Trojas politisko zinātņu lekcija veda pie viena kopsaucēja: var piedzimt ar sudraba karoti mutē — bet vai tāpēc tā karote lai aizspraustu katru spēju veselīgi domāt?

Kad jel viņai apniks šī spēlīte?

Rafs gāja tālāk. Un jutās pateicīgs Vinsam, kas izsauca viņu priekšnamā, kur jau gaidīja Ebijs, lai ietu augšā uz Vinsa darbistabu apspriesties ar Floidu Mil-vinu. Tomēr augšā Floida nebija. Kādu laiciņu viņi gaidīja, tad Vinss ieminējās: — Floids droši vien nošmaucis lejā pēc kāda kokteiļa, es labāk noiešu viņām pakaļ,

Vinss jau pagriezās uz durvīm, kad no kāpņu laukumiņa atskanēja Trojas balss: — Vinsent, es velku striķītī tavu klientu! — Viņa parādījās ar Milvinu, kam rokā bija viskija glāze.

— Pašā laikā, —- sacīja Vinss. *— Es jau grasījos iet lejā un skatīties, kur jūs esat palicis, Floid. Mūsu firma te pārstāvēta no pirmā līdz pēdējam vīram.

—• Un es skrienu vilkam taisni rīklē? — Floids Mil-vins savilka mazo muti sārtā urskulītī, iebāza roku tvīda žaketes šķeltajā kabatā un atskatījās uz Troju. — Neatstājiet mani vismaz jūs! Trīs pret vienu. Tas nav godīgi. Būtu jel pagaidījuši, kad arī mani partneri klāt!

— Lai notiek, es jūs neatstāšu, — Troja teica. Un nosolījās pārējiem: — Es sēdēšu klusi kā pelīte un nejaukšos vīriešu darīšanās.

Rafs pasteidzās piebilst: — Es pievienojos pelītēm. — Viņš gāja Trojai līdzi uz sarkano zvilni istabas galā; labāk turēties nost no Vinsa projekta. Ja tur kaut kas pajuks, tad lai nevaino viņu.

— Tu esi redzējis Verna albumu? — Troja vaicāja.

— Nē, — Rafs atbildēja.

— Gribi paskatīties?

— Jā, — viņš teica un nolūkojās, kā Troja iet pie blīvi piekrautajiem grāmatu plauktiem visas sānu sienas garumā. Nolūkojoties uz Troju tagad, kā viņa tvirti un graciozi, ķīniešu jaciņas blīvajam zīdam aizšalcoties pār šaurajām biksēm un senlaicīgajām rokas sprādzēm šķindot, iet pāri istabai, cik izsmalcinātas pašcieņas apgarota katra kustība, Rafs līdz sāpēm nožēloja, ka allaž izturējies pret viņu neiecietīgi un asi.

Jo viņš bija spiests atzīt, ka Troja nav vairs tā skuķe, ko viņš pirmoreiz ieraudzīja Ņūheivenas stacijā. Viņa bija kļuvusi it kā maigāka. Ģimenes dzīve viņu aizlauzusi, kaut gan Troja pati to, protams, noliegtu.

— Raf, — Troja nometās blakus Rafam zvilnī, — sen jau neesmu tik cieši un mīlīgi spiedušies tev pie sāna, vai ne? Tu nedomā, ka spaidīties ar grūtu sievieti ir piedauzība? Vinsents gan!

Rafs sacīja: — Es nupat domāju, ka tu esi mainījusies. Esmu maldījies. — Viņš mazliet atvirzījās un skatījās pāri istabai uz Vinsentu, kurš acīm redzami apstrādāja Milvinu visaugstākā līmenī, jo Floids klausīdamies, metos skatīdamies, ar galvu vien māja un laiku pa laikam atzīmēja šādus tādus skaitļus. Jā, Milvins bija pati uzmanība, tuklā seja saspringta, viss viesību skurbulis izgarojis, tagad viņš bija biznesmenis un tikai biznesmenis.

— Hei, Troja! — Tā bija Floida Milvina balss.

Rafs redzēja, ka Vinss, Ebijs un Floids vairs nav noliekušies pār rasējamo dēli.

— Vai jūs maz esat redzējusi šos pasakainos zīmējumus? — Floids jautāja. — Jūs vispār apjēdzat, kas jūsu vīram par galviņu?

— Jā. — Troja aizvēra albumu. — Tas ir kolosāli nostrādāts, vai ne?

Kad Ebijs, klusi atvainojies, noskrēja lejā, Floids Mil-vins atgriezās pie mazā, piepaceltā dēļa. Domīgi viņš pētīja metus. — Troja, — viņš ierunājās, — vai jūs izvēlētos kādu no šīm mājām, ja jums vajadzētu apmesties uz dzīvi Darjenas apvidū?

Troja piecēlās un nolika albumu uz zvi|ņa.

Pirms viņa paspēja atbildēt, Floids iesmējās. — Ir jau muļķīgi kaut ko tādu jautāt arhitekta sievai.

— Tos pašus jautājumus viņai esmu uzdevis arī es, — Vinsents sacīja, — Kā citādi es varētu noskaidrot sievietes viedokli?

Taču Trojas izbrīns un vieglā saraušanās lika Rafam noprast, ka Vinss par to nekad nav ar viņu runājis.

— Ja drīkst, es labprāt paņemtu šos zīmējumus līdzi uz mājām. Parādītu Petal', — Milvins sacīja. — Bez tam rīt ap pusdienas laiku es pilsētā satikšos ar Džordžu un Tedu. Man liekas, jūs esat trāpījis pašā simtniekā, Vin-sent. Triks ar moduļiem ir taisni ģeniāls.

Vinss atiezās platā smaidā. No skatiena, ko viņš uzmeta Milvinam, Rafs noprata: tūlīt Vinss laidīs darbā visu savu pievilcības spēku; tādos brīžos vērot Vinsu bija tīrā bauda.

— Lai mūsu jaukajai draudzībai nepienāktu gals, — Vinss puspajokam, pusnopietni sacīja, — atliek godīgi brīdināt, ka metos ieguldīts milzums darba un tas nav darīts par brīvu.

— Protams, protams, — Milvins atsaucās, — un tas, ko mēs esam pasākuši, nav nieka lieta. Mūsu apbūve rādīs augstāko klasi pa visām līnijām, ņemot vērā tās izvietojumu, citādi nemaz nav iespējams. Tāpēc arī apmesties jaunajā ciematā neļausim kuram katram. — Viņš aizrāvies pacēla balsi. — Ja par māju grib prasīt augstu cenu, tad bez ierobežojumiem nevar iztikt. Citādi iekulsimies bētē. Paši zināt, kā tas notiek — kaut kāds žīds vai itālietis ar trešās personas starpniecību nopērk, tad ievācas pats un piesmirdina visu ciematu.

Rafs paņēma albumu un, neskatīdamies fotogrāfijās, turēja sev priekšā. Viņš dzirdēja, kā nošķind Trojas rokas sprādzes, cigareti aizdedzinot. Tad atskanēja Trojas balss: — Floid, tā taču nav jūsu nopietnība?

Milvins iesmējās. — Es jau paredzēju, ka Troja sprāgs gaisāl

— Citādi Troja nebūtu Troja, — smējās arī Vinss. — Kopjamies labāk uz leju paraudzīt kaut ko dzeramu!

Rafs pacēla acis no albuma. Tas bija viņš, kam vajadzēja iet. Viņa klātbūtne šeit radīja neērtības sajūtu visiem pārējiem. Viņš negribēja piedalīties tādās lietās. Pārāk bieži viņš ar tām sadūrās. Sadūrās un izvairījās.

Ar dziļa pretīguma šermuļiem.

Vai dziļu garlaicību. (Tikai uz Marionu Makbraidu tas kaut kā neattiecās. No Marionas viņš pacieta visu.)

Tādās reizēs gribējās pazust, iegrimt zemē. Rīklē strēga ugunīgs kamols, krūtīs dega. Viņš sarāvās sāpēs no katra sitiena, ko vērsa pret katoli, Iru vai ebreju — galvenokārt ebreju. Jo ebrejs bija Moriss Blūms. Un Rafam, zinot, kāds cilvēks viņš bija, gribējās, lai arī citi to zinātu, mīlētu un saprastu Morisu Blūmu. Kā godavīru un cilvēcisku būtni.

Atkal kājas spēriens viņa tēvam.

Vēl viņš bija mierīgs. Ne bez vieglas ironijas raudzījās uz Troju, vareno grūtdieņu aizstāvi, kas iznāca istabas vidū, nostājās uz kareivīgi ieplestām, slaidām kājām un dārdināja rokas sprādzes, cigareti aizdedzinot. —- Nopietni, Floid, — viņa ierunājās, — jūs taču nedomājat izrīkoties kā pēdējais tumsonis jeb vai tomēr?

— Mīļā sirds, vai jums zināms, cik naudas jāiegulda tādā projektā? — labsirdīgi atvaicāja Milvins. — Mēs lēšam, ka trīs ceturtdaļas miljona.

— To es zinu, Floid, — Troja teica.

— Paklau, Troja, — Vinss, jau sākdams uztraukties, nīgri sacīja, — aiztaupi mums skandālu! Labāk raksti vēstules uz «Times» vai citām avīzēm! Tā nav mūsu darīšana.

—' Tā ir mūsu darīšana, — Troja atcirta.

— Vienu brītiņu, — Floids Milvins iejaucās. — Jūs droši vien nedaudz pārprotat. Mēs taču netaisāmies spraust pie mūsu ciemata aizlieguma zīmes vai taisīt troksni, ja kāds par miljoniem izsities lupatlasis no Septītās avēnijas grasīsies tur apmesties uz dzīvi. To visu var nokārtot klusībā. Ka ne gailis pakaļ nedziedās.

— Floid, man agrāk nebija ne jausmas, ka jūs arī esat no tādiem, — Troja lēni un klusi teica. —• Floid, es necietīšu, ka jūs tā runājat.

-— Paklausies, Troja, — Vinss sacīja vēl joprojām bezrūpīgā balsī, bet, Milvinam neredzot, uzmeta viņai lūdzošu skatienu, — tā galu galā ir tikai Floida darīšana. Nevienam un vismazāk pašam Floidam nepatīk piņķerē-ties ar ierobežojumiem. Bet, kad jāiegulda gandrīz mil* jons, vajadzīga zināma drošība.

— Drošībai Tas ir īstais vārds, — Floids teica. — Kas tad palika ar dzeramiem? Liecieties labāk mierā, Troja! — Viņš iesmējās. — Pietiek nelaimes, ka jūs taisāt gaisā parautu liberāli no Petas, nu jūs vēl ķeraties man arī klāt. Neies cauri, sirsniņ! — Viņš devās uz durvīm.

— Ja es būtu pārliecināta, ka jūs patiešām tā darīsiet, es nekad mūžā ar jums vairs nerunātu, Floid! — Nu Rafs pirmo reizi dzfrdēja viņas balsi iedrebamies.

Viņš neērti sagrozījās zvilnī. Albums noslīdēja uz grīdas.

— Mana sieva ir īpatne, — Vinss sacīja. — Jūs taču zināt, Floid.

— Skaidrs, ka zinu.

Floids un Vinsents gribēja iet laukā, bet Troja aizstās jās viņiem priekšā. — Vinsent, tu taču nevari darīt tik netīru darbu! Tu nevari!

Rafs sakustējās atkal.

— Troja! — Vinss brīdināja.

— Nē, tu nevari, — viņa sacīja. — Es nespēju iedomāties, ka tu jel zīmuļa galu pieliktu tik nekrietnam projektam! — Zodam drebot, Troja pagriezās pret Milvinu, sīciņa, ne pusi viņa augumā. — Un jūs arī" nevarat piedalīties tādā nekrietnībā, Floid! Nevienam, nevienam nav tiesību tā rīkoties!

— Troja, mīļā.,, — Vinsa pieglaudīgajā balsī ieskanējās drauds.

— Bet jūs nevarat izrīkoties, kā tikai ienāk prātā! — Viņa paspēra soli uz Floida pusi. — Nevienam nav tiesību noteikt kaut kādus savus likumus. Jūs aptverat, pie kā tas var novest? — Likās, nupat viņa sastomīsies un apklusīs. — Pieņemsim uz brītiņu, ka Tauntona noteikusi savus ierobežojumus. Teiksim — nepieļaut, lai te apmetas cilvēki, kas tirgojas ar kontraceptīviem.

Pussmaidiņš Milvina sarkanajā sejā saspringa cietā līnijā. — Nekļūstiet smieklīga, Troja!

Vinss bīdīja Floidu uz kāpnēm. — Neņem galvā, Floidl Tu pazīsti mūsu mazo krusta karotāju.

— Vinsent! — Trojas maigā balss kļuva spalga, viņa metās abiem vīriešiem pakaļ uz durvīm, roka pacelta, uzraujot spilgto, raibi izšūto ķīniešu jaciņu, tikpat nevainīgu un greznu, savai saniknotajai valkātājai neatbilstīgu kā baltie puķu auskariņi. — Vinsent, es nevēlos redzēt Floidu sava mājā! Un, ja tu kaut pirkstu piedursi šim projektam..,

, — Ejam iedzert, Floid! — Vinss izvilka Milvinu gaiteni.

— Vinsent! — Troja rāvās uz priekšu.

Bet tajā brīdī Vinsents ar kājas spērienu aizcirta durvis, Troja nepaspēja apstāties un ietriecās stenderē.

Rafs uzlēca kājās, no viņa apdomības vairs nebija ne vēsts, tāpat kā no viņa aklajiem aizspriedumiem pret Troju, viņš metās pāri istabai pie viņas. Kad izrādījās, ka Trojai nekas ļauns nav noticis, viņš atrāva durvis un, lai gan ar novēlošanos, atkārtodams tikai to, ko Troja bija pateikusi, uzkliedza: — Paklau, Vins!

Vinss apstājās kāpņu vidū.

— Mūsu firma to nedarīs, Vins, — Rafs sacīja.

— Tiešām? — Vinss paskatījās uz Troju un tad tikai uz Rafu, viņa balss kļuva cieta. — Mēs, cerams, esam arhitekti. Arhitekti atbild vienīgi par arhitektūru, nevis par morāli, ētiku vai politiku.

— Nē, tās ir savstarpēji saistītas lietas, šajā gadījumā pavisam noteikti, — Rafs atbildēja. — Un tā tam arī jābut. Un es necietīšu, ka firmā, kurā es strādāju, turpat uz blakus dēļa top tik cūcīgs projekts.

— Es eju projām, Vins. — Milvins pavēra ārdurvis, tiklīdz viņi bija lejā.

— Floid, lai tas paliek starp mums, — Vinss lūdza.

•— Paklau, Floid, tas nav domāts personiski! Ko visu cilvēki nesarunā, bet tas nav domāts personiski. Es zinu, ka ne Troja, ne Rafs nedomā ...

Troja izskrēja blakus Rafam kāpņu laukumiņā. — Domāju gan! Un arī personiski domāju! — viņa sacīja, kakla muskuļiem saspringti drebot. — Un, ja jūs pastāvat uz savu pretīgo ideju, Floid, mēs vairs nebūsim pazīstami!

Vinsam atlika vienīgi ar steigu izvadīt Milvinu.

Kad Rafs pagriezās, Troja pieplaka viņa plecam, iespieda muti piedurknē. Rafs dzirdēja aizžņaugtus šņukstus. Trojas rokas kļāvās ciešāk un ciešāk, līdz kamēr šņuksti pierima.

— Troja! Rafs neveikli noglāstīja viņas pakausi.

Troja atrāvās, pacēla pelēkās acis, vēl pavisam tumšas

no niknuma un asaru pilnas. — Esmu gan raudule. Paldies, Raf,

Novērsusies viņa steidzīgiem so|iem pārgaja pāri gaitenim un pazuda guļamistabā. Durvis klusi aizvērās.

Rafs palika kāpņu galā, skatīdamies uz šīm durvīm. Viņš nedomāja, kādas sekas bus visam, kas te dažu minūšu laikā noticis, viņš domāja par Trojas spontāno, kaislīgo uzbrukumu Milvinam un Vinsam. Tie vairs nebijā vārdi vien, pārejoša viesību izpļāpāšanās, tā jau bija rīcība.

Viņš joprojām stāvēja, atspiedies pret margu stūri. Trojas kvēlais godīgums bija viņu satriecis un nokauninājis.

26

Tērauda kolonnu un siju skelets, Trīsvienības bankas un krājaizdevu sabiedrības kauli, slējās ap Ebiju un Rafu, kad viņi pa rupjām betona pārseguma plāksnēm apstaigāja trešo stāvu; viņiem līdzi nāca Lems Heršijs un būvuzņēmēja darbu vadītājs Džozefs Saločīni. Bija pirmdienas rīts, un vēla oktobra dzēlīgais vējš it kā brīdināja par ziemas tuvumu. Rafs bija pavilcis zem žaketes biezu, rūsas brūnu svīteri, Ebijs jau valkāja savu pelēko mēteli ar platiem atlokiem. Viņi bija atsaukti no biroja vēl pirms Vinsa ierašanās, jx> misters Saločīni (saukts vienkārši par Salliju) prasīja mainīt trešā stāva grīdu līmeņus. Banka darba gaitā bija sadomājusi mainīt grīdu klājuma materiālu, un tagad attiecīgi vajadzēja citās telpās grīdu paaugstināt, citās pazemināt, lai tad, kad trešais stāvs būs gatavs, grīdas izrādītos vienā līmenī.

Četriem vīriem, šurp un turp pa visiem vējiem atklāto jaunceltnes skeletu staigājot un apspriežoties, brīžiem vajadzēja pat kliegt, jo virs viņu galvām ar ellišķīgu troksni montēja un iestiprināja tērauda sijās ceturtā stāva grīdas betona plāksnes, tomēr pie atrisinājuma viņi nonāca. Lems Heršijs varēja steigties atpakaļ uz biroju un Saločīni uzmeklēt savu namdaru un metinātāju priekšstrādniekus.

Džozefs Saločīni, protams, nevarēja zināt, ka starp Rafu un Ebiju vēl kopš vakardienas rūgst aizvainojums, kas nebija atradis izeju. Kad Rafs devās lejā pa sastatņu kāpnēm, Ebijs sacīja: — Pirms mēs atgriežamies birojā, es gribu ar tevi parunāt

— Es atkal gribu parunāt ar tevi, Ebij, pirms mēs atgriežamies biroji — teica Rafs.

Nonākuši pirmajā stāvā, viņi gāja uz dēļu nojumi, kas misteram Saločīni kalpoja par kantori un tiesas palātu. Pavirši sanaglotās dēļu būdas vidū dega petrolejas krāsniņa, sienas bija apspraudītas ar projekta kopijām, rīkojumiem un neizbēgamiem kalendāriem, kurus pušķoja sārtu daiļavu plikumi.

— Es tev zvanīju visu pagājušo nakti, — Ebijs sacīja, tiklīdz durvis aizvērās. — Gan divos, gan trijos, gan pēc četriem, bet tevis nebija.

Rafs saberzēja acis, kuras grauza neizgulētais miegs: pagājušo nakti viņš veda Fēbu uz Ņujorku, citādi nemaz* nevarēja būt, viņa vainas dēļ Fēba nokavēja pēdējo vilcienu. Pārāk ilgi viņi bija dzēruši kafiju ceļmalas resto-rāniņā, runādami gandrīz tikai par Ebiju vien, bet Ebijs savā pašreizējā garastāvokli to neuzskatītu par attaisnojumi!.

Taču Rafs bija pārāk noguris, tāpēc sacīja: — To es tev visās detaļās pavēstīšu, kad mums būs vairāk laika. Patlaban, Ebij, es gribētu zināt, kādu attieksmi mēs ieņemsim pret Vinsu sakarā ar šo Milvina projektu.

— Man labāk patiktu,,ja tu pievērsit! Fēbai mazāk uzmanības, — Ebijs nerimās, cieši raudzīdamies uz Rafu.

— Cik ilgi tu biji pie viņas mājās?

Rafs piegāja pie krāsniņas, pasildīja rokas.

— Cik ilgi? — Ebijs atkārtoja.

Rafs netaisni un nīgri atcirta: — Es gulēju ar viņu, un brokastis mēs ēdām gultā zem leoparda ādas pārsega, šodien Tauntonā es neesmu atgriezies un Fēba izsviesta no darba, tāpēc ka nav tur parādījusies! Dieva dēļ, Ebij, vai tu nevari nomierināties? Mums tagad jānoskaidro attieksmes mūsu kopīgā darbā.

— Tu varēji man no stacijas piezvanīt, — Ebijs teica.

— Es būtu viņu aizvedis pats.

— Ne velna, — Rafs sacīja, Tam tu esī pārāk smalks kungs, tu taču viņu nekompromitētu neparko! Paklausies, Ebij! Esmu noguris kā suns, birojā gaida darba rasējumi Korkorana bāram, tie jāpabeidz, tāpēc izspriedīsim to Milvina ķēpu. — Viņam nebūt negribējās izvairīties no sarunas par Fēbu, taču viņš juta: jo vairāk viņš skaidros un iebildīs, .jo nepārprotamāka Ebija greizsirdības apmiglotajam prātam liksies Rafa interese par Fēbu. To rādīja Ebija neatlaidīgais, ļaunais skatiens.

Ko viņa teica? — Ebijs prašņāja.

— Ko teica? — Rafs īdzīgi izberza acu kaktiņus; pēc atgriešanās Tauntonā viņš bija gulējis tikai trīs stundas. Zvanījis uz Detroitu, pūlējies dabūt rokā ārstu Rūdolfu Maijeru, no kura joprojām nebija nekādu ziņu. Detroita viņam atbildēja, ka ārsts Maijers nav vēl atgriezies no Čikāgas, kur notika kaut kāda mediķu konference. Astoņos viņš bija gājis uz biroju, lai palīdzētu nobeigt Korko-rana bāra pārbūves rasējumus. Vajadzēja arī izdomāt, kā lai taktiskāk nolīdzina plaisu, kas bija radusies viņa attiecībās ar Vinsu kopš vētrainās vakarnakts sadursmes un savstarpējiem apvainojumiem. Tāpēc Saločīni zvans par bankas būvē radušos problēmu bija patīkams iegansts, lai izrautos no naidīgi saspringtās biroja atmosfēras, ko Lēma Heršija un Sjū Kolinsas klātbūtne neļava izkliedēt.

— Ebij, mēs taisāmies izlemt par Milvina projektu vai netaisāmies?

— Kas tur ko taisīties? — Ebijs noburkšķēja pret zemo, brūno krāsniņu.

Rafs paskatījās uz viņu, — Tu vispār zini, kas vakar notika?

— Galvenos vilcienos — jā, — Ebijs atbildēja.

— Nu, un?

— Ja tu neko nezinātu par Milvina plāniem, — Ebijs teica, — tu visu šo putru nebūtu ievārījis. Tā patiešām nav mūsu darīšana, ņem, kā gribi.

— Bet mēs zinām, un attiecīgi tā ir mūsu darīšana, ~ Rafs sacīja. — Kopš kura laika tu esi gatavs parakstīt savu vārdu zem tādas cūcības?

— Mani tas vienkārši neinteresē.

*— Ebij, neizved mani no pacietības, — Rafs teica. — Attaisnojumus savai rīcībai vienmēr var atrast. Bet ieskatīsimies acīs patiesībai! Mēs zinām to, ko zinām, un, ja reiz zinām, tad mums neatliek nekas cits kā nesmērēt rokas.

— Ko tu gribi panākt no Fēbas? — Ebijs drūmi jautāja.

— Ebij, mēs runājam par...

— Tur nav ko runāt! Mēs darīsim savu darbu, un viss; skaidrs? — Ebijs viņu pārtrauca.

— Nē.

— Vai tev neliekas, ka esam zaudējuši jau pietiekami daudz pasūtījumu? — Ebijs jautāja. — Cik ilgi es, tavu* prāt, varēšu noturēties virs ūdens, turklāt vēl manā pašreizējā situācijā, kad...

— Vai tu padomā arī, ko tu runā? •— Rafs asi attrauca. — Kas, pie visiem velniem, ar tevi notiek? Tātad vajag tikai tevi mazliet piežmiegt, lai tu kļūtu par pēdējo lupatu? Par apdauzītu snobu, jā? Jeb vai tev pietiek aizsvilties pēc kāda skuķa, lai tu zaudētu cilvēka ģīmi un līdzību?

— Es atsakos tikai zaudēt un zaudēt! — Ebija balss pēkšņi uzviļņoja neparastā spriegumā. — Man pietiek! Es negribu zaudēt Fēbu, un es negribu zaudēt katru iespēju darīt savu darbu. Ja mēs atteiksimies, citi arhitekti vis neatteiksies. Ko mēs būsim panākuši? Pieņemsim, ka Mil-vins negrib ielaist nevēlamus cilvēkus savā ciematā. Bet vai mes varam likt roku uz sirds, ka nevēlamu cilvēku vispār nav? Šā vai tā, mani tas neinteresē, mani tas galīgi nemaz neinteresē, un man patiešām gribētos, lai tu neizgāztu pār citiem savus sarūgtinājumus un neuzmestos par vienīgo pasaules lāpītāju.

Auksta un rūgta sāpe aizžņaudza Rafa kaklu. Viņš uzgrieza Ebijam muguru un atgrūda nojumes durvis.

Viņš juta Ebija roku uz sava elkoņa.

— Raf...

— Liecies mierā, — Rafs izmeta pret vēju.

Ebija pirksti sažņaudzās, vilka viņu atpakaļ. — Raf, uzklausi mani! Raf, tev jau viegli. Kas tad tev? Ne tu esi precējies, ne iedzīts tādā strupceļā kā es. Man nav nekādas garantijas, ka atgūšu brīvību. Bet tu esi brīvs.

Rafs aizvēra durvis, ieskatījās Ebijam acīs. — Tad tāpēc, Ebij? Tevi nomoka vienīgi tas, ka tu neesi brīvs, bet es esmu, ka Fēbai nepietiks pacietības un attiecīgi...

— Es viņu zaudēšu. — Ebijam aizkrita balss. — Agrāk man nebija nekā tāda, ko es tik ļoti baidītos zaudēt, man tas neko nenozīmēja. Es zinu, ka viņa par tevi jūsmo, par tādiem cilvēkiem kā tu. Un, ja viņa negribēs gaidīt, ja kaut kas notiks ...

Rafs meklēja atbildi. Nevarēja taču pateikt: «Klausies, man daudz ko vajadzējis zaudēt, un man tas arī daudz ko nozīmējis, un neprecētam vai brīvam būt vēl nenozīmē būt laimīgam, tas nozīmē tikai aizvien dziļāku vientulību. Un vientulība ir viss, ko esmu ieguvis. Kāpēc tu iedomājies, ka tas ir viegli? Vai ka viegli iegūstams tas, ko vispār vērts iegūt?»

Kā no malas viņš dzirdēja savu stomīgo atbildi:

— Viņa taču pāri ausīm iemīlējusies tevī. Un tas, Ebij, ir vienīgais, ko tev vajadzētu zināt.

Ebija skatiens saspringa, acis tiecās apjēgt, atrast Raf а sejā apstiprinājumu nule dzirdētajam.

Rafs toties redzēja, ka vienā mirklī samierinājis Ebiju, bet sāpēja vilšanās draugā, kas, lai ari viņa nostāju bija aizlauzušas izmisīgās jūtas pret Fēbu, tomēr atklaja līdz šim apslēpta vājuma tumšos dziļumus, kas ik brīdi draudēja sagraut viņu draudzību.

Ebijs sacīja: — Lūdzu, neskaties uz mani tāl^ Es pašlaik gribu tikai un vienīgi kļūt atkal brīvs: Pārējais mani neinteresē. Un vismazāk jau Milvina būves, pasutīsim viņu pie velna.

Rafs rūgti noteica: — No Ebija Ostina augstumiem.

— Nē jel, Raf, tā tas nebija domāts.

Rafs joprojām neteica ne vārda, un Ebijs turpināja:

— Tas ir tāpēc, Raf, ka patlaban viss cits mani kaut kā neskar. Es saprotu, cik briesmīgi izklausījās viss, ko es te sarunāju, bet tā tas nemaz nebija domāts. Es negribēju tevi sāpināt, Raf.

Nojumes durvis atvērās, un ienāca Vinss Kouls — viena žaketē, neraugoties uz griezīgo vēju. Aizvēris durvis ciet, viņš sacīja: — Nupat, zvanīja Floids. Viņa partneriem mans moduļu triks arī patīk. Viņi aicina mūs uz pārrunām.

Rafs klusēja.

— Floids izteica cerību, ka pēc veselīgā miegā pavadītas nakts visi būs aizmirsuši vakarējos krusta karus, — Vinss stāstīja.

— Es ne, — Rafs atcirta. Viņš saspringa jaunai, izšķirošai sadursmei.

Vinss paskatījās uz Ebiju. — Un tu? Ko tu domā, Ebij?

Ebijs izklaidīgi atbildēja: — Manuprāt, vajadzēs to izmest no galvas. Ko tu teici Milvinam?

Nojumē iestājās klusums. Tikai augstu pār trīs vīru galvām šķindēja un dārdēja metāla konstrukcijas montāžas darbi.

Vinss atklepojās. — Es nolēmu atteikties.

— Ko tu saki? — Rafs nespēja noslēpt, cik ārkārtīgi viņš pārsteigts.

— Pavisam noteikti, — Vinss teica. — Es pārdomāju to no visām pusēm. Mūsu rokām jāpaliek tīrām. Neraugoties ne uz ko.

Rafs starojošām acīm skatījās uz Vinsu karstā cieņas un apbrīnas uzbangojumā. Kaut gan viņam bija aizdomas, ka uz to pastāvējusi Troja, taču Vinss to izdarījis — un tas jau bija kaut kas.

Trīs partneri atstāja nojumi un gāja atpakaļ uz biroju garām Galvenās ielas divstāvīgo veikalu un administratīvo ēku raibajai ierindai — tur bija pārstāvēts gan pilsoņkara askētisms, gan koloniju laika mājīgais, gan modernisma vulgāri lietišķais stils, bet svaigi krāsota un spodra bija katra celtne.

Ja ne viss, tad krietna daļa saspīlējuma bija izkliedēta. Kaut arī pēdējo un izšķirīgo vārdu pateica Vinss, nevis Ebijs, kurā vilties Rafam bija daudz sāpīgāk.

Atgriezušies rasētavā, viņi klusēdami sēdās katrs pie sava dēļa.

Rafs atrotīja krekla piedurknes, uzasināja divus zīmuļus.

Bez kādas sakarības domās uzplaiksnīja Troja, aizkustinoši skaista pat ar savu grūtniecības pārvērsto augumiņu, mazā cīnītāja Troja, kaislīgais uzbrukums Milvi-nam, izmisīgā patvēruma meklēšana pie Rafa pleca un tad pēkšņā atraušanās.

Rafs aizvēra acis. Tad pacēla galvu un paskatījās laukā pa stūra logu. Vējš sāka pierimt.

27

Ziema nenāca plosīdamās, ar griezīga vēja brāzmām un slapjdraņķi, bet lēni un piemīlīgi, kā ienāk istabā ļoti veca dāma; ar liegi slīdošām, kuplām sniega pārslām, kas pamazām sēdās koku melnajos zaros, jumtu korēs, uz dūmeņu galiem un palodzēm.

Jau pavisam plāni noplēstais kalendārs starp diviem sniega aizmiglotiem rasētavas logiem rādīja, ka ir devītais decembris, otrdiena. Laiks, kad jaunā firma beidzot bija tā apkrauta ar darbiem, ka visas nesaskaņas starp partneriem darba steigā likās pagaisušas, nevaļa tās apslāpēja un piesedza kā tur ārā aiz logiem krītošais sniegs aizvadītā rudens skartās pretišķības.

Siltajā, dūmu piestīdzētajā telpā Rafs notulis strādāja pie Vertensonu ģimenes nama darba rasējumiem. Vinss Kouls ar Binku Netltonu palīgos taisīja pirmmetus māsu Tatlu dienas skolai Darjenas apvidū, pie šī darba viņš tika, izmanīgi nodrošinot sev Trojas draudzenes Andželas Lauringas atbalstu. Ebijs Ostins strādāja pārī ar Lēmu Heršiju, viņš ari bija dabūjis pasūtījumu, pareizāk, cerēja dabūt: Tauntonas mākslas un amatu nama projektu. Komiteja bija nolēmusi, ka vieglāk būs savākt celtniecībai nepieciešamos līdzekļus, ja publika varēs iepazīties ar projektu un maketu un attiecīgi redzēs, kur iegulda savu naudu. Tauntonas labiekārtošanas biedrība bija piešķīrusi tūkstoš dolāru pirmmetu apmaksai un uzticējusi šo darbu Ebijam.

Firmas kapitāls pakāpeniski auga. Ja sarēķināja kopā celtniecības objektus, kuru projekti tapa uz kompanjonu rasējamiem dēļiem, summa sniedzās jau pie 221 000 dolāru. Ziema sākās daudzsološi.

Tā vismaz šķita Vinsam Koulam, kas lēni drāza zīmuli un prātoja, ka nav vairs tālu ziemas svētki un vajadzētu laikus parūpēties par īpaši greznu un lielisku dāvanu Trojai. Tiklīdz pirmmeti māsu Tatlu skolai būs pabeigti, viņš domāja braukt uz Ņujorku un kaut ko tādu pameklēt. Dāvanu Trojai. Un Ebijam. Un Rafam. Un Rutai, viņa māsai. Varbūt jau šo pašu ceturtdienu, jo viņam tāpat bija darīšanas Ņujorkā.

Pats galvenais — dāvana Trojai.

Vēl joprojām viņu laulība karājās mata galā.

Vēl joprojām Vinsa pakausim pārskrēja aukstas skudriņas, atceroties liktenīgo vakaru, kad ne vien Rafs un Troja kā ar cirvi nocirta Milvina apbūves projekta darbus, bet ari guļamistabā viņu gaidīja cirvja cirtiens, proti, Troja, vēl cīņas gara pilna, kas, viņam ienākot, teica: — Ar Floidu Milvinu ir cauri. Mūsu mājai lai viņš vairs nerādās ne tuvumāl

— Jā jau, jā, — Vinss bija teicis. — Nešausim pāri strīpail Arhitekts atbildīgs tikai par vienu, un tas ir...

Sašutumā kvēlojot, viņa bija attraukusi: —■ Ar Milvi-niem ir cauri. Ar abiem!

Viņš vēl nebija aptvēris situāciju un teicis: — Brītiņu padomā un tad runā! Galu galā ar tādiem draugiem kā Milvini tik vienkārši nemētājas. Kad mēs te sākām dzīvot, Floids un Pēta visiem spēkiem...

Atkal viņa neļāva Vinsam pabeigt. — Mēs ar viņiem vairs nesatiksimies. Vismaz es ne.

Joprojām neapjauzdams briesmas, viņš bija iekaisis;

— Paklau, Troja, tu doma, ka man patīk tā ierobežojumu ideja? Esmu pret to tāpat kā jūs ar Rafu. vai jebkurš cits. Es apzinos, ka tas ir nekrietni. Bet jums vajadzētu saprast, ka tam nav nekā kopēja ar arhitektūru, galīgi nekā. Gar klientu privātajām idejām man nav nekādas daļas. Ja mēs pārtrauksim attiecības ar Floidu un Pētu...

— Esam jau pārtraukuši, — Troja, stāvēdama pidžamā, ar basām kājām pie gultas gala, bija teikusi, un parasti maigā, dzidrā balss bija aizkritusi no sāpēm.

— Vismaz es esmu. Ja tu domā turpināt, brīdini mani, lai es noteikti nebūtu mājās, kad Pēta te iegriezīsies nākošo reizi.

— Padomā ar prātu, Troja, vai tas, ka tu esi noskaitusies uz Floidu, ir iemesls pārvilkt krustu tik mīļai meitenei kā Pēta.

— Tātad nav iemesla?

— Viņa tevi dievina, — Vinss bija teicis.

— Vinsent, beidz! Beidz, ka es tev saku!

— Ko beigt?

— Kāpēc jūs to izdarījāt? — Troja bija prasījusi.

— Ko izdarījām? — Bet pakrūtē viņam sagriezās svina smags kamols.

— Jūs ar Pētu.

Atguvies no pārsteiguma, viņš bija sācis liegties. No sākuma bija pat mēģinājis smieties, bet, redzēdams, ka tas neiet cauri, tēlojis aizvainotas nevainības sašutumu un izbrīnu.

Bet Troja nebija vilcinājusies ar pēdējo triecienu. — Es netaisījos par to runāt, vismaz pagaidām, kamēr bērns nav piedzimis. — Un jau mierīgāk, pat pārāk mierīgi Vinsam labi pazīstamā, iznīcinoši nosvērtā, valdonīgā tonī piebildusi: — Nespēlēsim paslēpes, Vinsent! Es zinu, ka Pēta bija pie tevis augšā. Nepārprotami. Jūs visu atstājāt tā, ka es tur iekāpu taisni iekšā. Un citādi to iztulkot nebija iespējams. Un, pat ja jūs nebūtu atstājuši nekādas pēdas, tad Petas izturēšanās visu šo nedēļu viņu nodod skaidrāk par skaidru. Ar prātu esmu mēģinājusi samierināties, attaisnot tevi, jo es taču tevi pazīstu. Zinu ari, ka gultā no manis tev sen nekāda prieka nav bijis, un varu saprast, cik.., — Viņa aprāvās pusvārdā un novērsās.

Vinss paspēra soli uz Trojas pusi, gribēdams ātrāk aizpildīt šo klusēšanas bezdibeni, kas vērsās platumā, un, galvenais, baidīdamies no tālākiem vārdiem.

Troja palika nekustīga. — Kas attiecas uz mani, Vinsent, tad es neredzu citas iespējas kā vienīgi šķirties. Protams, jāpagaida, kamēr piedzims bērns, bet pārējais ir vieni vienīgi dubļi, kuros man nav spēka vārtīties. Ne jau šī gadījuma dēļ, bet tāpēc, ka būs citi- atkal un atkal un tad gadīsies, ka es uzlikšu tev ragus, lai atspītētu un pierādītu kaut ko pati sev, bet līdz tādai cūcībai es negribu nolaisties.

Tas, ka Troja nebūt neteica to dusmu uzliesmojumā vai histērijas uzplūdā, biedēja Vinsu visvairāk. Bija skaidrs, ka viņa savu apsūdzības runu ir dienām ilgi apsvērusi un apdomājusi katru vārdu. Viņai sāpēja, tas nebija noslēpjams, bet tikai šķiršanās draudi, ne Trojas sāpes satrieca Vinsu un, var sacīt, pat iedvesmoja uz visrūgtāko nožēlu un vaļsirdīgāko atzīšanos, izgudrēm pūloties vainas galveno smagumu novelt uz Petas Milvinas pleciem, it kā tieši Pēta būtu bijusi tā, kas ļaunprātīgi izmantojusi viņa piespiedu celibāta radīto neaizsargātību.

Un, lai pavisam nokratītu no kājām savas apgrēcības pīšļus, viņš paziņoja, ka atsakās no Milvina pasūtījuma. Ar to viņš gribēja Trojai uzskatāmi pierādīt, cik dārga viņam laulības saglabāšana.

Ar Milviniem bija cauri.

Toties visu nākamo dienu viņam kā nazis sirdī sāpēja doma, ka tik vērienīgs darbs jāatdod citam arhitektam un viņš zaudē savu trešdaļu no visai iespaidīga honorāra. Pret vakaru viņš jau bija gandrīz uz nervu lēkmes robežas.

Viņš nespēja palaist to vējā. Pūlējās. Visiem spēkiem pūlējās būt nelokāms, taču, lai kādas bija bailes, lai cik skaidra apziņa, ka morāliskā plāksnē šis darbs necienīgs, viņš nevarēja un nevarēja atteikties. Beigās viņš pat no-4 nāca pie slēdziena, ka tā rīkoties būtu klaja muļķība.

Viņš aizbrauca uz Ņujorku pie «Gevina un Mūra». Ralfa Gevina greznajā kabinetā viņš izklāja savus metus, vaļsirdīgi pastāstīja, kā un kāpēc viņam vajadzējis atteikties no projekta, un izvirzīja priekšlikumu.

Ralfs Gevins ar savu parasto enerģiju un pelņas kāri darīja visu, lai izdevība nepaietu garām. Līgumu viņi nerakstīja, tikai noslēdza džentlmenisku vienošanos, pēc kuras Vinsam pienācās divi procenti no visas peļņas, ko «Gevinam un Mūram» ienesīs Milvina apbūve.

Glābšanas operācija izrādījās par veiklu šaha gājienu. Vinsa sirdsapziņa nu bija mierīga, patmīlība gandarīta, bet pašu Tauntonas birojā Rafs Blūms sācis pret viņu izturēties ar gluži savādāku cieņu, Ebijs arī. Jo sevišķi apmierināta likās Troja, viņa pēdējā laikā bija manāmi atmaigusi pret Vinsu.

Ar Pētu Milvinu Vinss tostarp bija ticies tikai divas reizes, novembrī Petas māsas dzīvoklī Ņujorkas austrumu Piecdesmit septītā ielā, jo māsa bija aizbraukusi uz Jaunavu salām. Pēc tam Vinss bija apzināti vairījies no Petas. Nesaticies ar viņu. Līdz nākamajai ceturtdienai. Kaut gan arī to vēl varēja atsaukt. Viņam ceturtdien vajadzēja būt Ņujorkā uz izstādi, lai apskatītu kādu automātisku apkures un gaisa kondicionēšanas sistēmu, ko māsas Tat-las domāja izmantot savā skolā.

28

Ap ceturtdienu vairs'nemanīja neko no lielajiem sniegiem, kas bija aizputinājuši visu Tauntonas apvidu. Ceļus bija nomēzuši pilsētas un lauku sniega arkli, un tikai ziemeļu gala mežainajās nogāzēs baltoja kupenas un sniega aizvilktas ieplakas.

Ebijs pacēla acis no rasējamā dēļa un paskatījās debesīs — tās bija bez mākoņiem, tīra dimanta laistīgajā zilganumā, kā pieklājas īsti jaukai ziemas dienai. Viņš cereja, ka tāds laiks pieturēsies līdz rītdienai, kad viņam vajadzēja braukt uz Ņujorku. Būtu jau braucis šodien, bet šodien Ņujorkā darīšanas Vinsam Koulam.

Viņš atritināja tīru pauspapīra loksni, uzsprauda uz Tauntonas mākslas un amatu nama meta un strādāja tālāk.

Tagad, kaut vai šajā pašā brīdī, Ebijs skatījās uz savu darbu un nākotni nesalīdzināmi gaišāk nekā jebkad mūžā. Protams, viņš apzinājās, ka šis saulainais noskaņojums var izgaist kuru katru mirkli. Bet pašlaik viņa garastāvoklis, ja to attēlotu grafiski, kā smaile slietos pāri ze« majai līnijai, kas sākās ar Ņinas sabrukuma nakti un joprojām atmiņā gruzdošo un smirdošo sārtu, ko Ņina bija sakūrusi vannā no viņa drēbēm.

Jā, šodien viņš jutās kā cilvēks, kas sasniedzis savu virsotni. Firma plauka un zēla, visas nesaskaņas pārvarētas, pusdienas viņi atkal ieturēja kopā, ari pie galda apspriezdami savus projektus, pēc darba viņi kavējās birojā, iedziļinādamies biedru metos un iecerēs, apmainīdamies ar kritiskām piezīmēm, ierosinājumiem, jautājumiem (pat Rafs, savus Vertensonu nama metus rādīdams, bija uzklausījis un pieņēmis kādu Vinsa ideju), — visu šo apstākļu mijiedarbība un firmas galīgā nostiprināšanas deva iemeslu Ebija Ostina gandarījumam un lepnumam.

Viņam — varbūt gluži bez pamata — likās, ka par to visu jāpateicas Fēbai Dannai, jo patiešām līdz ar Fēbas parādīšanos viņa dzīvē visi sapņi un cerības sāka piepildīties. Un, kopš viņu vairs nemocīja bailes, ka Rafs Blūms Fēbai patiks labāk, viņš raudzījās nākotnē paļāvīgi un droši.

Tas nebija nācis pats no sevis, nē, viņš zināja, ka bez Fēbas klātesamības un bez Rafa nerimtīgās, iedvesmotās urdīšanas nebūtu izkristalizējusies viņa jaunā pieeja arhitektūrai.

Lūzums notika pirms vairākām nedēļām, kad Rafs, paklausot Ebija lūgumam, bija atkal apmeties viņa māja. Ebijs to nedarīja tāpēc vien, ka zināja, cik grūti Rafam Džūlijas dēļ savilkt galus kopā, viņam no visas sirds gribējās atgūt seno tuvību, izbeigt atsvešināšanos, kas sākās līdz ar sadursmi Milvina apbūves dēļ, kad viņš Rafa acīs izrādījās par gļēvuli un snobu, kura sīkumainība un aizspriedumi tikai gaidījuši kritisku brīdi, lai izlauztos uz āru. Un vienīgi tad, kad Rafs atkal dzīvoja zem viņa jumta, Ebijam izdevās pierādīt, ka tā viņš rīkojies, tikai baiļu, aizdomu un greizsirdības dzīts ...

Jaunā ēra bija sākusies kādā svētdienas vakarā, kad viņi jau krietni pāri vienpadsmitiem dzēra, neko neuzkopdami, un Rafs ar Fēbu apvienotiem spēkiem uzbruka Ebijam.

Viņi sēdēja blakus guļamistabai iekārtotajā Ebija darbistabā, un Ebijs, saliedams glāzēs ar ledu atšķaidītā mar-tīni atliekas, paziņoja, ka nākošo pavasari grasās šo savu māju pārdot. — Ja nu vienīgi, — viņš teica Fēbai, — tu gribētu te dzīvot, kad pienāks laiks,..

— Dievs, stāvi man klāt! — Fēba uzspēlētā izmisumā iesaucās. Viņa sēdēja, atlaidusies zvilnī, un smēķēja. Ap kaklu viņai bija pašas vērta neslīpētu tirkīzu virkne, un Ebijam tirkīzu ziluma kontrasts ar Fēbas matēti bālo ādu un mirdzīgi melnajiem, taisni apgrieztajiem matiem likās pat dramatisks.

— Tad jau es labāk izvēlētos koloniālstilu pēc visparastākā šablona.

— Vai tad jūs nezināt, ka Ebijs gatavs dzīvot jebkura Mīsa van der Džonsona stilā, lai tikai tas nebūtu Os-tins? — Rafs vaicāja.

Fēba iesmējās un teica: — Toties es gribu tīru Ostinu vai neko!

— Kas tad, jūsuprāt, ir tīrs Ostins? Ebijs noprasīja. Viņš piecēlās, paņēma no rasējamā dēļa lielu zīmēšanas bloku, un ilgu, patīkamu laika sprīdi viņi ar Fēbu, Rafam mēmi vērojot, apsprieda savas nākamās mājas elementus, un Ebijs uzmeta apakšstāva plānu, tad piecēlās un gāja pie rasējamā dēļa.

— Tas būs īstais, — viņš vēl dzirdēja Fēbas čukstu.

Viņš paņēma zīmuli, uzsprauda virs plāna pauspapīra

lapu un viegli, bez kādiem pūliņiem un galvas lauzīšanas, pat it kā pasmiedamies par sevi, sāka zīmēt māju burta L veidā — kreisais spārns augsts, ar stāvu jumtu un frontonu, labais zems, ar vienslīpnes jumtu. Kreisā spārna sienu harmoniski dalīja balti četrcollīgi koka balsti — tikai koks un stikls, garā labās puses spārnā stiklojumu šķēla četras baltas kolonnas — arī koka; abu spārnu sadurē Ebijs iezīmēja mūra skursteni.

Būtībā tā bija tradicionāla Jaunanglijas celtniecības formu adaptācija — mājas, šķūņa un nojumes kompozīcija. Ebijs pakāpās atpakaļ un galvu vien nopurināja par šo pierasto un tradicionālo elementu izvirdumu.

— Velns tevi rāvis, Ebij, — aiz muguras noducināja krietni ieskurbušā Rafa balss, — tā nu reiz ir māja, beidzot tava — pēc Ostina ģīmja un līdzības, un tikai tādā tev pieklājas dzīvot. Šitā kaut ko tu vēl neesi taisījis.

Fēba platām acīm skatījās uz zīmējumu un saviļņoti atbraucīja no pieres melnos, taisni grieztos matus. — Tas ir dievišķīgi, Ebij, tu it kā būtu ieskatījies man pašā sirdī!

Bet Ebijs pagaidām uz šo acīm redzamo koloniju laika un stikla ēras maisījumu spēja nolūkoties tikai ar nicību,

Taču otrā rītā, agri darbistabā ienācis, viņš apstājās pie rasējamā dēļa un, raugoties uz šo fasādi, neviļus atplauka smaidā; ienāca arī Rafs, ilgi skatījās, klusēja un beidzot teica: — Ebij, manuprāt, šī domas vai, sacīsim, izjūtas līnija paver tev lielas iespējas. Taisni to Fēba mēģināja izteikt, minēdama tīru Ostinu, Te nu tas ir.

— Bet paklausies, — Ebijs protestēja, — tas taču ir likai divu novazātu arhitektūras šablonu maisījums, kas... — Viņš aprāvās, un aprauties viņam lika Rafa skatiens. — Tu taču to nedomā nopietni. Jeb vai tomēr?

— Galvenais, — Rafs atbildēja, joprojām saspringti iedziļinādamies Ebija zīmējumā, — ir kompozīcija, tas, kā tu organizē telpu, un te vairs nav nekāda šablona. Es runāju par to, ko redzu, un redzu tīru, klasiski dzidru skaistumu. Dabisku un mūsdienīgu klasiku, nevis tās atdarinājumu. Un tur ir tava būtība.

Ebijs skatījās uz Rafu, tad uz zīmējumu, tad atkal uz Rafu un juta sevī uzviļņojam spēju siltumu, pateicību un lepnumu, kaut gan joprojām mēģināja iebilst, teikdams: — Es gan biju pārliecināts, ka tu mani pasūtīsi uz Sķebvilu.

— Nē, — teica Rafs.

— Tā ir romantika, — Ebijs sacīja, kad viņi jau brauca uz biroju, vēl arvien par kaut ko taisnodamies.

— Un lai ir romantika, — Rafs nikni atcirta. — Atradis kaunu un negodu!

— Nē, tu mani pārproti, — Ebijs teica. — Tavs Ver-tensonu nams arī ir izteikti romantisks, bet bez kādiem novazātiem sentimentiem. Spraigs un enerģisks. Nezinu, kā to īsti pateikt, bet tas ir... — Ebijs meklēja vārdus,

— Vīrišķīgs, tu gribi sacīt? —- Rafs jautāja.

— Jā.

— Paklau, Ebij, es neko negribu tev uztiept. Man tikai liekas, ka tu esi uztaustījis savu īsto ceļu. Un man bail, ka tu no tā novērsīsies, sāksi šaubīties, apsvērt. — Rafs pēkšņi iesmējās. — Nē, kolosāli, Ebij, cik gudri mēs esam, kad vajag citam rādīt īsto ceļu arhitektūrā vai dzīvē! Bet ar sevi galā tikt — tur prātiņš par īsu.

Pēc trim nedēļām Tauntonas pilsētas labiekārtošanas biedrība savā pirmdienas sanāksmē nolēma Mākslas un amatu nama celtniecību uzticēt «Ostinam, Koulam un

Blūmam». Ebijs jutās neērti, pat it kā vainīgs, ka viņam šis darbs kā likšus ielikts rokās, bet mierināja sevi ar to, ka zināmā mērā tas ir taisnīgi, jo viņš nekad nebija skopojies ar lieliem naudas ziedojumiem biedrības labā.

Taču, sācis jau tīri konkrēti apdomāt celtnes projektu, Ebijs redzēja, ka viņa agrākais risinājums, lielā mērā Mīsa van der Roes Barselonas Paviljona ietekmēts, viņam vairs galīgi nepatīk un viss jāsāk no gala.

Ilgām un vientuļām bezmiega naktīm Ebijs strādāja pie jauna risinājuma, līdz beidzot bija tik tālu, ka varēja rādīt metus Rafam un Vinsam; viņi vēl nebija pārliecināti, ka Ebijs atradis īsto pieeju, taču zināja, ka tā izriet no mājas projekta, ko Rafs tik karsti ieteica par pieturas punktu tālākam darbam.

Celtni viņš plānoja burta T formā —* Izstāžu zāle galvenajā korpusā, perpendikulāri ielai, — ar vienlaidus stikla sienām, stāvu jumtu un frontonu, kas bija asā kontrastā ar ēkas spārnu balto šķindēju apšuvumu.

Ebijs aiznesa zīmējumus uz savu kabinetu un darbadienas beigās palūdza Vinsu un Rafu uz pirmo caurskati un apspriešanu. Kad viņi stāvēja pie uzslietā dēļa un pār* lūkoja zīmējumus — Vinss pie viena sāna, Rafs pie otra —, Ebijs uztraucās tāpat, kā savu projektu celtniecības komitejai demonstrēdams.

Beidzot viņš dzirdēja Vinsu sakām: — Tas nemaz neiz* skatās pēc tevis, Ebij.

Un Rafu iebilstam: — Tas ir jaunais stils, Vins. Austi-nus Purus.

— Tev diez ko nepatīk? — Ebijs vaicāja,

— Izteikti patīkl — Vinss atbildēja. — Es tikai nespēju to saistīt ar tevi. — Viņš ilgi pētīja celtnes profilu un ieminējās: — Ja nu vienīgi ieejai derētu kaut kas efektīgāks...

Ebijs jutās mazliet vīlies, redzot, ka Vinss, kas allaž tik viegli uztvēra un saprata vai. vismaz pielāgojās cita autora domu gājienam, tagad nenovērtēja vai nepūlējās saskatīt, ko Ebijs gribējis.

— Viens priekšlikums man patiešām ir. — Vinss atkal pievērsās kopplānam.

— Un tas būtu? — Ebijs jautāja.

Vinss norādīja uz pagalma vai patio plānu. — Tavas vasarām paredzētās āra izstādes var izjaukt pirmā lietus gāze vai cita negaidīta laika maiņa. — Vinss paņēma zīmuli, noplēsa gabaliņu pauspapīra, uzlika uz šīs plāna sekcijas un jau zīmēdams runāja tālāk: — Kāpēc lai tu nepagarinātu jumtu kaut vai par vēl septiņām pēdām, izveidojot segtu lodžiju vai galeriju, tā ka skatītāji varētu vienlaikus kustēties svaigā gaisā un aplūkot eksponātus, kas izvietoti gar ārsienu?

Ebijs pamāja: — Tiešām.

-— Tā ir ellīgi laba doma, Vins, — Rafs sacīja,

— Var iznākt, — Vinss teica.

— Jā. — Ebijs paskatījās uz viņu: Vinss gandrīz vienmēr uztrāpīja vājo vieto projektā, taču, ja autors viņa kritiskās piezīmes nepieņēma, savu viedokli uztiept nemēģināja. Un, kad savukārt kritizēts tika viņa darbs, viņš kritiku uzņēma daudz labvēlīgāk nekā Ebijs un Rafs. Taisni otrādi, Vinss iekausēja viņu idejas savā darbā bez sīkas patmīlības un aizvainotas jūtelības. Kur Ebijs justos aizskarts vai apslēpti sāpināts, kur Rafs sistu dūri galdā un pastāvētu uz savu, Vinss moži pateicās, ķērās pie darba un skatījās, kas tur iznāks.

Ebijs atkal pievērsās dēlim, tad vilcinādamies paskatījās uz Rafu, kurš vēl joprojām neko nebija teicis. Tāda klusēšana Ebiju biedēja, jo parasti Rafs nebūt nelika gaidīt uz saviem spontāni skaļajiem spriedumiem.

Tāpēc Ebijs ieminējās: — Ko tu domā, Raf? Sķebvila?

— Ko? — Rafs izklaidīgi atsaucās. Viņš domīgi skatījās zīmējumā. — Nē. Godīgi sakot, Ebij, es pūlos izprast, kāpēc tas man tik ļoti patīk. — Viņš brīdi klusēja. — Nav tik vienkārši izteikt vārdos, ko tu esi panācis. Ja ir kaut kas, ko varētu saukt par Jaunanglijas tradīciju ...

Ebijs sarauca pieri tik spējā un asā protestā, ka Rafs aprāvās.

— Lūdzu piedošanu. — Viņš pasmaidīja. — Tradīcija nav īstais vārds, es domāju emocionālo saikni, vakardienas un šodienas nedalāmību.

— Tiešām? — Ebijs vēl mazliet neticīgi, bet jau priecīgāk nomurmināja.

— Jā, tiešām. — Rafs ķircinādamies atdarināja viņa balsi un intonāciju.

Tad Ebijs ļāva vaļu savam priekam un lepnumam. —* Zini, kad man pielēca? Nekā nezini. Jau tovakar, kad jūs ar Fēbu...

Taču jaunais, Fēbas un Rafa ievadītais pagrieziens viņa darbā lika Ebijam vēl dedzīgāk censties pēc līdzsvara atjaunošanas arī citā dzīves plāksnē, vajadzēja atbrīvoties, no nedrošības un juridiskiem šķēršļiem, J<o viņa ceļā lika Ņinas stāvoklis. Ņinu Peizona Memoriālā patlaban intensīvi ārstēja an. psihoterapiju, un ārsts Riter-mans nekādās būtiskās pārrunās ar Ebiju neielaidās* Tikai otrdien, kad Tauntonā nepieredzēti sniga un putināja, Ebijs saņēma vēstuli. Savā kaitinoši strupajā manierē ārsts Ritermans paziņoja, ka piektdienā viņš būtu runājams. Tas bija pirmais cerības stariņš.

Tāpēc jau ceturtdienā Ebijam nevedās pat steidzamais darbs pie Mākslas un amatu nama, visu rītu viņš skatījās pulkstenī, un laiks, protams, nemaz negāja uz priekšu, un nekādi nelikās, ka šī diena jel kad varētu beigties.

Ap dienasvidu viņu glāba Rafs, paceldams acis no rasējamā dēļa un jautādams, vai Ebijs negrib aizbraukt viņam līdzi uz Korkorana pārbūvi. — Viņi tagad ķeras pie tulpju koka apšuvuma, un būs labāk, ja dēļus es izmeklēšu pats.

Ebijs pasmaidīja. Rafs allaž bija gatavs dzīties simtiem jūdžu tālumā, lai pats savām rokām izvēlētos ķieģeli vai durvju rokturi.

Pusvienos viņi izgāja no biroja.

Atgriežoties Tauntonā, Rafs pacēla acis uz pulksteni rātsnama tornī. — Kas ar to laiku notiek, piķis viņu rāvis? Man bija norunāts ar Loisu Vertensoni.

— Cikos?

— Viņa, liekas, teica divos.

—- Tad tu esi nokavējies tikai par pusstundu. Tev tas ir precizitātes kalngals, — Ebijs sacīja. — Ja tu butu man laikus pateicis, es neļautu tev tik ilgi dauzīties apkārt.

— Tāpat jau man visu nakti būs jāstrādā. — Rafs bija pamanījis brīvu vietu Galvenās ielas malā un piebremzēja.

— Tik briesmīgi tevi neviens nedzen, — Ebijs piezīmēja, jo Vertensoni bija tik iecietīgi un saprātīgi klienti, cik vien vispār iespējams.

— Var gadīties, ka man jābrauc uz Mičiganu. — Rafs apturēja mašīnu un atmuguriski iegrieza brīvajā vietā.

— Kad?

— Jebkuru brīdi. Iespējams ap ziemas svētkiem, —-Rafs sacīja.

— Un vai tas ko dotu?

Rafs neatbildēja.

— Viņa tevi pazīs, ja tu būsi tur klāt? — Ebijs jautāja.

— Kas to var paredzēt! — Rafs sēdēja pie stūres, it kā nemaz netaisīdamies kāpt laukā. — Maijers vienīgi teica, ka jātaisot operācija un sarežģījumu un šoka gadījumā labak, ja es tur būtu.

— Jā.

Rafs atvēra mašīnas durvis. Arā, viņiem abiem ejot atpakaļ uz biroju, Rafs sacīja: — Ja man būs jāaizbrauc, es nezinu, kā paliks ar svētku dāvanām. Es gribētu kaut ko Sju Kolinsai un Lemam Heršijam. — Viņš padomāja un jautāja: — Vai nevarētu kaut ko pagādāt arī no manis?

— Noteikti, — Ebijs atbildēja. — Ar lielāko prieku.

— Un vēl es gribētu kaut ko uzdāvināt Trojai.

— Trojai? — Ebijam neviļus paspruka.

— Kāpēc ne?

— Ko tu viņai grasies dāvināt? Flakoniņu indes? —• Ebijs vaicāja.

Rafs pasmaidīja. — Es biju iedomājies auskarus. Bet varbūt labāk kādas grāmatas, lai viņai slimnīcā pēc dzemdībām nav tik garš laiks.

— Kas tev uznācis? — Ebijs brīnījās..

— Uznācis?

— Kā no zila gaisa tādas rūpes par Troju.

Rafs pacēla acis uz trešč stāvu, uz viņu biroja logiem.

— Es nezinu, — viņš teica un tad nevērīgi piebilda:

— Mani ļoti aizkustina tādas jaunas, topošas māmiņas.

Ebijs paskatījās uz viņu un iesmējās, lai kaut cik slēptu

savu pārsteigumu.

Peizona Memoriāla klīnikas masīvā celtne atradās kādā no Ņujorkas austrumu sešdesmitajām ielām. Ar kupolu kronēto kaļķakmens fasādi bagātīgi rotāja joniski pilastri un milzīgs frontons.

Ebijs iegāja apaļajā vestibilā. Viņš bija atnācis pārāk agri. Pāri grīdas melnbaltajam šaha dēlim viņš aizgāja uz kantori samaksāt Ņinas rēķinu. Rēķins par mēnesi, kā vienmēr, bija šaušalīgs. Viņš izrakstīja čeku, iebāza kabatā kvīti, atgriezās vestibilā un apsēdās kādā no melnajiem ādas krēsliem. Novilcis mēteli, viņš, savu nemieru kliedēdams, vērtējoši aplūkoja plašo, gludu jonisku kolonnu iejozto rotondu. Cik bezjēdzīgi te bija šķiedušies ar naudu un materiālu, lai radītu šo eklektiskās arhitektūras templi Makkima, Mīda un Vaita ēras garā!

— Ebijl

Straujiem soļiem pie viņa traucās Helēna Vistere, kuras klātesamība visus šos pēdējos mēnešus bija tikpat modra un pašaizliedzīga, cik tukša un muļķīga.

Viņš piecēlās.

— Ebij, dārgaisl — Pārspīlētā dedzībā Helēna sažņaudza viņa delnu, stāvēdama znota priekšā savā plūmju krāsas tvīda kostīmā un kažokādas iemalotu mēteli uz rokas.

— Labdien, Helēn, — viņš teica. — Kā jūtas Ņina? — Viņa jaunais apsveicināšanās rituāls.

— Ail — Sausā, nosārtinātā seja uzmirdzēja un atmaiga. — Man liekas, drīz mēs jau tiksim laukā no šīs pretīgās klīnikas. Vienmēr esmu teikusi, ka nevienam nav tiesību turēt manu bērniņu tādā vietā. Viņai vajadzīga vienīgi pārmaiņa. To pats Ritermans vakar man, tas ir, mums, ieteica. Aizvest viņu uz Floridu vai Arizonu, vai tamlīdzīgi. Pavisam citā vidē. Tad viņai uzreiz kļūs labāk. Šorīt, kad biju pie Ņinas, viņa apvaicājās, vai tu atbrauksi..,

Viņa jautāja par mani? — Ebijs pieķērās jaunajai cerībai.

— Jā*

Pēc brīža Ebijs teica: — Trijos man norunāta tikšanās ar Ritermanu.

— Nepatīkams cilvēks, vai ne? Ai, Ebij, lūdzu, saki viņam, ka mēs gribam ņemt mūsu bērniņu laukā no šīs briesmīgās klīnikas — vismaz uz ziemas svētkiem, ja nevar ātrāk.

— Helēn, mums vajadzētu izrunāties!

— Protams, Ebij. Katrā laikā.

Viņš aizveda Helēnu uz Srafta kafejnīcu, tepat aiz stūra. Saspringusi no ļaunām nojautām un bēdām, viņa tomēr sparīgi koda lipīgajā riekstu maizītē, uzdzēra tēju un moži pļāpāja: — Es gribu zināt tikai vienu — ko viņš tev šodien pateiks. Vai mēs dabūsim bērniņu laukā no šejienes? Ai, Ebij, tu nemaz nezini, ko man nozīmē tā veceņu pansija, īsts žagatu būris, un šaudīšanās uz klī* niķu un atpakaļ, uz klīniku un atpakaļ...

Viņš saprata, ka ilgāk vilcināties nedrīkst, un pārtrauca Helēnu: — Mums jāapspriež laulības šķiršana, Helēn,

— Šķiršana? — viņa izdvesa.

Ebijs nolaida acis uz pelnu trauka, Izspaidīja cigaretes galu. —- Helēn, «— viņš ar piespiešanos teica, — manuprāt, nav īsti godīgi izlikties, it kā es par to ieminētos pirmo reizi.

— Bet, Ebij dārgo, tad tu biji pārāk satraukts, jo Ņina, nabaga bērns ...

— Nabaga bērns Ņina un Džeks Danbars, un Volijs GreŠems, Nesāksim uzskaitīt visus nabaga bērnus! — Ebijs pietvīka. Viņam bija nepatīkami saukt notikušo tik klajos vārdos.

— Ai, Ebij, tu pats sacīji, ka tā izpaužas viņas slimība, un nabaga bērns...

— Helēn, mums jārunā par šķiršanos!

Helēna beidzot uzmeta viņam stingu skatienu, nopūtās un negribīgi pamāja.

— Es gribētu iztikt bez tukšas stīvēšanās, — viņš teica.

— Jūs ar Ņinu bijāt tik skaists pāris.

— Tevi Ņina klausīs, — viņš neatlaidās. — Ja tu...

— Jūs abi vēl esat jauni. Un varbūt pēc maza, jauka ceļojuma, ja izdotos Ņinu izraut no šīs derdzīgās atmosfēras ... Nopietni, Ebij, ja tu zinātu ..,

— Es darīšu visu, kas manos spēkos, par to vari nešaubīties, — Ebijs vilcinādamies teica. — Tu varētu aizvest viņu uz Nevadu.

— Nevadu?

Viņš pamanīja, ka runā ļoti steidzīgi, it kā vārdu straujais plūdums spētu kaut kā mīkstināt šo pašu vārdu rupjo tiešumu: — Es uzņemos visus Ņinas un tavus izdevumus. Tiesas izdevumus arī, pats par sevi saprotams. Bet man vajadzīgs tavs atbalsts, Helēn.

Viņas seja noraustījās, acis samiedzās un izplūda asarās. Helēna iespieda seju salvetē.

— Man ļoti žēl, Helēn. — Viņš nemierīgi ieskatījās sienas pulkstenī. — Tagad man jāiet pie Ritermana.

Viņa sarosījās, bāla, izgurusi, veca sieva, un Ebijam vajadzēja saņemt visus spēkus, lai nepaļautos žēlumam. Ebijs piecēlās, apgāja apkārt galdam, atvilka viņas krēslu, un, kad Helēna bija kājās, viņš jautāja: — Tātad es varu uz tevi paļauties?

Negribīgi, caur zobiem izgrūzts: — Jā. — Kaulainie pirksti grābājās pa galdu pēc cigaretēm un somiņas.

Tajā pašā vakarā Ebijs ar pirmo cerības vēsti gāja uz Devīto ielu pie Fēbas, svinīgi nesa šo ziņu pa pelēkajām kāpnēm ceturtajā stāvā, lai nodotu to Fēbai tūlīt, jau pirmajā, ciešajā apskāvienā, izstāstītu visu — ne jau par Ņinas slimības raksturu un sarunu ar ārstu, bet par izredzēm ziemas beigās vai agrā pavasari atgūt brīvību.

Un Fēba, dzīvais Ņinas pretstats, karsti pieglaudušies, nespēdama atraut muti no viņa lūpām, klausījās, skatījās uz viņu, līksmi, vaļsirdīgi dāvādama viņam savu mīlestību, un, tikai uzklausījusi viņu līdz galam, atlaida rokas un laimīgi iesaucās: — Beidzotl Ebij, tad mēs esam septītās debesīs!

Bet Ebijs krietni prozaiskāk iebilda: — Var izrādīties, ka tu appreci pēdējo nabagu. Kad es runāju ar Helēnu otrreiz, viņa bija paspējusi apdomāties un lika man skaidri saprast, ka dārgā bērniņa vešana uz Rietumiem ar visu attiecīgo kopšanu prasīs milzu naudu.

— Man ir darbs, — Fēba teica, — es palikšu. Un, ja būs vajadzīgs, uzturēšu tevi.

Ebijs tikai pasmaidīja, par gaišo perspektīvu griezties pie tēva tik kutelīgā jautājumā kā tresta pamatkapitāla aiztikšana viņš neteica Fēbai ne vārda, viņš sacīja: — Man jau vēl ir tas Tauntonas stikla būris, ko pārdot. Un savu māju mēs uzcelsim, lai tur vai kas.

— Austinus Purus, — Fēba ar smaidu atkārtoja Rafa teicienu.

Un tad nāca neliela krūze ledaina martīni un sēdēšana uz melnās, ar tvīdu pārvilktās tahtas Fēbaš istabā, kam bija augsti- griesti un kas bija iekārtota viņas daudzo talantu vajadzībām: kaktā stelles, uz kurām viņa auda sev mēbeļdrānas, arī ziemas šalli Ebijam.viņa bija uz tām noaudusi, steķis, uz kura viņa patlaban apstrādāja jēl-mītas ādas jostu — atkal Ebijam, manekens pašas oriģināli modelēto un šūto tērpu uzlaikošanai, darbagalds ar skrūvspīlēm un laktu, ja viņai ienāca prātā izkalt sev kādu rotu.

Bet ne agrāk kā pēc vakariņām Ebijs viņai izstāstīja * vai vismaz mēģināja sakarīgi izstāstīt par savu garo sarunu ar Ritermanu un smago satricinājumu, ko Ņina pārcietusi bērnībā.

Tad kādā brīdī Ebijs juta, ka pagātne sažņaudz viņu dzelzs spīlēs, viņš aprāvās — bija jau pāri desmitiem — un sacīja, ka pēdējais laiks braukt atpakaļ uz Konekti-kutu.

Svelotais ziemas gaiss izkoda un izvēdīj a mokošās atmiņas, viņš brīvi uzelpoja — vēl jo vairāk tāpēc, ka gaišāka kļuva arī Fēbas seja — Fēbas, kas mīlēja Ebiju tik ļoti, ka nebaidījās dalīties melnajās nedienās, kas viņu vajāja kopš liktenīgā brīža Ņūheivenā, kad viņš iepazinās ar Ņinu*

Tāpēc viņš labprāt .piekrita Fēbas aicinājumam izmest līkumu pa Otro avēniju un izklaidēšanās pēc, kā viņi to it bieži darīja, apstaigāt mēbeļu, drānu un armatūras veikalu skatlogus, kuru dekadentiskā greznība un spožums bija tik asā pretstatā ar īstsaidas nokvēpušajiem īres namiem.

Viņi atstāja mašīnu netālu no Piecdesmit trešās ielas un nesteidzīgi gāja no skatloga pie skatloga, aplūkodami izstādītās mēbeles, dekoratīvos audumus, lampas; īpaši Fēba bija nolūkojusi īpatnēju, no Zviedrijas importētu sienas lampu un parādīja to Ebijam. Viņiem tā nebija dīka izklaidēšanās vien, viņi jau tagad rūpīgi plānoja dzīvi mājās, ko gribēja sev uzcelt, un Fēbas piezīmju grāmatiņā pildījās ar idejām un viņas iztēli rosinošu priekšmetu sarakstiem.

Viņi tikko bija nogriezušies Piecdesmit septītajā ielā, kad Ebijs pēkšņi apstājās un, ne vārda nebildis, pavilka Fēbu atpakaļ aiz Otrās avēnijas stūra.

Pārskatīties viņš nevarēja: tas bija Vinss Kouls (Vinss, kas šorīt zvanīja uz biroju un teica, ka viņam jāpaliek Ņujorkā vēl vienu dienu, lai novestu galā darīšanas ar Tatlu skolu), kurš tagad ar Pētu Milvinu zem rokas iegāja baltajā stūra namā.

— Kas noticis? — Fēba jautāja.

— Nekas, — Ebijs it nepiespiesti samelojās, — tikai paziņas, kurus es neciešu ne acu galā. Man negribējās uzskriet viņiem virsū.

Ne jau tas bija būtiski, ka viņi gāja kopā, bet kā gāja: ap viņiem bija īpašā alkainās tuvības atmosfēra, kas atšķir mīlētājus no nejaušiem pāriem vai savās jūtās jau pierimušiem slepenu ceļu gājējiem. (Viņš vēl nodomāja, ka tāda atmosfēra ir arī ap viņu un Fēbu.) Vēl Ebijs zināja, ka Floids Milvins ir atkal dienvidaustrumos, kādā no saviem ilgajiem tirdzniecības ceļojumiem.

Viņš bija tik satriekts, tik dziļi ievainots savā muļķīgajā lepnumā, ka pat Fēbai nespēja pateikt, ko redzējis. Viņš domāja par Troju, vientuļu tukšajā Tauntonas namā. Un neko viņš Trojai nevarēja līdzēt, arī sacīt nedrīkstēja neko. Vismaz pagaidām vēl ne.

Viņš sažņaudza Fēbas roku, aizveda viņu atpakaļ uz mašīnu un cauri visai pilsētai izbrauca uz Vestsaidas autoceļa, drīzāk projām, uz Konektikutu, pie Vertensoniem, kur Fēbai paredzēts pavadīt nedēļas nogali, nevērojot vairs neko, ne slapjdraņķi, kas pārvilka asfaltu ar ledu, ne sniega aizķepejušo vējstiklu, nedomājot vairs pat par Vinsu Koulu, vienīgi par Troju sāpīgā vainas apziņā, ka viņš beidzot ir atradis savu laimi, viņam ir Fēba, bet Troja, vēl pati to nezinādama, zaudējusi visu.

29

Projektēdams Vertensoniem tik vienreizēju māju, Rafs nebūt nedzinās pēc oriģinalitātes, viņš meklēja vienīgi visu celtnes elementu atbilstību ainavai un pašai Verten-sonu ģimenei.

Pat īpatnējo jumta segumu — trīsstūrainas zilzaļi vāpētas porcelāna plātnes — viņš Bridžportā bija izraudzījis, domājot par iecerētā jumta dabisko saskaņu ar debesīm un jūru.

To piektdienas vakaru viņš bija aizsēdējies darba pārslogotajā birojā, jo gan Ebijs, gan Vinss bija Ņujorkā, un, tikai pilnā ātrumā uz Ņūhilu traukdamies, pamanīja, ka melnās, piežulgušās bezzvaigžņu debesis vēsta slapjdraņķi.

Piebraucis pie grieķu stilā būvētā Vertensonu savrup-nama, kur viņš pavadīja visu savu brīvo laiku, kopš bija sācis strādāt pie metiem un darba rasējumiem, Rafs izcēla no mašīnas jumta plāksni, ienesa bibliotēkā un atslēja pie galda, uz kura stāvēja pirms nedēļas darinātais papes makets.

Vertensoni, Loisa un Rodžers, aplūkoja plāksni, un Rafs gaidīja, ko viņi teiks, jo plāksnes bija pārāk dārgas, lai rīkotos bez klientu piekrišanas. Bet ilgi gaidīt viņam nenācās. Sie abi nebija no tādiem. Un nevajadzēja būt gaišreģim, lai droši zinātu, ka visā savā arhitekta mūžā viņš diezin vai sastapies ar tik atsaucīgiem un saprotošiem pasūtītājiem kā Vertensoni, ar kuriem nekad nebūs jāie-laižas bezgalīgos cīniņos par izmaksu, kas tik bieži saved naidā arhitektu un viņa klientu.

— Gluži kā zunda ūdeņi, vai ne? — ieminējās Rodžers Vertensons.

— Tāpēc jau man tik ļoti gribētos, lai jumts ir tāds, — Rafs sacīja. — Es atradu šīs plāksnes Ziemeļkalifornijā, te Austrumos tās grūti dabūt. — Un tad nu neizbēgami vajadzēja piebilst: — Dārgas pēc velna, Rodžer.

— Nū-u?

— Toties katrā četras pēdas, — Rafs steidzīgi ierunājās, — lielas un ērti klājamas, un mēs ietaupīsim uz apjumšanas darba rēķina.

— Bet skaisti gan! — Rodžers teica. Sis slaikais, ziedošais vīrs savos četrdesmit gados bija sirms, un bērza balto matu biezums dīvaini kontrastēja ar gandrīz zēnisko seju. Viņa dedzība un optimisms likās neizmērojami. Visam viņš nodevās kaislīgi — gan savam mākslinieka darbam automobiļu, lidmašīnu, vilcienu un kuģu «ceklāmā, gan vaļas priekiem: burāšanai un vecu automašīnu vākšanai; trīs oldsmobiļi viņam jau bija — Stenlijs Stīmers, 1917. gada Rollroiss un Krein-Simplekss. — Raf, — viņš atkārtoja, virpinādams pirkstos baltā džempera augsto atloku, — tas ir un ir skaisti! Kā tev liekas, Loisa?

— Sapnis, ne krāsa, — Loisa teica un atkāpās, lai pa gabalu nolūkotos plāksnēs caur savām raga brillēm. Tad viņa jautāja: — Un cik tas maksās, Raf?

Vilcinādamies viņš nosauca būvuzņēmēja Džozefa Kel-lija (tā paša, kas strādāja pie Korkorana bāra) aprēķināto summu.

— Velna gaņģis! — Rodžers iesaucās, un Loisa pašūpoja galvu.

— Jāsit gaisā Rollroiss? — Rafs mēģināja pārvērst jokā savu neērtības sajūtu.

— Uz to pusi ir, — Rodžers sacīja. — Toties kāds skaistums! Taisni tas, kas mums vajadzīgs.

Loisa noņēma brilles un sacīja vīram: — Man gribētos tādu krāsu arī kaut kur telpās, Rodžer. Vai šis tonis nederētu mūsu vannas istabai? Ai, man tik ļoti patiktu! Tas būtu...

Rodžers pakratīja galvu. — Nebūtu vis. Galīgi nestādos priekša tādu vannas istabu. Pārāk... — Bet, savu sakāmo nepabeidzis, šķelmīgi pasmaidīja. — Lai notiek, Loisa! Dots pret dotu. Es tev vannas istabu, tu man vāveru būri. Sitam saujā?

*— Ai, Rodžer, tu nevari un nevari atteikties no šīs plānprātīgās iedomas? Tābūs nejēdzība. Raf, dieva dēļ, iestāstiet viņam jel jus, kada tā būs nejēdzība!

— Nē, iestāstiet jūs viņai, Raf, — teica Rodžers.

— Loisa, — Rafs sacīja, — noliecu galvu un atzīstos nāves grēkā. Vāveru būris ir mana plānprātīgā ideja.

— Nē jel! — iesaucās Loisa. — Tik zemu jūs nevarējāt krist!

— Pamēģināšu uztaisīt jums mazu maketiņu, — Rafs turpināja. — Tad varbūt arī jūs ieraudzīsiet... — Sī ideja Rafam bija radusies jau rudenī, kad pa nama skursteni pie Vertensoniem iemaldījās sešas lidvāveres un Rodžers uzreiz pieķērās jaukajām radībiņām, aizrautīgi kopa tās un baroja joprojām, un Rafs neredzēja iemesla, kāpēc vāverītes nevarētu kļūt par ģimenes locekļiem.

Tāpēc viņš bija iecerējis lielu parasta — tikai melni krāsota — stiepļu pinuma būri pie Rodžera studijas ārsienas. Cauri būrim izvītos ķeburains kastaņas zars (tādu zaru Rafs jau bija atradis). Melnā būra ģeometrisko līniju un smalkā zara patvaļīgo izloku kontrasts spilgti un savdabīgi iekļautos Rodžera studijā.

— Raf, — Loisa teica, — es jūs nolādēšu! — Viņa padomāja. — Tomēr ne. Lai būtu! Cilvēks, kas tā parūpējies par Kriša istabu un priekšnamu, manā nežēlastībā nekritīs nekad.

Jo, lai cik skaists un īpatnējs būtu ieplānotais nams, Loisas _ nesatricināmo labvēlību Rafs bija iekarojis ar smalkjūtīgām rūpēm par Vertensonu vecākā dēla — septiņgadīgā Kriša labklājību.

Rafs sadraudzējās ar zēnu, vēroja viņu un redzēja, cik mokoši un patmīlīgi Kriss pūlas staigāt neatbalstīdamies, netverdamies pie mēbelēm. Un Rafam iešāvās prātā maza viltība — dēļu apšuvumu zēna guļamistabā un priekšnamā netaisīt vis gludu, bet katra dēļa augšmalu atvērst par collu no sienas un iegropēt, tādējādi, ēnām koksnes rakstu izceļot, siena ne tikai izskatījās dzīvāka, bet Kriša pirkstiņiem bija radītas līstes, kur neuzkrītoši pieturēties.

Loisa ieskatījās pulkstenī. — Jau pāri astoņiem, Rodžer. Man liekas, nav vairs nozīmes gaidīt Fēbu un Ebiju. Es cerēju, ka viņi.atbrauks laikus...

Pēc vakariņām, kad viņi jau dzēra kafiju dzīvojamā istabā, Rodžers piegāja pie loga, paskatījās laukā un teica: — Ja viņi vispār grib atbraukt, tad labāk būtu pasteigušies.

Rafs arī piegāja pie loga. Lietus bija sācies jau agrāk un mīksti grabinājies aiz rūtīm, tagad pret stiklu šķindēja ledus graudi.

— Sāk piesalt, — Rodžers sacīja. — Būs slapjdraņķis un atkala. Labāk palieciet pie mums pa nakti, — viņš teica Rafam.

Rafs bija ar mieru, viņi atkal atgriezās pie bibliotēkas galda, un Rodžers jau kuro reizi jūsmīgi pievērsās papes maketam.

— Katram gadījumam es vilkšu laukā petrolejas lampas, — Loisa noteica un gāja uz virtuvi.

Bet Rodžers, modelī lūkodamies, sacīja: — So te puteni es gribētu vērot no jaunās mājas. Tur būtu ko redzēt.

— Jā, Rafs sacīja, pieliecās un nocēla modeļa jumtu — visas telpas ar attiecīga izmēra mēbeļu modeļiem nu bija atsegtas.

Un uzreiz iztēlojās lielisku skatu, kas pavērtos no šīs piecstūru viesistabas, kam četras sienas bija stikla un piektā laukakmens mūris ar milzīgu kamīnu, vētras nestās sniega sīpas pār zunda ūdeņiem, ko nama stūreniskais izvērsiens likās šķeļam kā kuģa priekšgals. Acij aptveramais apvāršņa loks bija platāks par 220 grādiem.

Sienu stiklojums nesākās no grīdas, bet no visapkārt telpai iebūvēta zviļņa malas. Stikls veidoja trīs pārkares, horizontālās plaknes starp pārkarēm bija atveramas, tāpēc istabu varēja vēdināt jebkurā laikā, nebaidoties no griezīgā jūras vēja un šļakatām. Zemais jumts ar platām nojumēm sargāja namu no tveices un tiešiem saules stariem.

— Raf...

Viņš gausi pacēla acis no modeļa.

— Raf, — Loisa sauca no kāpņu gala. — Zvana Troja. Viņa bija cerējusi, ka Ebijs ir te. Lūdz jūs pienākt.

Viņš vēlreiz paskatījās uz modeli un negribīgi gāja uz priekšnamu.

— Raf, — Trojas balss skanēja cauri atmosfēras sprakstoņai līnijā, —. vai tu gadījumā nezini, kur varētu būt Ebijs? Es domāju ...

— Cik man zināms, viņi ar Fēbu ir ceļā no Ņujorkas, — Rafs atbildēja. — Bet tādā laikā ...

— Skaidrs, — viņa teica. — Es mēģināju sazvanīt Vin-sentu, bet Jēlas klubā viņa nebija. Tāpēc es iedomājos, ka varbūt Ebs... — viņa aprāvās, un klausulē skanēja tikai saraustīti sprakstieni. — Zini, man ļoti negribētos tevi apgrūtināt, bet laiks šovakar tik draņķīgs. Es domāju, ka braukt uz Ņūheivenu vienai diezin vai būtu prātīgi ...

— Uz Ņuheivenu? — Rafs jautāja. — Vai tad tev...

— Jā, man... — Viņa piespiesti iesmējās. — Sazvanīju dakteri Hačinzu, un viņš teica, lai es gādājot savu apaļo puncīti projām uz slimnīcu. Izskatās, ka esmu par divām nedēļām aizsteigusies laikam priekšā.

— Uz slimnīcu? — Rafs iebrēcās. — Ko tad tu nesacīji uzreiz? Tūlīt būšu klāt!

— Lūdzu, neuztraucies tik briesmīgi, Raf! Vai tad tu nezini, ka tādas lietas vienmēr notiek visbezdievīgākā .stundā? Tas ir ļoti mīļi no tavas puses, ka...

— Es braucu, — viņš nervozi pārtrauca Troju un nolika klausuli. Viņš paķēra no pakaramā mēteli un, kad Rodžers Vertensons piedāvājās aizvest Troju savā mašīnā, atrūca: — Neies cauri! Pārāk traki braucat.

— Vai tad nebija gaidāms tikai pēc nedēļām divām vai trim? — atskanēja Loisas balss. — Tiklīdz Ebijs būs klāt, es viņam pateikšu. Un kur ir Vinss?

— Nezinu. — Rafs atrāva durvis un izskrēja tumšajā slapjdraņķī.

Uz ceļa izbraucis, viņš tūlīt saprata, ka nekādu ātrumu neizspiedīs. Pagāja pusstunda, kamēr viņš nokļuva Taun-tonā. Pie Trojas durvīm viņš atstāja motoru un logu slauķus neizslēgtus un metās iekšā. — Trojai — viņš uzsauca no kāpņu lejas.

— Nāku jau, nāku! Nupat izmazgāju galvu.

— Izmazgāji galvu? — Rafs nepacietībā un sašutumā iebļāvās.

— Nebrēc, dārgumiņ, es tevi dzirdu tāpat. Protams, izmazgāju. Tā bija mana pēdējā iespēja. Es taču nevaru iet slimnīcā plušķaina kā ragana! — Viņa parādījās kāpnēs. Rafs uzskrēja pretī un izņēma viņai no rokām mazo

čemodāniņu. — Es tev sagandēju visu vakaru, vai ne,

Raf?

Viņš atvēra ārdurvis. — Kaut jel tas riebīgais slapj-draņķisbūtu pierimis!

— Pārākais vakariņš! Kā radīts dramatiskiem notikumiem!

Viņš palīdzēja Trojai iesēsties mašīnā, nolika čemodāniņu uz pakaļējā sēdekļa, apskrēja apkārt savā pusē, iekāpa un brauca laukā pa mājas ceļu.

Pa Meritas aleju satiksme vilkās gliemeža gaitā, ik pa gabaliņam stāvēja ceļmalā nobrauktas mašīnas. Rafam vajadzēja pieliekties gandrīz pie paša stikla, lai kaut cik redzētu, kur brauc.

Bet Troja, mierīga un jautra, sēdēja savā puskažociņā, ar cepurīti, zelta auskariem un melniem cimdiem un pat aizsmēķēja cigareti.

— Vai tu droši zini, ka tā ir? — Rafs jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja. — Es uzņēmu laiku. Sāpes ik pa divdesmit minūtēm; un, lūdzu, Raf, neuztraucies tik ļoti! Es jūtos lieliski. Tas nemaz nav tik briesmīgi, kā es biju iedomājusies. Vai tu negribi ciga ... — Viņa aprāvās ttķ spēji, ka Rafs pagriezās, redzēja Troju uz mirkli saspringstam un tad atkal atvelkam elpu. — Negribi cigareti? — viņa pārjautāja.

Rafs papurināja galvu un atkal skatījās uz priekšu.

Slīpās slapjdraņķa plēksnes nemaz netaisījās rimties un rībināja mašīnas jumtu.

Viņš mēģināja pārvarēt ceļu, izspiest kaut vai divdesmit jūdzes stundā, stūri sažņaudzis, ar acīm starmešu blāvi miglotajos gaismas kamolos urbdamies.

Pēc brītiņa Troja sacīja: — Atliek vienīgi pateikties liktenim, ka tu neesi tēvs, jo citādi mēs gan vispār nenonāktu galā.

Rafs neveikli iesmējās, pats sevi lādēdams, ka nespēj saņemties un būt mierīgs. Patiešām — viņš te izgāžas kā tāds topošs papiņš no lētas komēdijas.

— Gan jau nonāksim! — viņš pārāk skaļi atsaucās un nospieda gāzes pedāli. Un tūlīt mašīnas pakaļgals izslīdēja un ar plašu atvēzienu triecās pret vidusjoslas apmali. Mašīna apstājās. Rafs atkal nolamājās. Šoreiz balsī.

Vajadzēja izkāpt, apskatīties. Viņš pagaidīja, kamēr garām aizvilkās vesela virkne mašīnu, tad padeva atpakaļgaitu un atkal izbrauca uz ceļa. Nu Rafs vairs nemēģināja panākt kaut kādu ātrumu un izrauties no slapjdraņķi šļūcošo braucēju rindas.

—• Tev ir labi? — viņš drūmi apvaicājās.

—* Lieliski, — viņa atteica. — Patiešām — neuztraucies, Raf!

Atcerēdamies vakaru, kad viņš pārstāvēja Vinsu Koulu Ņūhilas skolas sanāksmē, Rafs nīgri pajokoja: — Es jau reiz mēģināju būt Vinsa vietā un salaidu visu pamatīgā dēlī.

Troja iesmējās. — It kā tu nezinātu, ka uz šo vakaru Vinss ir ārpus kārtas un laika.

— Tu droši zini, ka ar tevi viss kārtībā?

— Protams, — pēc brīža viņa piebilda. — Lai gan ir bijuši manā dzīvē arī brīži, kad esmu jutusies labāk. Bet parunāsim par kaut ko citu! — Rafs juta, ka Troja atkal saspringst, spēji un asi ievelk elpu. Pēkšņi viņa ievaicājās: — Pie Vertensonienr bija jauki šovakar?

— Jā, — viņš atbildēja un atkal noberza vējstiklu ar plaukstu.

— Zelta cilvēki, — Troja teica, bet viņš pamanīja, ka cigarete viņas pirkstos — jau trešā — palikusi neaizsmē-ķēta.

Viņš pasniedzās, atņēma cigareti un izsvieda pa logu.

— Paldies,"— viņa sacīja. — Kāda laime, ka Ebijs atradis tik jauku meiteni kā Fēba, vai ne?

— Viņš ir pelnījis laimi.

— Vai tad mēs citi arī neesam pelnījuši? — Trojas balss bija dīvaini grūtsirdīga. Jau krietni gaišāk viņa piebilda: — Vinsents lēktu no ādas ārā, ja zinātu, kas man stāv priekšā; kā tu domā? Viņš savā Ņujorkā vaiga sviedros kā bebru papiņš graužas pa celtniecības darbiem un viņam nav ne jausmas, kas tikmēr notiek mājās. Man liekas, viņš strādā pāri spēkiem — īpaši pēc atteikšanās no Milvina projekta. Nu jau viņš ir samierinājies, bet sākumā staigāja piepūties, kā aizvainots puika.

— Krietni tu sadevi Milvinam. Tu biji vienkārši lieliska tovakar.

— Nopietni, Raf? Ja padomā, šī ir pirmā un vienīgā reize, kad tu man pasaki kādu labu vārdu. — Pēc brīža viņa ievaicājās: — Kā tas nāk?

Rafs neatbildēja. Priekšā sarkanu luksofora aci spīdināja krustojums pie Jēlas stadiona, Rafs saspringti skatī-

jās aizmugures spoguli un cauri apledojušam stiklam mēģināja noteikt attālumu starp pakaļējām mašīnām. Tā tik vēl trūka, ka tagad, kad viņi bija tikpat jau kā slimnīcā, kāds stulbenis uztriektos viņiem virsū un Troja izlidotu no sēdekļa!

Milzīgs sniega arkls šķērsoja ielu, un, tiklīdz iedegās zaļā gaisma, Rafs grieza pa labi, mašīna slīdēja, tomēr ne tik ļoti, lai neklausītu stūrei. Rafs turējās aiz sniega arkla līdz nākošajam krustojumam un tad nogriezās pa kreisi, gar kapsētu.

Stundu pēc pusnakts viņi sasniedza Ņūheivenas slimnīcu un pa slīpo rampu piebrauca pie durvīm. Nu beidzot Rafa pleci saguma, pārgurušās rokas šļaugani atkrita no stūres.

— Paliec mašīnā, — viņš teica Trojai, ieskrēja pieņemšanas telpu vestibilā un veselu mūžību gaidīja, kamēr māsa izskata savus papīrus un piezvana uz piekto stāvu. Tad kopā ar māsu gāja uz mašīnu.

Taču Troja — gan mazliet nedrošiem soļiem —- jau nāca uz durvīm.

Vestibilā māsa piestūma viņai krēslu uz riteņiem, bet Troja atteicās sēsties un smaidīdama pamāja uz Rafu.

Ja kādam te vajadzīgs krēsls, tad viņam!

— Mister Koul, — māsa teica, — vai jūs neiegrieztos kantorī, kamēr es uzvedu misis Koulu augšā?

— Misters Kouls... Es gribēju teikt: misters Blūms nav mans vīrs. Pareizāk sakot... — Troja iesmējās, bet tūlīt atspiedās pret lifta priekštelpas sienu.

Māsa neizpratnē pablenza uz Rafu, tad žigli un izveicīgi iesēdināja Troju stumjamā krēslā, un Troja ieminējās: — Čemodānu tu ienesīsi, Raf?

Rafs skatījās lejā uz Troju — pat šīs priekštelpas blāvajā gaismā viņas seja, lai arī rūpīgi pūderēta un krāsota, bija mikla’ un sakritusies, acis pievērtas, noguruma vai varbūt baiļu aizmiglotas. — Čemodānu? — viņš dzirdēja sevi muļķīgi pārjautājam. Un tūlīt jau arī steidzās laukā. Novietojis mašīnu stāvvietā, viņš atgriezās ar čemodāniņu reģistratūrā.

Kad viņš beidzot nonāca ceturtajā stāvā un viņu ieveda Trojas atsevišķajā palātā, viņa, jau izmeklēta un apkopta, gulēja gultā. Viņa acīmredzot bija pārkrāsojusi lūpas un izsukājusi tumšos, viļņainos matus, bet seja

slimnīcas cietajās kokvilnas drānās likās vēl bālāka un sāpīgākā. Un reizi vai divas viņš pamanīja palagus notrīcam.

— Nekas, tikai drebuļi, — viņa teica, pamādama uz mazliet trīcošajam kajam, — Māsa apgalvo, ka tā esot parasta lieta.

Māsa, kalsnēja, blonda meiča, saukta par mis Noul-tonu, drīz vien parādījās un lūdza Rafu uz brītiņu iziet. Staigādams pa gaiteni, viņš atcerējās grāmatas, kuras bija gribējis dāvināt Trojai ziemas svētkos, lai viņai ir ko ņemt līdzi uz slimnīcu. Tad iedomājās, ka derētu pazvanīt Vinsam Koulam.

Viņš nokāpa pirmajā stāvā. Reģistratūrā grozījās divas māsas, kāds interns, zvilnī atgāzies, smēķēja cigareti. Rafs izsauca Ņujorku, bet Vinss vēl nebija Jēlas klubā parādījies. Rafs atstāja ziņu, lai zvana uz slimnīcu.

— Varat iet iekšā, — moži sacīja mis Noultona, kuru viņš pēc tam satika gaitenī.

Pēkšņi viņš apstājās, griezās atpakaļ. — Mis Noultonal

•— Jā?

— Te man strādā kāda draudzene — Liza Karra. Viņa ir te masa. Varbūt jūs viņu pazīstat?

— Lizu? Jā, protams.

— Jūs nezināt, vai viņa šodien ir darbā?

— Kādā tur darbā! — māsa atteica. — Jau, liekas, septembrī aizgāja. Apprecējās ar dakteri Velsu,

— Apprecējās? — Rafs muļķīgi pārjautāja.

— Ar Stjuartu Velsu. Viņš strādā ortopēdiskajā.

— Ak tāl Paldies. — Rafs dīvainā smeldzē novērsās, bet tā bija laba smeldze, it kā izlīdzinājums viņa paša nevērībai pret Lizu; jauki, ka viņa bija kādu atradusi vai kāds_ atradis viņu. — Paldies, — viņš noteica vēlreiz un vaicāja: — Cik ilgi... tas ir, vai misis Koulai viss rit normāli? Cik ilgi tas varētu vilkties?

— Tāpat kādu laiku, — mis Noultona nogurušā balsī atbildēja.

Kad Rafs atgriezās Trojas palātā, viņa sacīja: — Apsēdies, Raf! Tepat blakus. Tu noteikti esi pārguris līdz pēdējam.

Viņš pievilka krēslu pie pašas gultas. — Es zvanīju Vinsam, —• viņš sacīja,

— Tā?

•— Atstāju ziņu.

Troja uz mirkli sarauca pieri, bet pajokoja: — Kungs un pavēlnieks būs noklīdis neceļos. Tu netīšām neuzskrēji virsū dakterim Hačinzam? Viņš te parādījās gan, bet laikam atradis slepenu kaktiņu un lasa savu Simenomf. Lūdza mani būt tik pieklājīgai un neuzsākt neko, kamēr viņš nav ticis galā ar romānu. Viņa uzsmaidīja un pasniedzās pēc Rafa rokas. — Drīkst? — viņa jautāja, tad sakoda zobus un spieda Rafa pirkstus, kamēr sāpju vilnis pārgāja.

Rafs redzēja, ka viņas piere kļuvusi mikla. Viņam pašam arī bija karsti. — Vai tu negribi, lai es pasaucu māsu?

— Nē, labāk es paturētu tavu roku, ja tev nav iebildumu, Raf.

— Protams, nav.

— Mēs varētu parunāties.

— Jā. — Viņš pūlējās izdomāt kaut ko jautru un izklaidējošu, bet velti.

— Cik pulkstenis? — Troja vaicāja.

— Ap diviem. — Viņpus gaiteņa gari un dobji ievaidējās sieviete. Lai pārmāktu šo skaņu, Rafs steidzīgi ierunājās: — Es vairs nemaz necerēju, ka mēs šovakar vispār nokļūsim slimnīcā.

— Godīgi sakot, es arī ne, — Troja teica.

— Kad mēs pēdējo reizi bijām Ņūheivenā ... — Rafs aprāvās, jo viņam nebija ne jausmas, ko sacīt tālāk. — Jā, daudz ūdeņu aiztecējis kopš tā laika, — viņš gluži banāli nobeidza.

— Jā.

Bet cauri slimnīcas apslāpētajām nakts skaņām atkal izlauzās spalgs, garš sāpju kliedziensT un Rafs vēlreiz mēģināja novērst Trojas uzmanību, jautādams: «— Kā jūs domājat viņu saukt?

— Nu, ja būs meitene, es ceru, kaut gan vispār tas neko negroza, bet, ja būs meitene, mēs viņu sauksim* par Deboru, manas mātes vārdā. Bet, ja zēns, — par Vinsentu. — Viņa šķelmīgi piebilda: — Kungam un pavēlniekam labpatikas, lai zēns būtu Vinsents Ostins Kouls.

Taču drīz vien vairs nebija iespējams nedzirdēt kliedzienus gaiteņa otrā pusē. Rafs nervozi aizsmēķēja, bet, paskatījies uz Troju, tūlīt nodzēs.a cigareti, saņēma viņas roku un turēja, ļaudams Trojas pirkstiem iecirsties savā delnā, kamēr viņas kājas saspringa un atkal atslāba.

— Tu izskaties noguris, dārgum, — Troja atguvusies ieteicās. Un pēc vel vienas apklušanas, ko otrās sievietes sāpju kliedzieni darīja vēl saspringtāku, Troja sacīja: — Kāpēc tu nemēģini mazliet nosnausties?

— Nevaru, — Rafs atbildēja un atkal klusībā nosodījās, ka nespēj turēties tik labi kā Troja; kur nu tik labi — vispār turēties, lai gan viņš taču ir cilvēks no malas, nejauši pagadījies draugs, cita aizstājējs.

Kur jel, pie velna, bija Vinss?

Tūlīt pēc trim ienāca, pareizāk, kumpo muguru uzmetis, iešļūca Hačinzs. Seja viņam bija pelēka no noguruma, bet tumšās acis smaidīja. Stetoskopam pār balto virsvalku šūpojoties, viņš noliecās pie Trojas gultas, pamāja, kad Troja stādīja viņam priekšā Rafu, it kā starp citu pajūsmoja par Simenona izcilajām novērošanas spējām un tāpat, starp citu, palūdza Rafu iziet.

Dzemdētājas kliedzienu vajāts, Rafs klīda pa gaiteni. Pašā gaiteņa galā bija logs. Viņš paskatījās laukā. Slapjdraņķis likās jau gandrīz nostājies.

Un tad viņam ienāca prātā Veirhalle. Pavisam tuvu, aiz kādiem sešiem kvartāliem, visos logos noteikti deg ugunis, parastais sesijas darbu drudzis pirms ziemas svētku brīvdienām, viens otrs varbūt taisa projektu Inže-nierceltnieku asociācijas konkursam, un, kad pienāks pavasaris un visus spārnos cerība ...

— Varat neuztraukties. Viņai vēl pat dzīšanās nav sākusies, — aiz muguras atskanēja Hačinza balss.

— Kas? — Rafs satrūcies atskatījās.

Hačinzs laipni parādīja ārsta kabineta durvis. — Es būšu šeit, ja steidzīgi vajadzēs manu palīdzību. Tikmēr izlasīšu vēl kādu nodaļu, — viņš piebilda.

Un tad ārsts, stetoskopam pār krūtīm kūļājoties, aizslāja pa gaiteni.

Rafs aizkūpināja cigareti, pūlējās nedzirdēt nepazīstamās dzemdētājas vaidus. Kādu mirkli viņš nervozi smēķēja. Un slimīgā asumā uzpeldēja doma par nakts skaņām «Priedēs».

Viņš turēja pirkstos cigareti, līdz tā izgruzdot apdedzināja nagus, saraudamies viņš to izsvieda, nomina ar kāju un tad iemeta izsmēķi smilšu kastē pie lifta durvīm. Viņš atgriezās Trojas palātā.

Blakus gultai nosēdies, Rafs saņēma Trojas pastiepto roku un katru reizi, kad viņas spiediens saspringa no sāpēm, pūlējās rādīt, kā pats cerēja, gaišu un mierinošu vaigu, kaut gan pie katra krampjainā Trojas pirkstu žņau-dziena tikko noturējās, nelocīdamies viņai līdzi.

Kad durvis atkal pavērās, ienāca Ebijs. Atbraukusi bija arī Fēba, bet viņai vajadzēja palikt gaitenī.

— Mī]um, — Troja sacīja, un Ebijs nāca pie gultas, viņa garenā, spriegā seja satraukti smaidīja, mētelis joprojām nopogāts uz visām pogām, ap kaklu kārtīgās krokās Fēbas austā smilšu krāsas šalle. Rafs piecēlās, atstūma savu krēslu. — Mīlum, Troja teica, — tev gan nevajadzēja dzīties šurp pa visu šo,,.

— Būtu jau ticis ātrāk, — Ebijs pieliecās un noskūpstīja māsu, — bet gribēju piezvanīt uz mājām. Veiksmīgi uzrāvu no miega visus līdz pēdējam.

— Tā gan nevajadzēja! — Troja uzsmaidīja un pārlaida plaukstu pār miklo pieri. — Tu labi zināji, cik briesmīgi māte uztrauksies.

— Uztraucās arī, — Ebijs atteica. — Viņa izbrauks ar pirmo rīta vilcienu. — Rafam veltītais smaids bija silts, bet mazliet bažīgs. — Pirmo reizi tu esi laikā pie rokas.

— Rafs ir mans krietnais, galantais bruņinieks, Eb. Lūdzu, neklūpi viņam virsū! Viņš jau tāpat ir pusē dzīvs, — Troja teica, bet varēja manīt, ka viņa runā jau ar piespiešanos.

Ebijs atpogāja mēteli un noņēma šalli.

Troja ievaicājās: — Ebij, kur gan varētu būt Vinss, tu nezini?

— Vinss? — Ebijs atskatījās uz Troju. Viņš likās it kā apmulsis. Un Rafs pamanīja, ka Ebijs neveikli murca pirkstos šalli. — Nezinu vis. Varbūt kaut kur iestrēdzis cejā, laiks ir briesmīgs.

Troja pamāja, bet vieglo smaidu, ar ko viņa tik varonīgi bija apsveikusi Ebiju, nodzēsa sāpes vai kāda Jauna nojauta, viņa pagrieza galvu uz otru pusi un cieši samiedza acis, it kā vairīdamās no spilgtās, griezīgās gaismas.

Bet pēc mirkļa viņa jau atkal pavērās uz Ebiju un Rafu. — Lūdzu, sēdiet! — Un pat mēģināja iesaistīt viņus možā tērzēšanā. — Zināt, vispirms es piezvanīju Pjetro un lūdzu, lai viņš mani atved, bet nabaga mazais Pjetro pirms mana zvana bija paguvis izkaut veselu pudeli mus-katela, tā ka nekas ...

Palātā ienāca mis Noultona un teica, ka būtu vēlams, lai pie misis Koulas vienlaicīgi uzturētos tikai viens cilvēks. Tāpēc Rafs gāja laukā.

Gāja, bet dīvainā kārtā negribīgi, kaut gan acis grauza neizgulētais miegs un plecos sūrstēja nogurums. Par spīti visam, viņš labāk būtu gribējis palikt, un nezin kāpēc viņam bija nepatīkami, ka Troja tagad turēsies pie kāda cita rokas — kaut vai miesīga brāļa.

Slapjā sniega putenis plaka un rima, līdz pavisam apgura. Rītam austot, tas bija izvērties žulgā, pilst6šā lietū, pār pilsētu slāņu slāņiem krāvās smagu mākoņu gubas, un ielas kūpēja valkanā, ūdeņainā miglā.

Rafs, Fēba un Ebijs visu nakti bija pārmaiņus sēdējuši pie Trojas gultas. Neviens no viņiem nebija gulējis. Ha-činzs tikmēr bija ticis galā ar savu Simenonu un ap deviņiem no rīta lika viņiem saprast, ka labāk būtu, ja tagad Troja paliktu viena. Un Rafs saprata, ka dzemdību mokas sasniegušas kulmināciju.

Iepretim slimnīcai bija balts mūra namiņš, Todla restorāns, uz turieni viņi nu gāja paēst brokastis un iedzert kafiju. Un, kad viņi atgriezās, pie Trojas palātas durvīm ar Hačinzu uztraukti apspriedās Vinss Kouls. Rafs redzēja viņu ieejam pie Trojas, bet pēc dažām minūtēm viņš jau atkal iznāca gaitenī.

Viņus ieraudzījis, Vinss tūdaļ steidzās klāt. Viņš izskatījās gandrīz tikpat noguris kā Rafs vai Ebijs, zods un žokļi tumšos neskūtas bārdas rugājos, pelēkais uzvalks saburzījies vilcienā, un tikai viļņotie mati spožās, gludās cirtās, kā. vienmēr, nevainojami iekļāva skaisti veidoto galvu.

Vispirms viņš satraukti, pat dramatiski paspieda roku Ebijam, teikdams: — Cerēsim, ka viss būs kārtībā! Turas viņa lieliski!

Tad viņš spieda roku Rafam un Rafs jautāja: — Kur tad papiņš bija aizķēries?

Un Vinss papurināja galvu. — Sasodīta neraža, ne izteikt nevar! — Taču runāja viņš itin tekoši: — No visiem vakariem taisni šo vakaru man vajadzēja uzkāpt uz korķa! Skrienu uz klubu pēc čemodāna un uzjūdzos taisni virsū Ralfam Gevinam — viņš nupat kā no stacijas; un kas tad atliek kā iedzert? Sākām «Biltmorā», tad aizkūlāmies uz «Plazu» un tad.,, — Viņš atkal pašūpoja galvu un smagi nopūtās. —- Atradu īsto reizi, kad pietempties! — viņš pameta skatienu uz Trojas durvīm* — Kad nabaga meitēns mokās viens patsl Jūtos kā pēdējais gnīda, — Viņš uzsmaidīja Rafam. — Kolosāli, ka tu viņu atgādāji šurp un vispārl Liels paldies, Rafl

Vinss pārsvieda mēteli no vienas rokas uz otru, aizsmēķēja cigareti, pagājās līdz Trojas durvīm un atpakaļ.

— Paklau, Raf, — viņš teica, — vai tu labāk nepiezvanītu uz biroju Sjū Kolinsai, lai viņi zina, kur mēs esam?

Kad Rafs bija piezvanījis un atgriezās, Vinss sacīja:

— Sasodīti labi, ka tu esi pie rokas, Fēbal Kā es izskatos? Pēc tradicionālā topošā papiņa? Un tā es patiešām jūtos, kopš ieraudzīju Troju un sapratu, kādas mokas viņai jācieš.

— Nu jau kuru katru brīdi būs, — Fēba teica,

Ebijs visu laiku bija dīvaini kluss.

Un tad Rafs redzēja, ka Trojas istabā ieiet ārsts Ha-činzs un interns, viņiem pakaļ māsa iestumj šauru gultu uz riteņiem un pēc brīža gultu jau stūma ārā un projām, un redzama bija tikai Trojas seja, un Vinss Kouls satraukti metās pie ārsta.

— Neuztraucieties! Tikai rentgens, — Hačinzs nomurmināja.

Viņi stāvēja gaitenī un gaidīja. Troju atveda atpakaļ.

Ap pusvienpadsmitiem vienīgi Fēba vēl centās nezaudēt stāju. Viņa pat pūlējās uzturēt sarunu, bet Vinss Kouls, ar katru -brīdi kļūdams nervozāks, vienkārši pagriezās un, cigareti aizsmēķējis, gāja projām. Un Ebijs saņēma Fēbas roku, un Rafs arī gāja. Kāds nezināms spēks vilka viņu uz Trojas durvīm.

Durvīs bija palikusi maza spraudziņa. Viņš pagāja garām neieskatīdamies.

Taču, otro reizi garām iedams, viņš pats pret savu gribu pieļāva kļūdu un ieskatījās.

Kļūdu tāpēc, ka šajā netverami īsajā mirklī viņš ieraudzīja Trojas seju, kā zibens uzplaiksnījums viņa acīs iesitās Trojas mēmās, nepanesami plosīgās ciešanas. Viņas plaksti bija cieši samiegti, mute pārvērsta baismā neizpratnē, ka šīs mokas lemtas viņai, nobālušie vaigi un gluži pelēkais kakls vienos sviedros, rokas ar baltiem pirkstu kauliņiem iecirtušās gultas cietajās malās.

K|ūdu tāpēc, ka pat novērsies viņš vairs nespēja norīt kamolu kaklā, sīvu kā degoša ogle, kas nu svilināja krūtis, aizcirta elpu un aizklāja acis ar karstu miglu: tas nebija tikai uz visu mūžu atmiņā iededzināts mirklis. Sāpes, kas plosīja Troju, tagad plosīja ari viņu —• gan, protams, citādi, bet ar to pašu nevaldāmo spēku, un pār viņu nobruka viss: bezgalīgs aizkustinājums vienlaikus ar ‘ bezgalīgu skumju smeldzi krūtīs, sentimentālu asaru migla acīs un neaptverams žēlums, naidīgs sašutums par ciešanu dzīvnieciskumu, visu šo cilvēcīgai būtnei lemto radību moku rituāla pazemojumu, izmisīgā nespēja kaut jel daļēji palīdzēt, užņemties viņas sāpes — vispretrunīgāko jūtu haoss, kas nozīmēja tikai vienu — viņa vientuļo ilgu un meklējumu ceļš ir galā, taču šajā brīdī viņš to vēl neaptvēra.

Kļūdu tāpēc, ka arī pēc bērna — meitenītes — piedzim- • šanas šīs jūtas nezaudēja savu asumu, taisni otrādi, un ļ tad nu bija pavisam viegli uzminēt, ko tas nozīmē.

Atminējums biedēja, viesa nemieru un trauksmīgu pacilātību. Rafs nu zināja, ka pār viņu nākusi ilgi gaidītā un meklētā mīlestība. [6]

Ap to laiku, kad Deborai Ostinai Koulai apritēja astoņas nedēļas, Vinss jau bija aizmirsis sākotnējo vilšanos, ka viņam nav piedzimis dēls, un no visas sirds nodevās negaidītajam tēva priekam un lepnumam.

Un ne bez pamata — viņa meita nebija vis kaut kas viduvējs un prozaisks. Vinsam bija laimējies iedzemdināt bērnu, ko jau šūpulī iezīmēja Ostinu dzimtas dižciltība. (Neviens jau nezināja, ka to paģiru nakti Ņūheivenas slimnīcā viņš svīda baiļu sviedrus, ka bērns varētu izrādīties līdzīgs viņa brālim policistam.) Tāpēc, ieraugot plastikāta gultiņā mazo Deboru ar pūkaini gaišu (gluži kā Ebijam un viņa tēvam) galviņu un Trojas acīm, degunu un sejas ovālu, viņu pāršalca karsta prieka un laimīga izbrīna vilnis.

Un šis prieks bija vēl dziļāks, kad viņam ļāva apvilkt sterilo slimnīcas uzsvārci un nedroši, piesardzīgi paņemt bērnu uz rokām.

Šis prieks no paša sākuma izpaudās ik uz soļa: attieksmē pret Troju, kurai viņš tagad izrādīja tik aizrautīgu un maigu uzmanību, nicībā, ar kādu viņš tagad runāja par savu noklīšanu neceļā, nožēlojamo sānsoli ar Pētu Milvinu, lai Troja nešaubīgi zinātu, cik tas nepatīkami viņam pašam, un saprastu, ka tas bijis tikai muļķīgs pui-ciskums, nekas vairāk.

Visu mēnesi, kamēr Troja atkopās no dzemdībām, viņš augām dienām neatrāvās no rasējamā dēļa. Ap janvara vidu viņi ar Binku Netltonu bija pabeiguši māsu Tatlu skolas projektu.

Vinss bija sasniedzis sava mūža kalngalu. Bērna piedzimšana stiprināja viņa jauno apņēmību izpirkt pagātnes grēkus, lai būtu pilnā mērā savas sievas un ģimenes cienīgs.

Viņš pat izņēma slepeno noguldījumu, vairāk nekā deviņsimt dolāru lielos procentus no «Gevina un Mūra» projekta Milvina ciematam, un nopirka valsts obligāciju uz Deboras vārda.

To viņš bija izdarījis šodien, savā drošajā optimismā ne mirkli neiedomādamies, ka Troja, kas šķita laimīgi nodevusies rūpēm par bērnu un pieņēmusi viņa patieso vēlēšanos laboties, sāks cilāt vecas lietas.

Bet viņa sāka. Tajā pašā vakarā.

Sešos, kamēr Troja augšā baroja bērnu, viņš iejauca divas glāzes martīni. Troja atgriezās, apvilkusi savu īso ķīniešu jaciņu (Vinss neomulīgi atcerējās, ka tā bija viņai mugurā arī tovakar, kad notika liktenīgais cīniņš ap Milvina projektu), un, kad viņi bija iedzēruši pa malkam, Troja pavisam negaidot skarbi noteica: — Varbūt beigsim izlikties, ka nekas nav noticis?

— Kas tad ir noticis? — Vinss neizpratnē nolika glāzi.

— Tu ļoti labi zini, par ko es runāju, Vinsent. — Viņa mierīgi atlaidās zvilnī iepretim lielajam kamīnam.

No sākuma viņš bija tik pārsteigts, ka pat noskaitās. — Dieva dēļ, Troja, tu taču nesāksi to visu cilāt no jauna?

— Sākšu gan! — Viņa aizkūpināja cigareti. — Es jau sen taisījos to darīt. Tikai pirms Deboras piedzimšanas tas nebija iespējams un, kamēr māte dzīvoja pie mums, arī ne.

Viņš nespēja klausīties tālāk. — Bet es domāju, ka ar to ir cauri. Balsi esmu norāvis, pūlēdamies tev ieskaidrot...

— Vinsent!

— Vai tad ne? — viņš nīgrā sarūgtinājumā noprasīja. — Tu ļoti labi zini, ka es ar viņu nesatiekos. Metu līkumu, lai viņu neredzētu. Ko tu vēl no manis gribi? Godavārds, Troja, kopš kura laika tu esi kļuvusi par tik kaulainu morāles sprediķotāju?

—- Tam nav nekā kopīga ar morāli, — viņa atteica.

— Ar ko tad?

— Ar to, kā es jūtos.

— Tev vienkārši ir depresija. Tu pati esi teikusi, ka pēc dzemdībām sievietes parasti ir raudulīgas.

— Es vairs nespēju tev ticēt, — viņa teica Ostinu iznīcinošajā mierā. — Un nekas nav briesmīgāks par neuzticēšanos. Tādā atmosfērā es nevaru dzīvot.

— Tātad tu mani par to grauzīsi visu mūžu? — viņš nikni jautāja.

— Ne jau par to, ko tu esi izdarījis, — viņa teica un domīgi piebilda: — Bet kā esi izdarījis. Es neciešu melus, nodevību un izlikšanos. īpaši, ja to dari tu, Vinsent.

— Dieva dēļ, Troja, paklausies taču!

— Vai tāpēc obligāti jākliedz, Vinsent? Bērns guļ.

— Cik ilgi man vēl būs jālūdzas, lai tu man piedod? — viņš atkal vaicāja. — Un nevienam, protams, nav nekādas daļas, cik riebīgi es jūtos! — Viņš nelaimīgi skatījās Trojas nelaimīgajā sejā. — Tagad, kad mums ir Debora, es jūtos vēl drausmīgāk. Nesalīdzināmi drausmīgāk. Ne par ko citu es vairs vispār nespēju domāt. Kad es šodien saņēmu čeku, pirmais, kas man nāca prātā, bija Debora. Un vai es neesmu muļķis? Man likās, ka es ar šo obligāciju kaut mazliet spēšu izpirkt savu vainu...

— Obligāciju?

— Jā, — viņš izaicinoši, gandrīz ar ļaunu prieku atteica.

— Par ko tu runā? — Troja nesaprata.

Ar iekšēju gandarījumu un arī cerību viņš izvilka no svārku kabatas valsts obligāciju par tūkstoš dolāriem. Viņš piegāja pie zviļņa, iemeta obligāciju Trojai klēpī un gaidīja, kamēr viņa to atlocīs un ieraudzīs Deboras vārdu. Viņš mēmi gaidīja, līdz viņa lēnām atlocīja papīru.

— Ļoti mīļi darīts, Vinsent.

Taču no viņas balss nebija noprotams, vai tas teikts ar atmaigumu vai tikai aiz pieklājības. — Mīļi? Ne velna! —• viņš izgudrēm noniecināja sevi. — Es gribēju tikai mazliet celties pats savās acīs.

— Ne tik skaļi, Vinsent!

Jā, protams, ne tik skaļi. Kāpēc viņš satraukuma vai dusmu brīžos nespēja valdīt balsi? Troja un Ebijs, piemēram, nekad nekliedza, lai cik aizkaitināti vai sašutuši

būtu.

— Kur tu ņēmi tādu naudu, Vinsent? — viņa vaicāja, paklaudzinādama ar pirkstu cieto papīru. — Esi iedzīvojies bagātībā, vai arī honorāri birst no zila gaisa?

Bet šim jautājumam viņš bija sagatavojies. Maigi viņš pasmaidīja un pieglaudīgā pazemībā teica: — Jau deviņus mēnešus es atlicināju savus nabaga mazos grasīšus.

Viņa arī gandrīz pasmaidīja. — Ļoti labi, Vinsent, kaut gan tik smagu krustu tev nemaz nevajadzēja uzņemties. — Bet viņa aizkustināti atkārtoja: •— Tas bija ļoti mīļi darīts, Vinsent. Ļoti.

Steigšus, lai nepalaistu garām šo mazo priekšrocību, viņš apsēdās Trojai blakus, pieglauda viņu sev klāt un uzspieda savu muti uz viņas lūpām ilgā, ciešā skūpstā.

Uz mirkli viņa padevās. To Vinss juta. Kaut gan izrāvās. Un teica: — Lūdzu, nespekulē uz maniem zemiskajiem instinktiem, Vinsent!

Bet nu jau viņš bija drošāks, jo saklausīja atvairīgajā balsī labvēlīga joka pieskaņu.

— Es darīšu, ko gribi, — Trojas acīs lūkodamies un joprojām neatlaizdams viņas rokas, viņš sacīja ar visu pārliecības spēku, uz kādu vien bija spējīgs. — Tikai ļauj man pierādīt, ka esmu labojies! Kaut vai Deboras dēļ.

Salkani. Sentimentāli. It kā viņš pūlētos Troju iežēlināt. Bet viņam vajadzēja ķerties pie katra salmiņa. Viņš zagšus vēroja Troju, vai tas atstājis kādu iespaidu, un, turēdamies pie sava vienīgā ieguvuma, mierīgi pasniedzās pēc obligācijas un nolika to uz kafijas galdiņa. Gaidīja.

— Ai, Vinsent, reizēm man tik briesmīgi gribas tev noticēt, — viņa tikko dzirdami sacīja.

— Neko vairāk es neprasu, — viņš svinīgi noteica un, izmantojot pamiera brīdi vai cerību uz pamieru, jūsmīgi piebilda: — Tu izskaties kolosāli šajā ķīniešu jaciņā, dārgā. Jau no paša sākuma gribēju tev to pateikt. — Viņš strauji piecēlās, aizsmēķēja cigareti, aizgāja līdz sīkrū-totajam logam, paskatījās laukā, tad atgriezās, paņēma obligāciju un sacīja: — Rīt noguldīšu to bankā.

Viņš redzēja, ka Troja ielej vēl vienu glāzi. Un galvenais — ne tikai sev, bet viņam ari.

Šovakar mums būs ciemiņš, — Troja teica.

— Ciemiņš? — Vinss nopriecājās. Viesis līdzētu vieglāk pārlaist nelāgo situāciju.

— Rafs atnāks uz vakariņām, — Troja atbildēja.

— A! — Nevi|us izlauzās īgnums. — Tad tāpēc tu esi uzcirtusies ķīniešu jakā? — Viņš pablenza uz balto, zīdā izšūto drānu, melnajām, šaurajām biksēm, melnajām kurpītēm un ahāta auskariem.

Troja ignorēja šo piezīmi, kaut gan Vinss bija pārliecināts, ka trāpījis īstajā vietā. Viņa teica: — Vajag taču Rafam kaut retumis uz bērnu paskatīties.

Vinss norūca: — Protams, — un smaidīja, lai kā viņam kremstu, ka no visiem cilvēkiem pasaulē tieši Rafs Blūms (uz to bija pastāvējusi Troja) izrādījies par Deboras krusttēvu. Vienmēr un visur šis Rafs Blūms, cēlais bruņinieks, kas bija aizvedis Troju uz slimnīcu un turējis viņas roku. Savā sarūgtinājumā viņš neloģiski iebilda: — Ja viņam tik dikti vajag redzēt bērnu, ko tad viņš nerādās? Jau divas reizes viņš bija ielūgts uz vakariņām, bet allaž pēdējā mirklī atzvanījās. Viņš man pat neteica, ka būs pie mums šovakar.

—' Tu taču pazīsti Rafu, — Troja sacīja.

*— Jā. — Viņam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi un jau pavisam viegli pēc dažām minūtēm, kad iezvanījās telefons un tas bija Rafs, un Rafs teica: — Vins, man briesmīgi žēl, bet šovakar es netieku. Lai Troja mani atvaino — labi? Man tūlīt jāizlido uz Detroitu. [7]

Kā pār visiem Jaunanglijas dienvidiem, arī pār Taun-tonu janvāra beigās nāca maigs un mānīgs atkusnis, īsiem, skopiem brīžiem uzmirdzēja saule, ielu asfalts bija kails, un vīri, kas bija sūri un grūti strādājuši uz sniega arkliem, baudīja pelnītu atpūtu.

Un «Ostina, Koula un Blūma» rasētavā visu Rafa prombūtnes nedēļu nejuta ziemai parasto centrālapkures smacīgumu.

Un Ebijs, blakus kārnajam un allaž drūmajam Lemam Heršijam pie Tauntonas mākslas un amatu nama projekta pēdējām loksnēm strādādams, pat pāri gaitenim varēja dzirdēt Vinsa Koula balsi, kas diktēja Sjū Kolinsai Tatlu skolas specifikācijas. Un šī Vinsa balss jauca rasētavas dienišķā darba skaņu rāmo tīkamību.

Laikam jau tāpēc, ka Vinss bija kritis viņa acīs, Vinsa izveicība un valdzinošās manieres, kas agrāk viņu gan apbūra, gan uzjautrināja, gan lika izjust zināmu skau-dību, tagad viņam vairs nenozīmēja neko. Viņš gan pūlējās sev iestāstīt, ka Vinss galu galā nav ne labāks, ne sliktāks par citiem precētiem vīriem, kam gadījies paspert soli sāņus no laulības takas, taču tas neko nelīdzēja, jo šis sānsolis skāra Troju*

Trojai, protams, viņš neteica ne vārda. Kā lai viņš to varētu? Un Vinsam arī ne. Ja cilvēkiem kopā jāstrādā, tad personiskus aizvainojumus labāk paturēt pie sevis.

Vinsa balss apklusa, un tad jau arī gaitenī noskanēja soļi un viņš atgriezās rasētavā. Ebijs pacēla acis un atkal domās nobrīdināja sevi neļaut vaļu sarūgtinājumam. Taču labi zināja, ka viņu sadarbība nav vairs tā, kas bijusi.

32

Ap trijiem Ebijs Ostins jau bija pabeidzis Mākslas un amatu nama rietumu fasādes rasējumu ceturtdaļcollas mērogā. Padevis loksni Lemam Heršijam, lai tas izstrādā lielāka mēroga logu izveidojumu, viņš pāri plašajam ra-sētavas četrstūrim un īsajam gaitenim aizgāja uz savu kabinetu.

Ebijs novilka svārkus un piekārtojās, gatavodamies Hjūindžera vizītei, jo šodien vajadzēja apspriest viņa puķu veikala pārbūvi.

No sava kabineta šaurā gaiteņa otrā pusē iznāca Vinss un, iestājies Ebija durvīs, teica: — Kādam jaunnedēļ vajadzētu aiziet pie Hjūindžera uzmērīt vecās telpas un uz-rasēt plānus. *— Viņš brīdi klusēja. — Vai tu uz to laiciņu nevarētu iztikt bez Lēma?

Ebijs izbēra pelnu trauku. — Šaubos. —* Acis viņš ne* pacēla. — Vai tu nevarētu to izdarīt pats?

— Varētu jau gan, — Vinss negribīgi atteica.

— Lems man vajadzīgs pie Mākslas un amatu nama. — Tagad Ebijs pacēla acis, — Kas ir, Vins? Baidies vestīti notraipīt?

— Protams, ne. Vienkārši pretīgs darbs, — Vinss izmeta strupi un augstprātīgi. -— Un honorārs jau arī nebūs ne pieminēšanas vērts.

— Te nav svarīgs honorārs, — Ebijs īgni atbildēja. •— Veikals ir uz Galvenās ielas. Un, ja mēs to iztaisīsim labi, tad citi veikali arī gribēs pārbūvēties. Un mums paveras iespēja veidot Galveno ielu pēc sava ģīmja un līdzības. — Par to, ka viņam tagad svarīga visniecīgākā peļņa, Ebijam negribējās runāt.

— Ak, es taču nežēlojos, — Vinss teica. — Un, ja nemaldos, tad galu galā šo pasūtījumu izgādāju tieši es.

— Zinu jau, zinu, — Ebijs norūca. Vinss to atgādināja pārāk bieži. Ebiju pārsteidza arī Vinsa dīvainais naidīgums. — Kādas bija pusdienas klubā? Labas? — Viņš pūlējās saglabāt vismaz ārēju laipnību.

— Nē. Bārā mani noķēra Berta Vikforda cienītā un pie-pļāpāja pilnas ausis. Es iedzēru savu mēriņu un gāju uz mājām paēst.

Ebijs nodomāja, ka tas nu Vinsam ir kaut kas jauns. Kaut gan, ja ir bērniņš un vēl tik burvīgs bērniņš kā Debora, tad gluži saprotams. Iespējams arī, ka Vinss cenšas izpirkt savu neuzticību tonakt, kad Troju vajadzēja vest uz Ņūheivenu. Droši vien Vinsam tagad kauns pašam no sevis, par Troju un bērniņu vispār nerunājot.

Parādījās Sjū Kolinsa, teica, ka atnācis misters Hjūin-džers, un gribēja zināt, vai vest viņu iekšā. Un tad jau arī durvīs parādījās puķu tirgotāja garais, ļodzīgais stāvs.

— Es tā uztraucos, ka sirds kāpj pa muti laukā, —• Hjūindžers izdvesa, un Ebijs pasmaidīja, viņu aizkustināja šī vīra vaļsirdīgā un patiesā sajūsma. Lai cik nievājošas bija piezīmes un baumas, kas par viņu klīda pilsētā, Pols Hjūindžers bija ļoti jauks, atsaucīgs cilvēks un krietns pilsonis, nekad viņš neatteicās ziedot Tauntonā plaši izplatītajiem labdarības pasākumiem. To diemžēl vis nevarēja sacīt par tiem, kas Hjūindžeru pēla un aprunāja.

Ebijs un Vinss ķērās pie lietas, un apspriedes gaitā naidīgās zemstrāvas pagaisa. Galvenās problēmas bija telpas izkārtojums, skatlogu efektivitāte, ūdens pievadu un noteku sistēma un vēsināmās iekārtas. Un, protams, paša Pola Hjūindžera ilgi lolotās interjera un izbūves idejas.

Apspriede beidzās piecos. Tika nolemts, ka Vinss, pabeidzis darba rasējamus māsu Tatlu skolai, tūlīt ķersies pie puķu veikala pirmmetiem, lai varētu tos uzrādīt Hjū-indžeram. Parakstīja vienošanās dokumentus.

Apspriede likās uzlabojusi Vinsa omu, jo viņš sacīja: ■— Paklau, Ebij, ja tev nav kas cits padomā, varbūt atnāksi pie mums paskatīties uz savu māsasmeitu? Mēs iedzertu pa glāzei un palauzītu galvu par Hjūindžera problēmām.

— Fēba iebrauc piecos piecdesmit piecās, — Ebijs atteica. _

— A. — Vinss jau gāja uz durvīm, bet pagriežas atpakaļ. — Ja gribi, ņem viņu līdzil Es taisos izmēģināt vienu kolosālu recepti teļa eskalopam.

— Paldies, Vins, — Ebijs atbildēja, — Neiznāks laika. Man vēl jābūt tajā Vēža fonda sanāksmē.

Vinss pamāja. Smaidu viņa skaistajā sejā vairs nemanīja, tā bija atkal augstprātīga un dzestra. Viņš acīmredzot domāja, ka Ebijs vairās no viņa. Tā tas bija tikai daļēji.

Ebijs iegāja tualetē, nomazgājās, sakārtoja kaklasaites mezglu un steidzās uz staciju sagaidīt Fēbu, kas brauca pie Vertensoniem uz nedēļas nogali.

Ebijs ieraudzīja Fēbu sezonas pasažieru pūlī, viņa nāca pretim, ar acīm meklēdama Ebiju, un viņas mierīgais, gaišais smaids piemirdzēja miglaino pievakares krēslu. Viņa bija bez cepures, un melno matu stūrainais ielogs ap matēti bālo seju piešķīra viņai — vismaz Ebija acīs — īpašu cildenumu. Viņš redzēja, ka Fēba uzvilkusi melno, platās krokās krītošo mēteli, ko pati pirms nedēļas bija pašuvusi.

Viņi steigšus paēda vakariņas Heidemaņa restorānā uz Galvenās ielas, un tad Ebijs paņēma Fēbu līdzi uz Vēža fonda sēdi rātsnama zālē. Viņš bija ziedojumu vākšanas komitejas priekšsēdētājs.

Braucot uz Ņūhilu, no kurienes viņam vajadzēja vest Fēbu pie Vertensoniem, viņa jautāja: — Rafs vēl joprojām nav atgriezies?

— Nē, — viņš atbildēja. No Rafa nebija nekādu ziņu, vienīgi aviopasta atklātne, ka viņš cer atgriezties sestdien.

— Ai, tad mēs esam debesīs, —- Fēba laimīgi nopūtās. — Divi vien visā mājā.

Mājā (kas šorīt bija pieteikta pārdošanai caur Berta Vikforda biroju) viņš diezgan nervozi iejauca divus kok-teijus. Fēba stāvēja viņam blakus pie kafijas galdiņa, sabāzusi rokas tumši zaļā svītera kabatās, un domīgi vēroja plašo istabu ar stikla sienām un pēc Ebija metiem pasūtītām mēbelēm, balto, nevainojamās līnijās veidoto istabu ar korķa plākšņu grīdu, uz kuras ik mēbele stāvēja ideālā saskaņā ar citām, istabu, kas nebija devusi tās radītājam neviena silta brīža. Vienīgi šo, kad blakus bija Fēba. Viņa ierunājās: —- Zini, vilcienā es domāju, kādu ārprāta naudu tas viss tev maksājis — šis nams un Ņina. Tur jau var sajukt, Ebij! Iejūgties tādā vezumā un nesaņemt par to ne kriksīša prieka. — Viņa paskatījās uz Ebiju. —- Man liekas, mēs varētu kaut vai... — Pabeigt šo teikumu nebija nekādas vajadzības.

— Jā, — viņš teica.

Bet viņš nebija stāstījis Fēbai — un nekad nestāstīs — par pēdējo sadursmi ar Helēnu, pirms viņa ar Ņinu izbrauca uz Nevadu.

Viņš bija aizgājis pie Helēnas uz nekustamo īpašumu biroju Tauntonā, ko viņa tieši todien slēdza, lai nodotu čeku.

Un Helēna, aizsmēķējusi cigareti ziloņkaula iemutī, klepodama, nervozi kravādamās pa savu rakstāmgaldu, teica: — Tu vienkārši nevari iedomāties, Ebij, ko tas man nozīmē — pēc visiem šiem gadiem slēgt biroju, lai tas draņķa Vikfords pāri pretim sagrābj visu manu klientūru.

Ebijs neveikli nolika čeku uz galda, cerēdams, ka drīz tiks projām. Viņš redzēja, kā Helēna paņem čeku, ieskatās un paceļ uz viņu sāpīgu, nosodošu skatienu. — Es ceru, tu nedomā, ka tas jel vismazākā mērā kompensē visu, kas man jāzaudē?

— Helēn, — viņš teica, — mēs taču pie advokāta vienojāmies par summu, vai ne?

— Kā nu ne, atceros, — viņa sacīja. Bet toreiz, kad mēs parakstījām papīrus, es vēl visu nezināju.

— Kādu visu? — Ebijs apmulsa, bet jau nojauta, ko viņa teiks. Kas tev uznācis?

— Tas, ka Ņina, mans nabaga bērns, ir vienkārši izmuļķota. Un nedomā, ka to nezina visa pilsēta.

— Ko tad?

— Tu zini tikpat labi kā es.

— Helēn, vai tu nevarētu vismaz...

— Ak, ko nul Es vakar Tauntonā vēl ne degunu apsildījusi nebiju, — viņas oranžā mute un vaigi raustījās, — kad visi, ko satiku, to vien runāja kā par tevi un šo skuķi, ko tu visas pilsētas acu priekšā vazā sev ik uz soļa līdzi, kamēr mans nabaga bērns beidzas nost trako mājā.

— Nepārsteidzies, Helēn, —- Ebijs iebilda, vēl nezinādams, ko teiks tālāk.

— Es jau no paša sākuma brīnījos, ■— misis Vistere turpināja, vicinādama ziloņkaula iemuti un piešķaidīdama grīdu ar pelniem, — un nespēju saprast, kā tu tik aukstasinīgi varēji iegrūst to nabaga bērnu tādā vietā. Bet, protams, es jau vēl nezināju, ka tu esi sapinies ar citu...

— Helēni — Ebijs pārtrauca un, ar pretīgumu cīnīdamies, teica: — Kamēr tu vēl neesi pārāk aizrunājusies par šo tematu, es darīšu zināmus dažus faktus par tavu bērniņu, kurus tev nebūs patīkami dzirdēt. Pirmkārt...

— Tu mani neiebiedēsil — Helēna ieķērcās un sāka klepot. — Es neielaidīšos ne uz kādu kaulēšanos. Tava zemiskā cīņa par katru peniju ir derdzīga, to es jau advokātam teicu. Un, kad viņš uzzināja, kas aiz tā visa slēpjas, viņš teica, ka mums ir pamats griezties pie tiesas ...

Ebijs vairs neteica ne vārda, viņš gribēja vienīgi tikt projām, kamēr nav zaudējis pēdējo savaldību.

Bet jau pēc stundas viņam uz biroju zvanīja Linkolns Elsvorts, teica, ka nupat runājis ar Helēnas advokātu un ka Ebijam, ja viņš nevēlas iepīties ilgā un nepatīkamā tiesas prāvā, derētu panākt jaunu vienošanos.

Tā nu Ebijam vajadzēja vien braukt uz Bostonu un Ostinu vecajā kantorī, stāties sava tēva vaiga priekšā, izturēt nicīgo nosodījumu tēva acīs un izlūgties vēl divpadsmit ar pusi tūkstošus.

Tagad, uz Fēbu skatīdamies, viņš nolika abas kokteiļa glāzes uz kafijas galdiņa, pasniedzās pēc viņas rokām un pievilka viņu sev cieši klāt.

— Kas noticis? — viņš dzirdēja Fēbas balsi.

— Nekas, nekas... — Ebijs nomurmināja, joprojām turēdams viņu. Un jau sakarīgāk teica: — Es vienkārši nespēju pierast. Noticēt, ka tu man esi. — Viņš pakratīja galvu. — Ņina taču noveda mani tik tālu, ka es jau baidījos soli spert uz viņas pusi, un tagad nu ir..,

—. Taisni otrādi?

— Nav ko runāt.

Fēba uzsmaidīja, un Ebijs saprata, ka viņa pūlēsies kliedēt šī vakara drūmo noskaņu. — Esi dzirdējis, kas notiek, Ebij? Jaunā administrācija ņem virsroku.

Ebijs satrūkās, paslējās gultā sēdus un ieklausījās. Viņš bija pārliecināts, ka dzirdējis ārā kaut kādas skaņas. Klausījās. Bet nu bija dzirdama tikai Fēbas maigā elpa. Viņš paskatījās elektriskā pulksteņa spīguļojošos ciparos. Pāri pusnaktij.

Nākošā skaņa bija nepārprotama, vērās ārdurvis. Viņš pieskārās Fēbas rokai, papurināja aiz pleca, un tad arī vjņa pamodās un piecēlās gultā sēdus.

— Kas tur ir? — viņa nomurmināja.

Ebijs iededzināja stāvlampu. Soļi skanēja jau mājā. Viņš izlēca no gultas, taustījās skapī pēc naktssvārka.

Tas nevarēja būt Rafs. Rafam vēl nekādi nebija laiks atgriezties. Ebijs ieklausījās atkal. Tagad soļi klusi un piesardzīgi švīkstēja dzīvojamā istabā, un, pirms Ebijs paspēja pieiet pie durvīm, Rafa balss jautāja; •— Tu vēl esi augšā, Ebij?

Tur nu viņš stāvēja, uzlicis plaukstu uz pavērto durvju roktura: stāvēja, blenzdams uz Ebiju un Fēbu.

Atjēdzies viņš kaut ko nesakarīgi nomurmināja un aizvēra durvis.

— Piedod, mīļā, — Ebijs teica.

Fēba uzrāva rīta kleitu un izskrēja pa durvīm. Viņai sekodams, Ebijs redzēja, ka Fēba panākusi Rafu viesistabas otrā galā.

— Es tikai gribēju tev pavēstīt, — Fēba smējās, — ka šis kungs grasās iztaisīt no manis godīgu sievieti, Raf. Tā ka viss kārtībā. Un galu galā tev nemaz pirms sestdienas nebija jāatgriežas, murmuli tāds!

Rafam atlika vienīgi pasmieties, bet tie nebija diez cik jautri smiekli, un, kad Fēba vaicāja, vai viņš negrib ēst, Rafs atbildēja, ka ļoti, un Fēba sacīja: — Tūlīt uzlikšu kafiju! — Iedama pie servanta, kas atdalīja viesistabu no virtuves, viņa noteica: — Labi vēl, ka es protu vārīt. Es gan grasījos apprecēt miljonāru, bet viņš izrādījās tāds pats plikadīda kā es.

Un, kad viņi jau sēdēja pie garā ēdamgalda, dzēra kafiju un piekoda maizītes ar aukstu vistu, no neērtības sajūtas, kas nomāca Ebiju un abus pārējos, vairs nebija ne vēsts.

Tagad Ebiju nomāca kaut kas cits, jo nu viņš beidzot pamanīja, kā Rafs izskatās: pārdzīvotā smagums bija ierakstīts viņa neskūtajā sejā, iekritušajos vaigos un dobji zilo acu pārgurušajā skatienā.

Ebijs nolika sviestmaizi. — Kad tu ne rakstīji, ne zvanīji, es sapratu, ka tur iet slikti.

Rafs pārlaida skatienu Fēbai un Ebijam. — Rīt pastāstīšu. Tas nav „..

— Operācija nebija veiksmīga? — Fēba ievaicājās.

Bet Rafs maisīja kafiju un tūlīt neatbildēja. — Nezinu. — Beidzot viņš sausi, negribīgi izmeta: —* Viņa nenodzīvoja tik ilgi, lai par to varētu spriest.

33

Tā nav nāve, ko tu tagad redzi, jo tev Džūlija nomira . tajā vasarā, kad tu aizvedi viņu uz «Priedēm»,

Tāpēc tagad tu stāvi kā aiz stikla sienas.

Tu gan redzi savu māti dažas stundas pirms operācijas, ieraugi viņu, sagatavojies uz visļaunāko un esi pārsteigts. Jo Džūlija izskatās pavisam normāli, un viņas smalkā sejiņa ir pat sārta, ja nu vienīgi spoži zilās īrie-tes acis it kā aizmiglotas vai stiklainas, bet pēkšņi acis samirkšķinās, viņa paslienas savā baltajā, balti nožogotajā gultā, viņas rokas, kalsnas un dzīslotas, stiepjas tev pretim, un tu smaidi un izliecies, ka esi tikai paklausīgs un dzīvespriecīgs dēls, kas nācis apciemot savu māti.

Bez tam viņa saka: — Moris! Kā vienmēr vēlul

— Jā, — tu atbildi un pūlies neskatīties uz Rūdolfu Maijeru, ārstu, kas stāv blakus gultai.

— Velc jel nost tās galošas, Moris! Cik labi, ka tu esi atkal mājās! Es tā uztraucos pagājušo nakti, ne zvaigznes debesīs un tikai ēnas, drausmīgas ēnas, viena taisni kā krokodils, un es iedomājos, ak dievs, Moriss taču tik pārgalvīgs pie stūres! Nāc nu un rādi, kas tev aiz muguras!

Un tu tik dzīvi atceries, kā Moriss, no saviem tālajiem ceļiem atgriezies, aizsper galošas, nokrauj uz viesistabas spožā mahagonija galda sarkani plankumotus tīstokļus ar karbonādes šķēlēm, cūkgaļu un asinsdesām un plati smaida, rokas aiz muguras salicis, bet rokās viņam ir vēl viens sainītis, kurā tad izrādās vai nu kāda rotas

lieta, vai jauns mājturības rīks, vai ahāta rožukronis, vai greznum grezna kārbiņa ar odekolonu, tualetes ūdeni un smaržīgu esenci vannai.

Un, dāvanu pasniedzis, viņš saķer Džūliju un šūpo uz rokām.

Un Džūlija bargi, laimīgi rājas: — Nodzen labāk bārdu! Ja Džons Rafertijs mani tagad redzētu, viņš apgrieztos savā kapā, dievs mielo viņa dvēseli!

Tā nu tu stāvi, skaties uz viņu vai uz ārstu un nespēj sev piedot, ka neesi apciemojis viņu biežāk — šo lāga sievu, kas nekad neko nebija sapratusi no arhitektūras un tikai bažīgi smaidīja, kad Moriss pūlējās viņai iestāstīt, cik laimīgai un lepnai viņai jābūt par dēlu, kas nolēmis kļūt par arhitektu un iemūžinās savu vārdu varenās celtnēs.

Un visu laiku tu skaties tikai viņas sejā, lai nebūtu jādomā par nāves indē trūdošo kāju, un turies pie pēdējās cerības — nevērīgi smaidošā, pašapzinīgā ķirurga.

Un tad Maijers pamāj, tev ir jāiet, un tu ej, taču laikus attopies, noliecies pār Džūliju un noskūpsti viņu, un viņa pārlaiž pirkstus pār tavu vaigu, iesmejas un saka: — Tev jānodzen bārda, Moris!

Un, kad pēc ilgām gaidīšanas stundām un iekšējas sagatavošanās tādam iznākumam beidzot parādās Maijers un tu neredzi vis pašpaļāvīga ārsta nevērīgo smaidu, bet tikai saspringtu tukšumu, tev nav pat jāklausās, ko viņš tev saka.

Tu zini. Un jūti vienīgi atvieglojumu.

Bet ne uz ilgu laiku. Maz pamazām, kad tu jau klīsti pa Segino ielām un Segino bāriem, sāpes piezogas, panāk, iecērt nagus un neatlaiž, visa saņemšanās, atvieglojums un viltus mierinājumi sabrūk un pagaist, un tavā priekšā paveras negaidītu un nepieredzētu bēdu bezdibenis .. r

Bet vēlāk tu brīnies: dīvaini, es taču patiesībā viņu nemaz tā nemīlēju, tas bija tikai un vienīgi Moriss Blūms, kam biju pieķēries ar visu sirdi. Bet man nebija ne pustik smagi, kad nomira Moriss. Vai arī es tīši esmu-izdzēsis no atmiņas, ko es toreiz jutu ...

Tev kļūst vieglāk, bet tikai līdz bēru dienai — saulainai, tomēr dīvaini drēgnai —, kad tu zem baldahīna izstāvi paviršo ceremoniju, šo tukšo izrādi, ko tu labāk būtu sev aiztaupījis, un priecājies vismaz par to, ka Džūlija pret Morisa gribu jau laikus nopirkusi kapa vietu nekādai reliģiskai sektai nepiederošā kapsētā, kur viņa tiktu apglabāta bez priestera, bez latīniskā dvēseles aizlūguma.

Pēc tam ir jau viegli izrakstīt čekus «Priedēm», ārstam Maijeram un apbedīšanas birojam, nedomājot, ka no viņa rēķina Tauntonas bankā tos tik tikko varēs segt. Un samaksāt Segino noliktavu kompānijai, pie viena lūdzot pēc iespējas pārdot vecās mēbeles un saimniecības piederumus, ko viņš tajā pēckara vasarā bija izvācis no dzeltenā ķieģeļu ģimenes nama Sentrijas ielā.

Lidojums no Detroitas uz-Ņujorku prasīja apmēram divas stundas.

Tas nebija ilgi. Tomēr pietiekami, lai cilvēks, palicis viens ar sevi un savām domām, pārskatītu būtisko, atsijātu nebūtisko un izlemtu, ko darīt tālāk. Rafam, kas tagad atbildēja vairs tikai par sevi, bija skajdrs, ka turpmāk viņš grib strādāt neatkarīgi, nodibināt pats savu biroju, lai ko tas maksātu.

Pašlaik, no vienas puses, viņam bija Vertensonu māja — dziļais prieks, pie kura viņš tagad atgriezās, no otras — uztieptā kopdarbība, ko viņš jau pašā sākumā pieņēma pret savu gribu un kas tagad bija kļuvusi pavisam nepanesama.

Nepanesama ar sīkumainām biroja formalitātēm, naidīgajām zemstrāvām, tukšām runām, mokošo atbildību, pie sveša projekta rasējumiem strādājot. Laiks, ko agrāk Rafs savā bezrūpībā bija uztvēris kā tīri abstraktu kategoriju, tagad prasīgi atgādināja sevi.

Un tad vēl dienišķās raizes par biroja izdevumiem un bailes, ka viņš no savas puses iegulda par maz.

Nav viegli būt vientuļam, bet vientulību atsver apziņa, ka vari darīt, ko pats gribi.

RafS, protams, apzinājās savas saistības. Ar Ebiju. Ar Vinsu. Viņi strādā vaiga sviedros,, lai nostādītu firmu uz kājām. Nav nemaz tik vienkārši ņemt un nosvītrot savu vārdu no izkārtnes, īpaši, ja atceries, ka naudas nav ne tik, lai nopirktu plāksnīti, kur to vārdu uzrakstīt atsevišķi.

Un, braucot no Tauntonas stacijas uz mājām, viņš nosprieda, ka elementārs godīgums prasa vismaz aprunāties ar Ebiju.

Bet mājās viņš kā idiots iegāzās Ebija guļamistabā un, it kā ar to vēl’nepietiktu, aptumšoja drauga svētlaimīgo nakti, pateikdams par Džūlijas nāvi.

Tad viņš gāja uz savu istabu mājas otrā galā un aizvēra durvis.

Tikai atgūlies Rafs izjuta, cik pārguris viņš ir. Jau tādā pakāpē, ka nevarēja aizmigt. Viņš pasniedzās un paņēma no galda pēdējo «U, *S. Architecture» numuru. Sāka šķirstīt biezo žurnālu.

Un gandrīz tūlīt uzšķīra abas lappuses ar lieliski izpildītiem Ņūdžersijas Apvienoto ķīmijas zinātņu centra zīmējumiem.

Viņš atslējās spilvenos un, žurnālu neapzināti sažņaudzis, blenza zīmējumos — viņā cīnījās neizpratne, lepnums un trakas dusmas.

Viss līdz pēdējam. Tikai paraksts klāt «Pīrss un Penders, arhitekti. Projektu daļas vadītājs Mansons Kerks.»

Jā, patiesi viss. Viņa koncepcija, telpas izkārtojums ar zemo, plato administrācijas korpusu un pāri tam laboratoriju tornis, stikla lentu mijums ar caurspīdīgām pārsedzēm un pat torņa forma — nevis taisnstūraina, bet mazliet piramidāla.

Tikai torņa stūri nebija noapaļoti — vienīgā atkāpe no Rafa sākotnējā zīmējuma.

Citādi viss līdz pēdējam. Un pat labākā izskatā. Kerks bija smalki izstrādājis viņa ideju, novedis to līdz pilnībai.

Tāpat telpu iekšējais izkārtojums, laboratoriju izvietojums pa stāviem, apakšējā stāva plāns, efektīgā liftu sistēma — viss nostrādāts spožāk par spožu.

Rafs atplēsa cigarešu paciņu, jau trešo kopš vakar vakara.

Viņš gandrīz vai neticēja savām acīm, skatīdamies tik neslēptā, bezkaunīgā plaģiātā, un, kaut arī viņu smacēja niknums, rūpīgi izlasīja visus paragrāfus pēc kārtas.

«U. S. Architecture» sacīja, ka Ņūdžersijas Apvienoto ķīmijas zinātņu centrs paverot jaunus apvāršņus projektēšanas mākslā. Jaunais projekts parādot Mansonu Kerku kā arhitektu, kurš «nepaliek pie paša iedibinātām formām», bet ejot tālāk, «lauzdams jaunus ceļus telpas izpratnē», ar šo projektu Kerks taustāmi pierādot saviem kolēģiem un visai pasaulei, ka «pienācis laiks humanizēt mūsu rūpnīcu un zinātnisko pētījumu celtnes».

Rafs nolika žurnālu, smēķēja savu cigareti un pārdzīvoja vēlreiz visu murgam līdzīgo darba posmu pie «Pīrsa un Pendera», brutālos Mansona Kerka uzbrukumus. Viņš svīda no pazemojuma, atcerēdamies Mansona Kerka elementāros, apnicīgos uzdevumus: ikviens no tiem bija kā pļauka sejā.

Viņš atcerējās, kā Kerks toreiz salocīja viņa skices sīkos kvadrātiņos un izsvieda metāla papīrgrozā. Atcerējās, kā viņš pēc pusdienu pārtraukuma bija gribējis savas skices no groza izņemt, bet grozs izrādījās tukšs...

Sī dzeltenā, noplukusī iestāde, lai cik apsviedīga būtu, tāpat nevarētu izmaksāt Rafam taisnīgus procentus no visa, ko viņš tajā ieguldījis.

Kāds grāmatvedis savās virsgrāmatās atrastu, kāda skaitļojamā mašīna aprēķinātu Rafa iedvesmas spontānos uzliesmojumus, kura zelta dzirkstis lija pār «Pīrsu un Penderu», pār Mansonu Kerku — pašu 'tik talantīgu, ka viņam gan nepieklātos staigāt ar zagļa zīmi pierē?

Lauru vainags nu viņam piespriests. Un Rafs zināja, ka bez tā Mansons saņems arī milzīgu prēmiju.

Tagad, nakts vidū, viņu plosīja viena vienīga vēlēšanās — tūlīt pat doties uz Ņujorku un izrēķināties ar Kerku. Dusmas slāpēja viņu, pulsēja delfiās un pirkstu kauliņos, viņam gribējās kauties, lai gan viņš labi zināja, ka to neizdarīs.

Svešādais niknums pulsēja deniņos, dedzināja un postīja, neatstājot vietā neko — ja nu vienīgi uz kādu brīdi izdzēsa atmiņas par Segino.

Nākamajās nedēļās viņa niknums pārgāja pats no sevis. Viņš gan gribēja rakstīt Solam Veintroubam, bet saprata, ka Sola situācija nav tāda, ka viņš varētu aizķert Kerku tik jūtīgā vietā. Un zināja arī, ka aj* to nekas būtisks nav panākts. Ko tur kāds varētu darīt?

Atlika vienīgi klusēt un mierināt savu ievainoto lepnumu, ka viņa darba imitēšana vai kopēšana arī ir pagodinājums.

Bez tam viņu nomāca daudz būtiskāks smagums. Taun-tonas biroja darbs un savstarpējās attiecības prasīja aizvien lielāku sasprindzinājumu, un galīgi nepanesamu šo sasprindzinājumu darīja viņa sarežģītās jūtas pret Troju —- Rafs gribēja un negribēja viņu redzēt, zināja, ka top gaidīts, zināja, ka ir Deboras krusttēvs; bet ko tas līdzēja?

Rasētavā viņam katru dienu vajadzēja klausīties Vinsa lielīgajā pļāpāšanā par savu laimīgo ģimenes dzīvi, bērniņu, kas padarījis viņu par gluži citu cilvēku, Pjetro, ko viņš agrāk nevarējis ciest, bet kas tagad izrādījies par paša dieva dāvātu bērnaukli.

Un vēl runāt ar Troju pa telefonu, dzirdēt viņas balsi, jo viņa, protams, piezvanīja, tiklīdz bija uzzinājusi par Rafa mātes nāvi.

Un melīgi atrunāties, ka tagad viņš kādu laiku vēlas būt viens: asarās mirkstošais bārenis!

Bet ilgi jau tā nevarēja palikt. Viņš aizgāja pie Vinsa uz vakariņām savas atgriešanās otrās nedējas beigās: galvenokārt tāpēc, lai Ebijs un Fēba varētu pabūt mājās divi vien.

Un visu vakaru pie Vinsa pūlējās neskatīties uz Troju, cik vien tas pieklājības robežās iespējams, ja skatīties, tad atsaucot atmiņā laikus, kad Troja nevarēja ne vārdu pateikt vai acis pamirkšķināt, lai viņš nejustos neķītri aizskarts vissvētākajās jūtās.

Bet tas neko nelīdzēja.

Kad Troja sāka runāt par tuvajām prezidenta vēlēšanām un pat nolasīja dažas rindkopas no «New Republic», kas avansā cildināja Edliju Stīvensonu, Rafs pūlējās saskatīt Trojā tikai eksaltētu un pāremancipētu skuķi no konservatīvas bostoniešu ģimenes, kas spītē savām aprindām ar uzspēlētu liberālismu.

Un arī tas nelīdzēja. Viņš redzēja tikai un vienīgi aizrautībā dzirkstošas lielas, pelēkas acis, tikai dzeltenās Kapezio kurpītes slaidajās kājās, gurna līniju šaurajās melna samta biksēs un dzirdēja vienīgi balss dzīvo, maigi melodisko plūdumu.

Un domāt un nesaprast vienīgi to, kā viņš, karstais un modrais meklētājs, palaidis viņu garām toreiz Ņūheivena, ne tikai palaidis, bet savā aklumā, uzpūtībā atstūmis, apvainojis ar saviem muļķīgajiem izlēcieniem.

īstais, vecais Rafs viņš tovakar bija tikai uz to brīdi, ko pavadīja bērnistabā pie Deboras gultiņas, raudzīdams mazulīti sasmīdināt, kas viņam arī labi padevās, jo viņa sirsnība pret šo bērnu bija dziļa un patiesa, gluži kā pret savu, — viņa nejaušā izpalīdzība Deboras puteņainajā dzimšanas naktī likās devusi viņam ne tikai īpašas tiesības, bet arī maģisku tuvību ar Trojas meitiņu.

Tā vismaz pajokoja Vinss, kaut gan viņa smieklos jautās nīgrums. Un, kad desmitos pienāca Deboras barošanas reize, Vinss pēkšņi uzstāja, ka pudelīti viņai dos pats.

Troja teica: — Es tikmēr sataisīšu mums pa kokteilim, Raf! — un gāja atpakaļ uz viesistabu.

Viņš noskatījās uz priekšnama krēslu, uz kura bija nosviedis savu mēteli, bet izrādījās par vāju, lai nesekotu Trojai.

— Ilgāk es vairs nevaru palikt, — viņš it kā no malas dzirdēja savu balsi.

— Uz vienu glāzi jau nu vari gan. — Troja stāvēja pie sarkankoka galdiņa, jaukdama glāzēs viskiju ar ūdeni un ledus gabaliņiem.

— Man jābūt laicīgi mājās, — viņš teica.

Troja pasniedza viņam glāzi. Klusā šķelmībā paskatījās uz Rafu. — Tu taču netaisies atkal uzkrist kā sniegs uz galvas Ebijam un Fēbai? Vai tu savā parastajā smalkjūtībā netiki man sacījis, ka atnāci tikai un vienīgi tāpēc, lai Ebijs varētu kādu brītiņu netraucēti pabūt ar savu mīļo?

Jā, to viņš bija gan teicis. — Man vēl jāiegriežas birojā, — viņš neveikli samelojās un novērsās. Labāk jau skatīties kamīnā.

Un, lai neļautos sāpīgajai smeldzei, nedomātu par savas brūkošās dzīves postu, viņš liecās pēc jaunām pagalēm un sāka darboties gar dziestošo kamīnu.

Bet juta, ka Troja uz viņu skatās.

Vēro, kā viņš pūlas atgriezt dzīvību mirušai ugunij.

Tomēr labāk nekā atgriezties mājās.

Ar krāsns kruķi viņš apgrieza atlikušo pagali ar vēl kvēlojošo apakšpusi uz augšu, pārcirta to divos gabalos un kā piramīdu uzslēja tiem pāri trīs jaunas pagales.

Tad viņš atlieca muguru un skatījās, ka krietnā astoņpadsmitā gadsimta kamīna vilkmīgais dūmvads sāk darīt savu, kā spēcīgajā gaisa strāvā plēnējošās ogles iedegas, uzšaujas stāvā liesmā un aptver pāri saslietās pagales.

— Lieliski! — Troja pienāca pie kamīna un apstājās viņam blakus. — No visiem cilvēkiem, kurus es pazīstu, vienīgi tu un Pjetro mākat iekurt uguni tā, kā vajadzīgs.

Rafam no tā nekļuva labāk. Troja stāvēja pārāk tuvu, viņš atvirzījās un truli blenza zvērojošā kamīna milzu rīklē, varenās dūmvada piltuves ķieģeļu mūrī. — So konstrukciju es gandrīz pilnībā nokopēju Vertensonu kamīnam, — viņš sacīja, lai vismaz kaut ko būtu teicis,

— Tiešām? — Troja atsaucās. —* Un kāpēc?

— Esmu redzējis pārāk daudz kamīnu, kuri nevelk, —• viņš atbildēja un vienā malkā izdzēra savu glāzi,

Troja iesmējās. — Ebija kamīns arī diez ko vis nesilda* Es tikai neuzdrīkstos viņam to pateikt.

— Es gan pateicu, — Rafs sacīja. Pēdējais laiks saņemties un iet. — Man tad nu . *.

— Ai nē! — Troja iesaucās. — Lūdzu, paliec vēl kādu brītiņu! Vai tad es patiešām uzdzenu tev tik nepanesamu garlaicību, ka tu nemaz nevari pie mums pakavēties? Un, ja nebūtu mazās, tad mēs tevi laikam vispār neredzētu.

Viņš neatbildēja, taustīdamies kabatā pēc cigarešu paciņas.

— Paliec gan! — Trojas balsī ietrizuļojās smiekli. — Lai tu nenomirtu aiz gara laika, mēs varam saspēlēt Vestportu.

— Kas tas ir?

— Tu nezini? Spaidīšanās ar cita sievu virtuvē pie izlietnes, — Troja paskaidroja.

— Ā. — Un viņu ne mazākā mērā nekaitināja šis tipiskais trojisms, par kuru viņš pirms gada būtu sprādzis no ādas laukā.

Troja smējās. — Raf, atbildi man godīgi! Vai tev tiešām nav apnicis mētāties pa pasauli vienam pašam? Tev neliekas, ka nupat ir pēdējais laiks precēties?

— Man ir labi tāpat. — Šerpi, cieti un uzspēlēti.

-r Tu melo. Un pats to labi zini, — Troja atteica. Visām Ostinu ģimenes sprādzēm šķindot un grabot (kas tagad Rafu nebūt nekaitināja), Troja sāka aizsmēķēšanas rituālu. — Man taisni neērti, ka neesmu sameklējusi tev siltu un mīlīgu radībiņu, Raf. Nopietni. Bet es apskatīšos. Kur palika tā tava meitene no Grīnvičas? Tā arhitekte, kā jel viņu sauca? Tu ar viņu vēl satiecies?

— Mariona Makbraida, —- viņš atbildēja. — Nē, īpaši nesatiekos.

— Kāpēc?

—- Viņa ir necilvēks.

— Bet vai viņa nebija arī absolūta skaistule?

— Jā, — viņš teica.

— Nu, nu?

— Viņa ir necilvēks, — Rafs atkārtoja. Un pastāstīja viņai par Marionu.

—• Ak dievs! — Troja šķebīgi novērsās. — Kā tu vispār varēji ar viņu ielaisties?

Ko lai viņš būtu atbildējis? Taču ne to, ka viņam pietrūcis gribasspēka neielaisties? Viņš paraustīja plecus.

— Būs vien jāķeras pie lietas pašai un jāsameklē tev īsti jauka un laba meitene,, dārgum. — Troja domīgi apklusa, — Diemžēl tās īsti labās jau visas noprecētas.

Nu beidzot Rafs bija saņēmies, nolika glāzi un gāja uz priekšnamu pēc mēteļa. Vinss nāca lejā pa kāpnēm ar tukšu piena pudelīti rokā.

— Tu taču neiesi jau projām? — Vinss iesaucās un, ieraudzījis Troju, teica: — Mana meita izkāva astoņas unces piena.

Troja sirsnīgi pasmaidīja. — Lai nu kas, bet lēdija no viņas neiznāks. Jau šūpulī viņa nododas miesas kārībām.

Labunakti teikdams, Rafs pacēla acis uz Troju, tagad viņš drīkstēja skatīties, jo gāja projām un droši vien ilgi viņu neredzēs.

—- Labunakti, dārgum, — Troja teica.

— Jauki, ka tu atnāci, — Vinss sacīja.

Rafs atvēra durvis.

— Nezinu gan, kādu galu tu ņemsi, Raf. — Troja smaidīja, bet viņas acis bija nopietnas un skumjas.

— Iestāšos trapistu ordenī par mūku, — Rafs atteica, un pēkšņi viņam līdz sāpēm negribējās iet. — Arlabu-nakti!

Lēnām viņš brauca pa ģeometriski tīriem un tumšiem Tauntonas laukiem uz Ebija askētisko pili. Uguns, ko viņš iekūra, tagad deg pilnām liesmām. Misters ņn misis Kouli sēž blakus pie kamīna, iedzer pa glāzei un vēl pēc brīža ies augšā, guļamistabā...

Līdz marta beigām, kad sākās Vertensonu nama būves darbi, viņš bija izmanījies tikpat kā neredzēt Troju un Koulu ģimeni, kopā ņemtu.

Tikpat kā. Bet tas gandrīz neko nemainīja.

Jo Troja varēja palikt kaut vai nemaz neredzēta.

Tāpat viņš katrā solī juta Trojas klātbūtni, vienalga, vai viņš bija nogrimis darbā pie rasējamā dēļa vai stāvēja Vertensonu būvlaukumā, ēzdams vīnogas, vērodams, kā akas urbēji uzslien savus statņus, runādams ar būvdarbu vadītāju. Trojas tēls mocīja, vajāja, neatstāja mierā ne mirkli. Viņas visuresamība dzina Rafu vai trakumā. Kā niezēšana starp lāpstiņām, kur r-oka netiek klāt, kā zlmu]a raksts, ko nekādi nevar izdzēst.

Un nebija ne mazāko izredžu aizbraukt no Taunto-nas — pat ja viņš varētu to atļauties.

Jau tāpēc vien viņam, pēc sava darba aizslāpušam, kopdarbība kļuva arvien grūtāk panesama, jo atņēma viņam tik dārgo laiku. Jo krīzes, kas piemeklē jebkuru arhitektu, trīs arhitektus kopā piemeklē trīskārtīgi.

Jo katra partnera problēma ir arī tava problēma.

Un pašreizējā kopdarbības fāzē problēmām nebija ne gala, ne malas.

Piemēram:

kāds no Tauntonas mākslas un amatu nama celtniecības komitejas pārstāvjiem nav apmierināts, viņam liekas, ka valdes telpām trešajā stāvā jāizskatās nopietnāk un solīdāk, viņš pastāv uz riekstkoka sienu paneļiem un psci-doadamsa kamīnu ...

Pols Hjūindžers jau simto reizi pārdomājis, viņš grib, lai ūdensvadu sistēmai pievieno fantastisku stikla baseinu kādiem tur ūdensaugiem, tā būtu dzejiska dziļumu pasaule.

Džozefs Kellijs, Vertensonu nama būvuzņēmējs, strupi ziņo, ka pašā darbu sākumā namdaru meistars Hcnks Grindlers cietis autokatastrofā kaut kur ap Vaitpleinu*un dažas dienas vēl nebūs darbā (neteikdams to, kas visiem tāpat zināms, proti, ka Grindlers uzkāpis uz kārtēja korķa) . ♦.

Māsas Tatlas klupšus iekrita birojā? visi būvuzņēmēja aprēķini pārsniedz sākotnējo tāmi! Ko nu lai iesāk? Un kā ietaupīt? Atteikties no koši krāsainā pulksteņa skolas fasādē? (Ai, to skaisto pulksten^ un cik ļoti tas bērniem patiktu!) Varbūt atteikties no betonā lietā pārjuma pār skolas ieeju un piebraucamo ceļu? (Bet, vai dieniņ, vai, kā tad nabaga mazulīši kāps no autobusa, ja, teiksim, briesmīgi līs?) Vai neiznāktu lētāk, ja griesti būtu zemāki un taisītu par divām tualetes telpām mazāk? (Ak jā, tad atkal jāpārkāpj celtniecības kodekss, un to taču nevar, vai ne?)

Ieskrien Džozefs Kellijs. Esot no citas būves par lētu naudu dabūjis trīs mašīnu kravas lielisku akmeņu. Vai kāds neatbraukšot uz Ņūhilu un neapskatīšoties? Rafs aizbrauc, Un eksplodē. Gludi sazāģēts draņķa smilšak-mens, ne velnam tāds 'neder! It kā viņš nebūtu īpaši pasvītrojis, ka viņam vajadzīgi rupji graudoti laukakmeņi, netēsti, kā no zemes celti, un tādu atliku likām pašā Ver-tensonu būvgabalā.

Lišķīgi ieslīd Kompovilas pašpārvaldes ierēdnis, celtniecības atļauju un licenču izsniedzējs, un pasludina, ka Korkorana bāru pie Pasta ceļa atklāt neļaušot. Kāpēc? Ugunsdzēsības sistēma neatbilstot noteikumiem. Salti meli. Bet, ja tajā apvidū arī turpmāk jāstrādā un attiecīgas atļaujas jāprasa, neko darīt. Ir vien jāupurē piecdesmit dolāri, lai remdētu pašpārvaldes ierēdņa dedzīgās rūpes par publikas labklājību.

Iekšējas problēmas, ārējas problēmas un tā bez gala.

«Šerloks, Megs un Brauns» Stemfordā sola Lemam Her-šijam par divdesmit procentiem lielāku algu, lai Lems pāriet pie viņiem. «Ostins, Kouls un Blūms» apspriežas un nolemj tos divdesmit procentus piemaksāt paši. Lems ir to vērts.

Misis Epltona, biroja apkopēja, savā dedzīgā tīrības mīlestībā pārcentusies, izmetusi laukā netīši uz grīdas nokritušu loksni ar rūpīgi izrasētām Vertensonu nama interjera detaļām. Un Rafam paiet gandrīz visa nakts, kamēr viņš to sūri grūti uzrasē no jauria.

Vispārēja neapmierinātība ar sīkāko darbu uz biroja dēļiem, proti, Hjūindžera veikalu: Rafam galīgi nepatīk Vinsa uzzīmētā fasāde — tāds pretenciozs šaha dēlis no lieliem ķieģeļu un puķu vitrīnu kvadrātiem. Ebijs to iztēlojies citādi un Rafs vēl savādāk. Un, kad viņi nostrīdējušies veselu dienu un beidzot nonākuši pie galīgā risinājuma, tas savukārt nepatīk Polam Hjūindžeram. Un projekts jāsāk no gala.

Vinss Kouls pats uz savu galvu nosūta māsu Tatlu skolas skices vienam no lielākajiem arhitektūras žurnāliem, cerēdams, ka tās nopublicēs. Un Ebijs ir taisnīgi sašutis. Kur tad paliek viņa Mākslas un amatu nams? Kāpēc ne to? Publikācijas taču vajag saskaņot ar saviem partneriem. Rafs arī aizskarts. Taisni tajā žurnālā Rodžers Ver-tensons lūdza nopublicēt sava nama zīmējumus.

Un nepieredzētais dusmu uzliesmojums, kad Rafs uzzināja, ka Vinss, kādās viesībās ar Rodžeru Vertensonu tērzēdams, apvaicājās, vai būvuzņēmējam arī liekoties, ka Rafa trīspakāpju loga konstrukcija tik tiešām kā nelaidīšot cauri lietu. Attiecīgi Rodžers bija zvanījis Rafam un jautājis, vai prātīgāk nebūtu vispirms uztaisīt dabiska lieluma modeli un izmēģināt.

Nepatikšanas uz nepatikšanām — allaž trīskārtīgas, no trim izejas punktiem uzreiz. Nepatikšanas kubā, Un Ratam tās nozīmēja tukšgaitu.

Tukšgaita rītin rija laiku. To pašu, kas viņam tagad bija tik dārgs un būtisks.

Bet vēl smagāk Ratu nomāca apziņa, ka pēc gada vai diviem viņš neglābjami sāks zaudēt pašu galveno — savu radošo personību, ka viņa individualitāte apdzists un ies bojā. Tas vienreizīgais spēks un doma, kas piemīt tikai Rafertijam Blūmam kā īpatnim, k|ūs par amorfu simbolu: Ostins, Kouls un Blūms.

Tā nebija ne tukša godkāre, ne egoisms, bet izvēles iespēja, ko Ratam vajadzēja, jo viena lieta ir darīt to, kas organiski izriet no tavas būtības, un pavisam cita — nosist laiku, pūloties pēc iespējas labi izkļūt no situācijas, ko radījuši citi. Lai cik spoži tas izdotos, apmierinājuma nebija.

Tomēr pašreizējā kopdarbības stadijā Rats nevarēja par to runāt ar Ebiju vai iedragāt tik ilgos pūliņos daudzmaz uz kājām nostādīto firmu.

Un arī šajā drēgnajā, vēju pātagotajā marta rītā, braukdams uz Ņūhilu, lai kopā ar Vertensoniem būtu klāt, kad ekskavatora sāks rakt būvbedri jaunajam namam, nemieru un pretrunu nomocītais Rats bažījās, ka nemaz nespēs pilnībā izjust šī ilgi gaidītā mirkļa svinīgumu.

So dienu, tik nozīmīgu viņam un katram arhitektam vispār, — viņa pirmā nama pamatu likšanu.

Longailendas līča dzirkstīgais plašums, kas pavērās, paugurāja korē uzbraucot, izvēdīja ļaunās nojautas.

Vismaz tagad pašā sākumā — vēl nezinādams, kā viss veidosies tālāk, — viņš pilnībā izbaudīja šī rīta gaišo pacilātību.

Un, kad Rats, skropstas pret brāzmaino vēju piemiedzis, spēra pirmo soli uz būvlaukuma zemes, viņš redzēja nākam pretī Loisu un Rodžeru Vertensonus ar gaidās starojošām acīm un sveicienam pastieptām rokām. Redzēja būvuzņēmēja Džozefa Kellija apaļo seju — improvizētas darbarīku nojumes durvīs savu milzīgo stāvu ieslējis, Džozefs runāja pa darba vajadzībām ievilkto pagaidu telefonu. Redzēja ar svaigiem mietiņiem un baltu auklu iezīmēto būvbedres vietu. Redzēja namdarus baltās naģenēs un plušķainos svīteros zem apvazātiem darba priekšautiem. Redzēja mūrnieku un divus viņa palīgus. Redzēja ugunīgi oranžo buldozeru un mašīnistu tērauda sēdeklī iemēģinām motoru, redzēja divus strādniekus sēžam turpat zemē ar lāpstām blakus. Redzēja dzeltenu svaigu dēļu grēdu. Redzēja milzīgo cementa jaucēju ar jaunās akas urbumiem pievienotu šļūteni.

Un tad sākās skarbā, līksmā veseru mūzika, namdari sita naglas, betona lejamo dēļu formas veidodami, — skaņas, kas šajā pavasara dienā sauca atmiņā bērnību. Ritmiski iedziedājās zāģi, griezdami dēļus formām.

Un pāri visam skaņu vijumam kontrapunktā vēja plosītā līča ūdeņu gandrīz vāgneriskais uzbangojums.

Savā lāča gaitā nāca šurp Džozefs Kellijs. Viņš staigāja bez mēteļa. Brūnā, smalki svītrotā uzvalka neaizpogātā žakete plandījās vējā, vestes kabatas piebāztas ar zīmuļiem, krāsainām lodīšu pildspalvām, papīriem, pavadzīmēm un cigāriem.

— Tagad tikai nesakiet, ka manas vainas dēļ nesākām laikā! — viņš ieaurējās, puspajokam, pusnopietni aizsargādamies no pārmetumiem par aizkavēšanos, kas darba gaitā birtin birst pār katra būvuzņēmēja galvu. — Mēs esam gatavil — Viņš iegrūda Rafam sānā resnu elkoni. — Vienīgais, uz ko mēs gaidījām, bija pats dižais arķi-tekts! — viņš tīši nerrojās, no ilgu gadu pieredzes zinādams, kā rauc pieres un skaišas arhitekti par sava vārda kropļošanu.

-— Es arī esmu gatavs, Džozef. Sāc, — teica Rafs,

— Aiziet jūriņā! — sauca Rodžers Vertensons.

— Es gan sacīju, ka vajag paņemt līdzi šampanieša pudeli un sasist pret buldozeru vai ko, — Loisa ierunājās saviļņojuma aizžņaugtā balsī, kas viņai nemaz nebija raksturīgi, —* bet Rodžers domāja, ka strādniekiem nepietikšot humora to novērtēt.

— Laid vaļā, Stīv! — Kellijs pamāja ar roku buldo-zeristam.

Un tad Rafs un Rodžers un Loisa Vertensoni redzēja un dzirdēja, kā mehāniskais briesmonis rēkdams sadrebinās, nežēlīgās dzelzs kāpurķēdes raujas uz priekšu, kausa tērauda žoklis iecērtas zemē, kampj un ceļ...

Nu Rafam to neviens vairs nespēja atņemt. Viņa nams, viņa pirmdzimtais, sāka nākt pasaulē.

m

Sis prieks, gluži kā pelēkās pavasara dienas nevaldāmais vējš, cēlās, kāpa un ņēmās spēkā ik ar katru stundu, un viņi ar Rodžeru un Loisu nespēja aiziet, kaut gan zināja, ka tagad viņu klātbūtne strādniekus jau traucē.

Uz pavakari atbrauca Troja. Un Rafa dienas spārnotais vieglums zuda, kā nebijis.

Viņš ieraudzīja Troju jau mašīnā ar mazo Deboru un Pjetro. Ebijs un Vinss bija te iegriezušies pusdienlaika. Rafs skatījās, kā Troja aptur mašīnu un viegliem, trauk-smīgiem soļiem nāk pāri akmeņainajam būvgabalam. Viņai bija īsa, koši sarkana, stepēta sporta jaka un zamša cimdi. Un sudraba auskari. Un dažs labs vīrs pacēla acis no darba, lai nolūkotos viņai pakaļ.

— Es nevarēja nociesties! — viņa iesaucās, nonākusi mežmalā, kur stāvēja Rafs un Vertensoni. — Es jau no rīta gribēju atbraukt... aizgrābjošs moments, vai ne?... Bet Pjetro nevarēja, viņam vajadzēja vest vienu no saviem trusīšiem pie veterināra. Ai, Raf! — Viņas platās acis pārslīdēja būvlaukumam. — Es briesmīgi lepojos ar tevi! — Un tad Loisai: — Kāda sajūta bija?

— Gandrīz kā bērnam piedzimstot, — viņa nopietni atbildēja,

— Drīkst apskatīties? — Troja vaicāja Rafam un, kad viņš neatbildēja, vienkārši iesprauda roku viņa elkonī un vilka projām. Viņi gāja uz būvbedri, Trojas galva glaudās pie Rafa pleca, tumšie mati plīvoja vējā, un, kā parasti, klusā balss pat buldozera dārdoņā un veseru troksnī noteikta ūn skaidri saklausāma. — Cerams, tu saproti, — viņa sacīja, — ka par to visu tev jāpateicas man? Netieši, protams; bet vai tā nebiju es, kas savilka visus galus kopā? Bez manis tu nebūtu palicis Tauntonā un iepazinies ar Vertensoniem. — Viņa brīdi klusēja. — Vispār diezgan attāla sakarība, vai ne? Bet man prieks, ka arī es tur esmu pielikusi roku.

— Jā, — teica Rafs.

Parazīta alga, — viņa iesmējās.

Rafs atsvabināja elkoni. Viņš pamanīja, ka Vertensoni skatās. Atlika vienīgi spēlēt savu lomu. Un izrādīt Trojai visu tā, lai viņai rastos zināms priekšstats. — Būtībā nams sākas ar šo klints kori, — viņš teica un tālāk vairs nespēja būt formāls, — es apzināti centos iekļaut namā visu, ko šis būvgabals spēj dot. — Viņš rādīja uz zaļgan-pelēko klints muguru, kas plastiskā puslokā liecās uz būv-bedres vietu un turpinājās vēl aiz tās. — Klints pieved nācēju pie durvīm, tās būs šeit, un ienāk pati līdzi.

Viņa pamāja, vērodama klints īpatno izveidojumu, kas atgādināja augoša mēness loku. Rafs pastāstīja, ka būv-bedre būs sekla, tikai mazliet zem sasaluma līnijas, pamats — vienlaidus betona lējums, iedobe tiks atstāta vienīgi centrālapkures sistēmai. Viņš parādīja Trojai, cik liela urt kā izvietota būs piecstūrainā viesistaba un kur stāvēs milzīgais kamīns no laukakmens bluķiem. Un tad izveda aiz viesistabas — nākamajā terasē, kas sliesies pār līci kā kuģa priekšgals.

— Iespaids, protams, daudz spēcīgāks, nekā redzot tikai

modeli, — viņa teica un pagriezās pret jūru. — Kāds varens plašumsl — Viņa atkal ieķērās Rafa elkonī. — Ak dievs, pēc visa šitā pretīgi atgriezties mūsu vecajā ūķī! — Pēc mirkļa viņa sacīja: Zini, es arī mazliet baidījos

šorīt braukt uz būvbedres sākšanu. Jo es laikam tajā brīdī spētu domāt vienīgi par to dienu, kad Verns,..

— Jā, — viņš teica.

Kad būvlaukums bija apstaigāts, Rafs veda Troju atpakaļ uz mašīnu. Tur stāvēja Rodžers un Loisa/skatīdamies pa logu uz pakaļējo sēdekli, kur baltā grozā gulēja sedziņā ietītā Debora. Blakus grozam priecīgi zvilnēja kārnais Pjetro un smīdināja mazo, šūpodams pār viņu pelēcīgu čūskas ādu. Debora sārtiem vaigiem un spožām acīm vicināja gaisā mazās dūrītes un gulgoja aizvilkdamās.

Rafs impulsīvi atrāva durvis un ieliecās mašīnā. Saņēmis plaukstās Deboras sīkos pirkstiņus, viņš sildīja tos, nesakarīgi pļāpāja līdzi viņas gulgošanai, pūlēdamies nedomāt par Troju, tomēr dzirdēja, kā viņa saka Loisai; — Vai jums neliekas, ka viņa ir iedomīgāka, nekā pieklātos knīpai, kas vēl slapina autiņus? — Tad: —■ Ai jā, Pjetro, iededziniet, lūdzu, spirta plītiņu!

Rafs ieraudzīja uz mašīnas grīdas lielu vara sildām-katlu un divus grozus: aizvākotu — uzkodām un vaļēju — ar baltām porcelāna krūzītēm.

— Es zināju, ka jūs te visi būsiet pārsaluši, — Troja teica, — un iedomājos savārīt kaut ko karstu par godu šim svinīgajam brīdim. Es vismaz ceru, ka pēc minūtes tas brūvējums būs atkal karsts.

Brūvējums izrādījās par kūpošu, tumšu rumu ar sviestu, citronu, krustnagliņām un kanēļa stienīšiem.

Rodžers Vertensons, savu krūzi rokā turēdams, nolaizījās vien. •— Troja, par to man jūs vajag noskūpstīt!

— Būs gan viņai laime, — Loisa teica. — Baidos tikai, ka vairāk par vienu izdzert nepaspēsim. Četros mums jāsavāc bērni.

— Tiesa kas tiesa. — Rodžers paskatījās uz sievu. Un, kad Troja bija ielējusi visiem, sacīja: —- Nu, tad atliek tikai pacelt kausus uz dižā arķitekta veselībām!

Rafs smaidīdams piespieda krūzi pie krūtīm par pateicības zīmi un, lēni izgaršodams glāsmaini maigo, vir-coto, nepārspējami gardo dzērienu, nodomāja, ka vienīgi Troja ar savu nemaldīgo gaumi un mirkļa skaistuma līksmo izjūtu varēja to visu tik jauki sarūpēt un pasniegL Viņš gribēja Trojai to pateikt. Nevarēja.

— Par visiem kopā! — no mašīnas uzsauca Pjetro, vēzēdams krūzi pār mazo Deboru.

Vertensoni bija svētku noskaņā un, neilgi pirms četriem aizbraukdami, uzaicināja visus «ar radiem, draugiem, pazīstamiem» vakarā pie sevis uz improvizētām viesībām.

Tiklīdz Vertensoni aizbrauca, Troja paskatījās uz būv-bedri. — Paaicināsim vīrus arī, — viņa sazvērnieciski nočukstēja un projām bija.

Rafs attaisīja mašīnas durvis, izņēma no groza krūzes, salēja rumu, un, kad atkal pacēla acis, sīkais augumiņš sarkanā jakā jau nāca pa būvlaukumu šurp un visi vīri pakaļ.

Rafs gan domāja, ka vīri labāk būtu gribējuši alu, bet jau pēc mirkļa redzēja, cik pateicīgi un priecīgi viņi izdzer savas krūzes; pat Elijs Karmens, jaunais, kautrīgais mūrnieks, izmeta, ka tas nu bijis īstā reizē, un vīru skatieni bez vārdiem liecināja, ka Troja bijusi šīs dienas vismīļāk redzētā apmeklētāja. Karaliene.

— Vēl pa vienai, — Troja sacīja vīriem. Un Rafam: — Es jau biju pārliecināta, ka ceļā sasitīšu vismaz pusi no šā tēvoča Verna dzelzs inventāra.

Šodien Rafs atkal atklāja Trojā vēl kādu talantu; apiešanos ar strādniekiem, kaut gan viņa nebūt nepūlējās viņiem pielāgoties. Tātad šis talants nebija talants, bet Trojas dabiskā maniere. Un strādnieki, kas ir īpaši jūtīgi pret aizbildniecisku labsirdību, tūlīt to pamana un uztver naidīgi, uzreiz novērtēja Trojas dabiskumu.

Rafs būtu atdevis nezin ko, lai beidzot pieliktu punktu šai savai agrākās attieksmes pārvērtēšanai, bet tas vairs nebija iespējams, savu jauno redzīgumu pārvērst vecajā aklumā viņš nevarēja.

Rums sita galvā. Rafs novērsa acis no Trojas un vaicāja mūrniekam: -— Vēl vienu, Elij?

Elijs Karmens, kautrīgi smaidīdams, pakratīja galvu.

Šis mūrnieks, pēc Rafa domām, bija Džozefa Kellija vērtīgākais ieguvums, un tieši Karmena dēļ Rafs ieteica Vertensoniem par būvuzņēmēju izvēlēties Kelliju. Jo Elijs, izdienējušais kareivis, par kura biklumu, lēnprātību un naivitāti varēja taisni pabrīnīties, par kura strupo, ducīgo augumu, bakurētaino seju un dzelteno matu spurīgumu paraustīt plecus, bija īsts ģēnijs darbā ar akmeņiem, ķieģeļiem un javu. Rafs zināja, kā viņš strādā, un vērtēja viņu nesalīdzināmi augstāk par jebkuru citu no Džozefa Kellija vīriem.

— Mister Blūm, vai jums nebūtu kāda minūte laika? — Elijs klusi ieminējās, kad citi sāka izklīst, jo bija jau puspieci, darba beigas.

— Jā, lūdzu, — Rafs teica.

— Par kamīnu, zināt. Tur lejā aiz diviem laukiem vecā sētā ir daži akmeņi, kādus jūs gribējāt. Es varētu jums tos parādīt, ja jūs vēlētos.

— Protams, — Rafs sacīja. — Man tikai neērti aizkavēt jūs, kad darbalaiks jau beidzies.

— Tas nekas, — teica Elijs.

Tas bija vairāk nekā nekas. Tas bija iegansts. — Labi. —-Viņš pavērās uz Troju, lai pateiktu paldies un atvadītos.

— Vai es jūs neapgrūtinātu, ja arī ietu līdzi? — viņa ieminējās, bet skatījās uz mūrnieku.

Elijs pamāja, neveikls, kaunīgs smaids paplauka viņa sejā.

Rafs arī būtu gribējis izrādīt piekrišanu, bet viņa piere palika saraukta.

Troja manīgi ielēja pa krūzītei Elijam un Rafam. Pavēra mašīnas durvis. — Pjetro, ielejiet sev pats! «— Viņa uz ceļiem nometās mašīnā, noskūpstīja Deboru, apspraudīja sedziņu ciešāk gar groza malām. — Debij, manu pīrādziņ, tu laidīsi mammu pastaigāt?

— Kada runa! Debijai taču palieku es, vai ne, Debij? —• Pjetro jau bija mazliet ieskurbis.

Rafs un jaunais mūrnieks ar Troju pa vidu gāja pāri būvlaukumam. Troja, ruma krūzi abās rokās turēdama, svinīgisoļoja mazliet pa priekšu; kā mazs ministrants ar svētā ūdens trauku, Rafs pusnicīgi, pusaizkustināti no-domāja, tikai baltā kora krekla vietā ministrantam kājās maisadrānas bikses un tenisa člbiņas, mugurā sarkana jaka un ausīs sudraba auskari...

Domā jel par akmeņiem, ne sieviešu lupatām, Rafs sevi noraja un pats nobrīnījās, kā viņam kaut vai uz mirkli cildenie Konektikutas laukakmeņi palikuši otrajā vietā. Viņš teica jaunajam mūrniekam: — Man tur arī iekrita acīs kāds akmeņu žogs, iespējams, ka tas pats, Elij.

Aiz būvbedres viņi nogriezās pa labi, gāja pāri pļavai un zemam akmeņu žogam, kas norobežoja p|avu no nākamā lauka, un šķērsu šim laukam uz tālāko galu. — Jā, — Rafs sacīja, —• tas pats vien ir. —« Viņš to bija ievērojis, jau pirmoreiz būvlaukuma apkaimi apstaigādams.

— Un kāpēc taisni šie akmeņi? — Troja vaicāja, kad viņi bija nonākuši pie zemi krautā, sausā žoga. — Ai jā, patiešām skaisti! Bet ar ko tie ir labāki par citiem?

— Ar formu, — Rafs atteica, redzēdams, ka jau pirmo reizi nav kļūdījies savā vērtējumā.

Elijs Karmens nolika ruma krūzi zemē. — Sie visi ir gandrīz vienāda lieluma — ap četrām vai piecām collām. Ar tādiem vieglāk strādāt, — Elijs teica. Viņš izcēla no krautā žoga kādu akmeni, pasvārstīja to cieti sastrādātajā rokā, grozīja un apglāstīja ar īpašu maigumu, gandrīz vai juteklisku baudu. Rafam viņš atgādināja veco arhitektūras vēstures profesoru, kas, lekciju lasot, tāpat glaudīja un apmīļoja pie Partenona atrastu atlūzni.

— Tepat jau ir, — Rafs sacīja, arī nolika ruma krūzi zemē un sāka gandrīz pēc kārtas celt ārā akmeņus no žoga līdzeni nokrautās virsas. — Sie te, Elij, mums derēs visi kā viens, tos vajag atlikt pie malas tūlīt pat. Taisni šos mēs mūrēsim kamīna arkā. Iekšpusē var mūrēt jebkurus, kādi vien pagadās, bet apšuvums... Ak dievs, paskatieties, kas par krāsām! — Viņš paņēma vienu no lielākajiem akmeņiem un pacēla to pret gaismu. Akmens uz-mirdzēja maigos, zaļi pelēkos un okera krāsas lāsumos.

—■ Varbūt jau rīt pat es varētu tos savākt, — Elijs teica. Tad nedroši ieminējās: — Mister Blūm, man tikai nav skaidrs par centru, par saņēmēj akmeni... rasējumā es to precīzi neredzu.

— Tas arī nav saņēmējakmens parastā nozīmē, — Rafs atbildēja. — Parastā formā es to nemaz negribu. Tāpēc rasējumā tas iezīmēts aptuveni, lai radītu vajadzīgo noskaņu. Ko es gribu un meklēju, ir apmēram... — Rafs paskatījās apkārt, pacēla no zemes sausu zaru un sāka zīmēt smiltīs lielu asimetrisku apveidu. — Kaut kas tāds — ne tieši, bet visumā, ar līdzīgu ievirzi, Elij. Lielu un interesantas formas.

Elijs atkal pamāja ar galvu.

— Varbūt vajadzēs meklēt kaut kur tālāk, •— Rafs teica. — Es te jau esmu izlodājis malu malas, bet joprojām neesmu neko jēdzīgu atradis.

— Meklēsim, mister Blūm!

Troja pacēla krūzes un iespieda viņiem rokās. — Rums galīgi atdziest, — viņa sacīja.

Viņi brīdi pastāvēja, domīgi izdzēra savas krūzes un tad gāja atpakaļ.

— Raf, zini, ko es gribu tev pajautāt? — Troja ierunājās.— Ko tu iesāksi, kad tev vajadzēs strādāt pie trim, četrām vai divpadsmit mājām uzreiz? Tad taču tu nevarēsi viena akmeņā dēļ griezt visu pasauli riņķī?

— Citādi strādāt es nemaz nevaru, — Rafs atbildēja.

— Jā, tā jau es domāju, — viņa piekrita. — Bet lielum lielā daļa arhitektu un uzņēmēju vienkārši paceļ klausuli un pasūta tonnu ķieģeļu, vai ko nu tur vajag. Tā taču ir?

— Tikai ne tie cilvēki, kuriem strādāju es. Jo pirmajā vietā... — Rafs paskatījās uz Troju, pēkšņi aizmirsa, ko gribējis teikt, sastomījās un neveikli jautāja Elijam: ■— Mūrniekam pie manis nav viegla dzīve, ko?

— Kā to ņem. — Mūrnieks pasmaidīja un domīgi piebilda: — Man tas patīk labāk nekā ķellēt rindiņā jaunus ķieģeļus.

— Tad jūs esat man kā radīts! — Rafs pasludināja cieti un jūsmīgi, jo nu viņš varēja runāt ar Eliju, nevis stomīties kā ar sapītu mēli. — Elij, ķieģeļu fabrikanti ienīdīs mani līdz nāvei. Un, kad es nomiršu, aiz priekiem piedzersies.

Elijs smējās. Viņi pārkāpa pāri nākošā lauka akmens sienai, un tad Elijs pateicās par uzcienāšanu un kompa-niju un sacīja, ka nu viņam būšot jābrauc mājās, viņš pirms vakariņām vēl gribot ar bērniem paskatīties televizoru. Un Troja apvaicājās par bērniem, cik viņu ir un cik lieli, un vai Elijs grib, lai viņa lielākais zēns arī mācās par mūrnieku, un Elijs teica, ka par to viņš galvu nelauzot, viņš tikai negribot jaunus karus, lai viņa dēlam Klusajā okeānā nav jādabū tāds kāviens, kādu dabūjis viņš pats.

Kad mūrnieks savā pikapā bija aizbraucis, Troja teica:

— Nu redzi, es taču jūs nemaz netraucēju, vai ne? — Viņa atkal ieķērās Rafa elkonī, ejot pāri pēdējam laukam.

— Un neiedomājies, ka es neredzēju, kā saraucās tava nabaga mazā pierīte, kad es uzprasījos līdzi!

Rafs juta, ka viņu velk uz zoba, bet nespēja atkost kā senāk. Ne savu vārdu viņš tagad nespētu izteikt.

Kad viņi nonāca pie nākamā akmeņu žoga, Troja teica:

— Es zinu, ka principā tu neesi sieviešu nīdējs. Nīgrs tu esi tikai pret mani. Bet tas taču nav taisnīgi, vai ne? Kur mēs ar tevi plecu pie pleca tik lieliski cīnījāmies ar Floidu Milvinu!

— Jā, — viņš norūca un apskaitās uz sevi, ka Trojas spriedums viņam nozīmē tik daudz, un, sev par brīnumu, pārcēla Troju pāri žogam un pat vilcinājās uzreiz nolaist zemē šo vieglo, trauslo nastu. Palaidis viņu vaļā, Rafs pēkšņi jutās smieklīgs, ka pēkšņi izrādījies tik galants, tāpēc, lai attaisnotu savu dumji nepiederīgo žestu, teica:

— Man briesmīgi patīk tas mūrnieks. Tīrā dieva svētība! Lielisks puisis!

— Jā, — Troja mundri atsaucās, jo viņu Rafa vienkāršā pieklājība nebija satricinājusi ne mazākā mērā.

— Tāds viņš patiešām ir. — Bet uz mašīnu viņa negāja.

— Iesim labāk pasēdēsim viesistabā! Tik varens skats, un vējš arī īsti pavasarīgs.

Rafs atskatījās uz mašīnu. — Un kā tad Debora?

—? Nekas viņai nenotiks. Debora zina, ka es viņu mīlu, — Troja noteica. — Un, kas zina, ka viņu pa īstam mīl, tas neņem ļaunā. — Viņa devās uz būvbedres pusi.

— Vai, kā derētu vēl kāda krūzīte karsta ruma, bet lieku galvu ķīlā, ka Pjetro pamanījies visu izdzert. Ko tu nenāc, Raf?

Viņš joprojām stāvēja kā zemē iemiets, skatījās, kā vējš planda Trojas vaļējo, sarkano jaku un kā staro viņas lielās acis, un nespēja atrast vārdus, lai pateiktu, ka laiks braukt mājās, kur Vinss Kouls droši vien jauc kokteili, viņu gaidīdams. — Vai maz vajag? — viņš beidzot teica.

— Raf, man nav bijis nevienas tik jaukas dienas, kopš es iznācu no slimnīcas.

— Kāpēc? — Rafs beidzot sakustējās un gāja pie viņas.

— Kāpēc? Ak, nezinu! Tas nav tikai tāpēc, ka jauki bija atbraukt un redzēt, kā tu uzsāc šo jauno māju, to var iedomāties. — Troja klusēja, kamēr viņi apgāja apkārt buldozeram. — Bet visu iedomāties es nevarēju. Jo viena lieta ir redzēt rasējumu, modeli, klausīties, ko jūs runājat — tu, Vinss, Ebijs —, un pavisam cita — redzēt celtni sākamies. Es nestādījos priekšā, cik milzīgs un sarežģīts ir tāds darbs. Un kāds tas ir saviļņojums, kad jūs visi — Vertensoni, tu* strādnieki esat tik aizkustinoši satraukti un cerību pilni, — viņa sacīja. — Un man liekas, citiem tas pielipa tieši no tevis, Raf, no tavas attieksmes pret visu šo projektu. Tu esi līdz ausīm iemīlējies savā darbā. — Viņa klusi iesmējās un gāja pa būvbedres malu uz laukuma stūri, kur vajadzēja tapt viesistabai, un cauri uz kuģa andram līdzīgo terases galu, kas beidzās ar stāvu krauju pār jūru. — Tā mīlestība tev rakstīta uz pieres lieliem burtiem, lai cik bargs tu izliktos. — Viņa apsēdās zemē uz kraujas malas. Izvilka no kabatas cigarešu paciņu un šķiltavas.

— Tas ir mans pirmais nams, — viņš beidzot teica, skatīdamies pāri uz līci un juzdamies ļoti muļķīgi. — Un radīšanas pirmā diena.

Viņa pacēla acis uz Rafu un paplikšķināja zemi sev blakus. — Tāpēc jau tev nav jāstāv kā akmens stabam. Apsēdies, Raf! Mums nekad negadās pabūt diviem vien un papļāpāt. īpaši tagad, kad tu esi kļuvis vismaz pieklājīgs, — viņa teica. — Saderam, ka tad, kad tu būsi mani aizvedis uz slimnīcu otro reizi, tu kļūsi jau pavisam mīļš zēns. *

Rafs apsēdās pa gabaliņu no Trojas. Drūmi pavaicāja: — Jūs gribat vēl kādu bērnu?

— Kungs un pavēlnieks grib.

— Ā.

— Izteikts ģimenes tēvs, — viņa sacīja.

— Jā. — Ģimenes tēvs, Rafs domāja, un viņam nu bija vienalga, kā viņš no malas varētu šobrīd izskatīties, galvenais — braukt projām no Tauntonas. Uz kurieni?

/

Kāpēc ne uz Smisberiju? īsts lauku plašums. Tālu no Taun-tonas. Ja tikai varētu iedibināt tur praksi...

Liesmiņu plaukstās no vēja sargādama, Troja aizsmē-ķēja. Arī Rafs sniedzās pēc cigarešu paciņas.

—- Ņem, — Troja teica, padeva viņam savu cigareti un pati aizsmēķēja jaunu.

— Paldies. —■ Un atkal bezcerīga klusēšana. Un vējš.

Viņš novērsās no dēbess un ūdeņu plašuma un skatījās

lejā uz krasta kraujo slīpumu. Pārāk asi viņš rāva krūtīs cigaretes dūmus, pārāk cieši blenza kraujas kāpšļainā kritumā. Apkārt brāzmoja pavasara vējš, bet viņš smaka nost, kā vakuumā ieslodzīts.

Dumji bija sēdēt te ar Troju, kā diviem .,,

Pēkšņi viņš piemiedza acis, cieši ielūkojās kraujas iedobē zem kuģa priekšgalam līdzīgās terases.

— Vienu gan es gribētu tev pajautāt, Raf... — Viņš dzirdēja Trojas balsi.

Viņš joprojām skatījās uz iedobi kraujā.

Tad viņš uzslējās kājās* ieskatījās vēlreiz. Ak dievs, meklējis malu malās, bet šo te neredzējis!

Viņš rāpās sāniski pa krauju lejā, ar kurpju malām zemē rakdamies, lai noturētos.

— Kas tur ir? — Troja vaicāja, no kraujas malas viņam pakaļ skatīdamās.

Rafs neatbildēja un rāpās lejā.

Sasniedzis iedobi, viņš nometās ceļos, bet slīpums bija pārāk stāvs, vajadzēja gulties uz vēdera.

Akmens bija iesēdies dziļi zemē, un tā īsto formu Rafs noteikt nevarēja. Viņš plēsa kūlu ar visām saknēm, kasa ar plaukstām smiltis, līdz kamēr akmens bija atsegts.

Tad viņš atvirzījās, uz vienas rokas balstīdamies, nosēdās sāniski. Viņš vērās varenajā akmenī, saprata, ka tas ir īstais, pat vairāk nekā īstais. Jo tādu formu cilvēks ne domādams neizdomātu.

— Kas tur ir? — pavisam tuvu virs galvas atskanēja Trojas balss.

Viņš pacēla acis. Troja kāpa lejā, bet viegli, gandrīz graciozi. Viņa to darīja daudz veiklāk nekā Rafs. Un viņa iesmējās ņn pārjautāja: — Kas tev tur ir, Raf? Tu izskaties tā, it kā būtu uzgājis urāna dzīslu. — Trojai paslīdēja kāja, bet viņa noturējās un sāniski norāpās lejā pie Rafa. Ā, — viņa aizelsusies izdvesa, arī nogūlās uz vēdera un skatījās uz akmeni. — Ai, kāds skaistulis! —• viņa pēc mirkļa iesaucās. —• Bet, Raf, tas taču ir akmens, kuru tu,.,

Viņš pamāja, neatraudams skatienu no akmens un iztēlodamies to starp citiem — mazākiem akmeņiem pašā kamīna arkas vidū, lielisku savā saplacināta četrstūra asi-metriskumā, ar augstu sānu un nolaidenu malas šķeltni.

— Kāds skaistulis! — viņš dzirdēja Troju atkārtojam.

— Un tik parocīgā vietā, — viņa piebilda un iesmējās.

— Pašā deguna galā! — Viņa iesmējās vēlreiz — klusi un maigi. — Es sāku saprast, kāpēc dažs labs pasūta ķieģeļus pa telefonu.

— Interesanti, cik liela ir pazemes daļa, — Rafs balsī domāja, viņš runāja pats ar sevi, līdz kamēr viņa apziņā ielauzās sarkanās jakas pieskāriens rokai; Trojas smarža — jo vēja blīvie spārni sitās pret viņiem — vilka kopā un apkļāva tā, ka dīvainā bezgaisa telpas izjūta žņaudza kaklu ciet. — Ko tu teici? — Viņa balss bija aizkritusi, sveša.

— Redzi, es...

Viņas seja bija tik tuvu, ka acis uztvēra to jau kā izplūdušu, bālu plankumu, Rafam noreiba galva, likās, tūlīt viņš zaudēs līdzsvaru un velsies no stāvā slīpuma, kur Troja gulēja viņam blakus.

Uzveikts, bez spēka un gribas, it kā vēja pasviests, viņš sazvēlās pār Troju, un viņa mute meklēja viņas lūpas, atrada, sāpīgi piekļāvās. Ar kreiso roku vilkdams Troju sev klāt, viņš pat nejuta notirpstam otras rokas elkoni, kas spiedās vēl sasalušās zemes kukuržņos. Ja viņš vispār ko apzinājās, tad tikai savu laušanos cauri smacējošam bezgaisam uz vienīgo glābiņu — Trojas tuvumu.

Tad viņš saprata, ka tas ir kaut kas lielāks par mirkļa izjūtu, lielāks par fizisku pieskārienu, — tā bija kulminācija, liktenis, gala mērķis un piepildījums — viss kopā un uzreiz.

Kad Troja pēc laba brīža atrāvās un vēl apskurbušām, mulsām acīm ielūkojās viņa sejā, Rafu pārņēma bailes no izskaidrošanās, jo nu viņam neizbēgami vajadzēja melot un viņš nezināja, kā.

— Raf, — viņš dzirdēja Trojas balsi, — kāpēc tu mani vismaz nebrīdināji? — Bet viņas vārgais smaids bija nedrošs, viņa paslējās pussēdus. — Es tā arī nesaprotu, kas ar mani noticis...

Un viņam nebija citas izejas kā vien puiciska liegšanās, pat savu balsi viņš nespēja valdīt. — Tu pati nāci. Pati gribēji palikt, nevis es. Ja tu... — Viņš novērsa skatienu, tik pretīgi viņam bija paša meli, atvirzījās un tagad juta, cik spīvi sāp zemē atspiestais elkonis.

— Bet, Raf! — Troja nenolaida no viņa acis, pelēkas un tik ļoti platas, cik platas var būt vien visdziļākā izbrīnā, nevis (un viņš to redzēja skaidri) nosodījumā.

— Piedod, es tā nebiju domājis.

— Ko nebiji domājis? — Troja neatlaidās. — To, ko teici, vai to, ko darīji?

— To, ko... — Nē, viņš bija iedzīts strupceļā. Un izdomāt nevarēja neko citu kā vien muļķīgu: — Es palīdzēšu tev piecelties. — Un viņš lēni uzslējās, saņēma Trojas roku, turēja to, kamēr viņa tika uz kājām, un neatlaida arī tad, kad viņi rāpās pa krauju augšā.

Atkal izkļuvuši uz terases līdzenā norakuma, abi viņi bija gandrīz bez elpas. Taču pēc mirkļa, vēl joprojām izsista no līdzsvara, bet ne tik ļoti kā viņš, Troja vaicāja: — Kas tad, pēc tavām domām, notika?

— Nezinu, — viņš meloja. — Piedod.

Viņa mazliet piesardzīgāk noteica: — Ir jau labi, patiešam — neuztraucies, RafI Es tikai esmu drusciņ apdullusi. — Viņa paskatījās uz savu jaku un sāka ar plaukstu * tīrīt pielipušās dubļu piciņas. — Lai no kura es to būtu gaidījusi, bet no tevis nēmūžam. — Viņa aprāvās un tad pavisam rotaļīgi piebilda: — Raf, krūmiņos mēs ar tevi tāpat jau nekad neiesim, vai ne?

— Beidz jell — viņš uzbrēca, šīs pļāpāšanas nokaitināts.

— Raf!

— Aizmirsti to!

Un pats savukārt aizmirsti Vinsentu Koulu un Deboru, un nākamo bērnu, ko Vinss droši vien jau pamanījies uztaisīt...

— Raf, ko tas nozīmē?

*— Kas?

— Tā taču nav tava nopietnība? Tā nevar būt tava nopietnība? — Reizē novērsdamās un reizē tiekdamās pie viņa, Troja sagrīļojās. — Tagad, Raf? Pēc visa šī laika?

Līdz sāpēm iedzela viņas pēkšņi visu sapratušo, plato acu uzstarojums, maigais izbrīns, kas iedegās viņas sejā. Ja viņš tūlīt uz vietas nedarīs tam galu, tad būs par vēlu,

lad vairs nevarēs. Kā no malas viņš dzirdēja savu balsi: — Par ko tu īsti runā, Troja? Vai tādu nieku vajadzētu uzreiz pacelt vispārākajā pakāpē?

— Labi, es .,, — Troja sastomījās.

Rafs redzēja, cik sāpīgi šo negodīgo sitienu uzņēma Troja, jau tāpat viņa rupjās un nekaunīgās liegšanās apmulsināta, tomēr vēl piemeta klāt zemisku, pavisam lieku: — Kad jel tu būsi pieaugusi, Troja?

— Es ... es tikai____dieva dēļ, Raf...

Līdzējis. Pat pāri mēram. Nu viņa bija galīgi satriekta. Gandrīz tāpat kā Rafs.

— Eu, Troja! — Tā bija Pjetro balss. Viņi saraudamies atskatījās un ieraudzīja, ka Pjetro savā sarkanbrūnajā svīterī un nosušķētajās biksēs, pa visu krunkainam valriekstam līdzīgo viepli svētlaimīgi smaidīdams, slāj šurp. Klāt pienācis, viņš iztirināja kājas. — Nosēdējos stīvs un līks, kā vecs krabis. Vajadzētu vest to knīpu mājās. — Viņš sirsnīgi nogrudzinājās, uzsmaidīja Rafam un apdvesa viņu ar ruma elpu. Palūkojies apkārt, saberzēja nosalušās rokas un teica: — Auksts pēc suņa! Labāk brauksim — ko?

— Jā. — Troja pagriezās. Pjetro gāja pa priekšu, viņi abi nopakaļ.

Blakus, un viņas galva reizēm pieskārās Rafa plecam.

— Vakarā mēs laikam redzēsimies pie Vertensoniem, vai ne? — viņa saviesīgas dāmas tonī ieminējās.

— Protams.

— Un tomēr, Raf, kāpēc? — viņa klusi, nedroši jautāja. — Vienkārši cita negadījās pie rokas? Tu vienmēr klūpi sievietēm virsū kā tāds lācis? — Bet tad jau viņa attapa savu parasto, izvaļīgo pļāpāšanu: — Man patiesi jāsameklē tev kāda krietna meitene. Varbūt Andžela Lau-ringa pazīst...

— Vari nepūlēties, Troja, — viņš neveiksmīgi mēģināja pielāgoties viņas tonim.

— Re, kā! — Viņa paklusēja. — Labi.

Viņš redzēja, ka Pjetro ietraušas mašīnā.

— Vai nebrauksi līdzi? — viņa jautāja. — Mēs varētu doties pie Vertensoniem no mūsu mājas.

— Paldies. Nē.

Viņi bija nonākuši pie mašīnas. Troja vilcinādamās ievaicājās: — Nu mums vajadzētu būt naidā?

— Nē. — Viņš stāvēja un skatījās, kā Troja iekāpj mašīnā un iedarbina motoru.

— Raf! — Viņa pamāja, lai Rafs panāk apkārt uz viņas pusi. Viņš paklausīja, Troja pagrieza logu vaļā. — Raf,..

— Ja? — viņš jautāja it pieklājīgi, juzdams rūgtu gandarījumu par savu veiksmīgo melošanu.

Viņas seja paliecās pie pusnolaistā loga. *— Raf, kāpēc tu to neizdarīji jau toreiz, Ņūheivenā?

Un tad ari logs bija ciet, mašīna padevās atpakaļgaitā, apgriezās un pāri grumbuļainajam laukam izlīgojās uz izbraukto ceļu, kas veda lejā no būvlaukuma.

Un Rafs beidzot novērsās un vēlreiz pārlaida skatienu būvlaukumam augstajā zunda krastā; vēl šorīt viņš te bija izjutis laimi, ko nevar atņemt neviens.

Bet, piemiedzis acis pret vēju, kas brāzmoja pār topošā nama vietu, viņš saprata, ka ar to vien viņam vairs nepietiek.

34

Vertensonu mirkļa impulsā iecerētās intīmās viesības, kurām vajadzēja notikt viņu grieķiskā nama svinīgajās istabas, negaidot bija izvērtušās tādā plašumā, ka viesu mašīnām nepietika vietas gar piebraucamā ceļa abām pusēm un daudziem vajadzēja atstāt savus automobiļus šosejas malā.

No firmas «Ostins, Kouls un Blūms» tovakar pirmais atbrauca Ebijs; Vinss Kouls kavējās, un Rafs vispār nevarēja tikt agrāk par pusdeviņiem. Viesībām tāpat vajadzēja ievilkties vēlu naktī. Rafs neieradās viens. Viņš atveda līdzi Marionu Makbraidu.

No Vertensonu būvlaukuma viņš bija aizbraucis pie Korkorana un izdzēris tur dažu labu glāzi —. vismaz pietiekami, lai_ zvanītu uz Grīnviču Marionai un ielūgtu viņu uz viesībām.

— Kāpēc? — viņa bija vaicājusi.

Un viņš bija tik daudz dzēris, lai miesa uzstājīgi prasītu savu un lai viņš nekaunīgi atbildētu; •— Pati zini, kāpēc es tevi gribu satikt.

— Ar to tad varēji sākt. Labi. Netīšām esmu brīva un pēdēja laikā dzīvoju tik šķīsti, ka vai prātā jāsajūk. Cikos?

— Tūlīt, —• viņš atbildēja, nedomādams, ar ko tas varētu beigties, tagad viņš gribēja Marionu. Un vēb parādīt Trojai, ka viņš nav neko melojis, noliegdams savas

jūtas.

Marlona, kā norunāts, piebrauca pie viņu Tauntonas biroja parādes durvīm jaunā, melnā angļu sporta mašīnā. Rafa villisam vajadzēja palikt turpat Galvenajā ielā, jo Mariona, protams, gribēja braukt ar savu mašīnu. Viņai bija melns mētelis un melni cimdi, pāri blondajiem matiem pelēks plīvurītis. Uz melni lakotās, vabolei līdzīgās ārzemju mašīnas fona īpaši izcēlās Marionas daiļums un stingrā elegance.

Viņi devās ceļā, un pretvējš izkliedēja Rafa skurbuli.

— Kā tev patīk mans vāģis? — viņa jautāja.

— Itin brangs reimatiķa krēsls uz četriem riteņiem. Kur tu to rāvi?

— No klienta, — viņa sacīja. — Ne jau kā honorāru, to viņš samaksāja naudā. Vienkārši viņš tirgo importa mašīnas. Es savukārt ceļu viņam jaunu māju.

Raf am gribējās pastāstīt, ka viņš visu dienu aizvadījis pie Ņūhilas līča, kur sākusies viņa pirmā nama būve. Bet viņš klusēja.

— Tu zini, ka es tev zvanīju pirms ziemas svētkiem? Tev to kāds pateica? — Mariona jautāja.

—- Pateica, — Rafs atbildēja. — Es biju aizbraucis.

— Ak jā, pareizi! Tagad es atceros, jūsu sekretāre sacīja kaut ko par tavu māti.

— Jā. — Rafs pastāstīja viņai par Džūliju, un Mariona, kā jau viņš bija gaidījis, pavirši izteica līdzjūtību.

Kad parādījās Vertensonu nams, viņa piebremzēja un sāka skatīties, kur lai atstāj mašīnu. Vieta atradās turpat šosejas malā. Pa akmens plāksnēm klāto kājceliņu Rafs un Mariona gāja uz nama balto portiku ar šauru, smagu konsoli un divām doriskām kolonnām.

Viesi drūzmējās hallē, sēdēja uz kāpnēm, bariem stāvēja ēdamistabā un viesistabā. Kad Rafam pretī iznāca Loisa Vertensone koraļļsārtā tērpā un bez acenēm, viņš teica: —* Loisa, man sāk likties, ka jaunā māja būs jums par mazu. Jums vajadzīgs Kolizejs.

— Pati nezinu, kā tas sagadījies. Bet klāt ir visi kā viens ar radiem, draugiem un pazīstamiem. Cilvēki, kurus es nekad mūžā neesmu redzējusi.

— Šī ir mis Makbraida, —* Rafs teica un redzēja, kā Loisa skatās uz Marionu un kā, nemaz neslēpdamies, blenž visi apkārtējie.

— Ļoti patīkami, — Loisa teica. — Ja varat kaut kā Izlauzties cauri šim pūlim, Rodžers pilda glāzes ēdamistabā. Starp citu, Raf, kur jūs visu laiku bijāt noslēpis šo sievieti?

Viņš lūkojās pēc Trojas. — Ko? viņš ieprasījās un tad tikai saprata, kas jautāts. — Augšminētā sieviete pirmo un galvenokārt ir arhitekte. — No Trojas nebija ne vēsts.

— Nevar būti — Loisa neviltotā izbrīnā iesaucās, joprojām skatīdamās uz Marionu, šo kādreiz tik neizteiksmīgo bezdzimuma būtni vīriešu kreklā un ar zemiem papēžiem, šo statuju, kurai Rafs Blūms, gluži kā Pigma-lions, bija iedvesis dzīvību. Viņš dzirdēja Loisu iesmeļamies un sakām: — Arhitektu šovakar, ka biezs.

Viņš veda Marionu cauri viesu pūlim. Dažus no klātesošiem viņš pazina: Vertensonu advokātu un Rodžera aģentu, tad vēl vienu otru koši krāsainos kreklos uzcirtu-šos reklāmas mākslinieku un žurnālistu, sīku, mazu sie-višķīti, Vecāku un skolotāju asociācijas prezidenti, izaicinoša izskata meiču ar zeltaini brūnu zēngalviņu, kuras stāsti reizēm parādījās «Partisan Review» slejās, un jautru apaļvaidzi, kas bija izgudrojis jaunu, modē nākušu-vardu spēli. Un vēl divus arhitektus, ar kuriem bija iepazinies Ņūheivenas izstādē. Arī Ebiju un Fēbu Dannu, kas iztālēm pamaja viņam ar roku.

Bet Rafu toties neredzēja neviens, jo visu skatieni, protams, vērsās uz Marionu Makbraidu. Un katrs, kam Madona gāja garām, palika stāvam ar apžilbušu seju.

Jā, viņa žilbināja, sita pa nerviem. Bet Trojas nebija nekur.

Vakarā, kad izrādījās, ka Pjetro ir piedzēries un neviens cits pēdējā brīdī nav pie bērna sarunājams, viņi, guļamistabā ģērbdamies, nolēma, ka uz viesību sākumu brauks Troja un Vinss paliks mājās; kad viņa atgriezīsies, pie Vertensoniem savukārt brauks Vinss.

Nolemt jau nolēma, bet Vinss bija sapīcis. Tas nebūt nenotika pirmoreiz. Visu dienu rasētavā nonīcis, viņš alka pēc izkustēšanās un pārmaiņas, tāpēc bija priecājies par viesībām. Nu vakars bija sagandēts un Vinss vīlies un neapmierināts.

— Ja te visās malās nemētātos ruma pudeles, tas nebūtu noticis, — viņš šķendējās, nervozi staigādams pa

guļamistabu.

Kad Troja, vienā kreklā pie spoguļa sēdēdama un matus sukādama, neko neatbildēja, viņš turpināja: — Es nekādi nespēju saprast, kāpēc tieši tev vajadzēja to klapatu uzņemties. Ja vēl tas būtu bijis mans darbs...

— Ak,’Vinsent, kaut tu mūžīgi negremztos par 4o, ko nevar grozīt! Un galu galā tas nebija tikai Rafa darbs vien, tas bija mūsu firmas darbs.

— Neviens to tāpat neņem vērā, — viņš atcirta. Viņš noliecās pār Trojas plecu, lai redzētu sevi spogulī, un sasēja šauro, svītraino kaklasaiti.

— Toties visi bija sajūsmā par to, ka es atvedu rumu, — Troja teica. — īpaši jau strādnieki priecājās, tie bija tādi mazi svētki.

— Pieņemsim. Bet kāda velna pēc tev tur vajadzēja palikt gandrīz līdz melnai naktij? Pjetro tu pārvedi galīgi piesūkušos. Un tagad man te jānīkst.

Viņa piemīlīgi iebilda: — Tas ietilpst lepna un laimīga tēva funkcijās, Vinsent!

— Protams. Un arī tavos smieklīgajos priekšstatos par taupību. Vai mēs nevaram atļauties jēdzīgu un izdarīgu kalponi, kas būtu allaž mājās?

— Atļauties mēs varam, bet man vienkārši nepatīk, ka mājās visu laiku ir svešs cilvēks. — Troja piecēlās, gāja pie skapja, izņēma baltu vilnas kleitu un iekāpa tajā, — Vai tu neaizvilktu man rāvslēdzi?

Vinss pienāca klāt, un Troja uzgrieza viņam muguru ar garo rāvslēdzi. — Būšu atpakaļ ne vēlāk par vienpadsmitiem, — viņa sacīja.

Vinsents skatījās uz viņas atspulgu spogulī. — Vai tev neliekas, ka šim tērpam ir pārāk puritāniska apkaklīte? — viņš apvaicājās.

— Vārdu sakot, dekoltē par dziļu? — Viņa pielika auskarus. — Ko tad tu gribi, Vinsent? Lai es staigāju melnā maisā kā mana mīļā māsīca Vīda?

-—Tev jau nabu var redzēt, — viņš īgni atbildēja.

Troja smaidīja. — Man prieks, ka vismaz to tu pamanīji. — Un pēc mirkļa piebilda: — Diezgan snobiski uzskati vīrietim ar tavu uzvedību»

Un viņa aizgāja, atstādama Vinsu pie viskija glāzes apcerēt šo svētīgo atgādinājumu. Vinss izdzēra glāzi vienā malkā. Un ilgi pēc tam staigāja pa senlaicīgo māju, kas viņam maz pamazām sāka kļūt arvien pretīgāka. Ar visu savu cienīgumu tā dzina Vinsu depresijā. Tagad viņš stāvēja pie ēdamistabas monumentālā kamīna un skatījās uz Hannas Trojas portretu, šo primitīvo triepumu.

Nezin kāpēc tas vairs nedeva viņam agrāko, ļoti pati* kamo pašapziņu.

Varbūt tāpēc, ka vecā dāma, lai arī cik vientiesīgi anonīmais mākslinieks būtu izkropļojis viņas vaibstus, pārāk atgādināja Troju, vismaz to Troju, kāda viņa būs pēc gadiem — bērnišķi šauri pleci, liela galva, asi izvirzīts zods. Primitīvs, neprimitīvs, bet vecā Hanna bija īsta ragana.

Viņš uzgāja savā darbistabā un paņēma «Architectural Foruma numuru. Bet no lappusēm pēkšņi iznira Petas Milvinas seja. Ar negaidītu niknumu viņš pāri visai istabai iesvieda žurnālu kaktā un pielēca kājās. Viņš gāja lejā ieliet sev.. *

Viņš apstājās hallē un drūmi ieklausījās. Kā tad! Laikam taču tā knīpa pamodusies. Ieklausījās vēl.

Nekādu šaubu. Žēlie, aprautie aizpīkstieni bija izvērtušies spalgā brēkšanā.

Vai kādreiz bijis savādāk? Kad Troja mājās, Debora nemostas, šauj kaut no lielgabala. Bet, tiklīdz mājās paliek viņš vien ...

Vinss pagriezās, iegāja bērnistabā, izņēma brēcošo Deboru no gultiņas, nesa 'uz vannas istabu, ielika gumijas vanniņā un tina vaļā autiņus.

— Paklau, Debij, — viņš teica, atkārtodams kādu no Trojas parastajām frāzēm un pūlēdamies runāt Trojas ramajā un nepiespiestajā tonī, — tu taču negribēsi teikt, ka atkal esi uzvedusies tā, kā jaunai dāmai nepieklājas?

Bet viņa balsij laikam nepiemita tā burvība, kas pārvērš mazu briesmoni mīļā bērniņā. Debora bļāva aizvilkdamās.

Viņš rāva, plēsa un pinās, kamēr izdabūja bērnu no draniņām. Tas viņam nekad nenācās viegli, jo Debora spirinājās un brēca tik neganti, ka viņš zaudēja pēdējo pacietību.

Beidzot viņš, klusībā lādēdamies, bija tik tālu, ka varēja tīrīt pieķēzīto autiņu, izjust visu savu nemākulību un rūgto netaisnību, ka viņam, tik bagātu sievu noprecējušam, vispār ar to jāķērnājas.

Viņš vienmēr bija uzskatījis, ka ģimenei, kurā ir bērns, vajadzīga ja ne tieši aukle, tad vismaz mājkalpotāja, kārtīga lauku sieva, kas dara savu darāmo jebkurā dienas vai nakts stundā.

Kad Vinss beidzot bija bērnu pārtinis, nonesis lejā, pabarojis no pudelītes, aizgādājis atpakaļ uz bērnistabu un beidzot kaut kā iemidzinājis, viņa tēva jūtas bija zem nulles.

Viņš kāpa lejā uz mazo viesistabu un tur ielēja sev divkāršu viskiju. Viņa niknums un urbīgā neapmierinātība nebūt nerimās, un viņš nozvērējās triekt Pjetro ratā un dabūt cilvēku, uz kuru var paļauties.

Galvenā kopīgas firmas nelaime bija tā, ka nekad nevarēja tikt pie kārtīga naudas žūkšņa. Vienmēr nauda saskaldījās kaut kādā sīknaudā. Vismaz pašreizējā stadijā. Un Vinss nīgri prātoja, cik ilgiem gadiem vēl jāpaiet, iekams viņi sāks pelnīt tik, cik vajadzētu.

Pagaidām ne visneatlaidīgākais darbs, ne vislabākā griba, ne pats Ostinu vārda prestižs firmai kopumā neienesa daudzmaz manāmu peļņu. Un ari to vēl varētu paciest, ja pēdējā laikā viņa radniecība ar Ebiju nebūtu ievirzījusies...

Vinss paslējās krēslā, dzirdot, ka piebrauc mašīna. Viņš nospieda nule aizdegto cigareti, steigšus Izgāja hallē. Troja, viņš nodomāja, atstājusi viesības agrāk, zinādama, kā viņš te jūtas. Ļoti uzmanīgi, pēc velna mīļi, un to viņš Trojai pateiks, tiklīdz...

Palūkojies laukā, viņš ieraudzīja, ka tā nemaz nav Trojas mašīna, bet milzīgs, melns, pēc pasūtījuma būvēts kadilaks. Viņš atvēra parādes durvis.

Šoferis uzsauca: — Sis ir Pomrojas ceļš, ser? Mēs braucam pareizi?

— Pomrojas ceļš? — Vinss pārjautāja. — Neliekas gan. — Viņš redzēja, ka no pakaļējā sēdekļa izkāpj kāds kungs un garām šoferim mundrā solī nāk uz durvīm.

«— Vai drīkstētu jūs patraucēt? — Svešinieka gausā valoda uzreiz lika manīt, ka viņš ir no Dienvidiem, varbūt ne no pašiem tālākajiem, bet tomēr. —- Esam noklīduši no ceļa. Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja varētu izmantot jūsu telefonu.

— Protams! — Vinss atsaucās. Viņš bija sajūsmā. Šovakar viņš apsveica jebkuru cilvēku vai atgadījumu, kas līdzētu izkliedēt nīgro garlaiku.

Viņš viesmīlīgi pavēra durvis lielajam vīram ar atka-renām ausīm un bieziem, cirtotiem matiem, sarkaniem kā ciedras koksne. Patīkama, atklāta seja, kaut gan šis sirsnīgais smaids varēja maldināt. Bet gudrs noteikti, to rādīja brūno acu asais skatiens. Kungs stādījās priekšā kā Bensons Cārnijs. Vārds bija dzirdēts, kaut gan Vinss uzreiz neattapa, kādā sakarībā. — Pomrojas ceļš! — Vinss teica. — Ja jūs brīdi pagaidītu, es uzkāptu augšā un paskatītos. Man tur ir karte.

— Būšu jums ļoti pateicīgs, — Cārnijs sacīja.

— Jūtieties kā mājās, mister Cārnij! — Vinss pavēra durvis uz dzīvojamo istabu halles labajā pusē. — Es tūlīt būšu atpakaļ. — Viņš skriešus uzskrēja pa kāpnēm savā darbistabā, kur pie sienas virs rasējamā dēļa vēl no Ver-nona laikiem karājās liela, ierāmēta karte. Tajā bija uzrādīti visi Tauntonas apgabala ceļi — no šosejas līdz takām un upes līdz pat sīkākai urdziņai. Atklājis Pom-roju, Vinss noplēsa stūri pauspapīra lapai un pārzīmēja ceļu.

Atgriezies viņš ieraudzīja Bensonu Cārniju staigājam pa viesistabu un aplūkojam sinepju dzeltenos paneļus, smalko kamīna dzegas griezumu un atturīgās astoņpadsmitā gadsimteņa mēbeles. — Tas man ir sava veida lāsts, ka šajā apvidū es vienmēr apmaldos. — Cārnijs uzsmaidīja savu valdzinošo smaidu. — Rietumvirdžīnijā, piemēram, nav neviena ceļa vai purva, kur es varētu nomaldīties kaut vai ar aizsietām acīm.

Tiklīdz svešinieks pieminēja Virdžīniju, Vinsa asajā atmiņā juceklīgi uzplaiksnīja žurnālu un tirdzniecības avīžu lappuses. «Zi/e»? Avīze? Nebija svarīgi. Nu Vinss zināja. Plastmasas. Milzīgu uzņēmumu īpašnieks. Vinss atcerējās rūpnīcu, preču sastāvu, apbūves projektu attēlus...

— Nāciet šurp, te labāka gaisma, — Vinss aicināja Cārniju otrā istabā. — Es jums sameklēju to ceļu.

Cārnijs sekoja un vispirmām kārtām pievērsās garajai telpai ar rupji tēstu priedes baļķu sienām un milzīgu kamīnu, kas tik asi kontrastēja ar iepriekšējās istabas izsmalcināto eleganci. — Ir gan jums skaista māja! — viņš teica. — Krietni veca, vai ne?

— 1761. gads, — Vinss atbildēja un izklāja uz kafijas galdiņa pauspapīra gabalu. — Es te aptuveni uzzīmēju, — Vinss sacīja. — Ceru, ka jums ar to pietiks.

—< Jūs esat ļoti laipns, — Cārnijs teica.

Vinss paņēma zīmuli un ievilka kartē virzienus.

Kad Cārnijs paņēma rokā so zīmēto karti, viņš ievaicājās: — Arhitekts vai inženieris?

— Arhitekts, — Vinss atbildēja. «— Kā jūs uzminējāt?

— Tur pat nebija ko minēt. — Cārnijs pavīpsnāja. — Man ar šiem pauspapīriem, iespējams, bijis ne mazāk darīšanu kā jums. — Viņš iesmējās un atkal paskatījās apkārt. — Es līdz šim domāju, — viņš teica, — ka jaunie arhitekti dzīvo tikai un vienīgi stikla kurpju kastēs.

— Atklāti runājot, — Vinss ar maigumu nolūkojās priežu sienās, — šī ir veca ģimenes māja — no sievas radiem, un mēs te dzīvojam vienkārši tāpēc, ka negribam to pārdot vai izīrēt. Bez tam arhitekts no šīs mājas var daudz ko mācīties.

— Tik saprātīgi puiši mūsu laikos ir retums, — Cārnijs teica. Viņš skatījās kamīnā. — Man pašam arī gribētos kaut ko tādu. — Viņš brīdi klusēja. — Uzcelt pēc šī gatavā parauga to nebūtu grūti, vai ne?

— Jā, — Vinss atbildēja. — Bet man liekas, jūs drīz vien pārdomātu. Ja gribat precīzu kopiju, protams. Sī māja bija ārkārtīgi ērta savam laikam, bet mūsdienu prasībām tā īsti neatbilst.

— Droši vien, — Cārnijs piekrita. Viņš sabāza rokas bikšu kabatās. — Kad es būvējos pats, tad allaž izvēlos ātrāko un lētāko variantu. Un, jo modernāk, jo labāk.

Vinss prātoja, vai nepiedāvāt kādu glāzi viskija. Labāk ne, tas būtu pārāk klaji un uzbāzīgi. Bet, no otras puses, — Cārnijs droši vien ir no tiem cilvēkiem, kas augstāk vērtē tiešu rīcību... Vinss gāja pāri istabai pie krust-kājainā sarkankoka dzērienu galdiņa. — Pirms jūsu parādīšanās es grasījos iedzert kādu glāzi. Vai negribat pievienoties?

— Protams, gribu. Paldies, — Cārnijs teica un pameta acis rokas pulkstenī. — Ap šo laiku man faktiski vajadzēja būt pie Terneriem, es tur domāju palikt pa nakti. Bet man patīk iepazīties ar jauniem cilvēkiem. Sevišķi, ja viņiem ir gan veselīgs saprāts, — viņš pārlaida skatienu pudeļu ierindai uz paplātes, — gan krietns viskija krāju-miņš.

— Ūdeni vai sodu? —- Vinss jautāja,

— Ledu. Un kāda jums prakse, mister Koul?

Vinss ielēja viskiju. Ar atbildi nesteidzās. Savu glāzi nolicis, vispirms aizdedzināja kamīnā salikto malku. — Prakse? — Vinss pasniedzās pēc dzēriena. •—■ Vispusīga. Kaut gan es nodarbojos galvenokārt ar skolām un... '— patiešām, kas tur slikts, ja viņš kādu njeku piemelos, — rūpniecības uzņēmumiem. Kaut gan šajā plāksnē esmu vēl iesācējs. — Viņš pastāstīja par biroju.

Cārnijs joprojām stāvēja pie kamīna, glāzi pirkstos virpinādams. — Skolām jūs rādāties par jaunu.

— Man gan liekas, arhitekts nekad nevar būt par jaunu, — Vinss teica. — Es to zinu. Pietiekami esmu strādājis pie vecajiem,

Cārnijs pasmīnēja un nebūt neslēpdamies pārlaida Vin-sam vērtējošu skatienu. — Zēl, ka jūs nestrādājat mūsu pusē. Kaut gan mēs raujamies uz tādiem apgriezieniem, ka vai puse Jaunanglijas jau pārcēlusies pie mums. Varbūt nepaies nekāds ilgais laiks, kad arī dažs labs no jums uzradīsies pie manis.

Vinss teicās pamanījis, ka Jaunanglijas industrijai ir zināma tendence virzīties uz dienvidiem.

— Tendence? — Cārnijs iesaucās. — Dēliņ, tas ir ciklons! — Viņš iedzēra viskiju un neslēptā labpatikā pavēstīja: — To uzņēmumu kopvērtība, ko esmu jau pārvilcis uz Rietumvirdžīniju, ir sešdesmit miljoni dolāru. Un divu gadu laikā es to summu dubultošu. — Viņš iesmējās. —« Labāk nerunāsim par Rietumvirdžīniju! Tad spēlēju vairs tikai es, saimnieks nīkst skatītāju tribīnē un pašā lētākajā, kas saules pusē.

Vinsam nevajadzēja izlikties, ka viņš ir ieinteresēts: viņš bija apburts. Bensona Cārnija atklātā aizrautība pauda godkāri un tās spožu piepildījumu. No viņa bija ko mācīties! Viņa entuziasms spārnoja. Viņa tēlotā Rietum-virdžīnija staroja kā industrijas Sangri-la^8. Viņā klausoties, atlika vienīgi noticēt varoņteiksmai par cilvēku, kas viens, tikai ar saviem spēkiem padarījis Rietumvirdžīniju par rūpniecības štatu. Pietika jebkuram Masačūsetsas rūpniekam kaut vai ar pušplēstu vārdu ieminēties, ka viņu nomāc arodbiedrības vai augsta pašizmaksa, lai Bensons

Cārnijs gaišredzīgi parādītos viņa kabinetā, un, tiklīdz rūpnieks bija ievilināts Rietumvirdžīnijā, viss nokārtojās.

— Vai drīkstu jautāt, ko jūs viņiem piedāvājat? — ieminējās galīgi apburtais Vinss.

— Ko piedāvāju? — Cārnijs pārvaicāja un tad atbildēja ar tik mērķtiecīgu entuziasmu, it kā Vinss būtu liels rūpniecības dūzis: — Visul Ērtas ostas un pievedceļus. Nekādu arodbiedrību. Lētu transportu. Un, ja es apsolu viņiem uzcelt rūpnīcas, administratīvās ēkas, strādnieku barakas vai skolas ātrāk un lētāk nekā jebkurš cits, tad savu vārdu es turu vai arī neņemu no viņiem ne plika centa!

Vinss sajūsmā šūpoja galvu. — Zili brīnumi, — viņš nomurmināja. Tad pasniedzās pēc Cārnija glāzes. — Uz to mums atkal jāiedzer.

— Paldies, — Cārnijs teica. Tu, dēliņ, esi viesmīlīgs saimnieks.

Vinss sacīja: — Atliek tikai nožēlot, ka jūs esat tik vienaldzīgs pret Rietumvirdžīniju, mister Cārnij.

Cārnijs gardi nosmējās, — Vēl vairāk! Ciest nevaru to ūķi!

Vinss atgriezās ar otro glāzi. — Ja drīkstu, gribu vēl ko pajautāt. Jūs tātad ceļat ciematu «Veslija plastmasām». ■Cik ilgu laiku jūs atvēlat lielajai slimnīcai?

—• Ar tādiem jautājumiem labāk neiesāc, dēliņ, -— Cārnijs pasmīnēja, — tad vēl ne pēc stundas nebūsi no manis vaļā! — Viņš atkal ieskatījās pulkstenī. •— īsi sakot, no pirmā ķieģeļa līdz tam brīdim, kad māsiņas durs pirmās adatas vājnieku mīkstumos, maniem puišiem atvēlētas simt astoņdesmit dienas.

— Grūti viņiem klāsies. — Vinss padomāja. — Ja nu vienīgi...

>— Kas vienīgi? — Cārnijs uzreiz saausījās.

*— Es nupat rēķinu, cik laika jūs varētu ietaupīt ar jaunu pārseguma metodi, — Vinss teica.

— Un tā būtu? — Cārnijs jautāja.

—- Metode ir samērā jauna, — Vifiss atbildēja. — Bet es to jau izpētīju un grasos pārbaudīt praksē. Domāju izmēģināt skolai, ko celšu Darjenā.

Cārnijs vēlreiz palūkojās rokas pulkstenī. — Varat mani apgaismot piecās minūtēs?

Vinss īsi un skaidri izklāstīja jauno metodi, pēc kuras pārseguma plāksnes veido tieši uz zemes un tad ar hid-

rauliskām ierīcēm uzceļ otrā stāvā, kur veido nākošās, uzceļ trešajā un tā tālāk.

Cārnijs saspringti klausījās.

Vinss uzveda viņu savā darbistabā, uzšķīra attiecīgo arhitektūras žurnālu un nolasīja salīdzinošos datus par trīs Rietumu piekrastes jaunceltņu pašizmaksas un laika ietaupījumiem.

Vinss izmanījās parādīt ari «Gevina un Mūra» celtņu fotogrāfijas un paskaidrot, kur līdzdarbojies viņš, tad vēl Trīsvienības bankas un māsu Tatlu skolas karkasu uzņēmumus un ari savus zīmējumus Milvina ciematam.

Lai gan Cārniju acīm redzami valdzināja Vinsa pieeja šo darbu finansiālajām un tehniskajām priekšrocībām, taču viņš izrādīja ari apbrīnojamu ieinteresētību par estētisko vērtību. Vinss to kvalificēja kā instinktīvu modernās arhitektūras izjūtu. Cārnijs izteikti nebija viens no tiem naudasmaisiem un ierāvējiem, kam skaistums bija priekš kaķiem.

Jau durvīs viņš uz atvadām iedeva Vinsam savu vizītkarti. Uz tās bija tikai trīs vārdi: Bensons Cārnijs, Rie-tumvirdžīnija.

— Man ir tāds lūgums, dēliņ, — Cārnijs teica. — Pēc mēneša es būšu Ņujorkā. Piezvani mani — Viņš paņēma karti, uzrakstīja uz tās telefonu un savu apmešanās vietu. — Esi bijis Rietumvirdžīnijā?

— Nē, — Vinss teica. Un viņš vēl bija kurnējis, ka šovakar jāpaliek mājās!

— Negribi kādreiz atbraukt man līdzi? — Cārnijs jautāja.— Vārdu sakot, zvani! Uz to laiku man būs uzbūvējuši jaunu lidmašīnu. Un, ja nebūs, lai dievs viņiem žēlīgs!

Kad Cārnija kadilaks izbrauca no mājas ceļa, Vinsam bija tikai viena doma un vēlēšanās — pārsteigt Ebiju ar vēsti, ka «Ostins, Kouls un Blūms» laikam dabūs jaunu klientu.

Ko?

Iespējams, ka esi dzirdējis. Bensonu Carniju.

Citi arhitekti? Protams. Cārnijs jau tagad pilnībā nodarbina divas firmas, bet viņš grib un meklē vēl — labākus (un jaunākus) arhitektus. Var notikt, ka mums būs . jāierīko liels birojs «lauka apstākļos».

Ko viņš būvē? Skolas, klīnikas, dzīvojamās mājas strādniekiem, slimnīcas, ja vajag, baznīcas un pat veselus ciematus!

Neko neredzošām acīm Vinss klaiņāja no istabas is-tabā, gluži apskurbis no tik negaidīta pavērsiena.

Tu, cilvēk, plāno savu dzīvi, lauzi galvu par katru sīkumu, naktīm neguli, ierēķinādams jebkuru apstākli, nepaļaujies uz gadījumu vai nejaušību ne mazākajā niekā. Paļaujies tikai uz rūpīgi izstrādātu shēmu.

Un pēkšņi kāds svešinieks nomaldās no cefa, grib pazvanīt pa telefonu — un tev pēkšņi paveras lielākā iespēja mūžā!

Un pēc mēneša — Vinss uztaustīja kabatā vizītkarti un maigi to apglāstīja —, pēc mēneša tu, gluži nepazīstams cilvēks, esi aicināts šī svešinieka privātā lidmašīnā lidot uz Rietumvirdžīniju.

Lai tikai to dabū zināt Troja!

Un Ebijs.

Un Blūms.

Vinss pamazām atjēdzās. Jau mierīgāk izgāja priekšnamā un uzkāpa darbistabā. Nekad nav par agru vākt kopā materiālu. So to vajadzēs meklēt Ņujorkā, bet tikmēr viņš salasīs rakstus un grāmatas, kas ir tepat pie rokas, un ievāks visas iespējamās ziņas par Rietumvirdžīniju un Bensonu Cārniju.

Lai nu Debora brēc, cik uziet! Viņam nav iebildumu. Lai bļauj! Uz veselībām!

Vinss strādāja, šķirodams grāmatas, brošūras un žurnālus, strādāja ar tik čārnejisku apsēstību, ka nemaz nedzirdēja Troju ienākam.

Bija piecas pāri vienpadsmitiem.

Līksmiem soļiem viņš metās laukā no istabas un pa kāpnēm lejā, degdams nepacietībā pavēstīt Trojai, cik negaidīta iespēja viņam paveras. Bet pēkšņi aprāvās.

Kāda iekšēja balss viņu brīdināja neatklāties, paturēt to pie sevis.

Aizdomas vai pat bailes, ka tas, kas noticis šovakar, ir pārāk labs, lai izrādītos par īstenību, un velti uz to paļauties.

Nē. Viņš zināja droši. Un tomēr gribēja šo zināšanu paglabāt sevī. Mūris ar slepenu kambari.

No sākuma viesības Rafam likās ritam pēc diversantu taktikas likumiem, tā bija pretinieka apiešana no flanga. Viņš gan it labi varēja nostāties centrā; Mariona Mak-braida bija žilbinošs magnēts, un jaunās mājas modelis uz gara galda viesistabas vidū pievilka arvien vairāk un vairāk apbrīnotāju. Divi tādi spēki nodrošinātu panākumus jebkuram arhitektam.

Bet jāprot situāciju izmantot, piestrādāt pie tās vai vismaz situācijai ļauties.

Rafs to nespēja.

Viņa garīgais spriegums vērsās uz citu.

Viņš slepus vēroja halli, acis neatlaidās no parādes durvīm, gaidot, kad tās vērsies, gaidot, kad ienāks Troja.

Arēji viņš iekļāvās lomā. Stāvēja viesistabas vidū pie galda ar modeli, blakus Mariona, apkārt viesu pulciņš, Ebiju un Fēbu ieskaitot. Un vēl divus jaunus arhitektus no Ņūkeinenas, abus ar ezītī apcirptiem matiem un strīpainiem taurenīšiem pazodēs.

Viņi ar sirsnīgu interesi pētīja modeli, apjūsmoja, uzdeva jautājumus — kā šīs zilzaļās plāksnes piestiprina jumtam? Kam pasūtīs logus un durvis, īpaši jau kāpenis-kos viesistabas logu rāmjus? Un Rafs centās atbildēt uz visiem jautājumiem, neizrādot, ka viņa domas ir citur, pūloties aizmirst šo pēcpusdienu būvlaukumā ...

— Starp citu, — Mariona Makbraida teica Rafam,

— tev gadījies redzēt to «£/. S. Architecture» numuru, kurā ir raksts par Mansona Kerka ķīmijas centru?

— Ko? — Rafs paskatījās uz Marionu. — Ak jā! Jā. Es lasīju, — viņš teica.

— Augstā dziesma, vai ne? *— Mariona pavīpsnāja.

— Kerks vienu vakaru atnesa palielīties.

Ebijs jautāja: — Vai pie tā darba savā laikā nestrādāji tu, Raf?

Rafs sastomījās. — Mazliet, — viņš beidzot atbildēja.

— Man liekas, tas ir labākais, ko Kerks savā mūžā izdarījis, — teica Mariona.

— Jā, — viens no arhitektiem piekrita.

— Svaigs pavērsiens «Pīrsam un Penderam», — piebilda otrs.

—■ Domāju, ka viņš par to dabūs A. I. A. zelta medaļu, — sprieda Mariona.

Rafs pamāja. Domās viņš redzēja uzkumpušo Mansonu Kerku šļūkājam pa «Pīrsa un Pendera» projektu nodaļu, redzēja izslājam konferenču zālē, kurā notika firmas saimnieku apspriedes ar pasūtītājiem, redzēja saņemam prēmijas čeku, dzirdēja viņu nopūšamies un sakām: «Ja jau kādam tāpat vajadzēja šo medaļu saņemt, tad labi, ka tā pušķos «Pīrsu un Penderu».»

Kārdinājums, stulbs, ārišķīgs, bet gandrīz nepārvarams kārdinājums iegriezt Marionai (pareizāk, Kerkam) bija tik liels, ka viņš gandrīz apvaicājās: «Runā, ka Mansons Kerks šī te ķīmijas centra ideju izķeksējis no Rafertija Blūrtia papīrgroza. Vai tas varētu būt?»

Taču viņš, protams, neteica neko. Ēdamistabā ieskanējās jauna džeza plate.

Viņš mēģināja ieklausīties arhitektu profesionālajā sarunā, tad vairs pat nemēģināja. Durvis atvērās vēlreiz. Nu tā bija viņa, kas ienāca. Viena.

Baltā kleitā, kurai Rafa atmiņa uzmeta pāri sarkano, stepēto šīs pēcpusdienas vējjaku. Velti cerēts, ka pārdzīvotā asums būs pietrulis, redzot viņu cauri viesu pūlim nākam, sāpe krūtīs tā pati, nekas nebija mainījies, joprojām viņa un tikai viņa mīlas izkropļotās dzīves orbītā, joprojām pastāvēja uz īpašu, vienreizēju, nesalīdzināmu attieksmi šīs Rafam pievērstās acis, platas un vaicājošas, krēslainas un vienlaik saspringtā priekā dzirkstošas.

Par spīti pārdroši dziļam tērpa izgriezumam, viņš vairs neredzēja Trojā pretīgo izvaļību, kas viņu bija kaitinājusi to pēdējo semestri Ņūheivenā, viņš redzēja neatkārtojamu personību visā tās dabiskumā un siltumā.

Un ne jau viņa mīlestība bija apveltījusi Troju ar šīm īpašībām, tās piemitušas Trojai vienmēr, tikai atklājušās ne uzreiz, bet maz pamazām, laika gaitā sīku atgadījumu uzplaiksnījumos, dažkārt it kā nenozīmīgos, dažkārt izšķirīgos dzīves momentos.

To visu tu zināji. Un neko nedrīkstēji izrādīt. Un tava labā griba sašķīda pret vienu vienīgu neparedzētu mirkli, kad sarkanās jakas piedurkne nejauši pieskārās tavai rokai.

Un tad tev vajadzēja izlocīties, vest šurp Marionu Mak-braidu, lai parādītu, ka pēcpusdienā viņu dzinis nejaušs impulss, nevis vientulības nomocīta vīrieša izmisums.

Viņš iepazīstināja Troju ar Marionu.

Un tad Troja teica: — Raf, tā nu gan tev nevajadzēja darīti Es leju rūgtas asaras par tevi, naktīm neguļu un lauzu galvu, kā atrast tev kādu jauku meiteni, un tu ņem un atved kaut ko tik brīnišķīgu! — Viņa sirsnīgā sajūsmā pamāja uz Marionu.

Ko bija līdzējuši Rafa viltīgie manevri? Troja noraudzījās uz Marionu Makbraidu neviltotā priekā un apbrīnā. Ja viņa būtu izrādījusi kaut mazāko naidīgumu, cik daudz tas Rafam nozīmētu! Bet viņa neizrādīja. Rafam par to vajadzētu tikai priecāties, bet priecīgs viņš nebijaT

Viņš dzirdēja, kā Troja uzsauca Ebijam: — Sveiks, brā« ļuk! — Redzēja, kā viņa noskūpsta Fēbu.

— Kur tad Vinss? — Ebijs jautāja.

— No deviņiem līdz .vienpadsmitiem pieskata mazo, —• Troja atbildēja. Viņa izņēma no somiņas cigaretes un sudraba šķiltavas; senlaicīgo rokas sprādžu šķindoņa iezvanīja aizsmēķēšanas rituālu. — Pjetro mazliet par dziļu ieskatījies ruma pudelē, — viņa sacīja, — un kādu citu tik vēlā stundā vairs nevar dabūt. Nabaga Vinss gandrīz vai koda un skrāpējās aiz dusmām, ka viņam jāpaliek mājās. — Troja izpūta smalku dūmu strūkliņu. Un pavērās uz ēdamistabu, kur trombons izelsoja sērīgu blūzu. Četri vai pieci pāri dejoja, pat ne dejoja, bet grīļojās, daži garlaikodamies, daži tvīksmīgi ļaudamies no vecās, labās plates skanoša blūza ritmam. — Nāc, Raf, dari man to godu, — Troja sacīja. — Man liekas, neesmu ar tevi dejojusi kopš vakara, kad mūs tevis dēļ izsvieda no Tafta. —-Viņa paskatījās uz Marionu. — Jūs neiebilstat?

— Ne mazākā mērā, — Mariona attrauca.

Arī Rafs nepaspēja neko iebilst, Troja, viņa elkonī ieķērusies, jau vilka viņu uz ēdamistabu.

Bet pēkšņi viņa izrāva roku, apsviedās un gāja atpakaļ. Mariona gāja pāri istabai uz vestibila pusi, kad Troja viņu panāca.

— Man tikai nupat iešāvās prātā, — Troja sacīja viņai.

— Jūs esat arhitekte, vai ne?

— Vismaz skaitos, — Mariona atbildēja un paskatījās uz Rafu.

— Kā gan es varēju to aizmirst! — Troja iesaucās,

Mariona smaidīja. — Paldies. — Tad teica Rafam:

— Man laikam jājūtas glaimotai.

Bet Troja viņu pārtrauca: — Jūs esat tā sieviete, kam gribētos iejaukt betonā ebreju bērniņus?

Mariona uz mirkli it kā apmulsa, pagriezās pret Rafu, tad atkal uzsmaidīja Trojai. —- Izklausās drīzāk pēc apokrifa.

— Jācer, —- Troja teica, un viņas bargā seja mazliet atmaiga.

— Man liekas, tikai vienu reizi es kaut ko tādu sacīju Rafam. Kā ērmotu joku, — Mariona sacīja.

— Joku? — Troja ievaicājās un mazliet neticīgi piebilda: — Nevarētu būt, ka tā jūs saprotat jokus!

Pārāk vēlu Rafs saprata, kāds neizmērojams idiots, bijis, vezdams šurp Marionu.

— Tu galīgi sabojāsi manu reputāciju, Raf, — Mariona teica. — Tu laikam staigā apkārt, izpļāpādams visu, kas man netīšām pagadījies uz mēles. — Viņas balss ietrizu-ļojās ļaunā priekā. — Patiešām, var gadīties, ka te kāds jūtas aizskarts. — Viņa pārlaida skatienu viesu pārpilnajām telpām. — So vakaru apspīd Dāvida zvaigzne.

Uz mirkli Troja likās zaudējusi valodu. Tad liesmainā sašutumā viņa pavērās uz Rafu. — Tas ir nepiedodami! Tev bija taisnība. Briesmone. Un es nesaprotu, kā tu, tieši tu no visiem cilvēkiem pasaulē varēji apvainot Loisu, Rodžeru un mūs visus, ievezdams godīgā mājā kaut ko tādu!

— Blēņas, misis Koula! — Mariona nepiespiesti sacīja, bet Rafs redzēja viņas acis satumstam. Tad tikpat nosvērti un eleganti, cik nosvērta un eleganta bija viņas blondā frizūra un melnais tērps, sacīja: — Necelsim nu tādu brēku, misis Koula! Protams, ja jūsu aristokrātiskais deguntiņš ir tikai plastiskas operācijas meistardarbs, man vajadzētu atvainoties.

Valgs karstums sakāpa Rafa sejā. Viņš stāvēja starp abām sievietēm — mazo, tumšmataino, pārdroši izgrieztā baltā vakarkleitā, ar degošām acīm un spēji nobālušu seju un lielo, blondu matu vainagoto, melnā, apkļautā tērpā, pašpārliecinātu, aukstu, kas nekaunīgā izaicinājumā mēroja skatieniem savu pretinieci.

Bezpalīdzīgā niknumā — ne pret Marionu, pret sevi — Rafs klusēja. Beidzot viņš dzirdēja sevi svešādā balsi sakām: —- Mēs jau ejam.

Troja paspēra soli tuvāk, bet tad jau viņš ieraudzīja, ka Šurp nāk Ebijs, kas noteikti pratīs visu neuzkrītoši nolīdzināt.

— Jūs vēl ko gribējāt teikt? — Mariona vaicāja Trojai.

Troja paskatījās uz Marionu, viņas gar sāniem nolaistās rokas it kā pacēlās.

Bet dīvaini — viņa neteica neko. Troja, mazā, versmīgā krusta karotāja, kas savukārt bija pieveikusi Floidu Mil-vinu un Vinsu, tagad skatījās uz Marionu un likās saplokam šausmās. Viņas acīs bija neticība, bezspēcīgs niknums un apjukums.

Bet, Ebijam pienākot, Troja pacēla acis uz Rafu, viņas rokas nokrita gar sāniem, un Rafs redzēja, ka ne jau Mariona Troju satriekusi, bet vilšanās viņā pašā.

Viņa pagriežas un gāja atpakaļ uz viesu pūlī murdošo viesistabu, Ebijs viņai sekoja.

Rafs sagrāba Marionu Makbraidu aiz rokas. — Ejam! — viņš izmeta nicīgā balsī, bet šis nicinājums bija vērsts tikai pret sevi.

Mariona izrāva roku. — Pats pēdējais laiks, draudziņ, — viņa teica.

Ejot ar Marionu uz durvīm, Rafam nebija spēka atskatīties uz Troju.

— Raf! Ai, Raf! — Piesteidzās Loisa Vertensone. — Jūs taču neejat projām? — Līdzi viņai nāca kāds pāris. — Es gribēju iepazīstināt ar misis un misteru Tiknoriem, viņi steidzas, tomēr ļoti vēlētos pārmīt dažus vārdus ar jums...

Rafs pārtrauca viņu, nomurminādams, ka Marionai laikus janokļust Grīnvičā. Viņš redzēja Tiknorus neizpratnē saskatāmies, dzirdēja Marionu sakām: — Burvīgs vakars. — Un tad jau viņi bija ārā.

Klusēdami viņi soļoja pa piebraucamo ceļu uz šoseju, kur bija atstāta sporta mašīna. Sasiedama ap matiem pelēko plīvuru, Mariona beidzot ierunājās: — Lieku priekšā vairs necilāt visas tās aplamības, ko sarunāja misis Koula.

Rafs izstiepa kājas, atspiedās ar pēdām grīdas slīpumā un atlaidas gandrīz pusguļus — cita poza šajā ārzemju mašīnā nebija iespējama. Mariona tātad jau pārvelk šim vakaram svītru. Un «visas aplamības, ko sarunāja misis Koula». Tik viegli nosvītrojusi to, kas galu galā krita pār Rafa galvu, — viņš bija zaudējis jebkuru cieņu Trojas acis.

Kaut kur ap Tauntonu viņš pamanīja, ka Mariona samazinājusi ātrumu un nogriezusi mašīnu no šosejas. Pretvēja vairs nebija. Mariona noraisīja plīvuru. <— Ko darīsim tālāk? — viņa jautāja.

— Izsēdini mani kaut kur Tauntonā, — viņš teica.

— Vai vērts pūsties? — viņa jautāja. —- Tu taču gribēji mani satikt.

— Gribēju.

— Nu, un?

— Tā bija kļūda.

— Acīmredzot. — Pretimbraucošas mašīnas prožektori uz mirkli apspīdēja viņas smalki veidoto seju, uzmirdzēja gaišajos matos un nodzisa. Mariona atkal bija tumšs siluets. — Neredzu nekāda pamata sabojāt ari nakti, mans draugs. Padomā vien — mūsu gados.

— Ja iespējams, aizved mani uz Tauntonu.

— Tas ir viss, ko tu vari izdomāt?

— Jā.

— Es varu kaut ko labāku. — Viņas dzedrajā balsī ieskanējās citi — Raf am pazīstami toņi, — Kāpēc mums nepabraukt tālāk, kamēr atrodam kādu sagrabējušu viesnīciņu ar čīkstošām grīdām un rožainām angļu tapetēm? Tas varētu būt interesanti.

Rafs noraidoši pakratīja galvu.

— Man derdzas tukša laika nosišana. — Viņa iedarbināja motoru. — Galu galā tu biji tas, kas mani atvilka šurp. Ja es tagad atgriezīšos Grīnvičā, gulēt tāpat nevarēšu, staigāšu pa rasētavu un beidzot ķeršos pie darbiem, par ko saņem algu mani padotie. — Viņa iegrieza mašīnu Tauntonā, garām stacijai, gandrīz jau pabeigtajai Trīsvienības bankai un šaurajam zālienam uz nomaļo ielu, kur stāvēja Rafa villiss. — Tev joprojām nav jumta virs galvas? Dzīvo tāpat pie sava Bostonas drauga? Starp citu, man viņš patīk it labi.

Rafs sniedzās pēc durvju tverekļa.

— Kāpēc lai mēs tā nedarītu? — Marionas otrā balss, pazīstamā, bez skadruma. — Kāpēc neapmesties pirmajā motelī, kas pagadīsies?

Rafs vēra durvis vaļā, bet viņa pasniedzās un aizcirta tās ciet.

Viņš mierīgi nospieda tverekli vēlreiz.

Un tad viņas roka, jau bez cimda, pastiepās pret viņu un aizslāpusi balss nočukstēja: — Mēs tik sen neesam bijuši kopā, Raf. — Vēsa, meklējoša roka.

— Marion: — Rafs teica.

Viņa iesmējās. — Mēs varam apmesties pirmajā viesnīcā, kur atradīsies kāda brīva vieta, un pierakstīties kā misters un misis Smiti. Kaut gan ne, tas neies cauri. Par Smitiem uzdodas visi, vai ne? — Viņa atkal iesmējās un uzvilka cimdus. — Izmuļķosim viņus citādi! Uzdosimies kaut vai par misteru un misis Lēvinieml

Tas nāca negaidīti. Savā sāpīgajā apmulsumā Rafs uzreiz neaptvēra, ko viņa pateikusi, un, kad aptvēra, Madona jau atpakaļgaitā brauca nost no ielas malas.

Un, kad viņš atgrūda durvis un izlēca, mašīna rāvās uz priekšu, viņš klupa, kājas pārāk strauji mēģināja atgūt līdzsvaru — un viņš nenokrita tikai tāpēc, ka paguva izstiept rokas un atspiesties ar plaukstām pret villisa pakaļējo spārnu.

Bez elpas viņš atslējās taisni. Melnā vabole jau bija ielas vidū. Rafs redzēja, ka Mariona atskatās un tad mašīna gandrīz vai ar palēcienu brāžas uz priekšu; varēja iedomāties, cik zvērīgā niknumā Mariona nospiedusi gāzes pedāli.

Lēni, nejuzdamies ne atvieglots, ne gandarīts, tikai melnas melanholijas pilns, viņš iekāpa savā mašīnā. Un pamanīja, ka brauc nevis uz mājām pie Ebija, bet atpakaļ uz Vertensonu viesībām. Pie viņas.

Viesības bija pašā līksmībā, kad viņš tur nokļuva, vakars spoži izdevies. Cilvēku likās bija vēl vairāk nekā no sākuma. Rodžeru viņš atrada garā galda galā, ap viņu bija draugu pulciņš. Rodžers izrādīja mājas modeli, paceldams jumtu tā, lai piecstūrainā viesistaba un tās attiecības ar citām telpām būtu pilnībā redzamas.

Rafs gaidīja. — Kur ir Troja? — viņš beidzot jautāja.

— Troja? — Rodžers pacēla acis. — Ā! Viņa pirms kādām piecām minūtēm aizgāja.

— Aizgāja? — Rafs stingi blenza uz mājas modeli.

Tad viņš uzgrieza muguru garajam galdam un gāja

pāri istabai pie Ebija un Fēbas, kuri visu vakaru turējās savrup.

— Es tad nu laikam iešu, — viņš teica. Viņš izskatījās pavisam sašļucis un nelaimīgs.

■— Tu taču nupat kā atnāci, — Fēba iebilda.

— Redzi, — Rafs sastomījās, es pirmīt aizskrēju tādā steigā, ka jutos spiests parādīties vēlreiz. Gribēju redzēt Troju.

— Viņa toties tevi negrib redzēt, — Ebijs atgādināja.

— Zinu, — Rafs noteica.

* Kaut kas Rafa balsī lika Ebijam vērīgāk paskatīties uz viņu.

Bet Fēba sacīja: — Tu zini, ka Tiknori ir mēmā sajūsmā par tavu māju? Viņi...

«— Jā, Rodžers man pateica, — Rafs atbildēja. — Bet man vajadzēja glābt Marionu no skandāla. Ko Troja teica par viņu?

— Neko sevišķu, — Fēba sacīja. — Apmēram tā, ka Mariona viņai atgādinot Bostonas rātsnamu — kupols jau gan zelta, bet sabiedrībai no tā nekāda labuma.

Rafs nesmējās un vēlreiz jautāja Ebijam: — Ko viņa teica, Ebij?

— Ka tu esi pēdējais nodevējs, neko vairak, — Ebijs paziņoja. Viņš redzēja, ka Rafa acis atkal satumst.

Ebiju tas mulsināja. Ne,jau pirmo vai otro reizi kopš Rafa atgriešanās no Mičiganas viņš pamanīja Rafa īpašo attieksmi pret Troju; pirmā reize laikam bija tad, kad piedzima Debora. Agrāk taču Rafam bija galīgi_ vienalga, ko Troja darīja vai teica. Ja Rafam kāds tad būtu pavēstījis, ka Troja nogāzusies no Bankerhillas monumenta, viņš tikai nožāvātos.

Pienāca Vinss. — Kolosālas viesības, vai ne?

— Jā, — teica Fēba.

Vinss bija noka-rsis, gar pieres malām spīgoja sīkas sviedru lāsītes. Viņš atpogāja pelēko flaneļa žaketi, zem kuras bija adītā veste. Izvilka «Parlamenta» paciņu un Danhila šķiltavas. — Eva Vikforde man nupat sacīja, Eb, ka Berts atradis pircēju tavai mājai.

— Tā es nopratu. Berts šodien viņam visu izrādīja, — Ebijs sausi un nevērīgi izmeta, viņš negribēja ļauties rožainām cerībām, kamēr nauda nebūs galdā. Pārāk daudz jau bijis tādu pircēju.

Vinss aizkūpināja cigareti. — Sasodīti žēl, ka Trojai vajadzēja pamest tik jaukas viesības!

Rafs saspringa. — Visu labu! — viņš izmeta un gāja pie garā galda atvadīties no Rodžera un Loisas Verten-soniem.

— Kāda muša iekodusi misteram Blūmam? — Vinss nobrīnījās. Pēc mirkļa viņš piebilda: — Cik nopratu, mēs šovakar esam zaudējuši klientu.

— Kuru tad nu? — Ebijs jautāja, kaut gan labi zināja, kuru.

— Tiknorus, — Vinss atbildēja. — Tu zini, kas viņi ir?

—■ Nav ne jausmas, — Ebijs atteica.

— Protams, nekas liels, — Vinss pasteidzās piebilst. — Ja nu vienīgi kāds uzskata Konektikutas štata Torin-gtonas finansu dūžus par kaut ko pārdabisku. Es, piemēram, neuzskatu. Vinss paklusēja. — Bet viņš ir «Tiknora lodīšgultņu» prezidents.

— Tev laikam ir sava kartotēka, — Fēba šķelmīgi piezīmēja.

— Nē. Vinss iesmējās. — Bertām Vikfordam ir. Viņš mani apgaismoja. Rodžers Vertensons ir šo to zīmējis Tiknora reklāmām. Tā viņi sapazinušies. Šodien Tik-noriem gadījies te braukt garām un viņi iegriezušies. Bet es dzirdēju, ka Rafs_ tik ļoti stāvējis pāri tādai prozai, ka nav pat apsveicinājies ar viņiem.

— Viņš ļoti steidzās. Katram var gadīties, Ebijs teica. Ne tāpēc, ka viņam būtu pa prātam Rata rīcība, bet tāpēc, ka Vinsa plātīšanās krita viņam uz nerviem.

Vinss klaiņāja no viena viesu pulciņa pie otra, izgrozījies pie bufetes, viņš atnāca pie garā galda, kur stāvēja Ebijs ar citiem arhitektiem un apsprieda tuvo Jaun-anglijas mākslas festivālu, visnozīmīgāko pasākumu Austrumu arhitektūras dzīvē.

— Vai kāds zina, kas šogad būs žūrijā?

— Jā, — Ebijs teica. — Džordžs Haus, Volless Hari-sons, Marsels Breiers un Metjū Pīrss.

—- Krietna^ komanda, — sacīja viens no arhitektiem.

Vinss pēkšņi ieminējās: — Vai kādam te zināms, cik liela mērā attaisnojas tā fenomenālā plākšņu pacelšanas metode?

Atsaucās viens no jaunajiem Ņūkeinenas arhitektiem, tas ar rūsgano ezīti, — jā, viņš esot pagājušo vasaru strādājis kādā Rietumu krasta būvkompānijā, un tur šī metode par 17 procentiem palētinājusi divstāvu nama celtniecības pašizmaksu.

Vinss sāka taujāt sīkāk un pateica Ebijam, ka domā šo metodi pielietot Tatlu skolas būvē.

— Tādā gadījumā es jums iesaku sadabūt specifikācijas no Amerikas betona institūta, sacīja rudma-tainais arhitekts.

Vinss izvilka piezīmju grāmatiņu, pierakstīja. Kad saruna pārsviedās citā plāksnē, Vinss aizgāja»

Godīgi ņemot, Ebijam vajadzēja atzīt, ka Vinss šo vakaru izmantojis daudz lietpratīgāk nekā viņš pats vai Rafs. Viņš nolēma paklausīt Fēbas padomam un rieļau- x ties personiskā aizskāruma jūtām.

Viņš patlaban vestibilā atvadījās no Fēbas un Verten-soniem, kad iezvanījās telefons. Pie telefona piegāja

Loisa. — Jā, ir gan, Raf. Taisās uz promiešanu. — Viņa pasniedza klausuli Ebijam. — Spriežot pēc Rafa balss, kaut kas ļoti svarīgs.

Ebijs spējā nojautā gandrīz negribīgi paņēma klausuli,

— Hallo, Raf, kas ...

— Ebij, tu esi brīvs cilvēks! — teica Rafs.

— Kā?

— Es nupat pieņēmu tev telefonogrammu, zvanīja no Bridžportas. Kolosāli, Ebij! Tu esi brīvs. Pavisam oficiāli.

Ebijs sažņaudza klausuli, paskatījās uz Fēbu un dziļi uzelpoja. — Vari man nolasīt, Raf? Kaut gan nevajag. Es pēc brīža būšu klāt. Tūlīt braucu. — Pēc mirkļa viņš jautāja: — Kas parakstījis? Ņina?

— Helēna, — Rafs atbildēja.

Ebijs nolika klausuli. — Man liekas, uz to mums jāiedzer, — viņš klusi teica.

Fēba nervozi pārlaida pirkstus uz pieres apcirptajiem matiem. — Kas tas bija?

Ebijs mēmi pamāja. Fēba pienāca viņam klāt, apskāva. Un Vertensoni, kas tagad arī bija visu sapratuši, metās uz ēdamistabu pie bāra, un Rodžers pār plecu nosauca kaut ko par «Piper-Heidsieck» pudeli, ko tikpat labi varot taisīt vaļā arī tagad.

Bet šajā laika posmā notika trīs starpgadījumi, kuriem, ja neskaitītu viņu laulības ar Fēbu, bija daudz tālejošākas sekas nekā viņa kalendārā atzīmētajiem notikumiem, kaut arī viņš tur tikpat kā nebija vainīgs, tos izraisīja galvenokārt RaferUjs Blūms un Vinsents Kouls, Un sakas viss jau sestdiena pēc Vertensonu viesībām.

Tosestdien, ap divpadsmitiem no rasētavas iziedams, Rafs jau bija izlēmis. Kāpjot mašīnā, lai brauktu uz Smis-beriju, Rafs juta to īpašo atvieglojumu, ko dod galējs lēmums, lai kāds tas būtu. Viņš pasniedzās pie blakus noliktās papīra turzas un izgrāba sauju vīnogu. Pa Galveno ielu viņš izbrauca uz Tauntonas šosejas un pagriezās uz ziemeļiem. Pēc veselas virknes mazu pilsētiņu Is-tonas, Ņūtonas, Brukfīldas, Bridžvoteras, Ņūmilfordas, Kentas un Kornvelas viņš nogriezās uz austrumiem, taisnā ceļā uz Smisberiju.

Kaut gan viņa lēmums bija briedis jau sen un viņš bija apņēmies pirmo soli spert šodien, oficiāli viņš to vēl nebija darījis zināmu.

Viņš nevarēja saņemties un pateikt Ebijam vai Vinsam. īpaši Ebijam viņš nespēja acīs skatīties — tāpat jau Ebija dzīve bija sašķobījusies pašos pamatos, arhitektūrā viņš, nemierā ar atrasto, meklēja jaunus ceļus, kopīgais birojs nozīmēja viņam ļoti daudz, bija zināms glābiņš.

Tagad gan Ebija dzīve sāka nokārtoties, šķiršanās panākta, pēc nepilnām divām nedēļām kāzas ar Fēbu, un tāpēc Rafs uzskatīja, ka Ebijs beidzot nostājies uz kājām. Droši vien stingrāk nekā viņš pats.

Un vēl viens atgadījums nostiprināja Rafu viņa apņēmībā. Tas nāca šorīt kā zibens no skaidrām debesīm. Kad Sjū Kolinsa ienesa pastu, vienu vēstuli viņa nolika uz Rafa dēļa. Vēstule — neticams un negaidīts brīnums — bija no Mansona Kerka.

«Dārgo Raf Blūml

Te pievienotais čeks par tūkstoš piecsimt dolāriem ir puse no mazās balvas, ko man piešķīra «Pīrss un Penders» par lielisku — kā vienam otram liekas — ķīmijas centra risinājumu.

Pieņemiet šo čeku kā zināmu kompensāciju par dažām Jūsu idejām, ko es ar novēlošanos izmantoju savā projektā.

Bet galvenokārt tas ir iegansts lūgt, lai Jūs atgriežaties pie mums, noteikumi būs Jums ļoti izdevīgi. Piezvaniet man kādā brīvā brldīl

Mansons Kerks.

P. S, Gribētos, lai Jūs to izdarītu drīz.»

Rafs neizpratnē lasīja un pārlasīja vēstuli, nespēdams uzminēt, kādi motīvi bijuši Mansonam Kerkam, to rakstot. Neko nesapratis, viņš galu galā piezvanīja uz «Pīrsa un Pendera» biroju, bet pie telefona palūdza Solu Vein-traubu.

Veintraubs viņam visu uz vietas paskaidroja. Mansonam Kerkam operētas nieres. Viņam gan nav sacīts, ka tas ir vēzis, bet viņš ir pietiekami gudrs, lai saprastu pats. Viņš atkal strādā birojā, bet darbs neiet no rokas, viņam atlikuši tikai daži mēneši. Vēl Sols Veintraubs pavēstīja, ka Mansons Kerks esot tikpat neciešams un kaprīzs kā agrāk, tomēr izsakoties, ka viņš meklējot kādu īsti talantīgu arhitektu, ar kuru varētu sastrādāt.

Vienkārši un skumji.

Viss rūgtums pret Mansonu Kerku pagaisa no Rafa sirds. Protams, ne nauda, ne slimība Kerka rīcību neattaisnoja, bet nav taču iespējams vērst savu naidu un nicinājumu pret cilvēku, kas kļuvis tik viegli ievainojams.

Kāda tomēr ironija, nodomāja Rafs, ka čeks viņa kabatas portfelī, šī no debesīm nokritusī nauda, kas ļaus viņam atvērt pašam savu biroju, atalgojis viņu par mokošo vasaru pie «Pīrsa un Pendera». Liktenīgo vasaru, kad viņš sapinās ar Marionu Makbraidu.

Pustrijos viņš iebrauca Smisberijā. Un, Strindžeru vecās, nolaistās koloniju stila mājas dzīvojamā istabā sēdēdams, viņš izstāstīja savu lēmumu. Uzskaitīja visus iemeslus, neminot tikai pēdējo un galveno — Troju.

— No vienas puses, Raf, es sadegšu aiz nepacietības, gaidīdams, kad jūs pie mums apmetīsieties, no otras — bīstos ieteikt, pārāk liela atbildība, — sacīja Kenets Strin-džers. Savās vecajās, blāvi zaļajās jūrnieka biksēs un rūsganajā puloverā viņš sēdēja senatnīgā koka krēslā ar režģotu atzveltni, krēsls piederējās pie mācītājmājas kopš neminamiem laikiem; un kas saskaitīs, cik daudzi mācītāji tajā sēdējušil

— Es te nedomāju tikai jauno baznīcu, — Kenets Strin-džers paskaidroja. — Es brīdinu, ka sākumā jūsu ceļš vispār nebūs rozēm kaisīts. Attiecībā uz jūsu praksi Smis-berijā.

— Vienu brītiņu, — ieteicās Mollija Strindžere un Izskrēja virtuvē, kur bija saplēsušies divi bērni. Tad viņa atkal apsedas uz dīvānā. — Runājiet tālāk, — viņa sacīja, Biezajos brūna tvīda svārkos un rūsas rudā, matu krāsai pieskaņotā svīteri viņas garais, kalsnais augums izskatījās druknāks.

— Caur puķēm varat ar mani nerunāt, Ken, —• Rafs teica. — Neesmu jau nekāda jaunkundzīte.

Kens Strindžers iesmējās. — Laikam būšu to piemirsis, Raf. Nu, tad redzat, esmu nodzīvojis te pietiekami ilgus gadus, lai pilsētu un tās apkaimi pazītu it labi. — Viņš domīgi paskatījās uz Molliju un turpināja: —- Varu jums izlikt kā uz delnas visus par un pret. Tātad par: pilsēta aug, pēckara gados tās iedzīvotāju skaits divkāršojies — ko diemžel nevaru sacīt par savu draudzi —, attīstās rūpniecība. Domāju, ka tā atbilst vispārējai decentralizācijas tendencei. Apkaimē parādījušās nelielas mašīnrūpnīcas, kas ražo darbgaldu detaļas. Un vēl jāņem vērā, ka piecdesmit jūdžu rādiusā ir Vinsteda, Toringtona, Hartforda, Ņūbritena un vēl citas pilsētiņas. Iedzīvotāji pārsvarā no jaunākās paaudzes. Galvenokārt .demobilizētie karavīri ar sievām un bērniem. Kvalificēti strādnieki, jauni ierēdņi, inženieri, ķīmiķi...

—- Tikai arhitektu, cik zināms, nav, — iesprauda Mollija un pasmaidīja. Smaidot vasaras .raibumiņu pusloks zem viņas acīm iezīmējās spilgtāk.

— Izņemot, protams, misteru Houliju, Džordžu Singl-tonu Houliju, — teica Kens. — Bet Džordžs ir jau vecs. Džentlmenis no galvas līdz papēžiem un neiztrūkst nevienā Harvardas salidojumā.

Rafs pamāja.

— Smisberija, kā jums zināms, ir un paliek maza provinces pilsētiņa, — Kens sacīja, — taču pašreizējā momentā var jums lieti noderēt. Jo, redzat, pilsētu pārņēmis būvēšanās drudzis.

Rafs saslējās zvilnī un paliecās uz priekšu. Pakrūti sa« žņaudza priecīgs satraukums, izredzes, ko solīja viņa riskantais plāns. Viņam pat sāka likties, ka no Tauntonas šķirties būs pavisam viegli.

— Bet nu pārcilāsim visus «pret», — teica Mollija.

Kenets Strindžers skumji pasmaidīja. — Mums Smisbe-

rija ir pierasta un mīļa. Bet jums jābūt gatavam, Raf, ka Smisberijas kodols, vecā gvarde ir tieši tāda, kādu jūs to iztēlojaties vismelnākajās nojautās. Parastā domu šaurība, aizspriedumi, iesīkstējusi tradīcija. Kaut gan ar to jums būtu jāsaduras visur. — Tad viņš piebilda: — Kauns pat sacīt, ka vairāk izredžu jums pavērtos, ja jūsu uzvārds būtu Rendels vai Smits, vai Houlijs, vai Brusters.

— Jums nav ko kaunēties, — Rafs atbildēja. — Ar laiku pastāstīšu, kādus savā vaļā skraidošus eksemplārus gadījies sastapt man.

— Nedomāju, ka mūsējie būs no tās pašas sugas, — Strindžers teica. — Mūsējie neskraida savā vaļā. Viņi sēž aiz dzimtas cietokšņu nopelējušiem mūriem, Un tas ir briesmīgāk.

■— Jā, — piekrita Rafs.

Pārējais jums visumā skaidrs, — mācītājs turpināja. — Attiecībā uz moderno arhitektūru stāvoklis ir jau mazliet labāks un tomēr... — Viņš pārlaida plaukstu gaišo matu ezītim. — Jūs zināt, ar ko man jācīnās mūsu celtniecības padomē, tātad zināt, ar ko savukārt Smisberijā būs jācīnās jums. Bet...

— Bet jūs, kā redzu, aizbēguši neesat, Rafs iebilda, smeldamies cerību taisni šajā apstāklī. Jo Kenets Strindžers nebūt nebija no līdīgajiem un lišķīgā sirsnībā plīstošajiem draudzes ganiem. Diplomāts — jā, neizbēgami. Taču viņš bija jauns un nebaidījās tulkot reliģiju sava laika valodā, mērojot to ar savas paaudzes mēru.

— Jā, — Strindžers teica. — Neesmu aizbēdzis. Paliek tikai pēdējais jautājums: cik patiesa ir jūsu vēlēšanās pārcelties uz Smisberiju?

— Ļoti patiesa, — Rafs nešaubīgi atbildēja un tūlīt ievaicājās: — Ken, kad būs nākamā komitejas sēde? Jūs man rakstījāt, bet esmu aizmirsis datumu.

■— Pēc divarpus nedēļām. Pirmdien.

— Es atbraukšu. Un velns lai mani parauj, ja,.. — viņš aprāvās.

Kenets Strindžers pasmīnēja. — Esmu dienējis flotē. — Viņš pamāja, lai Rafs turpina.

-— Ak, nekas, — Rafs noteica. — Es tikai gribēju sacīt, ka uz to laiku mēģināšu sagatavoties. — Viņš spilgti atcerējās savu bēdīgi slaveno izgāšanos Ņūhilas’ padomē.

— Lieliski, — sacīja Strindžers. Pēc mirkļa, atkal ar sievu saskatījies, viņš jautāja: — Vai esat pārliecināts, ka rīkojaties prātīgi, Raf? Man liekas, jūs strādājat labi nostādītā birojā. Kā to uzņems jūsu kompanjoni?

— Vēl nezinu.

— Man būtu sāpīgi apzināties, ka jūs esat spēris kļūmīgu soli... — Kens Strindžers sadrūma.

— Bet man atkal vienalga, kļūmīgu vai ne, — Rafs noteica. — Es tā gribu, un cauri. — Viņš paklusēja.

— Katra cilvēka mūžā pienāk laiks, kad jāpārstāj darīt to, ko esi spiests darīt, un jāpievēršas paša izredzētam darbam.

— Ne visiem ir tāda iespēja, — Strindžers iebilda.

— Dažkārt to iespēju vajag apzināti radīt, — sacīja Rafs. Lēni, bet neatvairāmi viņam atkal uzmācās skumjas.

Mollija Strindžere piecēlās. — Nesaprotu, kāpēc mums uzreiz jākļūst tik bēdīgiem. — Viņa aizgāja pie virtuves durvīm, ielūkojās un tad nāca atpakaļ. — Jūs taču varat palikt uz vakariņām, Raf?

Klusi un sazvērnieciski viņa piebilda: — Kad bērni aizies gulēt, mēs varēsim iebaudīt kādu mazu — paši zināt, ko... Es labprāt jūs uzcienātu jau tagad, bet tie knēveļi ir pārāk pļāpīgi, rīt par to jau runātu visa Smisberija.

— Jā, jā, — Kens Strindžers pārķēra. — Tiklīdz kļūs zināms, ka Strindžeru galdā ir kokteiļi, mūs tūlīt izdzīs no šīs paradīzes uz kādu baismīgu, lielu pilsētu ar lielu draudzi un lielu algu.

— Jūs taču varat palikt, vai ne? — Mollija neatlaidās.

Rafs teica, ka palikt viņš var, ja vien ar to nejauc viņu

pašu plānus.

— Ap astoņiem mums jābūt ģimeņu klubā, — Kens Strindžers it kā starp citu ieminējās. — Būtu labi, ja jūs atnāktu līdzi.

— Neesmu ģimenes cilvēks, — Rafs iebilda, cik nu spēdams jautri.

Mollija iesmējās, bet piekrita Kenam, ka tas ir labākais veids, kā iepazīties ar Smisberijas jaunatni. — Atgriežoties pie visiem «par» un «pret», — Mollija ieminējās,

— man neliekas, ka Smisberija būtu diez cik omulīga vecpuisim. Apkārt precēti pāri vien.

Rafs nodomāja, ka tas viņam nebūs nekas jauns. Ar laiku pierod apgrozīties precētos cilvēkos, parādīties viņu

dzīvē un atkal pazust, pierod pie nepastāvības un vientuļas gultas. Atmiņā ieskanējās Marionas Makbraidas nekaunīgais, kā no augšas izmestais jautājums: «Joprojām mētājies bez sava jumta virs galvas?»

Pievakarē viņš izgāja pastaigāties. Kenam Strindžeram vajadzēja pabeigt darbu pie rītdienas sprediķa. Rafs aizgāja uz baznīcu, tad līdz zāliena galam, kur bija paredzēts būvlaukums jaunajai baznīcai. So to piezīmēja. Nāca gar zālienu atpakaļ, pa ceļam gadījās mazs veikaliņš, Rafs iegriezās, nopirka sīkas dāvanas Strindžeru bērniem un Deborai.

Ģimeņu klubs pulcējās reizi mēnesī draudzes namā, turpat blakus baznīcai. Rafs bija sagatavojies uz visļaunāko. Viņš domāja, ka tas būs kaut kas starp Jauno kristiešu apvienības kora sanākšanu un Rrta Zvaigznes sanāksmi.

Taču Mollija un Kens Strindžeri bija tā papūlējušies, lai pārrunas raisītos dzīvi un nepiespiesti, ka pat Rafs nejutās svešs un vientuļš šo savstarpēji pazīstamo cilvēku pulkā. Par laika kavēkļiem gādāja paši kluba biedri — šovakar jauns inženieris rādīja un komentēja filmu, ko bija uzņēmis pērngad ziemā, pavadot savu atvaļinājumu Haiti salā. Pēc tam jauns ārsts pastāstīja, ar ''kādiem panākumiem dažu kaimiņu pilsētu patvaldības iestādes iekārtojušas priekšzīmīgus dzemdību namus.

Pēc tam jau pie bufetes, kur Rafs kā viesis un vērotājs spirdzinājās ar sidru, viņš dzirdēja Kenu Strindžeru ieminamies dažiem ap kāršu galdu sasēdušiem pāriem: — Labi būtu, ja mums izdotos pierunāt Rafu, lai viņš pastāsta par mūsdienu arhitektūru.

— Ko? — Rafs iesaucās un mēģināja uz karstām pēdām izdomāt kādu atrunu. Bet to viņš nepaspēja, Kens tik veikli ievilka viņu sarunā, ka atlika vienīgi piekrist.

Un Rafs sāka apjaust, ka zem jaunā mācītāja gandrīz puiciskās vienkāršības un sirsnības slēpjas dzelžaina griba un prāts, kas ar neatlaidīgu, mierīgu enerģiju katru minūti un situāciju virza pretim saviem dažādajiem mērķiem baznīcas un pilsētas labā. Rafs redzēja, kā viņš veido komitejas, organizē sarīkojumus, vervē svētdienas skolu skolotājus, biļešu izplatītājus, palīgus Pilgrimu brālības vakara sasaukšanai, iesaista cilvēkus sabiedriskos pasākumos, katru «nē» v taktiski pārvērzdams par «jā»,

redzēja, kā viņš pārliecina Rafertiju Blūmu, ka priekšlasī-jums ģimeņu klubā ir vien jānotur.

Vakars izrādījās par vienu no tiem, no kuriem cilvēks visiem spēkiem pūlējies izvairīties, bet, kad tas nav izdevies, pats priecīgs, ka atnācis un bijis.

Dzestrajā Konektikutas pusnaktī, uz Tauntonu atpakaļ braukdams, Rafs pēkšņi aptvēra, ka draudzes gans Strin-džers vienā vienīgā dienā paspējis iesaistīt viņu Smisbe-rijas dzīvē, iepazīstinājis ar vismaz divpadsmit ģimenēm, nozīmējis viņa priekšlasījumu maija beigās, sīki noinstru- j ēļis, kā izturēties baznīcas celtniecības komitejā, un pat sācis apklaušināties pēc dzīvokļa.

Rafu pārņēma šausmas — viņš taču vēl neko nebija nokārtojis Tauntonā, pat ne brīdinājis par savu aiziešanu.

Svētdienas rītā viņš, netīras sirdsapziņas urdīts, pamodās tūlīt pēc ausmas. Viņam bija bail no priekšā stāvošās dienas. Viņš gāja uz virtuvi, brīvi izvirzītu servantu lielās, stiklotās dzīvojamistabas galā, un uzlika kafiju. Pirms no savas guļamistabas parādījās Ebijs, Rafs bija paspējis izsmēķēt puspaciņas cigarešu.

Un Rafs jutās gandrīz vai atvieglots, kad Ebijs, steigā apelsīnu sulu dzerdams, sacīja, ka viņam jādrāž pie Ver-tensoniem pēc Fēbas. Viņi taisījās iet pie Trojas uz svētdienas brokastīm. — Ja tev atrastos kāda minūte laika, — teica Ebijs, rūpīgi izskalodams, slaucīdams un likdams i atpakaļ plauktā glāzi, — vai tu nevarētu iegriezties pie Hjūindžera? Vinss būs jau priekšā. Viņi sāk jaukt ārā veikalu un ... ,

— Jā, — Rafs sacīja, priecādamies, ka izskaidrošanās i atlikta.

Taču uz Hjūindžera veikalu Rafs nebrauca, viņš brauca pie Trojas, zinādams, ka Vinsa nav mājās un viņš varbūt redzēs Troju pēdējo reizi. Rafs paņēma dāvanu Deborai — raibu, aiz aukliņas raustāmu klaunu, ko piespraust gultiņas galā.

Bija maigs, miglots rīts, lauki un pērnā zāle vēl blāvi, kūstošā sniega piemirkuši. Taču kailie koki jau tinās iezaļganā dūmakā — pumpuri sāka vērties. Un tad arī ziedu laiks būs klāt.

Piebraucis pie «vecās pipardozes», Rafs apgāja mājai apkārt un pieklauvēja pie biezajām dēļu sētasdurvīm. Neviens neatsaucās. Viņš atgrūda durvis un ieskatījās garajā sētas puses istabā. Tā bija tukša. Viņš gāja tālāk un tad ieraudzīja Troju ar bērnu uz rokas iznākam no virtuves.

Mu|ķlgi viņš pastiepa savu sainītL

Troja mēmi pamāja uz barojamo pudelīti, izgāja cauri istabai un kāpa otrajā stāvā.

Rafs gaidīja. Staigāja šurp un turp. Pa ēdamistabas atvērtajām durvīm redzēja ovālo karalienes Annas laika galdu ar sudraba un porcelāna klājumu svētdienas brokastīm. No virtuves vēdīja cepta šķiņķa smarža. Uz bāra galdiņa četras martīni glāzes. (Viss diviem precētiem pāriem.)

Troja atgriezās pēc stundas ceturkšņa. Viņa vairs nebija džinsos un tenisa čībiņās, bet dzeltenās smalkādas kurpēs, pelēkos flaneļa svārkos un blāvi dzeltenā jaciņā. Ap kaklu sīkā pēr|u virknīte, ausīs mazi pērļu auskariņi.

Ar maigumā aizslāpušu elpu Rafs skatījās Trojā un domāja, ka vēl taču viņš var palikt. Neuzteikt savu kompanjona vietu. Nespert šo soli.

— Kas tas ir, Raf? — Viņas balss un acis bija drūmas. Viņa piegāja pie kafijas galdiņa, noņēma vāku sudraba kārbai, izvilka cigareti un piesmēķēja no sudraba galda šķiltavām.

Rafs paspēra svina smagu soli uz viņas pusi. Pastiepa sainīti. Neveikli teica: — Izlīguma upuris.

Un gaidīja izmisīgi, bet neizrādīdams, gaidīja samierinošu smaidu vai kaut smaida ēnu drūmajās acīs. — Tas ir Deborai, — viņš izmeta nesamierināmā klusumā.

— Paldies. — Bet sainīti neatvēra, nolika uz kafijas galdiņa. — Nebija nekādas vajadzības. Tu jau tāpat esi apbēris Deboru ar dāvanām. — Viņa apklusa, atzvila ar izbalējušu katūnu apvilktajā dīvānā. — Kāpēc tev tā uzreiz ievajadzējies nomazgāties baltam manās acīs?

Ko viņš uz to varēja atbildēt, ja patiesību nedrīkstēja teikt?

Bet vajadzēja, vajadzēja kaut kā attaisnoties, panākt, lai viss būtu pa vecam, un viņš dzirdēja sevi sakām: — Netaisos mazgāties balts. Nekas nebūtu noticis, ja tu nebūtu viņu piespiedusi pie sienas. Tu pati sāki, Troja.

— Ak tāl — Troja sašuta. — Man vienalga, kas sāka. Ar to ir cauri, nu es nenožēloju, ka pati sāku. Lai arī viņa izberzēja mani ar kāju un es pat to pieļāvu!

— Viņa ...

Troja pacēla acis. — Te nav runa par viņu. Es nevaru cienīt vīrieti, kas, zinādams, kāda viņa ir, rādās ar viņu cilvēkos un pēc tam lien viņas gultā, ar ko tas vakars neapšaubāmi beidzās.

— Nē, es... — Viņš bija nikns uz sevi, ka atdevis Trojai uzbrukuma iespēju un tagad viņam vel jāaizstāvas.

— Lai paliek, Raf, nav vērts taisnoties!

Niknumā smakdams, labi zinādams, ka tā ir un paliek taisnošanās, viņš teica: — Protams, nav taču svarīgi, ka es negulēju ar viņu, ka, lēkdams no viņas mašīnas, es gandrīz aplauzu savu stulbo sprandu! Un, ja pat būtu gulējis, nevienam gar to nav nekādas da|as. Es teicu, ka viņa ir briesmone, un, ja es gu|u ar briesmoni, tā ir mana darīšana. Tas vēl nenozīmē, ka man patīk- viņas uzskati vai ka es tiem piekrītu,

—■ Nozīmē gan, — Troja klusi un mierīgi atbildēja. — Viņa ir no intelektuālo slampu lētākās sugas, un jābūt tikpat lētam ...

— Droši vien esmu tikpat lēts.

— Acīmredzot, — viņa atcirta.

Niknumā zvērojošām acīm viņš skatījās uz Troju. Tad novērsās, izvilka cigaretes.

— Un es biju iedomājusies, ka tu esi principu cilvēks! — Trojas, apsūdzība vēl nebija galā. — Visu, ko tu dari, esmu attaisnojusi ar to, ka tev ne tikai ir kādi nopietni ideāli, bet ka tu vadies no tiem savā rīcībā. Es nezināju, ka tev pietiek ieraudzīt sievieti, lai tu būtu gar zemi ar visiem ideāliem.

Rafs apsviedās, aklās dusmās nedomādams, ko runā, lai tikai būtu sitiens pret sitienu. — Pareizi. Man pietiek ieraudzīt sievieti, lai es būtu gar zemi ar visiem ideāliem. To es pierādīju, kad tevi... — Viņi apklusa šausmās, apjēdzot, ko sarunājis.

— Kas te ir gar zemi? — No istabas otra gala atskanēja jautājums.

Rafs ieraudzīja durvīs Fēbu Dannu. Blakus viņai stāvēja Ebijs.

— Mīļi jūs to svētu dienu svinat, — uzspēlētā jautrībā teica Ebijs, nākdams viņiem klāt. — Troja, tu vēl arvien vicini kara cirvi pār mana dārgā kompanjona galvu? Viņš taču būs līgavaiņa brālis mūsu kāzās.

— Man likās, ka mēs sen jau esam pārvilkusi svītru Marionai Makbraidai, — Fēba sacīja.

— Nē, neesam. Un vēl ilgi nebūsim. — Troja piecēlās un noskūpstīja Fēbu. — Piedod!

Un tad Rafs dzirdēja sevi sakām: — Tavs dārgais kompanjons izstājas no firmas, Ebij.

Ebijs sastinga no šī spējā un naidīgā paziņojuma, viņš nespēja aptvert, ka laimīgais, gaišais svētdienas rīts pēkšņi izpostīts.

Ja to būtu pasludinājis Vinss, Ebijs, ne aci nepamirkšķinot, pieņemtu viņa uzteikumu.

Bet Rafs!

Ne to varēja saprast, ne tam noticēt.

Beidzot viņš, ļaunā, ledainā klusuma apmulsināts, izmeta: — Raf, tu taču neesi piedzēries, ko? Troja, viņš ir dzēris?

Troja neatbildēja. Viņa stingi skatījās uz Rafu. Un Rafs neatbildēja. Vismaz ne tūlīt. Beidzot viņš teica: — Uzskatīsim, ka jautājums ir izsmelts, Ebij! — Stomīgiem soļiem viņš gāja uz durvīm.

— Atvainojiet, — Ebijs teica Fēbai un Trojai. Viņš izgāja līdzi Rafam pie mašīnas. — Raf, tā taču nevar būt tava nopietnība, — viņš piespiesti ierunājās. — Tā uzreiz ...

— Nav nekāds uzreiz. — Rafs stāvēja pie mašīnas, skatīdamies atpakaļ uz māju. — Es nekad īpaši neesmu vēlējies kļūt par kompanjonu jūsu firmā. Es tikai nācu jums palīgā, kad nomira Verns. Ne jau sava labuma dēļ.

— Es zinu, — Ebijs teica. — Bet tagad, kad mēs beidzot esam nostājušies uz kājām un... ak, ne jau tas ir svarīgi! Man grūti ticēt, ka tu vari tā rīkoties. Vismaz attiecībā pret mani.

Viņš redzēja, ka Rafs saraujas, zilās acis satumst, pirksti neveikli saberzē vaigu un pārslīd ielauztajam degunam. — Man pašam ir ļoti sāpīgi, un tu to labi zini, Ebij. Ne tu, ne Vinss ne pie kā neesat vainīgi. Tikai un vienīgi es.

Ebijs nelaimīgi pakratīja galvu. — Es nespēju to saprast, Raf. Nekādi nespēju. Vai tu nevari man pateikt, kas noticis?

— Nekas nav noticis, Ebij! — Rafs atkal skatījās uz māju.

— Pavisam noteikti? — Ebijs jautāja.

— Pavisam noteikti.

— Bet tu taču nevari tā aiziet bez... — Ebijs neizpratnē stomījās. — Ne pušplēsta vārda neesi teicis. Un uzreiz tā ...

— Man arī tagad nepatīk par to runāt! — Rafs nikni raustīja mašīnas durvju rokturi.

— Par ko? — Ebijs izmisis jautāja. — Tu nevari man pateikt?

— Es jau pateicu, ka no paša sākuma negribēju, — Rafs atbildēja.

— Es zinu, ka negribēji un ka tu neciet firmas darba birokrātisko pusi, bet uz to tevi neviens īpaši nespieda... — JĶbijs aprāvās un drūmi jautāja: — Ko tu darīsi tālāk?

—■ Domāju apmesties Smisberijā. Tur, kur es vakar biju. Ļoti jauks apvidus. Mēģināšu sākt visu no gala.

— Tie jau ir tīrie džungļi, — Ebijs iebilda. .

— Par vienu lietu mums jārunā jau tagad, — Rafs turpināja. — Iespējams, ka es celšu tur baznīcu. Piedāvājumu es saņēmu jau labi sen, vēl jūsu kompanjons būdams, attiecīgi jūs ar Vinsu dabūsiet katrs savu likumīgo trešdaļu.

— Dieva dēļ, nerunā tādas muļķības, — Ebijs iejaucās. — Kā tu vari sākt darbu viens? Tu zini, cik lielu kapitālu mums vajadzēja, lai...

— Man ir pusotra tūkstoša dolāru, — Rafs teica.

Tā Ebijs beidzot uzzināja par Mansona Kerka čeku un atgadījumu ar ķīmijas centru. Kvēlā apbrīnā viņš raudzījās uz Rafu, kas kaut ko tādu tik ilgi spējis paturēt pie sevis.

— Bet arī tad, Raf, — viņš mēģināja vēlreiz. — Ilgam laikam tev ar to nepietiks... — Ebijs aprāvās, lai nenolaistos lidz maziskumam, jo viņš gribēja tikai vienu —« paturēt Rafu, bez kura nespēja iedomāties ne firmas, ne savu tālāko dzīvi. — Raf, — viņš teica pavisam atklāti, — es nezinu, kā lai bez tevis iztieku.

Rafs uz mirkli novērsās. — Es neietu projām, ja nebūtu pārliecināts, ka iztiksi. Tu nekad neesi bijis labākā formā, Eb.

— No tavas aiziešanas tā labāka nekļūs, — Ebijs iebilda.

— Es tikai gribēju teikt, — Rafs ar piespiešanos sacīja, — ka tu precies. Viņa ir brīnišķīga meitene. Un, kas attiecas uz biroju, — tieši labāk, ka aizeju tagad, kad tev ir reālas perspektīvas. Proti, Atlantijas krājaizdevu sabiedrība. Dausona koledžas auditorija.

— Dausons vēl ir tikai solīts, nevis dabūts, — Ebijs atteica.

— Kā tad! Ar tavas māsīcas vai krustmātes ziedojumu būvei, — Rafs atgādināja. — Tas nozīmē, ka darbs tev ir rokā. Es neparko neietu projām, Ebij, ja nezinātu, ka viss būs labi.

— Un kā tad Vertensonu nams?

— Braukšu pieskatīt, bet...

— Vai tu nevari vismaz pagaidīt, kamēr tas būs gatavs? Pats zini, kas notiks, ja tur kaut kas saies grīstē, — Ebijs ķērās pie katra salmiņa.

— Jāriskē, — Rafs atbildēja. — Bet Kelliju es, liekas, esmu pietiekami dresējis, 4ai viņš neizdarītu kādu muļķību. Šaubu gadījumā viņš noteikti griezīsies pie manis.

— Tas ir Vinsa dēj? — Ebijs pēkšņi jautāja.

— Nē.

— Patiešam?

— Neteiksim, ka Vinss it bieži nekristu man uz nerviem, — Rafs krietni mierīgāk sacīja, — bet visumā Vinss ir ļoti labs cilvēks.

— Kādēļ tad? Kas vēl tas varētu būt, Raf? — Ebijs neatlaidās. — Labi, pieņemsim, ka apvidus tur ļoti skaists. Un tu jau to vien meklē kā savu Voldena dīķi. Bet te noteikti slēpjas kaut kas nopietnāks. Kaut kas cits. Vai tad ne, Raf?

— Nē! — Rafs skarbi, pat naidīgi atcirta.

Miglainās aizdomas, kas bija sarosījušās Ebija prātā,

no mājas iznākot, kļuva skaidrākas. •— Pat man tu nevari pateikt?

— Dieva dēļ, Ebij, ko tad lai es tev pasaku? — Rafs

gandrīz kliedza. t

Ebijs domās saskaitīja savus senos un nesenos novērojumus, pareizināja ar šīrīta atklājumu, skaidri zināmā robus aizpildīja ar instinktīvi nojausto, un šī vērojumu un atziņu kopsakarība atklāja slepenās, sāpīgās strāvas Rafa un Trojas attiecībās.

Ebijs saprata, ka tas ir kaut kas smagāks par sadursmi Marionas Makbraidas dēļ. Gandrīz redzēja to. Nu bija

pavisam skaidra arī scēna, kurai viņš ar Fēbu uzdūrās pirms desmit minūtēm.

Ko viņš vēl varēja teikt? Viņš visu jau bija pateicis. Izņemot to vienīgo.

Bezcerības drosmē viņš izmeta: — Trojas dēļ?

— Ko? —- Rafa acis tumši iezvērojās.

•— Es tikai jautāju: Trojas dēļ? — Ebijs atkārtoja.

Rats noraustījās, kā sitiena ķerts, un izkliedza: — Tu jau esi galīgi jucis! — Viņš atrāva mašīnas durvis un nosēdās pie stūres. — Jau tā es nokavēju, — viņš nomurmināja, nepaskaidrodams, ko nokavē.

Pēc brīža Ebijs gāja atpakaļ uz māju. Svētdienas rītā, kas bija licies tik laimīgs un gaišs.

IV Kopskats

36

Vinsents Kouls rāmā priekā vēroja ainu, ko nekad nebija cerējis ieraudzīt. Viņš stāvēja trešā stāva hallē un skatījās, kā daiļkrāsotājs darbojas gar matētā stikla durvīm — nodzēš vienu vārdu, otru, trešo, nomēra vietu, iemērc otu zeltījuma bundžā un lēni velk burtu pa burtam, līdz izzīmē

OSTINS UN KOULS ARHITEKTI

Beidzot tas, par ko viņš sapņojis no paša sākuma. Un vispatīkamākais, ka viņam nemaz nav vajadzējis Rafu izēst. Viņš raudzījās uz durvīm, uz vārdiem, kas staroja pretī tik daudznozīmīgi un eleganti. Nebija vairs trešā vārda, kas laupīja viņu firmai cieņu, šīs nejauši uzšļākušās dubļu pikas uz dzidra stikla sienas, nu stikls bija tīrs, nekas nepiederīgs vairs neaptraipīja tā eleganci, samēru, caurredzamību.

Beidzot Vinss atvēra durvis un atgriezās pieņemamā istabā. Tur viņš lika ,Sjū Kolinsai piezvanīt uz rakstāmlietu veikalu, pasūtīt blankas ar jaunām galviņām un jaunos reklāmu prospektus, kuriem viņš jau bija sagatavojis tekstu.

Kad viņš cauri birojam gāja uz rasētavu, savās durvīs parādījās Ebijs. — Varēji gan pagaidīt! Galu galā ne divdesmit četras stundas nav lāgā pagājušas, kopš Rafs aizgājis.

Vinss iesmējās. — Tu runā tā, it kā viņš būtu miris.

Bet Ebijs novērsās un skatījās rasētavā. — Bez Rafa viss te liekas tik neierasts.

— Es' zinu, ko tu domā, Eb, — Vinss sacīja.

— Es toties nezinu. — Ebijs atkal pavērās uz jauno uzrakstu. Tāda steiga ir pat piedauzīga. Ja nu Rafs ir pārdomājis un vēl šodien atgriežas?

— Rafs ir Smisberijā, — Vinss teica un aprāvās. Jau kopš vakardienas, kopš brokastīm viņa mājā, Troja un Ebijs staigāja kā bērinieki. Uzzinājis, ka Rafs aiziet, Vinss, protams, izlikās satriekts un apbēdināts, pat vairāk, viņš patiešām juta kaut kādu neizskaidrojamu žēlumu; bet jāzina taču mērsl — Līķa apstāvēšanai bez paša līķa nav nekādas jēgas, Eb, — viņš teica.

— Protams, — Ebijs atbildēja. — Bet tu gan varēji vispirms parunāt ar mani!

— Biju pārliecināts, ka tu neiebildīsi.

— Sasodīti bieži tu esi pārliecināts, Vins, — Ebijs atcirta.

Vinss saprata atgādinājumu — tas bija par arhitektūras žurnālam aizmuguriski nosūtītajiem Tatlu skolas zīmējumiem un skandālu birojā. — Paklau, Eb, — Vinss labsirdīgi pasmaidīja, — man tas ir tikpat sāpīgi kā tev. Protams, mēs ar Rafu tik tuvi nebijām, bet man viņa tāpat pietrūkst, vari ticēt. Bet mūsu firma taču pastāv joprojām, vai ne?

— Mister Ostin, pie telefona! — pasauca Sjū Kolinsa. — Dausona koledža.

Pāri šaurajam gaitenim Ebijs iegāja savā kabinetā un aizvēra durvis.

Pārsteidzies viņš šorīt bija, to Vinss saprata pavisam skaidri, bet izkārtnes pārkrāsošanā bija kaut kas, pret ko viņš nespēja noturēties — it kā viņš baidītos, ka Rafs atgriezīsies, ja tas nebūs izdarīts.

Bet neatgriezīsies, tas.- vienkārši nevar būt. Viņš novilka svārkus, uzrotīja krekla piedurknes un gāja rasētavā. Uzdedza griestu spuldzes. Devās pie sava dēļa.

Viņu spārnoja līksma darbotiesgriba. Blūms ir projām. Uz neatgriešanos. Ieracies Konektikutas meža biezokņos.

Grūti pat aptvert, ka tas noticis tik ātri un negaidīti. Vinss jutās kā saimnieks, kas gadiem lauzījis galvu, kā tikt vaļā no nevēlama īrnieka, un pēkšņi ieraudzījis, ka šis īrnieks savācis savas pauniņas un aizgājis pats,

Ostins un Ķouls.

Un tie ir goda pilni pasūtījumi, ko viņi saņem, šī pati Dausona koledžas auditorija ir taisni tāds darbs, kas Vinsa sapņos nesīs slavu viņa firmai. Ebijs to noteikti dabūs. Dausona koledža bija viena no iespaidīgākajām mācību iestādēm Jaunanglijā. Vinss prātoja, kā labāk uzprasīties Ebijam līdzi uz celtniecības padomes sēdi Far-rņingtonā. Jāpazondē, no kuras puses viņam piekļūt.

Kad Ebijs pēc dažām minūtēm ienāca rasētavā, Vinss jautāja: — Farmingtonā viss kārtībā, Eb? — Viņš piegāja pie Ebija galda.

— Jā, — Ebijs atbildēja. — Viņi pārcēluši sēdi uz trešdienas rītu. Piektdien viens no padomes locekļiem nebūs pilsētā.

Vinss atviegloti uzelpoja.

— Tātad tev vajadzēs aizvietot mani Bridžportā, Atlantijas krājaizdevu bankas apspriedē, — Ebijs teica.

— Par to vari neraizēties, Eb, — Vinss atsaucās.

— Varbūt tagad izskatīsim metus? — Ebijs ieminējās.

Vinss pamāja. Viņš bija apmierināts. Labāk jau patiktos braukt uz Farmingtonu, bet galvenais ir un paliek tas, ka viņi ar Ebiju strādā plecu pie pleca un ar laiku varbūt mainīsies Ebija attieksme pret viņu, atkusīs tas ledus, kurā nu jau labi sen iekalies Ebijs.

Viņš varētu šo atkušanu pasteidzināt, izstāstot par Ben-sonu Cārniju. Ebijs būtu gar zemi! Viens vienīgs Cārnija pasūtījums paceltu viņu firmu pavisam citos augstumos. Prestiža ziņā varbūt ne tā kā, teiksim, Dausona koledžas auditorija, bet materiālā. Ostina un Koula firma izlauztu sev ceļu industrijas pasaulē. Par cietām cenām.

Vinss degtin dega nepacietībā atklāt Ebijam, kādas izredzes viņiem grasās pavērt Bensons Cārnijs, viņam vajadzēja visu gribasspēku, lai savaldītos.

Bet viņš zināja, ka jātur mēle aiz zobiem. Kamēr nav panākta oficiāla vienošanās ar Cārniju. Kamēr nav pienācis laiks.

Taču, redzot vienmēr spodri balto kreklu ar svītroto taurenīti, neticami tīros nagus, raugoties Ebija garajā,

sārtenajā sejā ar dižciltīgi kumpo degunu un pelēkajās, joprojām ledaini vērtējošajās acīs, Vinss plīsa vai pušu, kā gribējās redzēt šos dzestros vaibstus atkustam.

Ebijs nolika skiču dēļus ar Atlantijas krājaizdevu bankas metiem uz rasējamā galda.

Bet, arī darbā nogrimis, Vinss brīžiem atļāvās pamest pa neuzkrītošam, gandarītam skatienam uz rasētavas stūri, kur staveja Rafa Blūma rasējamais dēlis — kails un pamests.

Ebijs atgriezās no Farmingtonas pēcpusdienā. Apspriede ar Dausona koledžas celtniecības padomi bija noritējusi it gludi, protams, viņš labi zināja, ka viņa svaru kausa krita arī Izabelas Ostinas Ceinas kapitāls, kura lielāko daļu viņa bija novēlējusi koledžai, pieminot savu pie Senlo kritušo dēlu.

Ebijs apstājās pie parādes durvīm, salika' lietussargu, nopurināja to un kāpa trešajā stāvā.

Un, kā vienmēr, redzot zeltītos burtus uz stikla durvīm, sirdī iedzēla zaudējuma sāpe. Rafa vārda vairs nebija. Un viņa domas atkal atgriezās pie svētdienas rīta, pie mulsinošā atklājuma.

Viņš atvēra durvis un cauri pieņemamai istabai iegāja savā kabinetā.

Uz galda bija pēcpusdienas pasts. Viņš domīgi pārcilāja vēstules. Galvenokārt rēķini un, protams, lūgumi no dažnedažādām labdarības biedrībām, kas bija apsēdušas Tauntonas apgabalu.

Viņš ieraudzīja Helēnas Visteres vēstuli ar Losandželo-sas pasta zīmogu. Helēna darīja zināmu tagadējo adresi Brentonā, kur viņas uz mēnesi noīrējušas dzīvokli, lai Ebijs droši zinātu, uz kurieni nosūtāms kārtējais čeks. Savā ļodzīgajā rokrakstā viņa gari un plaši vēstīja, cik nesalīdzināmi labāk Ņinai ir tagad un cik labi viņas pavadījušas laiku Karmelā un Sanfrancisko...

Viņš izsvieda vēstuli papīrgrozā.

Apgriezās ar visu krēslu, piecēlās, paņēma no pakaramā žaketi un izgāja rasētavā, kas zvēroja dienasgaismas spuldžu baltumā. Viņš tikko bija piesēdies pie darba, kad ienāca Sjū Kolinsa.

— Viena no māsām Tatlām pie telefona. Vispār viņa zvana misteram Koulam, bet... — Sjū saviebās. Māsas

Tatlas zvanīja vismaz divas reizes dienā, viņu prasībām un jautājumiem nebija ne gala, ne malas.

— Labi, — Ebijs teica, gāja pieņemamā istabā un pacēla klausuli. — Kas jums uz sirds, mis Tatla? — viņš, nīgrumu apspiezdams, laipni jautāja.

Mis Tatlai vajadzēja zināt, kādas markas skaņu izolācijas plāksnes misters Kouls izvēlējies klašu griestiem.

— Lūdzu, pagaidiet, es paskatīšos. — Ebijs nolika klausuli uz galda un iegāja Vinsa kabinetā. Biezais Tatlu skolas specifikāciju žūksnis bija turpat uz Vinsa mazā rasējamā dēļa. Šķirstīdams to, Ebijs pienāca pie rakstāmgalda un paņēma klausuli. — Jūs klausāties, mis Tatla? Es atradu. — Viņš noliecās un lasīja: — «Акте № 115»*

— Pavisam noteikti? — jautāja māsas Tatlas sausā, sprakstošā balss.

Ebijs teica, ka jā, pavisam noteikti. Viņš nepacietīgi skatījās galdā un ieraudzīja blakus specifikācijām nomestu vēstuli.

— Paldies, mister Ostin! Piedodiet, ka apgrūtināju!

Viņš nolika klausuli, stingi lūkodamies vēstulē, ko bija

pamanījis, runājot pa telefonu. Nepamanīt to nevarēja.

Viņš atgriezās rasētavā. Vēstule neļāva nodoties darbam. Ne jau pati vēstule, bet dīvainais apstāklis, ka Vinss nebija bildis ne vārda par savām pārrunām ar šo Kārniju, Cārniju, vai kā nu viņu tur sauca.

Viņš mierināja sevi, ka Vinss vienkārši aizmirsis. Kaut gan tas nekādi neizskatījās pēc Vinsa.

Bija pusseši, kad Vinss atgriezās no Bridžportas un tūlīt arī ienāca pie Ebija rasētavā.

— Kā izgāja, Vins? — Ebijs jautāja.

Vinss novilka pusmēteli, nosvieda lielo portfeli. Sejā staroja uzvarētāja smaids. Ebijs atviegloti^1 uzelpoja — skaidrs, ka Atlantijas krājaizdevu bankas pasūtījums neies viņam secen, Vinss patiešām prata sevi nostādīt tādās apspriedēs.

— Man liekas, ar to mēs varam rēķināties pavisam droši, — Vinss teica.

— Daudz izmaiņu?

Vinss izvilka Ebija ķebli, uzsēdās un aizkūpināja «Parlamentu». — Ne pa jokam, — viņš teica, izpūzdams garu dūmu. — Plastikāta jumta kupolus viņi negrib nekādā gadījumā, pret dēļu apšuvumu gar logiem arī iebilda.

—. Tiešām? — Ebijs vīlies novilka. — Sākumā taču

viņi to visu gribēja. Es viņiem sacīju, ka baltais koks pasvītro viņu pilsētas raksturu, un viņi visā pilnībā man piekrita.

— Toties šodien visā pilnībā nepiekrita, — Vinss teica.

— Kāds viņiem iepūtis, ka bankai tas nepiederēšoties. Bet es viņus pielauzu.

— Paldies dievam!

— Toties ar kupoliem kā pret sienu, — Vinss sacīja.

— Negrib — un cauri.

Ebijs pamāja. Kad bankas prasības bija apspriestas un viņi atkal iedziļinājās metos, Vinss, joprojām neko neminēdams par vēstuli, jautāja: — Un ķā tev gāja Far-mingtonā?

Ebijs pastāstīja.

— Kolosāli! — Vinss iesaucās un dedzīgi piebilda:

— Man jau labu laiku šķiet, ka pie tādiem apgriezieniem šis birojs kļūst mums par šauru, Ebij.

Ebijs joprojām gaidīja, ka Vinss ierunāsies par Rietum-virdžīniju vai piektdienas satikšanos «Voldorfā».

Bet Vinss teica, ka sešos viņš gribētu būt mājās, uzmest aci savai meitai. Viņš paņēma pusmēteli un portfeli,

— Arlabvakaru, Ebij!

Durvis verot, Vinss dzirdēja Ebiju sakām: — Paklau, Vins,..

Vinss pagriezās atpakaļ. — Jā? — Pēc Cārnija vēstules viņš bija visai pacilātā noskaņā. Pietiek mocīties ar savu sirdsapziņu, luncināties Trojas priekšā un galu galā Ebija priekšā arī!

— Viens no Farmingtonas vīriem piektdien taisās iegriezties birojā, — Ebijs ļoti mierīgi sacīja. — Būtu labi, ja arī tu ņemtu dalību mūsu pārrunās, jo...

— Piektdien? — Vinss iepleta acis un tūlīt izdomāja atrunu. —. Piektdien? Ka viņu piķis! Piektdien es nekādi nevaru.

— Nevari? — Nu taču Vinsam vajadzēja pateikt par vēstuli, -

— Man tā paagrāk jābūt Ņujorkā.

— Jā?

— Kārtējie Tatlu pigori, — Vinss atrada ieganstu. Ebijs sarauca pieri. — Vēl šodien es ar viņām runāju,

un, cik varu spriest, nekādu pigoru nebija.

— Netieši, bet tomēr, — Vinss pārlaboja savus melus.

— Tas attiecas uz paceļamiem pārsegumiem, ar kuriem

esmu sapinies. «Simsa cements» rāda Arhitektūras izstādē savu jauno celtņa modeli. Man tur sarunāts, uz piektdienas ritu. Kaut gan es varētu apgrozīties ātrāk un ap pusdie-nas laiku būt atpakaļ. — Vinsam likās, ka tas skan it ticami. Un daļēji pat atbilda patiesībai. Viņš patiesi grasījās pie viena apskatīt Simsa modeli.

Ebijs pēkšņi pielēca no krēsla.

Viņš bija dziļi aizvainots. Pateikt, ka viņš zina par vēstuli no Rietumvirdžīnijas, Ebijs nespēja, tāpat kā nespēja izlikties, ka tic Vinsa nekaunīgajiem meliem. Viņš nespētu arī paskaidrot, kas viņam uznācis, ka bez kādas sakarības jāizgrūž: — Tu droši zini, ka nebrauc uz Ņujorku satikties ar Pētu Milvinu?

Vinsa pirksti sažņaudzās ap durvju tverekli. — Pēta Milvina? — viņš galīgā neizpratnē izmeta. — Kas viņai kopīgs ar...

— Nezinu, — Ebijs atteica riebumā pret Vinsu, bet galvenokārt pret sevi par to, ko viņi te tagad runā.

Tādu izteiksmi Ebija sejā Vinss vēl nekad nebija redzējis. — Pēta Milvina? — Vinss dziļā izbrīnā atkārtoja. — Viņa taču sen vairs te nedzīvo.

— Bet dzīvoja, — Ebijs atbildēja. — Tā, protams, nav mana darīšana, Vins, — dobjš sārtums sakāpa viņa vaigos, — bet es nespēju noskatīties, ka manai māsai...

— Trojai? Dieva dēļ, Ebij, kāds sakars ar to visu Petal Milvinai?

— Beidz, Vins!

— Ko beigt? — Vinss sastapa Ebija auksto skatienu. Nodomāja, ka ar Bensonu Cārniju viņš mierīgi tiek galā. Tur viņš stāv uz drošiem pamatiem, zina, ar ko runā un kā runāt. Bet te ...

— Vins, neej par tālu! Es biju Ņujorkā to pašu vakaru, kad tu. Es gandrīz ieskrēju krūtīs jums ar Pētu.

— Pagaidi, pagaidi, Eb!

— Uz Piecdesmit septītās ielas, tūlīt aiz Otrās avēnijas stūra, — Ebijs nedzīvi, ar riebumu teica. — Tu un Pēta. Ap desmitiem vakarā. Aiztaupi man melus, Vins! Es zinu. Un ceru vienīgi, ka Troja nezina.

Vinss nespēja atzīties — nekādā ziņā. Lai cik briesmīgi būtu jāmelo, tomēr labāk melot nekā, Ebijam acīs skatoties, teikt patiesību. — Ā, — viņš izbrīnīti iesaucās,

•— nu protams! Tagad es atceros. — Viņš iesmējās. — Tas patiešām varēja izskatīties aizdomīgi. — Viņš paklusēja.

•— Bet tavs netiešais pierādījums neko nepierāda — satiku Pētu pavisam nejauši. Gāju pāri Piecdesmit septītajai, ķerdams taksi, lai brauktu uz Jēlas klubu, un uzgrūdos Petai, bet viņa uzreiz ...

Ebijs strupi un nīgri atmeta ar roku. — Nevajag, Vinsl

— Tu gan varētu mani vismaz uzklausīt, Ebl

— Nav vērts. — Ebijs pagriezās pie sava galda, sarunas turpinājums viņu biedēja.

Vinss pēkšņā panikā iedomājās: Ivlina Vikforde? Bet nē. To neviens nevarēja zināt. Kaut gan — ar to draņķīgas šīs mazās pilsētiņas. Katram viss zināms...

Viņš nevarēja paredzēt, ko Ebijs teiks tālāk. Bez kavēšanās mesties pretuzbrukumā!

Jā. Tūlīt.

Stratēģiskais moments pavēstīt par Bensonu Cārniju.

Vispirms taisnīgs sašutums par šo nieka atgadījumu ar Pētu Milvinu. Tad pārmetums Ebijam par sagandēto pārsteigumu, ko viņš tik priecīgi gatavojis. Kādu pārsteigumu, Ebijs jautās. Un tad viņš spers laukā. Varbūt paragri, varbūt vēl nekas neiznāks, bet izredzes uz Cārniju pataisīs Ebu maziņu un melnu.

— Arlabvakaru! — Ebijs izmeta, nepaceldams acis no galda.

— Ko?

— Arlabvakaru, Vinsl

Kad nu Vinss joprojām stāvēja kā zemē iemiets, Ebijs piecēlās, pienāca pie durvīm un cieši atspiedās tajās ar plaukstu. — Man vēl jāstrādā. — Plaukstu viņš neatlaida, un Vinsam atlika vienīgi pakāpties atpakaļ.’

Durvis aizcirtās. Vinss palika stāvam šaurajā gaitenī.

Mēmā niknumā viņš atstāja biroju. Kāpņu vidū apstājās.

Viņa niknums pēkšņi pagaisa, kā ar roku atņemts, to bija aiztraukusi vēsa, mierīga doma.

Kāpēc vispār sacīt Ebijam?

Ja piektdienas rītā viņam pavērsies izredzes uz milzīgu peļņu, kāpēc dalīties?

Atgriezies pie sava galda, Ebijs joprojām bija neziņā. Viņš stāvēja dilemmas priekšā.

Viņš vairs neredzēja nekādu iespēju sastrādāt ar Vinsu Koulu, viņu attiecības nebija panesamas.

Bet vajadzēja rēķināties ar Troju,

Nekas, izņemot smagu vilšanos, arī viņa māsu negaidīja.

Viņam nebija tiesību iejaukties. Bet nebija arī tiesību noklusēt to, ko zināja. Atkal un atkal viņš mēģināja izprast savu pienākumu: pateikt visu, lai viņa nav nesagatavota tam, kas neizbēgami nāks gaismā, vai izlikties neko nezinām un akli cerēt uz nejaušību, kas visu atrisinās citādi., „

Pienāca seši, bet viņš vēl nebija izšķīries, abas alternatīvas biedēja vienlīdz.

Piektdienas rītā no Voldorfa Astorijas iznākot, Vinss Kouls raudzījās pasaulē ar tīri olimpisku pašapziņu.

Tomēr pašapziņai līdzi nāca ari gluži pazemīga pateicība liktenim, kas viņu tik bagātīgi apdāvināja vai ļāvis dāvanas likt lietā.

Jo ārēji tik vientiesīgā un sirsnīgā Bensona Carnija personība viņu rosināja uz visspožāko spēli, Vinss bija mirdzēt mirdzējis. Un bez nekādas piespiešanās. Jo Cār-nijs prata izraisīt visas viņa spējas. Viņš juta Cārnijā radniecīgu dvēseli, viņiem bija vienas asinis. Un pēdējā laikā aizgūtnēm vāktās ziņas par Rietumvirdžīnijas industriālās celtniecības apjomiem un pašu Bensonu Carniju nesa bagātīgus augļus.

Cārnijs peldu mētelī sēdēja pie riteņgaldiņa sava Voldorfa apartamentā, enerģiski stūķēja iekšā grauzdiņus ar šķiņķi un olām, apbēra Vinsu ar jautājumiem, apkampa kā mīļi gaidītu dēlu.

Tā patiešām bija, klāt piedomāt neko nevajadzēja.

Cārnijs īpaši pasvītroja, ka savu pirmo sastapšanos ar Vinsu viņš uzskata par vienu no tām laimīgajām nejaušībām, kas izrādījušās par nozīmīgu pagriezienu viņa dzīves ceļā.

Un Cārnijs runāja taisnu valodu. Bez kādiem aplinkiem un mājieniem Ebija Ostina garā.

Problēmu Cārnijam līdz ausīm.

Vienu ņo tām viņš tūlīt piesvieda Vinsam.

Vai Vinsa birojs nevarētu uzņemties to, kam viņa abas darbiem pārkrautās arhitektu firmas netiek klāt?

— Nupat es riskēju ar savu galvu, dēliņ, — Cārnijs teica, — kā jau allaž esmu riskējis. Tā un tikai tā esmu nomēzis no ceļa visus konkurentus. Bet šoreiz izskatās, ka mana galva ripos.,.

Situācija tāda: Cārnijs izplēsis pasūtījumu no varenas korporācijas, kas nesen apvienojusies ar otru — tikpat iespaidīgu un izvērsa milzu celtniecību. Cārnijs uzbūvējis grandiozu rūpnīcu un tagad cēla strādnieku pilsētiņu — seši tūkstoši dzīvojamo namu. Par klupšanas akmeni bija kļuvušas skolas. Apbūves gabalu pilsētas nomalē Cārnijs Briorvilai atvēlējis, bet skolas pilsētiņai vajadzēja celt jau par saviem līdzekļiem.

Viss gāja gludi, kamēr celtniecības padome sāka skatīt cauri dažādo konkurējošo firmu piedāvājumus. (Visi piesūtīti aizzīmogotās aploksnēs, protams.) Zemākā cena — apmēram miljons dolāru par kairu skolu. Celtniecības padome neko tādu nevarēja pieņemt.

— Viņiem vienkārši nav tādas naudas, — Cārnijs paskaidroja. — Un tad es iegrūdu savu dumjo galvu cilpā. Es apņēmos uzcelt pilsētai skolas. Piedāvāju uzcelt par miljonu abas un atdot pilsētai uz nomaksu, kas sedzama divdesmit gados, gadā attiecīgi trīsdesmit astoņi tūkstoši. — Viņš izvilka kādu loksni no apjomīgā papīru žūkšņa uz brokastgalda malas. — Te atzīmēts, kas man vajadzīgs — skolu ēkām jābūt lētām, gaišām un plašām, lai tās neizskatītos pēc skārda mēslu kastēm, kā viens otrs būvē. Katrā skolā divdesmit klases, katrā klasē trīsdesmit skolēnu. Platība — ne lielāka par trīsdesmit pieciem tūkstošiem kvadrātpēdu. Uz katru klasi rēķināt divdesmit trīs tūkstošus septiņsimt piecdesmit dolāru, uz katru skolēnu — septiņsimt deviņdesmit vienu «,,

Vinss noklausījās līdz galam.

Te viņš bija kā zivs ūdenī. Ne velti viņš savā laikā strādāja pie «Gevina un Mūra» ar visu dedzīga mācekļa uzņēmību — tagad uzkrātā pieredze un zināšanas liekamas lietā. Smadzenes zibenīgi pārcilāja variantus.

Cārnijs gluži apžilba no spožajām idejām, ko acumirklī cēla priekšā Vinss.

Viņš gan brīdināja Cārniju, ka viņa idejas ir tikai aptuvenas, kā sacīt, «no gaisa grābtas», bet tām vajadzēja rādīt Vinsa vērienu un domas plašumu.

No tērauda pielietošanas viņš vispār atteicās, vienīgais izņēmums bija divstāvīgā zāle, kas derētu tiklab skolas sarīkojumiem, kā sporta nodarbībām.

Viņš piedāvāja vienkāršu, lētu uzbūvi — betona blokus, ko telpās varētu krāsot vai atstāt dabiskā izskatā,

bet no ārpuses apšūt ar krāsaina cementa plāksnēm —, tas ietaupītu gan darbu, gan laiku.

Plānojums arī vienkāršs un lēts — centrā gaitenis, klases gar abām malām. Stikla ielaidumi visas sienas garumā — atkal top ietaupīts darbs un nauda logu aiļu iz« mūrēšanai.

Viņš izklāstīja Cārnijam vismaz duci paņēmienu, kā piedot celtnei glītu ārēju ieskatu (tādus trikus viņš bija bagātīgi apguvis pie «Gevina un Mūra»),

Taču vispievilcīgākais Cārnijam šķita risinājums, ko Vinss pēkšņi pasvieda pašās beigās, — Rafa Blūma nelaimīgā Ņūhilas skolas iecere. — Vispār man liekas,_— Vinss piecēlās un sāka staigāt pa plašo istabu, — jūsu skolām nevajadzētu būt ne vecmodīgām, ne pārspīlēti racionālām — kā visām šīm pēdējā laika stikla kastēm. Cementa bloku šuves es pat netaisos triept ciet, lai paliek, kā ir. Toties neskopošos ar visām varavīksnes krāsām. Izskatīsies pēc raibiem spēļu klucīšiem.

— Spēļu klucīši! — Tāds pavērsiens Cārniju taisni vai apbūra. Vinss par to nebrīnījās. Cārnijs no sākta gala uzreiz pamanīja būtisko.

Vēlāk Cārnijs jautāja: — Varēsit pirmdien izlidot man līdzi? Jūs gaida ellīgs darbs, un laika būs maz.

— Noteikti. — Vinss neiedomājās ne par Troju, ne biroju, ne Ebija kāzām.

— Tātad jūs apzināties, ka dabūsit to gatavu? — Cārnijs pēkšņi ievaicājās.

Vinss pasmaidīja tik atklāti un burvīgi, kā vēl savu mūžu nebija smaidījis. — Riskēšu bāzt galvu cilpā vēl dziļāk nekā jūs pats.

— Un kā ar biroju? — Cārnijs jautāja, — Jūs domājat, ka jūsu kompanjoni...

— Kompanjoni? — Vinss attrauca, jo nu viņš bija izlēmis pavisam noteikti. — Es domāju izstāties no firmas,

Cārnijs cieši paskatījās uz viņu. — Kāpēc?

— Kāpēc? — Vinss pārjautāja. — Tāpēc, ka sen jau gribu kļūt neatkarīgs. Un vēl tāpēc, ka šis ir ļoti liels darbs, neteiksim, ka pēc apjoma, bet pēc nozīmības. Gribu to darīt pats un tikai pats, uzņemties visu darba smagumu un atbildību, un, godīgi sakot, honorāru arī.

Cārnijs plati uzsmaidīja, piecēlās, pakratīja Vinsa roku, — Dēliņ, tu esi īstais vīrs, — viņš teica, — uz tevi var paļauties.

No Astorijas iznācis, Vinss domīgi stāvēja zem parādes durvju parjuma. — Taksi, ser? — ievaicājās uniformētais šveicars. Vinss izklaidīgi pamāja. Iekāpa dzeltenā mašīnā.

— Uz kurieni?

Vinss brīdi padomāja. — Parka avēnija simt viens. — Vēl viņš varēja iegriezties Arhitektu namā un apskatīt .Simsa celtņa modeli.

Un, kad mašīna nogriezās Parka avēnijā, Vinss, pa logu diženajās celtnēs noskatīdamies, sāka mierīgi apsvērt savu turpmāko dzīvi.

Kad Vinss tajā pašā pēcpusdienā atgriezās, rasētava, kā vienmēr, migloja cigarešu dūmos un Binks Netltons, ka vienmēr, klusītēm svilpoja. Redzot Ebija, Lēma un Binka balti kreklotās muguras līkstam pār rasējamiem dēļiem, Vinsu pārņēma neskaidras skumjas, šī firma, kas viņam bija pats dzīves piepildījums un ilgotā kopdarbība ar Ebiju vien, «Ostins un Kouls», augstākais, par ko varēja sapņot, nu aizslīdēja pagātnē. Cauri. Vai tikpat kā cauri.

Kas viņu gaidīja nākotnē?

Trīs procenti no pusmiljona par skolu vai miljona par abām skolām — tātad trīsdesmit tūkstoši honorāra. Un tas būtu tikai sākums. Vairāk nekā pietiekami, lai atvērtu savu biroju Ņujorkā un filiāli Braiorvilā, Rietumvirdžī-nijā. Vai arī otrādi.

Un ko viņš ieguvis jau tagad?

Kaut ko svarīgāku par naudu: sava spēka, talanta un īstās sūtības apzināšanos. Visa šī agrākā dzīšanās pēc ārīga spožuma, ko varēja dot līdzdarbība ar Ebiju Ostinu (un pat laulība ar Troju), tagad šķita bezjēdzīga — ne jau tas bija īstais ceļš uz slavu. Tikai tāds prestižs ir pūliņu vērts, kas iegūts vienīgi ar saviem spēkiem, skaidri apzinoties, kas tu esi un kur piederies. Un viņš piederējās Cārnija ceļamai pasaulei.

Lai nosvinētu šo vēlo sevis atklāšanu, viņš vēl torīt Ņujorkā bija iegriezies Hermaņa Millera mēbeļu salonā un pasūtījis divus skaistus Džordža Nelsona zīmētus krēslus māsas Rutas Istheivenas dzīvoklim.

Un kas viņu gaida tagad, pašreizējā momentā?

Prieks pavērot, kā pārvērtīsies Ebija Ostina seja. Viņš gāja cauri rasētavai pie Ebija. — Tev ir kāda minūte

laika, Eb? — viņš jautāja. — Es nupat atgriezos no Ņujorkas. Man tur bija saruna, kas varētu interesēt ari tevi.

Ebijs pacēla acis. Ledaina uzmanība. Atstūma sliedi un stūreni, nolika zīmuli. Vinss gāja viņam pakaļ uz kabinetu. Kopš trešdienas viņi nebija gandrīz ne vārdā pārmijuši.

— Kas ir, Vins? — Ebijs vaicāja, atsēzdamies griežam-krēslā.

Vinss atspiedās pret Ebija galdu. Viņš gribēja būt tuvu, lai nepalaistu garām ne sīkāko vaibstu sakustēšanos, Ebija ledainajai sejai atkustot, līdz pat beigu efektam, kad viņš, iekārdinājis Ebiju ar Bensona Cārnija honorāru, šo gardo kumosu atraus.

— Atceries to vakaru, kad Vertensoniem bija viesības? — Vinss jautāja.

Ebijs pamāja. Ledaini. Nepacietīgi.

— Atceries, mēs ar Troju uz maiņām palikām pie bērna. Taisni tovakar tas notika.

— Kas notika?

Un Vinss izstāstīja visu no Bensona Carnija iemaldīša-nās līdz šīrīta brokastīm «Voldorfā». — Es katram gadījumam gribēju paturēt to pie sevis, lai tev nebūtu veltīgi jāuztraucas, nest to krustu viens, kamēr viss nav noskaidrojies.

— Neizklausās pēc tevis, — Ebijs izmeta.

Vinss vēroja. Kaut kas ar Ebija Ostina seju notika gan. Taču tā nebija ledus kušana, drīzāk apjukums vai nedrošība.

— Protams, — Vinss mierīgi turpināja, — ka visas manas domas bija aizņemtas ar šīm izredzēm un es nespēju īsti aptvert, kas tev uznācis. Kāda tur varēja būt Pēta Milvina? — Vinss paklusēja, dodams Ebijam laiku nokaunēties. — Šā vai tā, — viņš beidzot sacīja, — viss nokārtojies. Pirmdien es izlidoju. — Tad nevērīgi piebilda: *— Pēc mana aprēķina, trīsdesmit tūkstoši honorāra vienā paņēmienā, bet Cārnijs ar viņa apgriezieniem var nodrošināt arhitektam darbu uz desmit gadiem, un varu saderēt, ka, pat strādājot tikai Bensonam Cārnijam vien, arhitekts var izsist vismaz simttūkstoš gadā.

Viņš aizsmēķērja «Parlamentu» un gaidīja, nenolaizdams acis no nelaimīgā Ebija apjukušās sejas. Taisni vai dzirdams, kā riteņi griežas: visas Ebija nepatikšanas,

Ebija drausmīgie alimenti Ņinai, Ebija parāds tēvam, Ebija divkāršie izdevumi apprecoties, ceļot jauno māju

Vinss nenolaida acis, nesteidzās runāt — zīmīgā klusumā viņš baudīja mainītās lomas. Tagad viņš stāvēja pāri Ebotam Ostinam III.

Viņš nobirdināja cigareti pelnu traukā uz Ebija galda. Pagaidīja vēl brīdi, mierīgi paturēja asmeni brūcē, pirms to pagriezt, proti, paziņot, ka Cārnija pasūtījumu viņš patur tikai sev un atver pats savu biroju.

— Vins, — Ebijs ierunājās ātrāk, nekā bija gaidīts, man liekas, šis Cārnija pasūtījums nāk īstajā brīdī.

Vinss iesmējās. — Domāju gan.

— Es gribēju teikt, — Ebijs novērsa skatienu, — ka, protams, vispirms tev jāapspriežas ar Troju. — Viņš atkal pacēla acis uz Vinsu. — Bet es uzskatu par labāku pārtraukt mūsu līdzdarbību taisni tagad. Man tas patiešām ir nepieciešami. Es vairs nevaru strādāt ar tevi kopā.

Vinss sabruka sevī. — Tu negribi... —* viņš sastomījās, viss, ko viņš varētu teikt, arī bija sarāvies sīks, pārtrūcis, pagalam.

— Man ļoti žēl, — Ebijs turpināja, — bet esmu spiests runāt pavisam atklāti. Es neredzu ne mazākās iespējas strādāt ar tevi tālāk. Kad nu tev pavērušās tik lieliskas iespējas pie Cārnija ...

— Bet... — Vinss mēģināja iebilst, taču velti. Kaklu aizžņaugusi drausmīgā vilšanās. Viņš bija nogāzts no sava triumfa kalngaliem. Nevis iznīcinājis Ebiju, bet pasteidzinājis pats savu bojāeju.

Cik stundu, cik dienu atlicis līdz pirmdienai? Līdz mirklim, kad Cārnija personiskās lidmašīnas spārni nomirdzēs pār Menhetenu un pagriezīsies uz dienvidiem, projām?

37

Agra maija saule meta maigu, dzidru gaismu rasētavā. Bija sestdienas pievakare, birojs slēgts, bet Ebijs vēl negāja uz mājām. Uz viņa rasējamā dēļa bija Atlantijas krājaizdevu bankas meti. Viņš mēģināja izstrādāt jaunu augšējā apgaismojuma sistēmu bankas noraidīto plastikāta kupolu vieta.

Eksperimentam viņš veidoja jumtā piepaceltas stikla

plaknes un griestu režģus, kas harmoniski iekļautos kopīgā celtnes iecerē vai vismaz nebūtu ar to pretrunā. Režģa oriģināli grupētajiem rombiem un kvadrātiem vajadzēja radīt īpatnēju gaismas lauzumu. Viņš izmēģināja visdažādākās kompozīcijas. Neviena īsti neatbilda.

Viņš uzsprauda tīru pauspapīra lapu uz griestu plāna. Šoreiz viņš mēģināja, kā izskatītos lieli, brīvi gaismas kvadrāti. Galīgi neizskatījās, bez tam arī izmaksātu pārāk dārgi un nepavisam nepiederējās pie.,. Ebijs pacēla galvu, ieklausījās. Kāds klauvēja pie ārdurvīm.

Viņš nolika zīmuli, piecēlās un gāja uz pieņemamo istabu. Aiz stikla durvīm miglains siluets. Troja.

— Es zināju, ka tu strādā, mīļumiņ, — Troja teica, kad Ebijs atvēra durvis, — bet man vajadzēja tevi satikt.

Troja ienāca viņam līdzi rasētavā. Māsas vizīte Ebiju nepārsteidza: viņš to bija gaidījis un arī baidījies.

Viņam bija bail no šīs sarunas. Troja bija ļoti nopietna. Vieglais smaids lūpās un gaišais bēša kostīmiņš ar baltu piķē lentu tikai pasvītroja viņas nopietnību.

— Mīļum, — tagad Troja stāvēja pie viņa rasējamā dēļa, — man jātiek skaidrībā, kādu velnu jūs te abi ar Vinsu dzenat.

Ebijs pievilka ķebli no blakus galda. Troja nesēdās.

— Visumā jau viņš tev būs pateicis, kā tas ir, — Ebijs izvairīgi sacīja, jo nezināja, kā viņu sarunu atstāstījis Vinss, un baidījās pieļaut kādu netaktisku vārdu.

Troja raudzījās uz viņu ar platām, vaicājošām acīm. — Ebij, tas taču nav ar prātu aptverams! Ne no šā, ne no tā Vinss pasludina, ka mēs braucam uz Rietumvirdžīniju un starp jums viss cauri.

— Jā. — Ebijs skatījās savā griestu uzmetumā.

— Es nesaprotu, kāpēc, — Troja teica. — Tu man neesi bildis ne vārda. Ja tev ar Vinsentu bija kādas nesaskaņas, vai man pirmajai nevajadzēja to zināt? Vinss vienkārši pateica, ka jūs nekad neesot varējuši saprasties darba jautājumos. Man tā bija pirmā dzirdēšana. Tu nekad neko tādu nebiji teicis, un pēkšņi kā no zila gaisa...

— Rafs, kā tev labi zināms, arī neko tādu nebija man teicis un pēkšņi aizgāja.

— Es nejautāju par Rafu, —• viņa teica. — Es gribu zināt par tevi un Vinsu. — Viņa klusēja. Tas ir vienkārši smieklīgi, Eb.. Es un Rietumvirdžīnija! Nerunājot nemaz par visu pārējo, kad es beidzot esmu izveidojusi

Deborai pareizu dienas režīmu, man jāgrābj bērns un jādzenas uz pasaules galu.

— Vai tad Vinss grib, lai tu jau pirmdien brauc viņam līdzi? Tā tu domāji?

— Nē, Vinss teica, pēc kādas nedējas vai vēlāk, kad viņš...

— Skaidrs. *

— Eb, kopš tā vakara mēs dzīvojam vienos vienīgos skandālos, tādos, ka akmens uz akmens nepaliek, — Troja sacīja. — Kāpēc tā sanācis? Vinss apgalvo, ka jūs abi vienlaicīgi esot nonākuši pie tāda lēmuma. Es neticu. Tu nebūtu pieļāvis, ka kopīgu darbu sagrauj sīkas nesaprašanās. Vai tu nebūtu tik mīļš un nepateiktu man, kas īsti noticis, Eb?

Ebijs vilcinājās, berzēdams degunu. — Nav noticis nekas tāds, kas pēkšņi dotu iemeslu, Troja. Vienkārši maz pamazām krājies un beidzot...

— Ebij, no acīm redzu, ka nav taisnība, — Troja viņu pārtrauca. — Tu ne mazākā nieciņā nevari sameloties, lai tas tev nebūtu uz pieres rakstīts, un tagad tu mēģini pūst tik milzīgu pīli! — Viņa pagaidīja. — Eb, mīļumiņ, lūdzu, esi patiess līdz galam! Es neesmu tik vārīga. Nesaudzē manas jūtas! Tik daudz tev mani vajadzētu pazīt.

Ebijs nelaimīgi atvairījās: — Troja, man tiešām jāpabeidz Šis uzmetums. Vai tu nevarētu pagaidīt?

— Ebij, tas ir pārāk nopietni. Citādi taču es nebūtu tevi atrāvusi no darba, — Troja neatlaidās. Un piebilda:

— Uz šīs Rietumvirdžīnijas kārts nu ir likta mūsu, laulība, ja tas gadījumā tevi interesē.

Ebijs joprojām svārstījās. Viņš nespēja Trojai to pateikt.

Tad viņam ienāca prātā, ko Rafs Blūms vēl Ņinas laikā bija teicis. Viņš sacīja: — Troja, man liekas, ja starp tevi un Vinsu būtu viss kārtībā, tu brauktu viņam līdzi vienalga kurp, uz Rietumvirdžīniju, uz Indiju, uz pasaules galu. Vai ne? — Troja neatbildēja. — Vai tā nav? — viņš jautāja vēlreiz.

Viņa viegli sakustējās, tas bija tikai mirklis. — Kur nu kārtībā! Ne tuvu, Eb.

— Tā. — Viņš neslēptā pārsteigumā paskatījās uz masu.

— Un faktiski nekad nav bijis, — yiņa beidzot atzinās.

— Es būtu pēdējā mele, ja apgalvotu pretējo. Pa daļai

tā ir mana vaina. Tu pats zini, kāpēc es apprecējos af' Vinsu. Un es to nenožēloju. Jo tagad man ir Debora. Es no visas sirds pūlējos būt laba sieva. — Viņa paklusēja.

— Man liekas, Vinsam ari nebija viegli. Savā ziņā viņš ir galīgs puika — manu grūtniecību viņš nespēja panest kā vīrs. — Viņa novērsās, paraudzījās ārā pa logu, balss aizkrita. — Tas gājiens ar Pētu Milvinu bija cūcīgs. — Troja atskatījās. — Tu nezināji un... — Viņa aprāvās, cieši ieskatījās brālī. — Zināji?

— Jā, — Ebijs teica.

— Tiešām? — Troja iepleta acis, — Kā tu to dabūji zināt? '

Negribīgi, dažos vārdos Ebijs pateica.

— Es nezināju, ka viņi tikušies arī Ņujorkā. — Troja rūgti pašūpoja galvu. Pēc laba brīža viņa sacīja: — Vin-sentu attaisno vienīgi tas, ka viņam patiešām bija ļoti grūti. Pirms Deboras piedzimšanas mēs... vārdu sakot, gultā no manis nekāda prieka nebija, un Vin-sents.., — Troja tikko dzirdami nopūtās un tad piebilda: — Man vairs nav nekādas drošības, un dzīties uz pasaules galu, lai tur atkal sāktos kaut kāda draņ-ķība ... — viņa aprāvās.

Ebijs stingi skatījās galdā. Viņam nebija spēka kaut ko piebilst, atklāt Vinsa melīgumu arī citos dzīves momentos.

Bet viss atbildības smagums nu gūlās uz viņa pleciem, to Ebijs saprata. Protams, viņš varētu no tā izvairīties. Visā klusībā piedot Vinsam viņa grēkus un parādus, noskatīties, kā Troja aizbrauc uz Rietumvirdžīniju, riskēdama samaitāt jau visu savu mūžu. Un līdz kapa malai mocīties ar netīru sirdsapziņu.

— Es nedomāju, — viņš beidzot ierunājās, —• ka tev vajadzētu aizbraukt no Tauntonas. Vismaz pagaidām.'

— Kāpēc?

— Nav nekādas nozīmes to visu cilāt, Troja. Manu* prāt, tev nevajag braukt, pat ja tu to gribētu. Es neuzticos Vinsam, — viņš spiešus izspieda katru vārdu.

— Es vairs nevaru paļauties uz Vinsu ne vismazākā sīkumā. Visā tajā lietā ar Cārnija pasūtījumu Vinss izrīkojās tik divkosīgi, ka, pat ja es nezinātu neko par Pētu Milvinu, es būtu zaudējis pēdējo ticības krislīti. — Pateikts bija tik daudz, ka viņš sadūšojās uri piebilda;

— Un, ja es vairs nespēju pat strādāt ar viņu kopā, tad

kā tu lai riskētu.,. — Nu viņš apzinājās diezgan pateicis.

Troja nopietni pamāja, viņa bija sapratusi un piekrita. Un viņš juta milzīgu atvieglojumu, ka nu ir gals viņa mokošajām šaubām un bailēm no atbildības.

Un tad viņš redzēja, ka Troja no rasējamā dē|a iet nz stūra logu un uzgriež viņam muguru.

— Troja! — Viņš ieraudzīja māsas plecus nodrebam un galvu nolīkstam, pārskrēja pāri rasētavai, aplika roku viņas pleciem un stāvēja viņai aiz muguras, lai Troja varētu nerādīt acīs sakāpušās asaras.

38

Dārgais Raf! (Ebijs pūlējās piedot vēstulei bezrūpīgu toni.)

Liekas dīvaini rakstīt Tev, kuru es vēl tik nesen varēju ar lineālu aizsniegt. Gribēju šorīt Tev zvanīt, bet stāstāmā pārāk daudz, un mans telefona rēķins jau tāpat iestidzis bezgalībā.

Jaunumi taisni graujoši. Bet tos es pietaupīšu uz vēstules beigām.

Vispirms par kāzām. Lūdzu, esi klāt jau sestdienas rītā, ne vēlāk par vienpadsmitiem! Tavam zilajam uzvalkam nav nekādas vainas; ja gribi būt sevišķi švītīgs, liec iegludināt vīles! Nāc tieši uz biroju un nebrīnies, ka Tev pogcaurumā iespraudīs ziedu — mēs taisāmies uzpost Tevi, kā pieklājas.

Fēba, protams, ir apmetusies pie Loisas un Rodžera un ietur tās idiotiskās četrdesmit astoņas stundas, kurās mums nav atļauts redzēties.

Vakar, pirms saņēmu Tavu vēstuli, birojā ieradās Berts Vikfords un atnesa iemaksu par māju. Tā man ļoti noderēs. Māja esot pārdota burvīgiem (Berts saka) ņujor-kiešiem. Baidos, ka pārdota ar zināmu zaudējumu (pelnīts norādījums arhitektam uz viņa darba kvalitāti, vai ne?), bet tas tomēr ir labāk nekā maksāt milzīgo īpašuma nodoklL Mans vienīgais noteikums, ka Blūma sekvoja netop pārdotā reizē ar māju. To mēs ar Fēbu pārstādīsim vietā, ko izraudzīsim sava jaunā nama būvei.

Katru dienu es atrodu mājās vai birojā mantas, ko Tu esi aizmirsis. Es sasiešu tās visas vienā sainī, lai Tu, no kāzām braucot, vari paņemt līdzi — ja pielaižam, ka būsi skaidrā prātā.

Un tagad jaunums. Apsēdies, pirms lasi! Tu tikai iedzini pirmo ķīli, no firmas izstādamies. Tagad aizgājis arī Vinss.

Mūsu ceļi šķīrās neilgi pēc Tavas pazušanas mežu biezokņos. Vakar Vinss jau izlidoja uz Rietumvirdžlniju. Sīkāk pastāstīšu sestdien. Vispār bija pretīgi un smagu Bet nu tas ir galā un, gribu ticēt, uz labu. Nelaimīgā kārtā visa šī draņķība skar arī Troju, un tas ir visbēdīgākais.

Nezinu, kas mūs vēl varētu piemeklēt, ja nu vienīgi viesuļvētra manā kāzu dienā, bet maijā, cik man zināms, viesuļvētras nemēdzot būt. Paldies dievam par to pašu.

Klusībā ceru, ka pa šo laiku Smisberija Tev būs jau apriebusies līdz kaklam, Tu atgriezīsies un es varēšu atkal uzrakstīt uz durvīm Tavu vārdu. Atlantijas krājaizdevu bankas pasūtījums ir jau rokā un Dausona koledžas auditorija arī tikpat kā. (To es stāstu, lai Tevi atvilinātu atpakaļ.)

Lems Heršijs un Binks Netltons sūta vislabākos novēlējumus labākajam līgavaiņa brālim.

Lūdzu, neaizmirsti: sestdien vienpadsmitos. Ja citādi nevari — iesien mezglu mutautiņā.

Tavs Ebs.

P. S. Citādi kā vēstulē jau es neuzdrīkstētos par to ieminēties, bet mēs ar Fēbu joprojām lauzām galvu par Tavu aiziešanu (ar kuru es joprojām nespēju samierināties) un gudrojam, vai tā būtu tikai Blūma individuālisma lēkme jeb vai tomēr kaut kas cits. Nospriedām, ka cits, jo galu galā tas ir tik nepārprotami skaidrs. Nelec tūlīt uz pannas — iespējams, ka mēs maldāmies. Un esi drošs, ka mēs Tevi nenodosim ne ar pušplēstu vārdu! Tu redzi pats — es ķeros pie katra salmiņa, lai atdabūtu Tevi atpakaļ uz Tauntonu.

39

Katram zināms, ka no sevis cilvēks nevar aizbēgt, bēgšana nelīdz. Un tomēr katram liekas, ka šoreiz tā ir izeja, vismaz daļēja. Katram, tāpat kā tev. Tu neiedomājies, ka

atmiņas ir lipīgas kā dadži. Tu esi izgājis cauri visam — .bijis kompanjons, krusttēvs, līgavaiņa brālis, nelaimīgs mīlētājs. Un katra šī ceļa pagriezienā tev pielipusi kāda dadža pogaļa. Gluži kā novembrī, kad vējš un lietus bez žēlastības noplēš dzeltenās lapas, koki stāv kaili un tomēr — vajag tikai mazliet ieskatīties, lai pamanītu, ka, par spīti visām rudens vētrām un lietus gāzieniem, dažas lapas vēl sīksti turas zaros, nelikdamās ne zinis par da* has un loģikas likumiem, prātoja Rafs, maija rītausmas mijkrēslī braukdams no Ebija kāzām atpakaļ uz Smis-beriju.

Pat Ebija rūpīgi piebāztais aizmirsto mantu maiss mašīnas pakaļējā sēdeklī rēgojās kā taustāms atgādinājums par Tauntonā pārdzīvoto. Par viņu.

Varbūt viņš ar savu lēmumu un aizbraukšanu bija pārsteidzies. Varbūt vajadzēja tikai dažas nedēļas pagaidīt —« un Troja būtu palikusi pie viņa, nevis aizbraukusi uz Bostonu līdzi vecākiem, misteram Ostinam un misis Ostinai, Lepnums? Noteikti. Un pēkšņā bezizeja? Arī noteikti. Jo kā gan citādi viņa atgrieztos, kaut vai uz īsu laiku, pie ģimenes pavarda, no kura, tāpat kā Ebijs, bēgtin bēgusi?

Šodien Troja, protams, neko neizrādīja, vismaz līdz tam brīdim, kamēr galvā nebija sakāpis šampanietis. Gadījuma paziņām varēja likties, ka viņa nemaz nav mainījusies, tā pati Troja, kas pirms trim gadiem. Jo vecāku — īpaši mistera Ostina cienīgā klātbūtne šķita iedvesmojam Troju uz izlēcieniem.

Misteram Ostinam viņa piestāstīja pilnu galvu par Mo-risu Blūmu, tā ka vecais bostonietis sāka justies jau gluži neērti un nespēja aptvert, kāpēc viņa dēls šī Morisa Blūma dēlu izvēlējies par savu līgavaiņa brāli.

Taču pieklājības Ebija tēvam pietika. Viņš bija tik sasodīti pieklājīgs pret Rafu, ka pēc ceremonijas Rafs turējās no viņa pēc iespējas tālāk, jo saprata, ka vecā Ostina acīs viņš ir sīks, bet netīkams traips kāzu gaišumā. Uz misis Ostinu to attiecināt nevarēja, Rafs juta, ka šī spoža un pašapzinīgā dāma pratusi saglabāt siltu un atsaucīgu sirdi.

Traips kāzu gaišumā tapa vēl nepatīkamāks, kad Rafs pārķēra šampanieti.

Taču muti viņš turēja, zobus sakodis. Un jau krietni vēlāk, kad Troja pienāca un gribēja izskaidroties, Rafs teica, ka viņu starpā viss izrunāts tajā svētdienas rītā.

Un dienu iepriekš? — Troja uzstāja, pārķērusi šampanieti vēl pamatīgāk nekā Rafs. Tumšā zīda vakartērpā un baltos cimdos viņa stāvēja Vertensonu baltās viesistabas stūri.

Bet Rafs neatbildēja. Ne vārda neteikdams, viņš pagriezās un gāja projām. Troja nāca viņam pakaļ pie ēdamistabas galda, kur no ledus spainīšiem slējās šampanieša pudeļu kakli.

— Tu sacīji man, ka tas neko nenozīmē, — Troja turpināja, — ka tā bijusi mirkļa iedoma. Bet es gribu zināt patieso iemeslu! Mana dzīve jau tāpat sagājusi grīstē. — Viņa iztukšoja savu glāzi.

— Mana arī. — Viņš raudzījās uz Troju, saldi izjuta viņas tuvumu, atkal un atkal jautāja sev, kā jel varējis no viņas aiziet, un izmisīgi gribēja atzīties.

— Kāpēc to noliegt? — Troja meklēja viņa skatienu*

— Tu esi izdarījis kaut ko tādu, par ko kaunies un mokies nožēlā līdz šai baltai dienai? — Troja pēkšņi iesmējās.

Maz pamazām Rafam kļuva skaidrs, kā Troja uztver to, kas starp viņiem noticis.

— Zini, ko tas man atgādina? — viņa gandrīz vai līksmi turpināja. — Vienu meiteni Redklifā. Visu semestri viņa pa vakariem nespēra ne soli laukā no guļamistabas un ņirgājās par citām, kas skrēja satikties ar saviem puišiem zem vecā ozola. Tas bija tāds mūžsens žuburu žuburos koks aiz koledžas sētas. 1912. gada kurss bija ierīkojis tam apkārt betona solu. Vietiņa kā radīta siltiem maija vakariem. Kādu vakaru ap vienpadsmitiem mēs tur uzskrējām virsū viņai un kādam vīrietim — poza bija nepārprotama. No tās reizes viņu pie tā koka ne vilkšus nevarētu pievilkt, viņa gāja apkārt visai koledžas teritorijai, lai tikai nevajadzētu iet garām nabaga ozolam, un, dzirdot ozolu pieminam, viņa krita histērijā. — Troja apklusa. — Es tev esmu tāds vecais ozols, vai ne? Pietiek tev atcerēties, ko esi teicis man vai par mani, tāpat atcerēties, ko esi darījis, lai nicinātu sevi līdz sirds dziļumiem. — Šampanieša tirāde uzsita vēl augstāku vilni.

— It kā Trumens pēkšņi būtu noskūpstījis senatoru Taftu. Vari iedomāties, kā viņš sev būtu riebies nākošā rītā! Vai kā man noskūpstīt mis Marionu Makbraidu. Nezinu. Laikam esmu nobriedusi trako kreklam. Vinss mani iedzinis, galīgā stuporā. Braucu uz Bostonu.

— Kā tad paliek ar Rietumvirdžīniju? — Laimīgs reibums šalca Rafa galvā, līdz sāpēm gribējās pacelt Troju uz rokām un aiznest — laukā no šīm sienām, tur, uz to nogāzi, kur viņam pieskārās sarkanās vējjakas piedurkne, atpakaļ uz viņu abu nogāzi.

—ļ Tad jau labāk Bostona. Vai tu man neielietu, lūdzu?

Viņš izcēla no ledus spainīša zaļo šampanieša pudeli, pielēja Trojas glāzi, uzpildīja savu. — Kā paliek ar Rietumvirdžīniju? — Mēle Rafam bija stīva, lūpas neklausīgas, samulsušais prāts joprojām nespēja aptvert Vinsa aizbraukšanu un neglītos faktus, kas ar to saistīti.

— Prasi Vinsentam, — Troja atbildēja. — Gribi, piezvanīsim viņam tūlīt un paprasīsim? Zvanām?

— Ko tu tagad domā darīt? — viņš jautāja.

— Izskatās gan, ka tevi tas neuztrauc ne mazākā mērā! — Trojas acis uzliesmoja spējā naidīgumā. Ieraudzījusi nākam savu tēvu — garkājaino, stīvo kungu ar ērgļa degunu un asi pastiepto zodu —, Troja metās viņam pretī. — Tētiņ mīļo, — viņa teica misteram Ostinam, — ja tu kaut reizīti būtu ļāvis sev vaļu, tu nebūtu laidis pasaulē tik paklīdušu skuķi! Nē. Ņemu atpakaļ savus vārdus. Tas ir rupjš pārspīlējums. Tavi tikumi nogludināja ceļu maniem netikumiem, ne vairāk. Cikos atiet mūsu vilciens?

Misters Ostins sarauca pieri un izvilka zelta pulksteni no melnās vestes kabatas. — Divos desmit, Troja. — Paskatījies pār meitas plecu, viņš ledainā pieklājībā pamāja Rafam,

Maigi un draudzīgi caur vakara krēslu Smisberijas veclaicīgais vaigs pavērās Rafam, kad viņš atgriezās skaidrs, neremdinātu sāpju nomocīts. Pilsētiņa it kā zināja, ka viņš meklē mierinājumu, jel sīkāko pretsvaru bezcerīgi zaudētajam, kaut ko tādu, kas veldzētu viņa izmisumu un dzēstu atmiņā iededzināto Trojas tēlu.

Uz īsu brīdi pilsētiņai tas izdevās.

Sājā vakara stundā baltie namiņi gar zālieniem jau dzintaraini mirdzināja sīkrūtotos logus — baltiem paneļiem apšūtās istabās dega spuldzes un līksmi zvēroja dziļie kamīni. Arī trīs kvartālu sabiedriskās celtnes ap pilsētas laukumu —- smagnējā romāņu stila banka, zemā, garā, gadsimta sākumā celtā veikalu rinda ar čuguna lukturiem ap logiem un durvīm, no kuriem daži uzņēmī-

gākie gan atteikušies un modernizējuši savas fasādes ar hroma apšuvumiem, vecais mūra cietums, četrstāvu kantora ēka ar dziļām arkām Ričardsona manierē, ar doris-kiem pīlāriem greznotais rātsnams, gotiskā episkopālā baznīca un baltā koka kongregacionālistu baznīca — maija mijkrēslī laistījās baloža kakla spalvu zilgi zeltainajos toņos.

Braucot gar pilsētas laukuma malu zem veco, diženo kļavu pārkarus zariem un sarkano skābaržu ķeburotajām lapotnēm (pilsētiņa bija slavena ar saviem skābaržiem), Rafs nodomāja, ka Smisberijas mijkrēšļu skaistums ir vēl viens «par», ko Kenets Strindžers aizmirsis nosaukt.

Ar baudu viņš ļāvās jaunajiem iespaidiem.

Un es esmu vienīgais arhitekts šajā krāšņajā zemes stūrītī, viņš nodomāja.

Vai man izdosies ievilkt jaunus vaibstus Smisberijas vaigā?

Un viņš atbildēja: jā, droši vien, tikai tas nebūs atkarīgs no manas drosmes un spējas radīt kaut ko moderni neredzētu, bet no prasmes lieti izmantot mūsdienu lieliskos materiālus un tehniku, vienlaikus nepostot gadu-simteņos izveidojušos harmoniju, lai es rastu atbalsi to (protams, jauno) cilvēku sirdīs, kuriem būs manās celtnēs jādzīvo un jāstrādā. Lai viņi justu laimīgu tuvību ar savu apkārtni...

Uzmācās šaubas: vai vispār tikšu pie tādas iespējās?

Un: cik ilgi es noturēšos?

Ap laukuma vidu viņš nogriezās pa šauro, līkumoto, tikai pēc skata stāvo Halokgatvi, un nepagāja ne trīs minūtes, kad viņš jau bija pie savas tagadējās mītnes —* koka mājas ar mezonīnu. Tās pārbūvei viņš bija nolīdzis namdari, priecīgi iztērējis visu Mansona Kerka naudu un vēl pielicis sešus simtus, kopā divus tūkstošus un vienu simtu, toties nieka trīs minūšu braucienā no pilsētas centra no viņa logiem pavērās skats uz tālē gaistošu pakalnu viļņiem, plašām druvām un ganību lekno zaļumu — īstu, zemes spēkā kuplojošu, cilvēka roku nepiegludi-nātu —, kas mainījās dienu pa dienai aizvien citos toņos un mirdzumā ...

Par visu vairāk Rafs baidījās no dienas, kad uzņēmīga plēsoņas buldozeri, nomēzīs šos kokus, sūnas, lauru krūmus, saārdīs neatkārtojamās ainavas aprises, atstājot aiz sevis klaju, līdzenu lauku, ko apbūvēs ar standarta rančo

un plakaniem, oranžiem būriem — panorāmas logi gar visu sienu un televīzijas antēnu spocīgie grābekļi pret debesim. Un Rafs alka pierādīt, ka iespējams celt pilsētu, kuras arhitektūra izrietētu no šī vienreizējā zemes reljefa, no Smisberijas kļavu diženuma, hemloku un balto priežu cildenām vertikālēm, lai cilvēki, to redzēdami, nekad vairs nespētu samierināties ar Sķebvilas plakano, klajo bezdvē-selību.

Kādu dienu — varbūt pavisam drīz — šī zeme, kurā viņš atradis savu pirmo pajumti, viss Smisberijas apvidus sāks mainīties, vēl spilgtāk atplaukstot savā apzināti izceltajā dabas krāšņumā, zemes spēka pārpilnībā.

Jo vienīgais arhitekts esmu es.

Ar pateicību Rafs pieņēma neskartās zemes izaicinājumu — viņam pavērās darbs, kas prasīs visu sirdi un prātu, visu spēku sasprindzinājumu, neatstājot pāri neko.

Viņš bija klāt — savā birojā un savā mājā. Cik pašlaik pulkstenis, viņš nezināja.

Bet viņš zināja, ka Trojas vilciens vēl ir ceļā uz Bostonu.

Un viņš zināja — viens sava biroja baltajās sienās — t ka nav tādas varas, kas spētu izdzēst acu atmiņā Trojas tēlu un miesas atmiņā — viņas tuvumu.

Viņa liktenim vajadzēja izšķirties pirmdienas vakarā Smisberijas kongregacionālistu draudzes baznīcas celtniecības padomē. Savam priekšlasījumam Rafs gatavojās, svārstīdamies starp bailēm un cerību.

Viņš ieradās Draudzes namā septiņos četrdesmit piecās. Laikus, lai nebūtu nokavējies. Viņu stiprināja apziņa, ka pēc ilgiem meklējumiem un apsvēršanas viņš beidzot nonācis pie pamatkoncepcijas. Un kā krusts plecos māca bailes no pretestības, ar ko neizbēgami būs jāsaduras, un spiedīgās nepieciešamības šo darbu noteikti dabūt.

Vairumam arhitektu neatkarīgi no viņu reliģiskās pārliecības vai sasniegumiem augstākā godkāre un mērķis ir kaut reizi mūžā uzcelt skaistu baznīcu. Rafs pazina arhitektus, kas baznīcas dēļ atteicās no daudz lielākiem pasūtījumiem un honorāriem, pat piemaksāja milzu summas no savas kabatas un upurēja mēnešiem laika un darba noslēpumainajā dziņā izrotāt zemi ar patiesi daiļu un ievērojamu dievnamu.

Rafs nebija nekāds izņēmums.

Divus gadus viņš bija gaidījis uz šo vakaru.

Un, no mātes mantojis zināmu māņticību un paļaušanos uz sīkām likteņa zīmēm, viņš smēlās cerību apstāklī, ka šīsdienas iespēja nākusi tik izšķērdīgā dzīves brīdī, laikā, kad viņš ir gatavs to saņemt. Ga'tavs un viens.

Jo jaunais mācītājs divus gadus bija locījis savas draudzes un celtniecības padomes prātus viņa projekta labā.

Un abus šos gadus uzdūries tikai neizlēmībai un negaidītiem šķēršļiem.

Bet pagājušā novembrī ledus sakustējās divu iemeslu dēj.

Pirmais — galvenā ziedotājā mistera Frenklina Deivisa atgriešanās no Maijo klīnikas labā veselības stāvoklī. Kena Strindžera vārdiem runājot, «aiz pateicības dievam tam kungam un ķirurgu veiklajām rokām» viņš bija atvēlējis baznīcas celšanai trīsdesmit piecus tūkstošus dolāru.

Otrais. Draudzes padome pēc Kena Strindžera lūguma parakstīja vienošanos ar Stīdmana palīdzības biedrību, organizāciju, kas profesionāli nodarbojās ar līdzekļu vākšanu baznīcu būvēm. Stīdmana biedrībai bija filiāles pa visu Ameriku, un pagājušā decembrī Stīdmana pārstāvis misters Leonards Sivlijs atbrauca no Bostonas un organizēja līdzekļu vākšanas komiteju. Sīkais, ņiprai pelītei līdzīgais misters Sivlijs, apveltīts ar dinamisku enerģiju, taktu un asu baznīcas finansiālā un garīgā klimata izjūtu, klusītēm ķērās pie darba un četros mēnešos panāca to, ko visi uzskatīja par pilnīgi neiespējamu: viņa vadītā komiteja ar saviem palīgiem, pēc Stīdmana metodēm rīkodamās, savāca celtniecībai nepieciešamos deviņdesmit piecus tūkstošus no tikai divsimt desmit ģimeņu lielās draudzes. Un ne vien savāca līdzekļus, bet šajā procesā, viņa paša vārdiem runājot, «ienesa kongregacionālistu draudzē jaunu kristīgas lietišķības garu».

Kad Rafs tovakar ienāca Draudzes nama zālē, celtniecības komiteja septiņu vīru sastāvā jau sēdēja pie garā galda ar Kenu Strindžeru centrā.

Rafs ar bažām pamanīja, ka ieradies arī Leonards Sivlijs. Viņš gan sēdēja atstatu, galda otrā galā, un teicās atnācis «tikai pieklājības pēc un — palīdzēt, ja iespējams»; Rafs tūlīt saprata, ka uz Sivlija atbalstu nav ko cerēt, pārāk daudzus vakarus te Smisberijā viņš bija pavadījis pie Džordža Singltona Haulija galda. Šis oficiālo praksi pametušais arhitekts naudas vietā piedāvājās zie-

dot savus pakalpojumus. Un, lai gan viņš vairs ne pēc kādiem lauriem nedzinās, tomēr, kā vairums arhitektu, sapņoja uzcelt baznīcu.

Pēc arhitektu ētikas likumiem Rafam tādā gadījumā vispār nepieklājās piedāvāt savu projektu. Taču komiteja viņu uzaicināja. Uz to bija pastāvējis Kens Strindžers.

Baznīcas padomes priekšā Rafs vairs nestājās kā zaļš iesācējs. Viņam aiz pleciem bija Tauntonas un Ņūhilas pieredze, bez tam Kenets Strindžers bija viņu apbruņojis ar datiem un skaitļiem. Iepriekšējā vakarā Strindžers viņam piekodināja: _— Esi tāds, kāds tu esi, Raf! Centies runāt ar viņiem tā, kā tu runāji ar mani! Un es domāju, ka mēs to dabūsim cauri. Vienkārši jādabūl

Raf, — Kenets Strindžers tagad piecēlās, — liekas, tu vel neesi pazīstams ar visiem mūsu komitejas vīriem. — Salīdzinājumā ar pārējiem Kens izskatījās gluži pēc puikas.

Pēc iepazīstināšanas piecēlās priekšsēdētājs misters Lei-mans Orrs, viņš sēdēja galda galā,_ netālu no Sivlija. — Gribu tikai sacīt, — viņš ierunājās sausi sprakstošā simtprocentīga jeņķa balsī, — ka esam daudz par jums dzirdējuši no Kena. Un ka esam gatavi uzklausīt jūs bez kādiem aizspriedumiem. — Orrs paklusēja. Viņam bija ražens augums, atklāta seja, un, kad viņš kaut vieglītēm pasmaidīja, asas krunciņas ievilkās ap rāmajām, vērīgi zilajam acīm un garo, plāno muti un rievas no lielā deguna abām malām līdz zodam iegula dziļāk. — Vienam otram droši vien labāk patiktu mūsu ticības arhitekts. Taču iums jāzina, ka mūs interesē tikai jūsu darbs un nekas vairāk.

—• Paldies, — Rafs teica, stāvēdams kā uz delnas komitejas modro, vērtējošo acu priekšā. Viņš priecājās, ka papūlējies izgludināt gaišo tvīda uzvalku, apvilcis baltu kreklu un uzsējis melnu, adītu kaklasaiti.

— Nav arī noslēpums, — Leimans Orrs turpināja, — ka savus pakalpojumus piedāvājis kāds mūsu draudzes loceklis, taču mēs vēlamies uzklausīt abas puses. Mēs apsveicam katru jaunu ideju. Mums tās ir vajadzīgas. — Ar mazliet šķelmīgu smaidu viņš pamāja uz Kenetu Strin-džeru. •— Tāpēc mēs pieņēmām Kena priekšlikumu. — Viņš domīgi paklusēja un piebilda: — Taču mūsu galvenā rūpē ir baznīca. Atbildība par līdzekļiem, ko draudze ziedojusi, Mēs nevaram riskēt un ielaisties uz pārāk fantas-

tiskām vai finansiāli neatbilstīgām idejām. Vai veļaties kaut ko piezīmēt, pirms sākam?

— Vienīgi to, — sacīja Rafs, pateicīgi uzlūkodams Leimaņu Orru, — ka augstu vērtēju jūsu uzticību, mister Orr. Es vēl neesmu uzcēlis nevienu baznīcu, kaut gan no sākta gala to vēlējies, tāpēc darīšu visu, kas manos spēkos, lai jūs šo darbu man uzticētu, — viņš turpināja, Lei-mana Опта asā, bet draudzīgā skatiena iedrošināts. — Sājā projektā esmu ielicis visu sirdi un pat vairāk.

Leimans Orrs pamāja. — Sākumam pastāstiet pats par sevi un savu pieredzi! Un tad, — smaids atkal ievilka_visas rievas viņa sejā, — bruksim jums virsū ar jautājumiem.

Rafs atklepojās. Nu tikai viņš pamanīja, ka vēl joprojām žņaudz rokās lielo mapi ar zīmējumiem un fotogrāfijām. Viņš paspēra soli un nolika mapi priekšā Leima-nam Orra’m. Tad atkāpās un noklepojās vēlreiz. Roka pati ieslīdēja kabatā pēc cigaretēm, bet viņš laikus attapās un cigaretes neizvilka.

Viņš pastāstīja visu, kas varētu komiteju interesēt: par savu jaukto reliģiju ģimeni, koledžu, arhitektiem, pie kuriem strādājis, Tauntonas biroju, no kura izstājies, lai nodibinātu pats savu Smisberijā. Izstāstīja arī, cik ilgi domājis par baznīcas projektu.

Viņš gaidīja, kamēr komitejas locekļi pa kārtai izskata mapi. Gaidīja un galu galā nenocietās, aizsmēķēja.

Leimans Orrs teica: — Kenets Strindžers ir stāvā sajūsmā par jūsu ieceri. Mēs labprāt dzirdētu, kā to traktējat jūs, mister Blūm.

Beidzot šis mirklis bija klāt.

— Galvenā problēma, pēc manām domām, — Rafs nervozi un tāpēc neparasti formāli iesāka, — ir izteikti mūsdienīgas konstrukcijas saskaņošana ar šī apvidus senā« kajiem arhitektūras slāņiem. Es labi zinu, ka visvieglāk būtu pielāgoties un radīt kaut ko acij pierastu, bet vieglākais ceļš nekad nav godīgākais, — viņa saspringums pamazām atslāba, — jo vairāk tāpēc, ka baznīcai jāpievelk jaunākās paaudzes sirdis un prāti. Tā vismaz es saprotu mistera Strindžera nostādni.

Orrs un vēl daži citi pamāja. Kens Strindžers uzmundrinoši pasmaidīja.

— Lielākā daļa baznīcu neko neizsaka jaunatnei, un tas ir būtisks trūkums. > Nerod atbalsi jaunās sirdīs.

Pārak svinīgas, pārāk drūmas. Pārāk pēc baznīcām. Bērnus tas pat biede, — Rafs beidzot jutās pavisam brīvi.

— Manuprāt, baznīcai jābūt draudzīgai, jaunai, un, ja tā celta mūsu dienās, tai arī jāizskatās kā mūsu dienās, nevis pirms simt vai divsimt gadiem celtai.

Pirmais, neizbēgamais protests atskanēja no mistera Frenklina Deivisa mutes: — Jūs gribat teikt, ka vecās baznīcas nekam vairs neder? — Deiviss, izģindis, trausls un plikpaurains, bungoja ar bālajiem pirkstiem pa galda malu.

— Nebūt ne, mister Deivis, — Rafs atbildēja, — es tikai gribu teikt, ka ir aplam un, kas vēl ļaunāk, nesaimnie-ciski mērot mūsu problēmu ar astoņpadsmitā gadsimta baznīcas olekti. Ja man būs iespēja izlikt uz papīra, kā es to stādos priekšā, es domāju ...

Kenets Strindžers traucās palīdzēt: — Varbūt tu pastāstītu, kādu tu iztēlojies baznīcas apveidu? Tu man ļoti uzskatāmi izstāstīji, kā baznīca izskatīsies. Komiteja noklausīsies un lems, vai tas ir mums pieņemami un vai pasūtīt tev metus.

— Jā. — Bet Rafs vēl nesteidzās runāt par baznīcas apveidu. Vēl ne. Jo viņš vairs nebija tik naivs kā pirms diviem gadiem. No saviem vērojumiem, pieredzes un secinājumiem viņš zināja, kādi elementi uzsverami vispirms.

— Sākšu ar vispārzināmu faktu, ka labākās mūsdienu baznīcas izmaksā lētāk nekā pēc klasiskiem paraugiem celtās. Modernie projekti ir arī elastīgāki. — Par šo savu ieroci Rafs jutās drošs. — Piemēram, par to naudu, cik izmaksā koloniālā stila tornis, var izbūvēt divas klases svētdienas skolai.

— Jūs taču negribēsiet teikt, ka jūsu projektā nav torņa? — Galvenais ziedotājs misters Frenklins Deiviss nelaimīgi pacēla uz Rafu ūdeņaini blāvās acis.

Rafs pavilcinājās. — Zināmā mērā — jā.

— Kongregacionālā baznīca — un vispār jebkura baznīca bez torņa nemaz nav iedomājama! — mistera Deivisa smalkā balss aizčērkstējās no sašutuma.

— Es nule taisījos par to runāt, — Rafš teica.

— Jūs vispār zināt, ko no arhitektūras prasa kongregacionālā baznīca? — Misters Deiviss jautāja.

— Nē, — Rafs atbildēja, — agrāk tas man nebija zināms. Tagad domāju, ka ir. %oti daudz man pastāstīja

misters Strindžers, bez tam esmu izpētījis daudzas baznīcas Konenktikutā.

— Jūs zināt, cik ietilpīgai jābūt mūsu baznīcai, mister Blūm? — jautāja kāds no komitejas locekļiem.

— Jā, zinu, — Rafs atbildēja. — Apmēram seštūkstoš kvadrātpēdu, rēķinot desmit kvadrātpēdas uz personas.

— Un kā ar torni? — atkal iečērkstējās mistera Dei-visa balss.

— Tūlīt runāsim arī par to, — Rafs sacīja. — Zinot jūsu prasības un pazīstot būvei atvēlēto vietu, .es pūlēšos pēc iespējas saglabāt krāšņos kokus, zināmā mērā it kā iekļaut tos pašā baznīcas- apveidā. — Viņš pavilcinājās, bažīdamies, vai spēs ar vārdiem vien radīt klausītājiem priekšstatu par to tēlu, kas tik spilgti ainojās viņa prātā.

— īsi sakot, es redzu baznīcu slienamies augsta, šaura burta A formā.

— Kā? — iesaucās Deiviss.

— Konstrukcija ir ļoti vienkārša, — Rafs paskaidroja.

— Baznīcas sānu plaknes stāvus saslienas kopā, tā ka * baznīca jau pati par sevi ir tornis. — Rafs redzēja, ka uz

viņu lūkojas nedrošas, apjukušas sejas. — Redzat, tā! — Viņš salika pirkstgalus kopā kā jumta smaili.

Misters Deiviss pakasīja matu paliekas aiz auss.

— Man šī forma šķiet ļoti būtiska, — Rafs dedzīgi piebilda, — gandrīz kā lūgšanā saliktas rokas.

— Tas ir koncepcijas kodols, — Kens Strindžers teica, vērsdamies tieši pie Frenklina Deivisa.

— Un kā jūs savā A formā ietilpināsiet svētdienas skolas klases? — vēl kāds apvaicājās.

Kad Rafs iespēju robežās izskaidroja arī to, cits iebilda: Man tas viss rādās pēc milzīgas telts. Es pa

lieku pie tā, ka baznīcai tomēr jābūt baznīcai,

— Ja tu būtu redzējis zīmējumu, Ed, — Strindžers iejaucās.

— Vēl viens jautājums, mister Blum, — sacīja Leimans Orrs. — Jūs esat parēķinājis, cik tāda būve izmaksās?

— Detaļās vēl ne, — Rafs atbildēja, — bet droši varu solīt, ka baznīca izmaksās par kādiem septiņiem vai astoņiem tūkstošiem lētāk, nekā jūs esat paredzējuši.

Orra skarbā, krunkainā seja atvilga. — Prieks dzirdēt, — viņš teica.

Frenklins Deiviss palieca pliko pauri uz Orra pusi. *— Leiman, no rūgtas pieredzes zinu, ka arhitektu vārdis-

kie aprēķini nekad neatbilst īstenībai. — Tad viņš pacēla acis uz Rafu. — Pirms runājam tālāk, gribu pateikt skaidri un gaiši, ka man šī A forma neko neizsaka. Ja nu vienīgi asociējas ar atombumbu un aizdomām, ka tāda baznīca izmaksās tikpat dārgi kā šis elles daikts.

Rafs redzēja, ka Strindžers sarauc pieri. — Es gan paļautos uz mistera Blūma vārdiem, Frenk. Un es domāju, ka cilvēks, kas apņemas ietaupīt tik lielus līdzekļus, ir pelnījis, ka mēs dodam viņam iespēju vismaz izstrādāt uzmetumus vai skices.

— Cik jūs par to prasāt? — Frenklins Deiviss jautāja Rafam.

— Ak, es taču... — Rafs jau gribēja teikt, ka ne centa. Tomēr profesionālā ētika liedza uzņemties pirm-metu sagatavošanu bez maksas. No otras puses, nedrīkstēja riskēt, ka viņam to vispār nedos. — Nauda šajā gadījumā nav galvenais. Es gribu tikai, lai jūs redzat, ko esmu iecerējis, un varat spriest...

— Nosauciet cenu, — sacīja Leimans Orrs.

Rafs uz labu laimi nosauca pavisam niecīgu summu, — Piecdesmit dolāru, — viņš teica.

Orrs pamāja.

— Es tomēr vēl nesaprotu, — kāds ieminējās, — kādā veidā šī jūsu konstrukcija var dot tik lielu ietaupījumu. Vai tā nav ļoti darbietilpīga? Un kā baznīcā ieplūdīs dienasgaisma, ja abas sienas vienlaik būs arī jumts?

— Esmu iecerējis trīs gaismas avotus, — Rafs atbildēja. — Viscaur stiklots frontons. Tad daļēji stiklota pakaļējā siena. Bet galvenokārt — divi šauri stikla ielaidumi visā jumta kores garumā .».

— Ko? — vismaz trīs mutes reizē iekliedzās.

— Tad jau iznāk, ka jumta kore būs no stikla? — Frenklins Deiviss jautāja.

— Jā, — Rafs teica. — Bet šaura, apmēram sešpadsmit collu uz katru pusi. Stikls balstīsies uz atsegtām sijām, tā ka visi jumta struktūras elementi kalpos par logu rāmjiem, sadalot gaismas laukumus un radot skaistu gaismas spēli dievkalpojumu zālē.

Frenklins Deiviss pilnā rīklē protestēja.

Un misters Orrs jautāja: — Kāpēc jums liekas, ka stikla strēles baznīcai labākas par slēgtu jumta kori?

— Ne jau katrai baznīcai, bet šai, — teica Rafs, — Tāpēc ka apkārt aug tik krāšņi koki. — Viņš apklusa uz

mirkli, tad pārliecināti turpināja: — Bet galvenokārt tāpēc, ka no visām baznīcām kongregacionālā gan pēc arhitektūras, gan rituāla ir pati vienkāršākā, cilvēcīgākā un dabiskākā, tāpēc debesīm un kokiem jābūt tās patiesajai un dabiskajai daļai, un tāpēc es domāju, ka caur jumta kori līstošā gaisma simbolizē ..,

Tālāk Rafs netika.

Visi sāka runāt reizē, kaislības lauzās uz āru, sanāksme sašķēlās naidīgās grupās.

Kens Strindžers taktiski pasteidzās izvest Rafu blakus istabā.

Rafs paspēja izsmēķēt puspaciņas cigarešu, pirms mācītājs atgriezās. Strindžers izskatījās kā no kautiņa pasprucis, tomēr smaidīja un teica: — Pirmais raunds beidzies. Tavā labā, Raf. Taisi augšā tos metus, cik ātri vien vari!

— Kā tur gāja? — Rafs jautāja un ar tāpat jau mitro mutautu noslaucīja pieri un sprandu.

— Nav svarīgi, — Kens teica. — Bet raugi, lai šie būtu paši skaistākie zīmējumi, ko tu jebkad esi uzrādījis!

— Paldies, Ken, — Rafs strupi nomurmināja, nespēdams izteikt vārdos savu atvieglojumu un atkal spēji uzbangojušo cerību.

Rafs ķērās pie darba to pašu vakaru. Viņš nostrādāja gandrīz līdz rītausmai, kamēr acis jau galīgi lipa ciet. Četras stundas pagulēja, izdzēra lielu kannu kafijas un pusastoņos atkal jau sēdēja pie darba. Tā viņš rāva divas naktis un trīs dienas.

Ar to gandrīz — bet tikai gandrīz —• pietika, lai atvairītu neatlaidīgās domas par Troju, remdētu sāpīgo tukšumu.

Loksnēm, loksnēm un loksnēm plānu, sekciju un griezumu skiču saburzītas krita papīrgrozā, līdz kamēr viss bija tik skaidrs, ka varēja ķerties pie galīgā metu varianta.

Ne mazākā noguruma. Tikai aizrautības prieks — ar katru stundu spārnotāks. Melnais, mīkstais zīmulis it kā pats ļāvās daiļo līniju burvībai.

Viņš izzīmēja ne tikai baznīcas un svētdienas skolas spārna plānu, bet arī visus četrus griezumus. Ūdenskrā-sās izpildīja akmens un koka baznīcas kopskatu ar lielajām sānu sienām* kas stāvā slīpumā kāpa uz stikla kori,

parādīja celtni simtgadīgo kļavu un gobu dabiskajā ielokā — kā augtin izaugušu no Smisberijas pauguriem, zem koku raženām lapotnēm un gaišā debesu juma.

Ceturtdienas pievakarē Kens Strindžers jau mīņājās pie Rafa galda kā nepacietīgs kurjers un, gandrīz vai neļau-dams ūdenskrāsām nožūt, skrēja ar metiem uz speciāli sasaukto padomes sēdi.

Rafs palika gaidām birojā, mēģināja pagulēt, bet nespēja ne acis aizvērt.

Ap vienpadsmitiem iezvanījās telefons.

— Raf, vai tu nevarētu atnākt pie manis? — Kena Strindžera balss skanēja blāvi un nomākti.

— Nekas neiznāca, Ken? — Rafs jautāja, kaut gan zināja tāpat.

— Viņiem nepatika, Raf.

— A, — Rafs novilka, stingi raudzīdamies rasējamā dēlī.

— Bet es netaisos padoties. Un nepadodies arī tu! Labāk nāc šurp! Mums jāparunā.

Kad Rafs ienāca mācītājmājā, Kens Strindžers likās jau atguyies, atkal jaunas cerības un apņēmības pilns.

Rafs mēģināja pielāgoties Kena Strindžera otrajai elpai, bet nespēja. Viņš bija pārāk noguris bezmiega dienu un nakšu darbā, vilšanās sāpēja visā miesā, un par neaizpildāmo robu finansēs, ko bija iecirtuši mājas un biroja pārbūve, viņš pūlējās vispār nedomāt. — Kurš tas bija, kas nozāģēja? — Rafs jautāja.

— Viss jau gandrīz bija kārtībā, — Kens Strindžers atbildēja, — kad viņiem ienāca prātā apjautāties, ko par to domā Leonards Sivlijs. Un Sivlijs pasludināja, ka pēc šī projekta viņi riskējot baznīcas vietā dabūt milzīgu suņu-būdu, kurpretim ne mazākā riska nebūtu, ja projektu uzticētu ...

— Haulijam, — Rafs nobeidza viņa vietā.

Strindžers pamāja. — Bet īstais klupšanas akmens bija

cits. Un proti, pēc Sivlija vārdu ņēma Frenks Deiviss un paziņoja, ka mēs jau tādu projektu varot gan pieņemt, bet ar viņa trīsdesmit pieciem tūkstošiem tad lai nerēķinoties

— Āmen! — izmeta Rafs.

— Es neesmu nolicis ieročus, Raf, — jaunais draudzes gans cieti noteica. — Cīņa vēl tikai sākas. Līdz nākamai apspriedei ir mēnesis laika. Es panācu, lai man atļauj

tavus metus parādīt draudzei. Es uzspraudu tavus zīmējumus uz lielā ziņojumu dēļa Draudzes namā. Es gribu, lai tos apskata visi. Mēs ar Molliju apstrādāsim jauno paaudzi mūsu ģimeņu klubā — par viņiem esmu drošs, viņiem patiks. Man tava baznīca šķiet vienreizēji skaista un savdabīga, es nepieļaušu, lai tā mirst nedzimusi!

— Paklau, Ken, — Rafs ieminējās, — es negribu, ka tu lauz kaklu manis dēļ. Tu jau tik daudz esi darījis.

— Taisni otrādi, vēl ne sācis neesmu, — Kens Strindžers atteica un izlaida pirkstus caur īsajiem, gaišajiem matiem.

Taču mācītāja gaišā apņēmība šoreiz nerada atbalsi Rafa sirdī. Un, mājup braucot, skumjā nakts uzvēdīja tikai vismelnākās nojausmas.

Viņš atslēdza durvis. Iegāja augstajā darbistabā, kur vēl pirms divām stundām bija strādājis un dzīvojis spārnotā cerībā. Pa vītajām dzelzs kāpnēm uzkāpa savā balkona guļamistabā. Par baznīcu labāk nedomāt, tad uz miegu nebūs ko cerēt.

Bet tāpat viņš savā zemajā gultā gulēja bez miega.

Viņš domāja par Troju, kas nu jau atgriezusies Bostonā.

Par Vinsu Koulu Rietumvirdžīnijā.

Un par Ebiju. Taisni brīnums, ka neviens cits kā Ebijs galu galā izkarojis un sasniedzis visu, ko dzīve var dot, Ebijs ar savām pārspīlētajām goda jūtām, biklumu un neuzņēmību tomēr bija drosmīgi pārvarējis visus šķēršļus, kas stājās ceļā viņa un Fēbas mīlestībai.

Kamēr viņš, Rafertijs Blūms, it kā aplipis ar Ebija pārlieko godīgumu un biklumu, pats atteicies no cīņas par Troju.

Pamodies no īsa, saraustīta rīta miega, Rafs redzēja, ka ir ceturksnis pāri astoņiem. Viņš cēlās, sodīdamies, ka nevar atļauties vēl kādu stundu pagulēt.

Paēdis brokastis, nomazgājies viņš pieteica tālsarunu ar Toringtonu, Tiknora lodīšgultņu korporāciju Konekti-kutas štatā. Viņš grasījās to izdarīt jau tūlīt pēc ierašanās Smisberijā, bet aizrāvās ar mājas pārbūvi un šajā priecīgajā darbā aizmirsa.

Tagad, savienojumu gaidīdams, viņš sēdēja uz kailā rasējamā dēļa un noraudzījās savā jaunajā mītnē.

Kādreiz te darbojusies maza sudrabkaltuve, pēc tam л telpas mēnešiem stāvējušas tukšas, līdz Mollija Strin- | džere, Rafam dzīvokli meklēdama, tās atklāja. īres maksa | zema, tikai septiņdesmit pieci dolāri mēnesī. Bet te bija | milzīgs, no ķieģeļiem mūrēts kamīns, kas savā laikā izmantots sudraba kausēšanai, — Rafs un namdaris kopi- j giem spēkiem nojauca priekšējo sienu, ik pa trim pēdām -ielika koka šķēršļus un izveidoja sienu no tīra stikla ; kvadrātiem. Ieejas durvis Rafs noklāja ar siltu okeru. Iekšsienu gludo apmetumu nokrāsoja dzidri baltu, ozola griestu sijas atstāja neskartas. Ēkas galā virs mazās virtuves viņš izbūvēja balkonu guļamistabai, uz kuru ierīkoja vecu dzelžu tirgotavā pirktas tērauda vītņu kāpnes.

Augstā vidus telpa kalpoja vienlaik par biroju un dzīvojamo istabu. Rafs iebūvēja sienās grāmatplauktus un rasējumu skapjus, gludi noēvelētas durvis uzslēja uz steķiem — un iznāca rasējamais dēlis. Savā vieglprātībā viņš vēl nopirka modernu, ar tumši zaļu, grubuļotu drānu apvilktu tahtu, divus klubkrēslus un garu Nolla galdu; tepat Smisberijā viņam palaimējās atrast dažus Amerikas  koloniju laika mēbeļu gabalus no vienkāršiem, gaišiem  priedes dēļiem — un ar to telpas iekārtojums bija pabeigts. Acij tīkama virsmu un formu, siltu un aukstu krāsu rotaļa...

Savu pajumti iekārtojot, viņš bija izjutis vēl nekad nepiedzīvotu laimi.

Un nepiedzīvoti dārgi par to samaksājis.

•— Tiknora lodīšu gultņi, — dzidri noskaldīja balss telefona klausulē.

Taču, kad Rafu savienoja ar Tiknora kabinetu, sekre- ' tāre teica, ka Tiknors vēl nav ieradies. Lai zvanot pēc pusstundas.

Rafs aizkūpināja cigareti: patiesi — tovakar pie Ver-tensoniem tikai pēdējais idiots varēja rupji aizskriet ga- • rām Tiknoriem, lai izvestu no mājas Marionu Makbraidu.;

Pēkšņi viņš pacēla acis un cauri biroja stiklotajai sienai ieraudzīja, ka pasta zēns bāž vēstuļkastes spraugā-āvīzi. Tai vajadzēja būt Smisberijas «Bitei», kas gatavoja rakstu par viņu. Viņš piegāja pie durvīm un izņēma avīzi.

Raksts bija. Pašā pirmajā lapā. Raīs izklāja avīzi uz rasējama dēļa.

Pārbūvētā biroja fotogrāfija, paša Rafa portrets un di- \ vas slejas ar pagājušās nedēļas interviju. Lieliem burtiem ;

pāri portretam virsraksts: «Arhitekts izvēlas Smisberiju par savu mājvietu.» Viņš izskatīja interviju un nosarka par gluži fantastiskajām aplamībām, ko viņš it kā esot sarunājis. Viebdamies viņš lasīja mistera Rafertija Blūma — «izcilā mūsdienu arhitekta» izteikumus par Smisberijas dabas daiļumiem un mūsdienu arhitektūras iespējām šajā neskartajā zemes stūrīti*..

Publikācijas daļa, ko sirsnīgi un naivi bija rakstījis «Bites» redaktors, Rafam patika. Tā lika cerēt, ka darbs viņam radīsies.

Rafs nolika avīzi un piezvanīja uz Toringtonu vēlreiz. Tagad Tiknors bija savā kabinetā.

— Runā Rafertijs Blūms, mister Tiknor. Es...

— Kas?

— Blūms. Pie Vertensoniem mēs ...

— Ak jā! Arhitekts. Atceros, atceros. Kā jums klājas?

Rafs pastāstīja, ka viņš apmeties Smisberijā un atvēris

savu biroju. Un apjautājās, kad varētu Tiknoru satikt.

-— Baidos, ka esat nokavējis, — Tiknors sacīja.

Darbs ir jau sācies. Un iet pilnā sparā,

— Ā! — Rafs norija kamolu kaklā.

—* Mēs pasūtījām projektu Karteram Filipam, Ņujorkas arhitektam, — Tiknors atbildēja. — Varbūt pazīstat viņu pēc darbiem, pēdējā «Dārza un mājas» numurā bija viens viņa nams. Redzējāt?

Rafs atbildēja, ka nav redzējis.

— Man ļoti gribētos viņam parādīt, ko jūs ceļat Vertensoniem, ja neiebilstat.

Nē, Rafs neiebilda.

— žēl, ka mēs palaidām garām iespēju kopīgi pastrādāt, — Tiknors sacīja ne bez sarūgtinājuma. — Varbūt nākošreiz..,

Rafs nolika klausuli un nostūma telefonu rasējamā dēļa galā. Izklaidīgi raudzījās Smisberijas «Bites» pirmajā lappusē.

Viņš nezināja, cik gara būs prātu un sirdi stindzinošā bezdarbība, cik ilgi viņam pietiks spēka gaidīt.

Lai atvairītu drūmās domas, viņš piegāja pie sienā iebūvētā skapja, paņēma dažas sloksnes cietas papes, zilu līmes podu, šķēres, asu nazi un krāsas un ķērās pie ilga un piņķerīga darba — uzbūvēt iecerētās baznīcas modeli. To viņš gribēja dāvināt Kenam un Mollijai Strindžeriem.

Viņš nostrādāja visu dienu. Strādāja ari nākošā rītā, kad piezvanīja Rodžers Vertensons: vajadzēja sākt mūrēt kamīnu, un mūrnieks teicis, ka viņš justos drošāk, ja Rafs būtu klāt — jo vairāk tāpēc, ka Rafs arī pats bija lūdzis, lai viņu pieaicina.

Rafs atlika baznīcas modeli. Aizslēdza savu tāpat bez darba un ķez klientiem nīkstošo biroju un brauca uz Ņū-hilas līci. Ap pustrijiem viņš jau bija būvlaukumā.

Kāpdams gleznainajā uzkalnā, Rafs ar gandarījumu ieraudzīja, cik strauji nams aug, karkass gandrīz gatavs, lēzenās spāres jau savās vietās uz balstekļu plātnēm, viss jaunbūves apveids jau tik saskanīgs, ka skatiens slīdēt slīd gar apaļīga iežoga mūri uz kuģa andram līdzīgo terasi pār līci, — Rafs skatījās un uzelpoja, drūmās domas atkāpās, un viņš juta, ka spēs izlauzties no neauglīgās gaidīšanas dienu sastinguma.

Viņš kāpa augšā uz piecstūrainās viesistabas vēl vaļējo karkasu un to pēcpusdienu nostrādāja ar jauno mūrnieku, atlasīdams akmeni pēc akmens, lai katru varētu iemūrēt visīstākajā vietā. Un pats noskatījās, kā vīri uzslien masīvu trijkāji un ar virvēm uzvelk kamīna velvē milzīgo, nesimetrisko saņēmēj akmeni.

Raugoties sirmā akmens zaļi pelēkajos un okerdzelte-najos lāsumos, atmiņā uzbrāzmoja sarkanās jakas pieskāriens, vēja aprautie vaigi, izbrīnītā mute, skūpsts —• kā spēji izlauzies mēmu ilgu kliedziens...

Puspiecos, kad strādnieki beidza darbu, Rafs ar mūrnieku iegriezās Ņūhilas centra bārā un izdzēra pa kausam alus. Vēlāk Rafs zvanīja uz biroju Ebijam, bet tur neviens neatsaucās.

Ne impulss, bet vēlēšanās, kas viņu urdīja, jau Verten-sonu būvlaukumu atstājot, lika Rafam braukt uz Taun-tonu, uz Trojas māju. Viņš klaudzināja pie sētas durvju sirmajiem dēļiem, pats nezinādams, ko sacīs, kad Troju ieraudzīs; viņam tas bija vienalga.

Viņa klaudzināšana atbalsojās tikai klusumā, tajā mēmajā sastingumā, kas piemīt sen pamestām mājām.

Tātad Troja vēl Bostonā.

Viņš griezās atpakaļ — nu jau zaglīgā steigā, puiciski baidīdamies, ka viņu kāds ieraudzīs.

Jau krēsloja, kad Rafs pabeidza maketu, ko vēl šovakar pat grasījās aiznest Strindžeriem; melnais izmisums, kas

bija viņu mocījis visu šo bezcerīgo dienu, atkāpās, viņš beidzot uzelpoja.

Strups klauvējiens atskanēja pie biroja durvīm, un Rafs ielaida svešinieku, kas stādījās priekšā kā misters Viljams Foss. Foss bija sīks vīrelis ar lielām atkarus ausīm un rupjām, mezglotām rokām. Viņš teicās lasījis rakstu «Bitē».— Man dikti gāja pie sirds, ko jūs tur esat sacījis par mūsu puses jaukumiem. Pats esmu dzimis un audzis Smisberijā. Tagad gan dzīvoju Ņūbritenā. Bet audzis te. — Viņš pārlaida skatienu augstajai biroja telpai. •— Nezinu, vai jums ir patikšana uz ciematu būvi, mister Blūm, bet, ja gadījumā ir, par nāvi nenāks, ja piemetīšu jums kādu darbiņu.

— Es ļoti labprāt būvētu ciematu. — Rafs piedāvāja atnācējam vienu no jaunajiem klubkrēsliem pie kamīna, vēl nespēdams noticēt savai laimei.

— So te šķūni jūs esat izbūvējis uz goda, — misters Foss atzinīgi noteica, un Rafs gaidīja jautājumus par viņa darba pieredzi, vēlēšanos apskatīt kādus paraugus. Taču misteru Fosu šķita interesējam tikai viņa paša steidzamie darbi. — Esmu jau uzbūvējis kādu duci ciematu Ņūbritenas apkaimē, — viņš bez liekām ceremonijām iesāka. — Bet vienmēr esmu izticis bez arhitektiem. Tālāk no grēka. Pēc saviem plāniem. Nu tas vairs neiet cauri, jāmaina modeļi. Ģimenes pēc kara kļuvušas kuplākas, visi pasākuši prasīt trīs guļamistabas. Esat mēģinājis iespiest trīs guļamistabas astoņdesmit deviņdesmit kvadrātpēdu mājiņā?

— Nē, — Rafs padomājis atteica.

— Es arī ne. Tāpēc man vajadzīgs apsviedīgs arhitekts, īsts kūmiņš.

— Cik namu esat paredzējis savā ciematā? — Rafs jautāja.

— Piecdesmit piecus, — vīrelis atbildēja. — Vieta laba. Gandrīz divdesmit akri.

Rafs paskatījās uz viņu, pūlēdamies neizrādīt pārsteigumu: piecdesmit piecas mājas uz divdesmit akriem. — Diezgan sablīvēti, jums neliekas? — viņš it bezrūpīgi ieminējās.

— Ne pēc Bila Fosa piegājiena, — vīrelis sacīja. — Cilvēkiem patīk dzīvot ciešā bariņā.

Rafs joprojām mēģināja iedomāties, kā tas izskatīsies. Ja vēl atrēķināja ielām un māju ceļiem nepieciešamo

platību, tad namus vajadzētu jau būvēt sienu pie sienas* — Kāds tur zemes reljefs?

— Pa pirmo. Gluds kā dēlis, atliek tikai nošķūrēt mežu tm krūmus, — Foss paziņoja. — Tad nu klausieties, kas man vajadzīgs ♦.,

Misters Foss uzskaitīja savas prasības, un kā tik tur visa nebija — zaraini priedes dēļu apšuvumi visu frontonu augstumā, panorāmas logi uz ielas pusi, automobiļu nojumes zem slīpiem koka balstiem, par kamīniem nomaskētas televizoru kastes ,..

Velnišķīga izdoma; projekts, ko mazais vīriņš sirds vientiesībā klāstīja, nostājās Rafa acu priekšā kā arhitek-turāls balagāns. Rafs pacietīgi noklausījās visu šo bezjēdzību izklāstu.

Viņš atgādināja sev, ka grūti gaidīt kaut ko citu un ar to jāsaduras katram arhitektam. Un ka jāpūlas tādus priekšstatus mainīt. No visas sirds jācenšas klientu apgaismot, pārliecināt, pierādīt savu patiesību, jo klientam galu galā nav arhitekta zināšanu, gaumes un pieredzes.

— Mister Fos, — Rafs piesardzīgi ieminējās, — es nupat kā esmu atvēris pats savu biroju un, protams, vēlos drīzāk ķerties pie darba. — Viņš mirkli padomāja. — Vai jūs negribētu uzklausīt dažus manus apsvērumus?

— Bet protams! — iesaucās misters Foss. — Noteikti!

Rafs pacietīgi meklēja vienkāršus vārdus, lai viņa idejas un uzskati par tāda ciemata veidošanu būtu skaidri saprotami. Misters Foss māja ar galvu, ik pa brīdim izmeta: «Protams, protams!» — bet Rafs redzēja, ka ar vārdiem vien nav līdzēts.

Tad viņš mēģināja ar fotogrāfijām. Attēli Fosam būs vieglāk apjēdzami. Viņš atnesa veselu žūksni žurnālu: «Architectural Foruma, «Progressive Architectural», «Architectural Record», «U. S. Architecture». Viņš izrādīja misteram Fosam visu, kas jauns ģimeņu māju celtniecībā; tikai retā no šīm mājām bija patiesi augstas klases, taču pat neizteiksmīgākie paraugi pret mistera Fosa iecerēm bija ka debesis pret zemi.

— Protams, protams, — Foss laiku pa laikam sacīja.

Kā pīlei ūdens...

— Smalka būšana, — misters Foss atzinīgi noteica, kad Rafs bija galā. Bet es zinu labāk, ko cilvēki grib. Ar tādiem pigoriem es savu naudiņu netaisu.

Vajadzēja vien ļaut, lai šis vīrs iet, kā nācis.

Un tas nebija pat lepnums, principu vai kompromisa jautājums. Vienkārši roka necēlās apgānīt zemes vaigu ar šīs Sķebvilas zarainajiem dēļiem un nelietīgi velti valkāto stiklu, ar šīm kailām — bez viena kociņa barakām, ideāli pieblīvētām sardīņu bundžām, kas brēktin brēktu nodibināt Cilvēka aizsardzības biedrību.

Drūmi un pieklājīgi viņš atvēra durvis. Misters Foss aizgāja.

Uz vakariņām pie Strindžeriem Rafs ieradās ar novēlošanos. Par savu neveiksmīgo iepazīšanos ar misteru Fosu neteica ne vārda. Pasniedza Kenam un Mollijai gatavo baznīcas modeli.

Prieks bija raudzīties uz viņiem (mistera Fosa viepļa vietā), redzēt viņu sejas, nolūkoties, kā viņi apbrīno modeli, glāsta slīpās sānu sienas, ieskatās pa stikloto jumta kori, nodvešas sajūsmā par rūpīgi iekrāsoto laukakmeņu pamatu, no kura ceļas sienu slīpnes. Strindžeru neviltotā sajūsma bagātīgi atalgoja Rafu par garajām saspringta darba stundām, ko viņš bija ieguldījis miniatūrajā celtnē.

Bet ilgi vis Kens un Mollija Rafa dāvanu mājās nepaturēja, To pašu vakaru viņi aiznesa modeli uz Draudzes namu.

Modelis un izstādītie meti kļuva par ieročiem Strindžeru kampaņā.

Sī mēnesi ilgā kampaņa izvērsās par lieliskāko pasākumu no visa, ko Rafs savā arhitekta mūžā bija piedzīvojis. Bezdarba dienu pelēcībā tikai šī kampaņa glāba Rafu no panikas un izmisuma lēkmēm, kas uzglūnēja viņam kopš melnā vakara, kad celtniecības komiteja noraidīja viņa projektu.

Kens Strindžers, labsirdīgais draudzes gans flr blondo matu cekulu un mānīgi puicisko ārieni, un viņi smuidrā, vasarasraibumiņos sprikstošā jaunā sieviņa darbojās ne mazāk enerģiski un izmanīgi —> kā rūdīti politiķi pirms vēlēšanām.

Kampaņas sākumu varēja salīdzināt ar pavasara vēju, beigas «— jau ar viesuļvētru.

Viņi zvanīja Rafam jebkurā dienas un nakts stundā, raustīja šurp un trenkāja turp, lai stratēģiski svarīgos momentos viņš būtu uz vietas klāt.

Ģimeņu klubā Rafam vajadzēja stāstīt par modernajam. baznīcām, ko viņš redzējis dažādās Amerikas malās savā stipendiāta ceļojuma gadā; vajadzēja izskaidrot savus

zīmējumus katram, kas vien gribēja klausīties, vajadzēja | uzstāties Lauvu klubā, kur Strindžeri bija noorganizējuši J tikšanos, un tur viņš galīgi izgāzās.

«Lauvas» skatījās uz Rafu ar aizdomām, toties Ģimeņu klubs dedzīgi nostājās zem viņa karoga un ar pilnu krūti aizstāvēja jauno projektu.

Kens Strindžers iekvēlināja pusaudžu sirdis Svētceļnieku biedrības svētdienas vakara sanāksmē.

Mollija uzstājās Sieviešu korpusā. Bez sevišķiem panākumiem. Toties aizrāva cita baznīcas kluba jaunās matronas, šis klubs drūmi dēvējās par «Smisberijas topošām vecmāmiņām».

Strindžeri paņēma zīmējumus un modeli līdzi uz apgabalā konferenci Jēlas «Sterling Divinity» koledžā.

Pēc viņu ierosinājuma Smisberijas vidusskolas vecākajām klasēm uzdeva domrakstu: «Kāpēc man labāk patīk modernā arhitektūra.»

Ceturtās nedēļas beigās Kenam Strindžeram jau bija rokā «Atklāta vēstule celtniecības komitejai», kas prasīja, lai komiteja vēlreiz pārskata jautājumu par Rafertiju Blūmu kā jaunās baznīcas projekta autoru.

Vēstulei bija pievienotas loksnes ar vairāk nekā simt parakstiem un lēmums «savākt tik lielu papildu summu, cik vajadzēs šī cildenā un nepieciešamā darba veikšanai». Lēmums netiešā veidā deva pretsitienu Frenkam Deivisam par celtniecībai atrautajiem trīsdesmit pieciem tūkstošiem.

Bet, neraugoties uz parakstiem un jauniem ziedojumiem, piecpadsmit tūkstošu vēl trūka.

Tāpēc Rafam dienu pirms izšķirīgās sanāksmes vajadzēja doties uzbrukumā Smisberijas Krājaizdevu bankai — pirmo reizi viņa mūžā.

Viņam ļāva ierasties divos dienā, un tur, mazā sētas puses kabinetā, viņš uzrādīja savus metus un modeli.

Viņš neprasīja aizņēmumu tūlīt uz vietas, viņš gribēja tikai solījumu. Vai banka varētu aizdot viņam piecpadsmit tūkstošus, kad baznīcas projekts būs pieņemts?

Abi bankas ierēdņi neslēpa savu neticību. Šī apspriede vel vairāk atgādināja inkvizīcijas nopratināšanu nekā celtniecības padomes sēde.

— Ap šo baznīcu vispār sacēlies tāds ļembasts, kāds Smisberijā nav piedzīvots kopš Vēstures biedrības skandāla par universālveikala pārjumu pilsētas skvērā, — pirmais ierēdnis nelaimīgi noteica.

Otrais runāja vēl atklātāk: — Tik skandalozā pasākumā mēs nevaram ielaisties, mister Blūm, pārāk liels , risks. Es nesaku, ka jūsu darbs ir slikts, bet mēs nedrīk-ļ stam aizmirst savu atbildību noguldītāju priekšā.

Rafs mēģināja iestāstīt, cik skaisti un dabiski baznīca iekļausies ainavā un krāšņajos kokos, cik izteiksmīgi tās forma simbolizē lūgšanu. Viņš pūlējās arī pierādīt, ,ka tāda konstrukcija ekonomiski izdevīgāka, apvieno zāli, kupolu un torņa smaili diženā ...

— Vēl viens iebildums, — viņu pārtrauca otrais direk-ļ tors im pasita ar pirkstu pa modeļa sienas slīpni, — sep-* tembros mūs piemeklē viesuļvētras, un šai sienai vajadzēs

uzņemties vēja masas smagumu.

— Nedomāju vis, — Rafs iebilda. — Te dominē ziemeļu l un ziemeļrietumu vēji. Viesuļvētras parasti nāk no austru-j miem.

— Tā ir gan.

Rafs parādīja apbūves gabala plānu. — Baznīca pavēr-sta uz dienvidiem, galvenās sienas no dienvidiem uz zie-ļ meļiem. Visa slodze uz tām. Pat ja uznāktu viesuļvētra, šīs sistēmas konstrukcija ...

Velti. Vējš, konstrukcija, simboliskā forma, ietaupījums, i Viņi ap to laipo kā kaķi ap karstu kartupeli.

Banka Rafu. noraidīja. Nebija ar mieru dot kaut vai ļ rakstisku solījumu, ka nepieciešamo summu aizdos.

Rafs savāca zīmējumus un modeli un gāja. Piezvanīja Kenam Strindžeram un paziņoja bēdīgo iznākumu — tā J bija viņu pirmā sakāve šajā kampaņas posmā.

Nākamo vakaru, kamēr Draudzes namā notika padomes sēde, Rafs svīda nāves sviedrus savā birojā. Viņš droši vien bija nostaigājis desmit jūdzes, svaidīdamies šurp un turp pa biroju un gaidīdams Strindžera zvanu.

Kad beidzot zem augstajiem griestiem spalgi atbalsb-jās telefona zvans, Rafs jau bija nostaigājies līdz galīgam nervu sabrukumam.

— Ja tev uz rītdienu nav ieplānots kāds steidzams darbs, — rāmi un nevērīgi sacīja Kenets Strindžers, — vari ķerties pie darba zīmējumiem.

Rafs vēl nespēja noticēt, elpu aizturējis, viņš noklausījās, kā padome pieņēmusi jaunu lēmumu, kā Frenklins Deiviss kurnēdams padevies vispārējam noskaņojumam, ļ bet galīgi nokaunējies tikai tad, kad opozīcija (proti, Strin-

džera piekritēji) nolēmusi griezties pēc palīdzības pie vietējās bankas.

— Ken, — Rafs brēca, — tu esi dievīgs! Nespēju aptvert, ka mēs esam dabūjuši to cauri! Ak ko! Nekādi mēs. Tu! Ja tu būtu katolis, Ken, es tevi ieceltu par pāvestu!

Gulēt tādā naktī būtu nelietīgi velta laika valkāšana. Rafs nostaigāja vēl kādu jūdzi vai divas, tad ķērās pie telefona, kas stāvēja uz viņa rasējamā dēļa. Viņš zvanīja Ebijam Ostinam uz Tauntonu. Prieks gandrīz vai smacēja viņu nost. yajadzēja ar kādu dalīties. Troja... Ak, ja viņš varētu savā priekā dalīties ar Troju! Viņš izrāva Ebiju no miega.

— Ebij, viņi pieņēma! — Rafs izkliedza prieka vēsti. — Šovakar!

— Hmm? — Ebija miegainais ņurdiens.

— Šovakar pat pieņēma!

— Rafs?

—- Kas tad cits, pie visiem velniem!

•— Ko pieņēma?

— Manu baznīcu! — Rafs teica. — Es ceļu baznīcu, saproti. Nevaru gulēt. Vajadzēja tev pateikt.

Ebijs beidzot bija pamodies. — Raf, tas ir brīnišķīgi!

— Viens vienīgs brīnums! — Rafs rēca.

— Kā tas notika? Tava pēdējā vēstule bija pavisam bezcerīga.

— Garš stāsts, — Rafs atbildēja. — Pasaulē vēl notiek brīnumi.

— Vienu brītiņu! Mana cienītā arī grib zināt.

Rafs pastāstīja Fēbai. — Lieliski, Raf! — viņa iesaucās, «— Nu tu esi zirgā!

Kad Ebijs atkal tika pie vārda, viņš teica: — Nezinu, par ko es tik sasodīti priecājos. Tu taču esi mans konkurents!

Rafs smējās.

-— Tu manu vēstuli saņēmi? — Ebijs jautāja.

Kādu vēstuli?

— Laikam vēl ceļā... Paklau, Raf, mēs runājam pārāk ilgi.

— Es taču maksāju, ne tu, — Rafs smīnēdams atgādināja.

— Zinu, — Ebijs ateica, — bet rēķins būs baismīgs.

—- Par ko tu man rakstīji?

— Tāpat vien, par mazām vakariņām piektdien, — Ebijs teica. — Ļoti gribētos, lai tu atbrauc.

— Ebij, man arī ļoti gribētos, bet saproti, jāsteidz baznīcas projekts, un man, kā zināms, nav pat viena vienīga rasētāja.

— Pafnēģini tomēr, — Ebijs lūdza un piebilda: — Man likās, tev pašam būtu patīkami. Troja arī būs atpakaļ no Bostonas.

— Troja?

— Jā. Misis Koula. Mana māsa, — Ebijs paskaidroja.

Rafs pats dzirdēja, cik liekulīgi skan viņa balss: — Godīgi sakot, man vajadzēja uzmest acis Vertensonu būvei. Varbūt es to varētu izkārtot uz piektdienu.

— Labi jau, labi, nav ko blēdīties, — Ebijs atteica.

— Ļoti jauki, ka tu piezvanīji, apsveicu vēlreiz. Tagad tu patiešām esi bīstams konkurents. Bet telefona rēķins tāpat būs pietiekami liels, beigsim.

Rafs nolika klausuli. Kāda viņam daļa gar rēķinu! Viņš atkal sāka staigāt pa biroju, ik ar soli jo vairāk reibdams no prieka.

— Troja, — viņš bezjēdzīgi izdziedāja mīļo vārdu,

— Troja, kaut jel tu būtu klāti

Par mieru nevarēja būt ne runas, viņš darīja vienīgo iespējamo: gāja pie rasējamā dēļa, uzasināja duci jaunu zīmuļu un atritināja tīru pauspapīra loksni. Viņš sāka strādāt pie Smisberijas kongregacionālās baznīcas darba rasējumiem.

40

Liktenīgā piektdiena. Rafu tā bija aiznesusi uz Ņujorku, un tagad viņš sēdēja viesnīcas «Plaza» bārā pie galdiņa ar Ebiju, Fēbu un Troju, un baltās papīra_salvetes kļuva melnas no ģeometriskām figūrām un līknēm — Rafs un Ebijs ar zīmuļiem rokā dalījās Smisberijas baznīcas un Dausona auditorijas skicēs un detaļās.

Vispār gluži parasts skats, ja pie galda salasījušies arhitekti — sarunas un strīdi risinās galvenokārt uz salvetēm, galdautiem, paplātēm un vēstuļu aploksnēm —, taču šoreiz Ebijs un Rafs nezīmēja tāpēc, ka citādi nespētu izskaidroties, viņi pūlējās izkliedēt šī vakara saspīlēto noskaņojumu.

Laimīgas Rafam bija tikai agrās pēcpusdienas stundas Ņuhila. Kad viņš vēl nebija saticis Troju, kad viņš vēl neko nezināja.

Četros viņš vēl stāvēja augstajā krastā, skatījās uz Vertensonu namu, viņš bija braucis uz Ņūhilu, lai būtu klāt, kad sāksies apjumšana, un tagad aplūkoja pirmo jūras zaļo keramikas plākšņu klājuma gabalu.

Blakus viņam stāvēja Loisa un Rodžers Vertensoni un ari skatījās uz viesistabas slīpo pārjumu, kas jau spulgoja zilzaļo plātņu trīsstūros.

— Man patiesi nav žēl, ka esmu izgāzis tik milzīgu naudu par šo jumtu, — Rodžers iesaucās.

—; Man ir, — teica Loisa, — bet bija vērts.

Piecstūrainais viesistabas jumts maigi zalgoja saulē, sakusdams ar debesīm, sabalsodamies ar jūru, kas šalca zem krasta pārkarē stāvošā nama kā zem kuģa andra.

Nu jau ir it skaisti, Rafs nodomāja. Toties kādas šausmas viņš bija pārdzīvojis pirmīt, šī paša jumta slīpnei pieplacis un skatīdamies, kā jumiķis piestiprina pirmo plāksni! Likas, viss pagalam, forma idiotiska, krāsa neder nekam. Taču vēlāk, kad viena mala bija apjumta, šķietami vienmuļas plāksnes iemargojās siltā, smalkā krāsu mozaīka^ sakausējot visu celtni ar ūdeņiem un debesu zilgmi tā, ka pārspēja visas cerības. Tas bija gandrīz neizturami, Rafam daba laikam nebija dāvājusi tik daudz pacilātības, ka viņš spētu bez sāpēm aptvert divkāršo laimi — Vertensonu namu un baznīcu. Tas bija pāri viņa spēkiem.

Vajadzēja taču paredzēt, ka tāda laime nav iespējama, ka janotiek kaut kam, kas to sagraus.

Tas notika, kad viņš atbrauca pie Trojas. Ne jau līdz sāpēm spilgti ieraugot viņu pašu, bet ieraugot Ebija saspringto seju, kad Ebijs paziņoja:

— Mūsu plāni nedaudz mainījušies, Raf. Mēs šovakar nepaliekam Tauntonā. Pavadām Troju uz Ņujorku, Ebijs teica.

— Ņujorku? — Rafs atkārtoja.

— Jā, Ņujorku, — sacīja Troja. — Es braucu uz Rie-tumvirdžīniju. Vai visi gatavi? — Ar cigareti rokā viņa stavēja istabas vidū. Mugurā viņai bija taisni griezts rūtains kostīms. Fēbai viņa teica: — Cienītā kundze, ja esat gatava ...

Pa ceļam uz'Ebija mašīnu Fēba sacīja Rafam: — Te bija

īsta ģenerālkauja. Troja nupat ieradās no Bostonas. Viņu atveda kaut kāds Lails Keizs, viņa sapazinusies ar to tipu Bostonā. Ebijs piekliedza viņai pilnu galvu, lai taču atjēdzas un paliek. Velti, Tā laikam bija pirmā īstā ķilda viņu mūžā.

Mašīnā Troja teica: — Esmu aizkustināta, Raf! Pats uzticamākais pielūdzējs ieradies mani izvadīti

Rafs, sastindzis un mēms, sēdēja viņai blakus pakaļējā sēdeklī, bet Ebijs pie Stūres nelaimīgi stāstīja, kas noticis. Rafs nespēja neko piebilst, juzdams tikai Trojas tuvumu un ieelpodams viņas smaržas, skatīdamies, kā Troja nomet kurpītes un šūpo zīda zeķu apkļautās pēdas visu šīs cīņas laiku. Viņš tāpat nevarēja nostāties ne vienā, ne otrā pusē. Un, lai kura puse uzvarētu, viņš neiegūtu neko. Jau tagad viņu biedēja atgriešanās Smisberijā — cik rūgta un vientuļa tā būs pēc tam, kad viņš sēdējis tik tuvu blakus Trojai.

— Tikai nesaki, ka neesmu tevi brīdinājis, ja tur nekas labs neiznāks! — Ebijs sacīja. — Pie labākās gribas neredzu, ka tur kas varētu iznākt! Sava muļķīgā lepnuma dēļ...

— Ak, Ebij, — Troja viņu pārtrauca, — tu puksti kā vecs pīpeskāts. Es tev tik skaidri pateicu, ka tā nav mirkļa iedoma. Pati zinu, ka laimīga tur nebūšu. — Viņa paklusēja, tad teica: — Vinsents zvana katru dienu un lūdzas, lai braucu. Es nevaru tik vienkārši saraut visas saites, vismaz nepapūlējusies kaut ko labot. Un, ja ne cita, tad Debijas dēļ. — Viņa atkal apklusa. — Es zinu, tas izklausās bezgala vecmodīgi, bet es Vinsentam patiešām esmu vajadzīga. Vai mums patiesi vērts par to strīdēties?

— Tu pati neapjēdz, ko dari, — Ebijs atbildēja. — Un to tu pierādīji, ļaudama Lailam Keizam vest sevi no Bostonas.

Nu Rafam vajadzēja uz viņu paskatīties.

Troja izturēja viņa skatienu. — Raf, esi pamanījis, ka mans brālis izvēršas par vienu no tām valzivīm, uz kurām balstās morāle? Nabaga Lails Keizs patiesībā ir lāga zēns, kas bija tik mīļš, ka džentlmeniski atvizināja mani līdz pašai Tauntonai. — Tad Ebijam: — Un es taču, Vin-senta vārdiem runājot, viņu tūlīt atšuvu, vai ne?

— Dieva dēļ, Troja, viņš ir galīgs iznirelis.

— Vai es nevarētu palūgt cigareti, Ebij, — Fēba mēģi-

nāja ievirzīt sarunu citās sliedēs. — Tu pat neesi pastāstījis Rafam, kādu būvgabalu mēs vakar redzējām. — Viņa pagriezās ar seju pret pakaļējo sēdekli — Fēba ar žilbi balto ādu un dzirkstīgi melniem matiem, smuidra, daiļa; ar katru savu elpas vilcienu, ar katru kustību viņa tiecās atbalstīt, mierināt, iedvesmot Ebiju, atdot viņam ticību saviem spēkiem, ticību un dzīvesprieku, visu, kas tik nepieciešams katram cilvēkam un ko Ebijam uz ilgu laiku bija laupījusi kopdzīve ar Ņinu. Rafs apskauda šo jūtu pilnestfbu, alka pēc tādas pats.

Pēc daudzām glāzēm, kad viņi ar Ebiju izgāja uz vīriešu tualeti, Rafs jautāja:

— Kas viņš ir?

— Kāds viņš?

— Lails Keizs.

Ebijs paskatījās apkārt — tualetes istaba tukša. Viņš teica: — Keizs ir absolūta nulle. Labas ģimenes kraupainā avs, kā dažkārt gadās. Troja par viņu stāvā sajūsmā tāpēc, ka viņš savu kandidatūru Kongresam izstādījis uz liberāļu platformas, plātās, ka cīnīšoties par strādnieku tiesībām. Tas varētu aizkustināt mani arī, ja es nezinātu, ka viņš ir līdīgs oportūnists. — Pēkšņi Ebijs uzbruka Rafam: — Tā ir tikai tava vaina! Nekas tāds nebūtu ...

— Vai nav vienalga! — Rafs pat nepūlējās slēpt, cik nelaimīgs viņš ir. — Viņa tāpat brauc uz Rietumvir-džīniju.

— Tas nebūtu nekas. — Ebijs lēni un rūpīgi slaucīja rokas baltā papīra, dvielī. — Briesmīgāka ir viņas depresija. Man vienmēr bija licies, ka veselīga saprāta viņai vairāk nekā lepnuma. Izrādījās otrādi. — Viņš paklusēja. — Zini, kas man nupat tikai atklājās, kad Troja man atrakstīja no Bostonas? Mūsu māte reizēm ir netaktiska uz fantastikas robežas, un Troja vienmēr viņu dievinājusi, bet tam, kas tagad notiek, vispār notiek jau sen, saknes ir tālā pagātnē. Liekas, kādā vakarā, kad Troja — toreiz viņai bija trīspadsmit gadu — posās uz viesībām, māte ienāca, noskatījās uz viņu, pašūpoja galvu un teica: «Paldies dievam, ka tu vismaz esi diezgan gudra!» Protams, tad Troja vēl bija lempīgs pusaugu bērns, taču ar laiku viņa izveidojas par īstu skaistuli. Bet to viņai neviens vairs nevar iestāstīt. Mātes teiktais nav izdzēšams. Ebijs domīgi nopūtās, — Viņa tagad ir tik ievainoj'ama,.,

jau pats fakts, ka viņa atgriežas pie Vinsa ... — Ebijs izsvieda dvieli augstajā metāla papīrgrozā. Paskatījās uz Rafu. — Ja tu nebūtu aizdzinies uz tiem mūžamežiem, Raf, nekas tāds nebūtu noticis. Lieku galvu ķīlā, ka nebūtu. Es labi zinu, kas tu viņai esi, Raf!

— Kas es viņai esmu? — Rafs izklaidīgi jautāja. Viņš iedomāja trīspadsmitgadīgu meiteni pošamies uz viesībām.

Ebijs grasījās atbildēt, bet aprāvās. Divi vīrieši ienāca tualetē. Bet, ejot atpakaļ uz bāru, Ebijs asi jautaja: — Kāpēc tu vismaz man nevarēji pateikt?

— Kāda muša tev iekodusi, Ebij? — Rafs atcirta. — It kā tu pats nezinātu, kas es viņai esmu! Kaut kas starp klaunu un suni! Pats nezinu, kas. Un, ja arī būtu, — vai tu patiesi iedomājies, ka es drīkstētu ielauzties viņas dzīvē, kad .,.

— Tu gan, ja nemaldos, vienmēr esi teicis, ka... —-Ebijs mēģināja iebilst.

— Tagad vairs nesaku. — Viņi jau bija bāra durvīs,

— Ņu jau šā vai tā par vēlu, — Ebijs bēdīgi noteica.

Viņi gāja cauri bāram uz savu galdiņu pie dūmakaini

zila tirkīza toņos izgleznotās sienas.

— Es pasūtīju mums visiem vēl pa glāzei, — Troja paziņoja. — Iedzersim, kamēr mans brālītis nav pārvērtis šīs atvadas par . *.

— Pastāsti mums par Smisberiju, Raf, — Fēba steidzīgi iejaucās.

Ebijs neērti sagrozījās, paskatījās uz blakus galdiņu, pie kura tagad sēdēja divi citi pāri, tad uz Fēbu. — Jā, — viņš teica.

— Man ļoti gribētos dzirdēt par baznīcas kariem, — Fēba turpināja.

— Kādu citu reizi, — Rafs teica.

— Citas reizes, iespējams, vispār nebūs, — sacīja Troja.

Viesmīlis nolika uz galda martīni glāzes.

Ebijs atlocīja tīru papīra salveti. — Man patiesi gribas zināt, kā tu esi iecerējis savu baznīcu, Raf. — Mīļā miera labad, vismaz publikas acīs.

— Man nav zīmuļa, — Rafs atrunājās.

— Kāpēc arhitektiem nekad nav zīmuļu? — Fēba pabrīnījās, sameklēja savā somiņā zīmuli un pasniedza Rafam.

Sākās salvetīšu arhitektūra.

Rafs uzmeta aptuvenu baznīcas plānu un perspektīvu.

Ebijs paņēma salveti, ilgi un domīgi skatījās. — Vareni, — viņš beidzot teica. —■ Kā tu konstruēsi to stikla kori?

Rafs paskaidroja. Troja pasniedzās pēc salvetes. — Ai, ārkārtīgi skaists risinājums! — Viņa šķelmīgi paskatījās uz Rafu. —- Pateicīgā draudze pratīsies iecelt tevi par diakonu?

— Diakons Blūms? — Rafs izmeta un pievērsās Ebi-jam. <— Tagad paskatīsimies tavu auditoriju, — viņš teica un sniedza zīmuli Ebijam. Uz Troju viņš centās neskatīties.

Tagad uz salvetes zīmēja Ebijs.

— Es pūlos pierunāt Ebiju, lai viņš sūta projektu uz Jaunanglijas mākslas festivāla konkursu, — Fēba sacīja.

— Vispirms vajag uzbūvēt, — Ebijs iebilda.

Beidzis uzmetumu, Ebijs rādīja to Rafam, un Fēba teica: — Kā tev liekas, Raf? Tas ir Austinus Purus?

Viņi vēl kādu laiku apsprieda auditoriju, tad pasūtīja atkal martīni, atgriezās pie baznīcas, pasūtīja vēlreiz martīni, Rafs izstāstīja par mācītāja Strindžera kampaņu, tad improvizēja satīrisku skeču par mistera Viljama Fosa tipisko ģimenes māju tipiskā ciematā.

— Raf, — Troja nolika glāzi un aizsmēķēja nākamo cigareti, — ja tu ar savu baznīcu nepiedalīsies festivālā, es ar tevi vairs nerunāšu! Kaut gan iespējams, ka tāpat arī vairs nekad nerunāšu.

— Nākošgad, — Rafs teica. — Ap to laiku tu jau runāsi ar dienvidu akcentu. Turienes raganu mednieku un linčotāju bandas būs tev īsti pa zobam.

— Dievs, stāvi man klāt! Es taču netaisos apmesties tur uz mūžīgiem laikiem. Tikai uz mēnesi! Ja paklausās Ebiju, tad, protams, liekas, ka es taisos pārdot savu pirmdzimtību un vispār... Vai nebūtu jauki, ja mēs vēl paspētu ieskatīties Persiešu zālē?

Ebijs palūkojās pulkstenī. — Nav laika, — viņš teica.

Ieskatījās pulkstenī vēlreiz. — Ja mēs vēl gribam paēst vakariņas ...

— Ak, Ebij, kas te grib kādas vakariņas! — Troja teica, pamāja viesmīlim un atkal pasūtīja martīni.

Pensilvānijas stacijā viņi ieradās dažas minūtes pirms vilciena atiešanas.

Mazliet streipuļodami, viņi gāja pa apaļi velvēto eju

pie eskalatora, kas veda lejā uz galveno zāli; Ebijs nesa Trojas čemodānu un cepuru kārbu.

— Uz romiešu pirtīm! — Rafs nebalsl bļāva, pūlēdamies pārvērst jokā savu izmisumu, un plašā žestā pamāja uz stacijas halli, kas mudžēt mudžēja braucējos, tik sīkos un nenozīmīgos zem šīs monumentālās arēnas stindzinoši augstajiem griestiem. Grūti bija saprast, par kādiem grēkiem to laiku arhitekti sodījuši pilsētu ar šo baismīgo celtni, — un darījuši viņi to no brīva prāta vai bijuši spiesti?

Ebijs izveda viņus pie perona kāpņu vārtiņiem un pasauca nesēju.

Rafs skatījās uz Troju un «Plazas» bāra slavenā džina spārnotā aizkustinājumā prātoja, ka Trojas rīcība ir tikai cieņas un apbrīnas vērta: viņa neatkāpjas un neizlokās, viņa vēl atrod Vinsā Koulā kādu cilvēcības graudu, jo savs cilvēcības grauds taču ir pat viszemāk grimušā neģēlī, joprojām gatava dot viņam iespēju laboties un lepnā, nesatricināmā pacietībā nes savas nelaimīgās laulības krustu...

Bet viņai jau nebija ne jausmas par Rafa jūtām kā agrāk, tā tagad. Un skaidrs, kāpēc nebija. Lai kas viņš Trojai būtu — suns vai klauns, sīka rotas lieta vai pat visu labo īpašību kalngals —, mīlētāja kārtā Troja viņu nepacels.

Neskaitāmo kāju šļūkāšana, papēžu klaudzieni pa marmora grīdu un skaļruņa brēcieni sāpīgi jaucās Rafa domās.

Atvadu brīdis bija pienācis. Troja pacēla acis uz Fēbu. — Vēliet man laimi, cienītā kundze! — un sirsnīgi viņu noskūpstīja.

— No visas sirds, — Fēba klusi atsaucās.

— Paliec sveiks, mīļum, — Troja apskāva Ebiju, — un, lūdzu, nebēdājies!

— Vai tu nevari vēl pārdomāt? — Ebijs atkal atsāka.

Bet viņa jau neklausījās un noskūpstīja Rafu. — Ko

nu tu darīsi, Raf! Tavs peramais zēns brauc projām... — Viņas platajās acīs vīdēja sāpes.

Ne skaņa nepaspēja izlauzties no viņa aizžņaugtā kakla, kad Troja jau izgāja cauri vārtiem un lejā pa kāpnēm.

Rafs noskatījās viņai pakaļ. Kas notiktu, ja viņš pēkšņi būtu atzinies? Pateicis par mīlestību, ko viņš ar tādu

novēlošanos atklājis savā aizlauztajā un vientulīgi noslēgtajā sirdī?

Ja viņš .,,

Bet viņš jau ne īsāko atvadu vārdu nebija spējis pateikt un varēja tikai mēmi nolūkoties, cik taisni un lepni trauslais, rūtainā kostīmā tērptais augumiņš slīd lejā pa perona kāpnēm.

Tad viņš, Ebijs un Fēba lēni griezās apakaļ, maza bēdu nomākta procesija, cauri trokšņainā pūlī ņudzošai hallei uz eskalatoru ...

Rūgtā nožēlā Rafs šaustīja sevi, ka būtībā zaudējis Troju jau citā stacijā pirms trim gadiem Ņūheivenā, kad pirmo reizi viņu ieraudzīja, bet izrādījās par aklu, lai redzētu, kad epizode ar mazo nēģerzēnu vilcienā viņu tikai kaitināja un viņam nenāca pat prātā, ka Trojas rīcībā nav bijis nekā uzspēlēta vai frivola.

Sudrabotās kāpnes bija uznesušas viņus gandrīz pašā augšā, kad spējš, nevaldāms (trīs gadus briedis!) impulss sagrāba viņu.

— Pagaidi mani, — viņš pateica vai varbūt pat uzkliedza Ebijam, kas stāvēja pakāpienu augstāk, apsviedās un metās lejā pa augšup slīdošām kāpnēm lauzdamies, brāzdams, līkumodams starp manekenu nekustībā sastingušajiem stāvētājiem, rupji un mežonīgi lēkdams pa pakāpieniem garām.

(Troja un jāvārdi miertiesneša kabinetā, un viņas šķelmīgā izlēciena satriektais, svētulīgais likuma kalps.)

Skriešus pa galvenās zāles marmora grīdu, līkumu līkumiem cauri drūzmai, garām uniformētajam kontrolierim pie perona vārtiņiem, lēkšus lejā pa kāpnēm uz miklā perona ...

(Troja — viņu apsteigusi — pirmā metas uzbrukumā Milvina projektam, ķīniešu zīda jaciņa saslējusies pār augsto grūtnieces vēderu, sašutumā drebošā balss, Mil-vinu no mājas izraidot.)

Aizelsies viņš apstājās, nezinādams, kurš no abiem vilcieniem ir īstais, bet tad sadzirdēja saucienu: — Iekāpt! — un metās uz garo sastāvu pa labi, skrēja, drudžaini ielūkodamies katrā vagonu rindas logā.

(Slapjā sniega aizvilktais tālais un bīstamais ce|š uz Ņūheivenas slimnīcu un Troja — vai pa īstam, vai viņu mierinādama, — tik mierīga un jautra, it kā gaišā svētdienas rītā pavizināties izbraukusi.)

Nupat viņš skrēja pārāk ātri, tā varēja paskriet viņai garām, Rafs palēnināja soli, jau ielūkodamies skrēja līdz garā betona perona galam.

(Trojas dzemdību mokās saspringusī seja.)

Bet nu jau, spalgi aizklinkstēdamās, durvju rinda cirtās ciet, vilciens nodrebēja, rāvās uz priekšu.,.

(Trojas svelotais nicinājums par viņa gļēvo savas pārliecības nodošanu, sāpinoties ar tādu Marionu Mak-braidu.)

Vilciens jau ritēja pretī blāvās gaismas aplim tuneļa galā, pretī tumšajām debesīm pār Ņūdžersijas purviem... . (Sarkanās piedurknes pieskāriens vēju pātagotā krasta kraujā.)

Nu viņš skrēja atpakaļ, pretējā virzienā, grūstīdams tumšos stāvus savā ceļā, katrā logā izmisīgi meklēdams viņas seju un skaidri zinot, ka neieraudzīs, un tomēr skrēja, apstājās, skrēja atkal pret katru prāta iebildumu kurlā apsēstībā, kas pārņēma viņu kritiskos dzīves brīžos.

Beidzot viņš apstājās. Pēdējā vagona sarkanā uguntiņa kļuva arvien mazāka, un arī vilciens vairs gandrīz nebija saredzams — tumša ēna pret nakts debesīm.

Ebijs un Fēba gaidīja viņu augšā pie grāmatu kioska; ieraudzījis viņus, Rafs gandrīz vai pagriezās atpakaļ — Ebija garā, sārtenā seja ar dižciltīgo degunu un stūrgalvīgo zodu bija sabozusies tādā neiecietībā, acis zvēroja tādā nosodījumā, ka ne Rafs pats nevarētu sevi tā nosodīt.

Un Ebijs jautāja: — Ko tam vajadzētu- nozīmēt, Raf?

Un Rafs, vēl gluži bez elpas, savā izmisumā izgrūda pašu dumjāko atbildi pa visiem trīsdesmit diviem mūža gadiem. — Es kaut ko aizmirsu, — viņš teica.

41

Tas nāca kā zibens no skaidrām debesīm — nekādu tenku vai mājienu, kas vēstītu nodevību.

Nāca zaļi sakuplojušā pavasara dienā, kad uz Rafa biroja sliekšņa parādījās mācītājs Strindžers ar gluži slepkavīgu ziņu.

Darbs pie baznīcas uz vietas pārtraucams, Rafa gandrīz jau pilnīgi pabeigtie rasējumi liekami pie malas.

Frenklins Deiviss, galvenais ziedotājs, kas tikai uz pašām beigām negribīgi pārgājis Rafa sabiedroto nometnē, tagad apsviedis kažoku uz otru pusi, kļuvis par niknāko ienaidnieku un atteicies dot solītos trīsdesmit piecus tūkstošus, «līdz kamēr nebūs pierādīta paredzētās celtnes stabilitāte», Kens Strindžers lasīja no memoranda, ko turēja rokā.

— Kas pierādīts? — Rafs pacēla acis no rasējamā dēļa un ieskatījās Strindžerā.

Pazīstamā, dzīvespriecīgā seja tumša, saspringta.

— Viņš konsultējies ar inženieri, kādu savu draugu no Vesthartfordas, rādījis viņam zīmējumus, — Kens Strindžers stāstīja, — viņi pārrakuši visus celtniecības noteikumus un apgalvo, ka tas neesot reāli *.,

— Kas neesot reāli? — Rafs jautāja.

Strindžers pasniedza viņam memorandu, ko bija iesniedzis Deiviss.

Rafs lasīja, pārlasīja, pūlējās savaldīties, bet velti. Paķēra sliedi un no visa spēka cirta pa zīmējumu kaudzi иг dēļa. — Kā viņi vispār uzdrīkstas muldēt tādas blēņas?

— Es nezinu. — Kena Strindžerā gaišās, zilās acis stingā neizpratnē raudzījās uz dzelzs kāpņu spirāli biroja galā. Tad viņš atkal spēja paskatīties uz Rafu un teica:

— Tas viss skan ļoti iespaidīgi, vai ne? Par visām tām kompresijām, spriegumiem un ārējiem spiedieniem.

— Velns viņus rāvis! — kliedza Rafs. — Baznīcas pamatu mūri taču būs celti ar tādu aprēķinu, lai konstrukcija izturētu jebkuru slodzi un spriegumu! Turklāt es pielietošu arī sprieguma troses.

— Laikam tāpēc, ka konstrukcija izskatās tik viegla, — minēja mācītājs.

— Tai arī jāizskatās vieglai! — Rafs atspēkoja. — Bet no malas neredzamā celtnes pamata biezums un forma izveidoti tā, lai visu smagumu turētu pamati.

Kens Strindžers paberzēja skūto zodu. — Skatīsimies patiesībai acīs, Raf! Viņi domā, ka sienas esot pārāk augstas un stāvas un ka to balsti nekādi nevarēšot izturēt ārējo spiedienu, tie liekšoties un lūzīšot. Leimans Orrs nupat man zvanīja, viņš ir mūsu pusē, bet pašreizējā situācijā arī viņš iesaka atturēties.

Nespēdams to visu aptvert, Rafs nikni pielēca kājās un sāka drudžaini staigāt pa plašo biroju. — Kur ir šis tā saucamais inženieris?

Kens tikai pašūpoja galvu. — Padomā labāk — ko mēs lai darām? Ko tu vari ieteikt, Raf? Un vai vispār mēs kaut ko varam iesākt? — Jaunais mācītājs, kas nevienai sakāvei nebija ļāvis sevi salauzt, pirmo reizi izskatījās apjucis un bezpalīdzīgs. Viņš sāpīgi teica: — Lielisks arguments skeptiķim, vai ne? Ja dievs tas kungs nestāv klāt arhitektam, viņa baznīcas cēlējam, kam tad,., — Strindžers nepabeidza.

Rafs atgriezās pie rasējamā dēļa un mēmi noskatījās uz zīmējumu kaudzi — divas nedēļas viņš dienām un naktīm bija pie tiem strādājis. — Es nezinu, Ken. — Mehāniski savāca kopā zīmējumu loksnes, aiznesa uz sienas skapi un salika tukšā, platā atvilktnē. Tad spēji apsviedās. — Varbūt tikai... Izeja ir, Ken! Bet viena vienīga!

— Kāda? — Jau it kā lūguma pieskaņa bija mācītāja balsij.

— Vai viņi piekritīs eksperimentam?

— Kādā nozīmē?

— Pārbaudījums praksē, — Rafs atbildēja. — Uzceļam vienu pamata un sienas sekciju un pārbaudām uz,..

— Vai tas nebūs pārāk dārgi?

— Vari neuztraukties. Es maksāšu! — Rafs paziņoja.

— To nu gan ne, Rafl Tu jau tāpat no mūsu baznīcas neko nenopelnīsi.

— Velns ar visu peļņu, — Rafs attrauca. — Galvenais — panāc, lai viņi piekristu pārbaudei!

Kad mācītājs beidzot aizgāja, viņi jau bija vienojušies, ka Strindžers griezīsies pie Deivisa un padomes ar jauno priekšlikumu un mēģinās izdabūt atļauju.

Palicis viens, Rafs aizsmēķēja cigareti, un biroja plašums jau atkal kļuva par niknas staigāšanas arēnu. Taču staigāšana viņu nenomierināja, taisni otrādi. Viņš joprojām nespēja aptvert un noticēt, ka baznīca, viņa reputācijas un tālākās dzīves pamats, tik nodevīgi atņemta...

Un atkal gaidīšana, uzspiesta bezdarbība un tās pašas moku pilnās domas par viņu, ko pēdējās nedēļās tikai darba kaislīgā apsēstība ļāvusi kaut cik atvairīt.

Beidzot izmēģinājumu atļāva, Rafs sāka tam gatavoties tikpat karstā pārliecībā par uzvaru, cik karstā pārliecībā kārnais, plikpaurainais Frenklins Deiviss un viņa

padomdevējs inženieris Stjuarts Fosters gaidīja eksperi-menta izgāšanos.

Bez tam vēl eksperiments notika uz Rafa rēķina. Visi materiāli. Darbs: 1,25 dolāri stundā palīgstrādniekam, 2,75 dolāri stundā mūrniekam, 2,00 dolāri stundā mūrnieka palīgam, 2,75 dolāri stundā namdarim un 10 dolāri stundā par ekskavatoru.

Nedēja pagāja, sekciju cejot, vēl nedēļa, gaidot, kamēr sacietēs betons.

Izmēģinājums bija nolikts uz trešdienas pēcpusdienu. Piecas minūtes pirms Rafa iziešanas no biroja iešķindē-jās telefons — no Tauntonas zvanīja Ebijs, un Rafs, vēl viņa balsi nedzirdējis, zināja, ka noticis kaut kas ārkārtējs, ja taupīgais Ebijs atļāvies tālsarunu.

— Raf, man ar tevi jārunā! Vari atbraukt?

— Kad?

— Ja iespējams, tūlīt!

— Tūlīt?

— Vai tu tiešam nevari kaut kā izkārtoties?

Rafs pastāstīja par izmēģinājumu, kas nolikts uz pus-trijiem.

— Troja pārbrauca, — Ebijs teica.

Rafam aizkrita balss. — Viņa ir atgriezusies?

— Šodien, — Ebijs atbildēja.

— Ar Vinsu?

— Nē, — teica Ebijs. — Tur noticis kaut kas briesmīgs. Viņa neko daudz nestāstīja, tu pats sapratīsi, ka pret mani viņa ieņēmusi aizsardzības pozīciju, bet starp viņiem, liekas, viss ir cauri.

Rafs klausījās, atspiedies pret rasējamo dēli — tik spējš nespēks viņu bija pārņēmis.

— Es nopratu, ka Vinss gribējis laist darbā viņas pievilcību, — Ebijs runāja tālāk. — Tas Bensons Cārnijs tur radījis veselu impēriju, viņš pats karalis, citi viņa vasaļi, un Trojai riebies skatīties, kā Vinsam jāluncinās Cārnija priekšā un kā Vinss gaidījis, ka arī viņa to darīs. Troja stāstīja par šo ērmīgo, mazo pasaulīti, kas griežas ap Cārniju un viņa pielīdējiem, neviens nedrīkst pa vakariem ne soli izkustēt no mājas, lai nepalaistu garām dieva tā kunga Cārnija zvanu, un dara visu, lai iekļūtu izredzēto lokā, kas drīkst viņu saukt par Bendžiju. Un Vinss, uz šiem augstumiem dzīdamies, par pakāpienu domājis izmantot Trojas šarmu, uz ko viņa ne varējusi, ne

gribējusi ielaisties. Vēl vairāk — viņa pratušies Cārniju aizvainot ar kādu visai indīgu piezīmi. Vārdu sakot, viņai vairs nav ne mazāko ilūziju. Viņa ir par lepnu, lai to atzītu, īpaši jau tāpēc, ka es viņu tiku brīdinājis, bet...

Rafs viņu pārtrauca: — Kur viņa ir? Mājās?

— Tāpēc jau es zvanu, — Ebijs atbildēja. <—> Paklau, Raf, tev varbūt nepatiks, ka es to izdarīju...

— Ko izdarīji?

— Man nevajadzēja to darīt, bet es citādi nevarēju, —* Ebijs lēni, ar pūlēm izspieda katru vārdu. — Es zinu, kas viņai padomā, Raf. Viņa atbrauca ar Lailu Keizu. Keizs sagaidīja viņu Ņujorkā un vedīs uz Bostonu. Viņa grib apraudzīt bērnu un tad stāsies darbā ...

— Darbā?

— Jā, pie Keiza, lai palīdzētu viņam tikt Kongresā. Rudenī būs vēlēšanas.

Rafs klausījās, nepacietības un naida plosīts, — taisni tagad viņam uzspieduši šo izmēģinājumu! Ar savām rokām viņš nožņaugs nekrietno vīreli, kas to uzspiedal

— Saproti mani pareizi, Raf, es nekad nebūtu Trojai to teicis, ja ..,

— Ko tad?

— Raf, es biju spiests, — Ebijs sacīja. — Es vienkārši nespēju to pieļaut. Vārdu sakot, es viņai pastāstīju, kā tu skrēji pakaļ vilcienam un vispār...

— Dieva dēļ, Ebij! — Tad: — Un ko viņa teica?

— Redzi...

— Skaidri un gaiši! — Rafs dzirdēja, ka sācis kliegt.

— Godīgi sakpt, nezinu, Raf. Viņa bija kā apdullināta. Tad viņa sāka kaut ko nesakarīgi runāt — apmēram tā, ka viņa man neticot, ka es to visu esot izdomājis, lai tikai atturētu viņu no Keiza. — Ebijs sāpīgi apklusa, un šis klusums runāja skaidrāk par vārdiem. — Viņš ir sīks blēdis. Bet Troja, protams, saskata viņā apspiestās darba-tautas pestītāju. Man jau gribētos, lai tā būtu.

— Man gan negribētos, — rūgti iebilda Rafs.

— Es tikai’gribēju teikt, — Ebijs turpināja, — ka pašlaik viņš ir dienas varonis un ka Bostonā dažs labs ņem viņu nopietni, bet viņam nospļauties uz darbatautu un uz visu, izņemot Lailu Keizu. Viņa vienīgais mērķis ir iekļūt Kongresā, dabūt balsis. Es varētu Troju nogalināt!

— Ja es dotos ceļā, tiklīdz ...

—* Viņa jau četros brauc projām, Raf.

— Četros? Ak dievs, Ebij, es nekādi nepaspēšu! Taisni šodien ...

— Raf, es gribu, lai tu saproti, ka es nebūtu tev neko stāstījis, ja nezinātu, ka citādi tu ...

— Es braukšu uz Bostonu un .,.

— Tad? — Ebijs iesprauda.

— Vienīgais, ko es varu darīt... — Rafs aprāvās. Vē« rās biroja durvis. Ienāca Kens Strindžers.

— Kas noticis? — mācītājs jautāja, kad Rafs bija nolicis klausuli.

Rafs naidīgi izgrūda: —< Es viņu gabalos saplēstu, to kuņas izdzemu!

Mācītājs iepleta acis. — Kuru?

— Keizu! Tas ir, Deivisu! — Rafs ierēcās. — Ejam, Ken! Piedod! — Viņš uzvilka svārkus, aizslēdza biroju un brauca līdzi Kenam uz pilsētu, uz baznīcas būvlaukumu parka ziemeļu galā.

— Atkal kādas nepatikšanas, Raf? — Kens Strindžers jautāja.

— Citreiz, Ken! Vispirms jātiek galā ar šīm! — Rafs bezcerīgi pacēla acis uz pulksteni rātsnama tornī.

— Mēs tad nu būtu salasījušies, mister Blūm. — Stjuarts Fosters, konsultējošais inženieris, atieza smaidā zelta zobus.

Rafs tūlīt redzēja, ka miermīlīgos nolūkos te neviens nav nācis.

Tenkas Smisberijā izplatījās zibenīgi. Jau labu laiku pirms izmēģinājuma ap būvlaukumu sāka lasīties pūlis, un ap trijiem pilsētiņas vienīgajam — par Doku dēvētam — policistam, sirmam, labsirdīgam vīram nevīžīgā formas tērpā, jau vajadzēja apvilkt laukumu ar virvi un atturēt ziņkārīgo pilsētnieku lavīnu.

Rafs redzēja padomi pilnā sastāvā, redzēja sīko misteru Frenklinu Deivisu ņiprām putna ačelēm pētām konstrukciju no visām pusēm, redzēja pilsētas valdes priekšsēdētāju un bankas ierēdņus. Un dažus tirgotājus, kas pat bija slēguši savus veikalus, lai noskatītos šajā izrādē.

Izrādē. Drīzāk jau vēršu cīņā, nodomāja Rafs, kurā ik skatītājs slepenā asinskāre gaida nāves cirtienu, gaida, lai betona pamats plīst vai sabrūk ...

Rafs stāvēja būvlaukumā, Kenets Strindžers viņam blakus — ar mugurām pret skatītājiem. Tad kopā ar inže-

nieri pēdējo reizi pārbaudīja, vai viss gatavs izmēģinājumam.

Laukumā slējās vienas baznīcas sekcijas precīza kopija, tā bija uzslieta un nostiprināta virs parieta tādā pašā leņķī, kādā vajadzēja pacelties baznīcas sienai. Tikai tērauda sijas Rafs bija aizstājis ar koka konteineriem. Konteinerus piebērs ar iepriekš nosvērtām akmeņu kravām, lai panāktu ekvivalentu slodzi. Piepildot ar akmeņiem vispirms vienu pusi, tad otru, varēs pārbaudīt vēja spiediena slodzi uz pamatu un kapitālo sienu.

Šī ar laukakmeņiem apšūtā betona siena bija celta pēc Rafa rasējumiem un specifikācijām. Graciozi sašaurinādamās, tā slējās pār pamatu — atsegtu, lai būtu redzami ķīļveidīgie betona kontrforsi.

Mašīnists sēdēja pie vadības pults un mierīgi gaidīja signālu celt no kaudzes akmeņus un bērt konteineros.

Rafs atgriezās uz ietves, inženieris devās pie padomes vīriem, kuru pulciņā stāvēja misters Frenklins Deiviss.

Izšķirīgais brīdis bija klāt. Rafs vēl tikai paziņoja klātesošajiem, ka dos uz katru kvadrātpēdu divreiz lielāku slodzi, nekā to prasa visarhaiskākās celtniecības projektēšanas nolikumi.

Būvlaukumā iestājās saspringts klusums, bet arī tagad Rafam nebija ne mazāko šaubu vai baiļu.

Viņš pamāja ar roku mašīnistam.

Milzīgais kauss pagriezās, iecirtās ar zobiem akmeņu kaudzē, tērauda žokļi saslēdzās, pacēla pilnu kravu (trīs ceturtdaļas kubikjarda), celtnis puslokā parāva kausu atpakaļ un apturēja virs konteinera.

Tad beidzot Rafa nervi saspringa, dūres sažņaudzās, viņš gandrīz vai gribētu lūgt dievu — tik karsti kā vēl nekad savā mūžā; kausa žokļi pavērās, uri akmeņi dārdēdami gāzās konteinerā.

Tad arī beidzot līdz viņa apziņai sāka nonākt skatītāju balsis, aprautas piezīmes, mierīgas un nepielūdzamas kā kora replikas grieķu traģēdijā.

— Runā, ka šis te ērms pēc dažām akmeņu kravām sagāzīšoties kā likts.

— Tā izskatās.

— Jjā ...

— Atceries, kā nogāzās balkons tajā Dienvidtoringto-nas skolā?

—- Būtu vien devuši būvēt Haulijaml

— No šitādas baznīcas tikai turēties tālāki

— Blūms viņam vārdā.

— Re, kur šis stāv!

— Ļauj tik žīdam piesmērēties ...

— Viņš nav vainīgs. Es dzirdēju, ka...

— Tss!

Akmeņu dārdoņa, konteineros gāžoties, izdzēsa visas balsis.

Rafs nenolaida acis no betona kontrforsiem.

Neko viņš vairs nedzirdēja, tikai gaidīja nākamo kravu, līdz pēdējam nervam izjūtot konteinerā birstošo akmeņu smagumu un blakus stāvošā mācītāja satraukumu.

Atkal viena krava, atkal un atkal.

Un slodze uz kvadrātpēdu pieaug un pieaug.

Un betona virsmā ne plaisiņas.

Un atkal viena krava, atkafun atkal.

Un Stjuarts brīdi pa brīdim liek ekskavatoram apstāties un skrien pārbaudīt pamatus, un Frenklins Deiviss viņam līdzi, riskēdams pat nobrāzt gar betonu savu smailo’de-gunteli, asam putna ačelem meklēja pirmo Rafa izgāšanās zīmi.

Un nākošā krava.

Un vēl lielāks spiediens.

— Raf, vai nu nepietiks? — Jaunā mācītāja saspringtā seja spīdēja sīkās sviedru lāsītēs. — Tik baismīgu smagumu taču nekas pasaulē nevar izturēt!

Rafs pakratīja galvu.

Izmēģinājumam noteiktā slodze ‘jau bija pārsniegta, viņš bija uzvarējis, bet gribēja zināt, cik konstrukcija var izturēt vēl. Milzu kauss joprojām slīdēja tukšs uz akmeņu kaudzi un pilns atpakaļ uz konteineriem.

— Raf... — Kens Strindžers ierunājās. — Raf! — Iegrūdis Rafam elkoni sānā, mācītājs pamāja uz labo pusi.

Rafs paskatījās. Viņš redzēja, ka Frenklins Deiviss un konsultējošais inženieris klusi un neuzkrītoši kopjas projām, steidzīgi virzīdamies caur pūli, un viņu mēmā bēgšana skaidrāk par skaidru liecināja, ka Rafs uzvarējis.

Viņš^ pamāja mašīnistam, ka pietiek, tad ar Kenetu Strindžeru un Leimaņu Orru gāja pie pamatiem un rūpīgi tos apskatīja — tikai tagad betonā parādījās viena vie* nīga sīka plaisiņa.

Rafs atlieca muguru, viņa kakls un plauksta bija slapji no sviedriem, dziļi zem acu āboliem pulsēja skaudra sāpe, viņš dzirdēja, ka pūlī kāds skaļi sasita plaukstas un sāka aplaudēt, tad arī citi, aplausi uzbangoja, pamazām noplaka, pūlis izklīda, un atkal bija miers un klusums.

Un Kens Strindžers karstā pateicībā un atvieglojumā paspieda viņa roku. ,

Un tad viņš redzēja nedroša smaida rievas ievelkamies Leimana Orra lielajā, šķautnainajā sejā. Rafs gaidīja, ka viņu apsveiks ar uzvaru. Bet viņam gan vajadzētu zināt, ka’ pat šīsdienas nepārprotamais triumfs neliks dzimuša, auguša smisberieša cietajai galvai atteikties no savas piesardzības un apdoma. — Var jau būt, ka mēs šito baznīcu kādreiz uzceļam arī, — viņš teica.

42

Vēl ceļā uz Bostonu, ne mirkli pēc izmēģinājuma Smis-berijā neuzkavējies, ar milzīgas nervu piepūles smagumu katrā muskuļu šķiedrā — Rafs kā no malas brīnījās, ko viņš te tagad dara vai rauga darīt: trīs gadus garā bēgšana no Trojas beigusies ar šo izmisīgo, novēloto pakaļdzīšanos.

Atmetis ar roku visam, arī savam darbam, viņš trieca mašīnu ātrumā, kādu vien no tās varēja izspiest, lai nokļūtu Bostonā pirmais, sagaidītu Troju. Uz austrumiem cauri Grenbijai un Vindzorai, pa SV 5. autoceļu gar Ko-nektikutas upes ielejas plašo, smaragdzaļo paklāju uz Springfīldu, tad Vorčesteru un tālāk pa Mauntobēra ielu cauri Kembridžai.

Aiz Kembridžas viņš bija spiests piebremzēt — pa priekšu drebelīgi vilkās dzeltens autobuss. Salasījis reklāmas saukli uz šī līķratu pakaļpuses, Rafs pēkšņi iesmējās. Gandrīz vai kā dzēruma smieklus, ko uzrāva visos kaulos smeldzošais nogurums, uzvaras prieks un melnās nojautas vienlaikus. Viņš brauca aiz autobusa, uzjautrinādamies par saukli, kas varēja būt dzimis tikai Kembridžas nostūrī: «Kas nav muļķis, brauc ar autobusu!»

Viņš atcerējās Bostonu no kara laiku garās ziemas, kā vispār atcerējās pilsētas, kurās dienējis, tikai Bostona un vēl Sanfrancisko viņa atmiņā bija iegriezušās spilgtāk un taustāmāk.

Bostonā viņš iebrauca sešos vakarā, pašā sastrēgum-stundas biezumā. Viņš lēsa, ka Troja nevar ierasties agrāk par pusseptiņiem. Gliemeža ātrumā viņa mašīna vilkās garām "'pilsētas parka raženajam zaļumam. Rafs atcerējās šo parku un kokus, katru ar botāniskā nosaukuma plāksnīti.

Beidzot ari Kommonvelsas avēnija. Viņam vajadzēja pabraukt divus kvartālus mājai garām, līdz atradās vieta, kur atstāt mašīnu. Un nākt kājām atpakaļ. Pēc viņa trauk-smīgajiem, apņēmības pilnajiem soļiem varētu spriest, ka viņš zina, ko darīs un teiks, ceļamērķi sasniedzis, kad parādīsies Troja un ieraudzīs viņu gaidām Ostinu mājā. Bet viņš zināja tikai to, ka jātiek pie skaidrākas atbildes, nekā izdevies Ebijam. Un cerēja, ka vismaz Lails Keizs tobrīd nebūs viņai blakus.

Viņa priekšā slējās Ostinu nams, stalta četrstāvu māja nojumsi sarkaniem ķieģeļiem, kuru pierakstīja Bulfinčam, otrā stāva margotie balkoni un ceriņkrāsas flīzīšu apšuvums patiesi bija Bulfinča garā — šis gars bija licis Ebijam bēgt un, dabiski, patverties Mīsa van der Roes tīrajā ģeometrijā.

Mijkrēslī Ostinu savrupnams ar karaļa Džordža stilā noapaļotajam durvīm un smalko, korintisko portiku likās grimstam cildenās domās. (Ne salīdzināt ar dzelteno ķieģeļu namiņu Segino, kam nebija ar ko lepoties, ja nu vienīgi ar bezgalīgo mīlestību, kas plauka tā sienās.)

Noru, drukno, melni tērpto sievu ar īrietes acīm, viņš pazina uzreiz, tāpat kā tikai no dzirdēšanas vien bija ar pirmo acu skatienu pazinis Troju. Vai vismaz domāja, ka pazinis.

Nora lūdza pagaidīt, tad atgriezās un uzveda viņu pa kāpnēm trešā stāva viesistabā. Tā vēl bija tukša, Rats cerēja, ka misters Ostins būs izgājis un viņam pretī iznāks misis Ostina.

Taču nē, pēc mirkļa viņa priekšā nostājās vecais Ostins pats ar savām garajām kājām, garo degunu un aso zodu, tērpies tumši pelēkā uzvalkā, ar zelta pulksteņķēdi pār vesti.

Rafs iedomājās, cik ledainā pieklājībā sastingtu mistera Ostina seja, cik trīcošu roku vecais kungs ielietu sev viskiju, ja viņš tagad skaidri un gaiši pateiktu, kāpēc ieradies, un ar pūlēm apspieda histēriski skaļu, aizskarošu smieklu.

— Man vajadzētu satikt Troju, mister Ostin. Esmu ieradies par agru. Nedomāju, ka viņa parādīsies pirms...

— Piesēdiet, lūdzu! Varbūt vēlaties kādu glāzi viskija? — Viņš uzmeta Rafam vērīgu aci. — Jā, izskatās, ka vēlaties.

— Paldies! — Rafs mēģināja noslēpt aiz smaida arvien pieaugošo nervozitāti.

Pēc mirkļa Nora ienesa sudraba paplāti ar glāzēm un karafēm. Misters Ostins ielēja divus viskijus ar ūdeni.

Un Rafs neteica ne vārda, sēdēja un gaidīja šajā skaistajā, neviesmīlīgajā istabā ar tumšām sienām un respektablām īsta mahagonija un riekstkoka mēbelēm vēl no astoņpadsmitā gadsimta, daiļi veidotu kamīnu un Gilberta Stjuarta gleznu virs tā.

Misters Ostins pasniedza glāzi un atlaidās ar damasku pārvilktā čipendeila krēslā iepretim zvilnim, uz kura sēdēja Rafs.

— Baidos, ka jūs Troju nesagaidīsiet, — misters Ostins beidzot pateica.

— Jūs to droši zināt, mister Ostin? Ebijs teica, ka viņa šopēcpusdien izbraukusi no Tauntonas, — Rafs neveikli iebilda.

— Jā. Viņa zvanīja misis Ostinai un teica, ka būšot vai nu ļoti vēlu, vai pat rīt no rīta.

— No rīta? — Ja viņa pēcpusdienā izbraukusi ar Lailu Keizu, Rafs prātoja, kas gan, pie visiem velniem, pa šo laiku noticis?

— Vai kaut kas steidzīgs, Raf? — jautāja misters Ostins.

— Nē, — Rafs dzirdēja savu balsi un steidzīgi piemetināja: — Kā klājas misis Ostinai? Un mazajai?

— Mazā sveika un vesela. Misis Ostina patlaban ir bērnistabā: — Viņš paklusēja. — Viņa būs ļoti sarūgtināta, ka nav jūs sastapusi.

Ārkārtīgi laipns mājiens. Rafs izdzēra savu glāzi un piecēlās.

Bet misters Ostins jautāja, vai viņš nevēloties vēl vienu. Rafs atteicās. Misters Ostins pavadīja viņu lejā pa kāpnēm un apvaicājās par viņa praksi. Viņš likās nedaudz pārsteigts, kad Rafs pastāstīja par baznīcu. Pie durvīm viņš teica: — Varbūt kaut ko pateikt Trojai? Es labprāt ...

— Nē, neko, — Rafs attrauca.

Atkal misters Ostins vērīgi uz viņu paskatījās. Un atkal bija redzams, ka pretēji savai sievai viņš joprojām uzlūko Rafu ar pieklājīgu neizpratni. Bija redzams, ka viņš dzīvi atceras, ko visu Troja kāzu vakarā sastāstīja 'viņam par Morisu Blūmu, un prāto, ka visi šie stāsti gan bijuši apbrīnas vērti, tomēr ne tik lielā mērā kā dīvainais apstāklis, ka šī Morisa Blūma dēls ir Debijas krusttēvs vai Ebija partneris un līgavaiņa brālis un tagad stāv Ostinu namā, varbūt pat klusībā smīnēdams par tā greznību, un nezin kāpēc gaida Ostinu meitu. Jā, tas ir patiešām dīvaini, bet tadas lietas tagad notiek visur, diemžēl arī Bostonā. Bet kāpēc tam jānotiek taisni viņa mājā, pat viņa ģimenē?

Rafs aizgāja. Pārāk strupi, nepieklājīgi, lai ātrāk tiktu projām. Bet uz kurieni?

Kāda jēga viņa steigai? Kur tagad ir Troja, un ko, pie velna, viņa dara ar Lailu Keizu, Kongresa locekli Keizu? Augsti godāto Kongresa locekli no Masačūsetsas!

Tikai neskriet vēl projām no Bostonas! Viņš brauca cauri pilsētai uz «Austeri», no dienesta laikiem pazīstamu restorāniņu. Viņš iegāja draudzīgi siltajā, kuģim līdzīgajā telpa, iekārtojās kādā no baltajām kabīnēm, paēda sautētus gliemežus un izdzēra četrus kausus alus.

Viņš zināja, ka tas ir muļķīgi, tomēr astoņos piezvanīja uz Ostinu māju. Nē, Nora atbildēja, Troja vēl nav atgriezusies.

Rafs izdzēra vēl vienu kausu alus, samaksāja*rēķinu un gāja. Labu laiku staigāja apkārt Faneilhallei, brīžiem paceldams acis uz burvīgo sienāzi vējrāža smailes galā, pagrozījās ap slēgtajiem puķu un augļu kioskiem.

Viņš pagaidīja līdz deviņiem un piezvanīja vēlreiz.

Viņš zināja, ka šā vai tā nevar palikt Bostonā visu nakti un gaidīt līdz rītam. Viņš bija noguris un ne uz ko vairs necerēja. Viņš sēdās pie stūres un devās tālajā atpakaļceļā uz dienvidiem. Nakts debesis zvēroja zvaigznēs.

Bija pusnakts, kad viņš nonāca Smisberijas apvidū un tālumā aizplūstošo pakalnu līganie viļņi staroja mēness gaismā.

Piebraucis pie sava biroja — tikpat tumša kā apkārtējie nami, viņš saguma pie stūres; nebija spēka piecelties pēc šīs smagās, vai veselu gadsimtu garās dienas.

Līdz kamēr ieraudzīja vai šķitās ieraudzījis kādu ēnu sakustamies pie okera dzeltenajām durvīm.

Ko jel sacīja Lails Keizs tur, netālu no Farmmgtonas, pie Eivonas «Smēdes» pusdienu galda, kad viņa strupi un nepieklājīgi atvainojās, pielēca kājās un metās zvanīt uz Bostonu?

Troja sāka atcerēties, jo Laila Keiza domas viņu vienmēr aizrāva, viņa bija klausījusies un skatījusies uz šo enerģijā^ sprēgājošo cilvēku, kas viņai, Trojai Ostinai Koulai (ļau sen un līdz galam sapratušai, kas ir Vinsents, un tomēr nespējīgai sevi attaisnot, jo vajadzēja taču saņemties, nenolaist rokas, cīnīties, uzvest Vinsu uz pareiza ceļa, nevis gļēvi pieļaut, ka Vinss sabradā zem kājām viņas lepnumu un pamet vientuļu, nemīlamu, nevajadzīgu), lika aizmirst savu sakāvi un atkal justies kā nule no Red-klifa koledžas līksmi izspurgušai meitenei, gatavai apkampt visu pasauli un dāvāt tai savus spēkus un labo gribu ...

Vai tikai ievainotas sirds jūtīgumā viņa tur Eivonā bija kā apburta klausījusies, ko runā šis vīrs, kas savos trīsdesmit četros gados grasījās ar cīņu ielauzties Kongresā un tāpēc nedzēra vis ar viņu martīni, bet tomātu sulu? — Pat to, ko es ēdu un dzeru, var izmantot pret mani, — Lails bija teicis. — Nākošajā rudenī jebkurš no tiem republikāņu āmurgalvām drīkstētu apvainot mani žūpībā. Bet tomātu sulai pie labākās gribas neviens nevar piesieties.

Un tad, pieliecies tuvāk un Trojas locītavu cietā plaukstā sažņaudzis, turpināja: — Zināt, Troja, es likšu lietā visu, ko jūs man izstāstījāt par industrijas aizplūšanu uz Rietumvirdžīniju. Ar Tafta-Hārtlija likumu nepietiek. Pliks aizliegums neko nedod, vajag parādīt cilvēkiem citas — labākas iespējas. Savos konkrētajos priekšlikumos es vadīšos no tā, kas notiek ar Jaunanglijas rūpniecību. Pagaidiet vien un paskatieties, ko es darīšu! Es uzraušu tos vecos āpšus no jau divsimt gadu garā miega!

Bet taisni šīs aizrautīgās runas laikā Trojas domas dīvainā kārtā atgriezās pie tā, ko Ebijs viņai šorīt teica par Rafu. Vārdi, kas strīda karstumā viņu tikai saniknoja, beidzot ieguva jaunu jēgu, nonāca līdz viņas apziņai. Varbūt viņa nenoticēja Ebijam tāpēc, ka zaudējusi-ticību sev, ka viņai vairs nebija ne pašpaļāvības, ne drosmes?

Un kā lai viņa būtu noticējusi?

Jau pašā sākumā viņai vajadzēja atteikties no domām par Rafu; un kura gan cita pēc tādiem rungas sitieniem

nebūtu atteikusies? Lai tos izturētu, vajadzēja būt gluži bez nerviem vai ar degunradža ādu dzimušai. Atlika vienīgi aprakt atstumto mīlestību, savākt ievainotā lepnuma paliekas un pazemīgi pieņemt to, ko dzīve deva. Vinsentu un tad Deboru cerībā, ka viņas pirmais, burvīgais bērns dos laimi un piepildījumu, no kura viņa bija spiesta atteikties. Vai pateicīgi pieķerties kaut vai šim pamatu grāvējam Lailam Keizam. Vienalga, kam, lai tikai nedomātu par sevi.

Lai kādā vārdā sauktu jūtas, kas plosīja Troju, Laila Keiza politiskajā daiļrunībā klausoties, tās nebija pārvaramas. Un Troja nosprieda, ka triecieni viņai nav nekas jauns. Un_, ka satikties ar Rafu, ieskatīties viņa sejā, lai tad arī tā būtu viņas pēdējā uzmācība, jā, pat jautāt skaidri un gaiši, nebūs briesmīgāk par visu, ko viņa jau pārcietusi...

Un Troja lika Lailam Keizam vest viņu atpakaļ, izkāpa no mašīnas ar visu čemodānu un cepuru kārbu un pameta apstulbušu un mēmu šo vīru, kas nekad pēc vārda nebija kabatā līdis un, ja vajadzīgs, spētu noturēt runu kaut vai zem ūdens.

Cik stundu viņa jau te sēdēja kā dumja skuķe vai pēdējā bārene? Ledainā naktī pie Rafa durvīm smēķēdama cigareti pēc cigaretes, lai kaut cik atsildītu nosalušos pirkstus un nezaudētu drosmi.

Vispirms uzplaiksnīja starmešu strēles, tad Troja ieraudzīja pazīstamo, pelēko villisu piebraucam un nobremzējam, ieraudzīja platos plecus sagumstam pār stūri.

Un tad Rafs nāca Trojai pretī, skatīdamies viņā kā rēgā.

Viņa piecēlās, nespēdama pateikt ne vārda, un arī viņš neteica neko, tas bija ilgs klusums. Un, tikai redzēdama, kā viņš pūlas atvērt durvis, kā dreb un šķind atslēgas viņa bezpalīdzīgajās rokās, Troja noticēja, saprata un spēja viņam pieskarties.

43

Gads, kas Rafam sākās ar Trojas atnākšanu, ar laimi redzēt, just un iepazīt viņu, bija gan labu, gan ļaunu notikumu bagāts.

Uzvara, ar kuru sākās baznīcas būvdarbu rudens, ziema un pavasaris, pamazām izvērtās rūgtā sakāvē.

Tā nenesa viņam jaunus, nozīmīgus pasūtījumus, taisni otrādi, uzsita Smisberijas vecajā gvardē skepticisma un pretestības vilni. Pilsētnieku bagātais slānis, kas varētu atjauties jaunus namus un celtnes, vienprātīgi viņu boikotēja. Jaunākā paaudze, kas ar interesi, entuziasmu un lepnumu vēroja baznīcas tapšanu, vēl nebija tik turīga, lai kļūtu par viņa klientūru.

Visu to gadu viņš pārtika no honorāra par baznīcas projektu. Tikai nedēļu pēc pamatakmens iemūrēšanas ceremonijas ienāca pasūtījums — ģimenes nams jaunam ķīmijas inženierim Edvardam Hjūingam, kas nesen bija pārcēlies uz dzīvi šajā apvidū.

Tas bija pirmais cerības stariņš melno nepatikšanu bez-galā, kas gāzās pār viņu un piespiestu pat slēgt biroju, ja viņu nebalstītu Trojas tuvums.

Jo, kad baznīcas karkass bija pabeigts un augstā, kailā A formas fasāde izslējās pār mūžveco koku lapotnēm, pilsētiņā uzbangoja sašutums.

Vēstures biedrība atvēzējās pirmajam sitienam, tās priekšsēdētāja Olīvija Džeksone uzrakstīja dzēlīgu uzsaukumu un nopublicēja to Smisberijas «Bitē».

Sākās parakstu vākšana petīcijai, kas prasīja jaunus zonālos likumus, lai aizliegtu pilsētas centrā jaunceltni, kuras projektu nebūtu apstiprinājusi pilsētas valde.

Mēnešiem ilgi «Bite» publicēja gan vētrainas sašutuma vēstules, gan jaunās baznīcas cildinātāju pretrakstus, pie kam protestu bija četrreiz vairāk. Avīzes metiens auga augumā, un Rafa rasējamais dēlis stāvēja tukšs.

Rātsnamā notika trīs atklātas sapulces, lai saliedētu Rafa pretinieku pulkus jaunas petīcijas iesniegšanai, un Rafertija Blūma visos locījumos zaimotais vārds kļuva par kaujas saucienu misis Džeksonei (kuras vīrs ne tikai bija pilsētas lielākā apbedīšanas biroja direktors, bet arī citādā ziņā visai iespaidīga persona), un viņas vadītie karapulki vērsa pilsētnieku uzmanību uz «nopietnajām briesmām», kas viņiem draud.

Misis Džeksone, maza, sirma dāma, kuras sirsnīgo pārliecību pēc Rafa domām, varēja pielīdzināt tikai viņas neizmērojamai tumsonībai, pavēra klausītājiem drūmu pēckara nebūšanu ainu: pilsētas centru līdz nepazīšanai pārvērtušas «baismīgās» tirgotavas, milzu universālveikals

un šis te modernistiskais briesmonis. Nedziedējamas brūces iecirstas «mūsu skaistajam ^parkam un vēsturisko celtņu jaukumam, ko apbrīnot brauc cilvēki no visas Amerikas». Viskarstākās daiļrunības augstumos misis Džek-sone pacēlās savas iznīcinošās runas galavārdos: «Mums atliek vienīgi paskatīties uz šo ķēmīgo, ar prātu neaptveramo baznīcu — ko vispār grēks un zaimošana par baznīcu saukt! — lai saprastu, kas notiks ar mūsu jauko, seno pilsētiņu, ja mēs arī turpmāk tikai noskatīsimies un necelsim ne pirkstu! Par visu vairāk man negribētos izrādīties vecmodīgai vai, kā daži saka, reakcionārai, bet es nevaru aukstasinīgi pieļaut, lai to mazumiņu mūsu slavenās pagātnes un sentēvu mantojuma, kas mums vēl palicis, izkrop]o tā saucamie arhitekti, kas te uzradušies nezin no kurienes un kam nav ne jausmas, ka nepietiek iekļūt vēlētāju sarakstā, lai sauktos par Smisberijas pilsoņiem!»

Rafam vajadzēja to visu paciest un izturēt ne vien savu nedaudzo draugu, tādu kā Kens un Mollija Strindžeri, bet pirmo un galvenokārt Trojas dēļ.

Taču arī pastāvīgs Trojas tuvums viņam bija liegts, to aptumšoja netīkama slepenība.

Jo, dzīvojot un cerot uz praksi, tik mazā pilsētiņā nekādi nebija iespējams — visrnaz šajā rūgtajā periodā — saieties ar precētu sievieti, kaut arī viņa no vīra aizgājusi un oficiāla šķiršanās ievadīta.

Tāpēc Trojai vajadzēja pārcelties uz nelaiķes Izabelas Ostinas Čeizas māju Farmingtonā. Netālu dzīvoja Izabelas māsa, kas palīdzēja pieskatīt mazo Deboru.

Sājos bezdarbības, gaidīšanas un sarūgtinājuma mēnešos Rafa birojs bija tukšs un tīrs — ne rasētāju, ne klientu, ne darba. Bet mazā Debora, kas tagad jau bija pusotra gada veca un sauca Rafu par «Rā», toties nekādu tukšumu nemanīja, viņai birojs šķitās kā atkal un atkal izdibināmu brīnumu pasaule, un lielāko daļu savas ciemošanās laika viņa pavadīja cīniņā ar vīto dzelzs kāpņu augstumiem.

Nedēļu nogales Rafs pavadīja Farmingtonā vai arī viņi visi trīs brauca uz Tauntonu, un tikai šīs nedēļu nogales ar Troju un Deboru deva Rafam spēku izturēt.

Ebijs Tauntonā toties dzīvoja daudz labklājīgāk: uz Galvenās ielas iepretim Trīsvienības bankai slējās Atlantijas krājaizdevu bankas celtne, pilnā sparā tapa Taunto-

nas mākslas un amatu nama karkass. Pēc Ebija projektiem — tāpat Galvenajā ielā — drīz vajadzēja sākties ari divu veikalu un Tauntonas ugunsdzēsēju biedrības nama būvei. Ebijs uzspieda pilsētai savu zīmogu. Sev viņš bija nopircis divdesmit akru lielu apbūves gabalu un patlaban strādāja pie dzīvojamās mājas projekta (pēc tās nakts skicēm, kad Rafs dzēruma atklātībā grūšus iegrūda Ebiju Austiņu Purus periodā).

Bet pats svarīgākais jaunums bija Fēbas grūtniecība, piemās svētkos, kad Rafs ar Troju aizbrauca uz Verten-sonu nama iesvētīšanu, Ebijs, uz Fēbas vēderu rādīdams, iesaucās: — No visām manām konstrukcijām šī ir pati skaistākā!

Tā paša gada maijā «U. S. Architecture» nopublicēja fotogrāfijas ar jauno Braiorvilas pamatskolu Rietumvir-džīnijā. Zemā budžeta ierobežotais Vinsa risinājums bija nenoliedzami spožs. Pēc Rafa domām, tā Vinsam bija pirmā patiesi augstas klases celtne.

Paša Rafa dzīvē, kuras vienīgā bagātība bija Trojas dāsnā mīla, nekas nemainījās uz labu līdz jūnija vidum.

Jo taisni, piecpadsmitā jūnijā notika tas, kas gandarīja viņu par visu un divdesmit četru stundu laikā aizbāza mutes visniknākiem viņa pretiniekiem, un pat mainīja Rafa sabiedrisko statusu — no nevēlama un bīstama ieklī-deņa viņš pēkšņi bija kļuvis par pilsētas lepnumu un rotu, un viss tāpēc, ka Smisberijas kongregacionālā baznīca saņēma pirmo godalgu Jaunanglijas ikgadējā mākslas festivālā.

Viens savā birojā Rafs strādāja pie Hjūinga mājas, kad viņam piezvanīja un nolasīja telegrammu. Tā ka, protams, vairums smisberiešu to uzzināja ātrāk, nekā viņš paspēja piezvanīt Trojai. Un visu pēcpusdienu vienās vienīgās gaidās ieraudzīt viņu, pastāstīt viņai par šo necerēto laimi, Rafs domāja, cik nesalīdzināmi dziļāks un asāks ir prieks, dalīts ar dārgu cilvēku. Divtik spilgti uzmirdzēs viņa laime, Trojas acīs atspoguļota.

Kad Rafs ieradās Bostonā, kur notika šīgada festivāls, kad, pirmo reizi mūžā apvilcies baltu vakara žaketi, sēdēja pie viena no apaļajiem galdiem viesnīcas balles zālē, viņš pēkšņi saprata, ka izjūt tik dziļu pateicību ne tikai tāpēc, ka saņēmis godalgu un blakus viņam sēž Troja, Ebijs un Fēba, ka uz galda guļ telegramma, kas viņu īpaši pārsteidza un dīvaini aizkustināja: APSVEICU KOLO-

SĀLI LEPOJOS. VĪNSS; bet vēl tāpēc, ka līdz ar viņu šodien zināma mērā tika apbalvoti Kenets un Mollija Strindžeri (un Voldo Bīkoms, un Homers Džepsons, un Moriss Blūms).

Desmitos, kad tūlīt pēc vakariņām sākās runas un apbalvojumu izsniegšana, Rafs dabūja izjust uz savas ādas visu slavas spozmi un smagumu.

Ko runāja Metjū Pīrss, godalgu komitejas priekšsēdētājs, Rafs pat nedzirdēja. Viņš bija gluži kurls no uztraukuma un uztvēra tikai kaut kādus fragmentus, atsevišķus, aprautus teikumus.

Pīrss stāvēja uz platformas garās zāles galā un runāja mikrofonā — stalts, atturīgs un elegants; kopš Ņūheive-nas laikiem viņš nemaz nebija mainījies — tie paši palsie mati un spurīgās ūsas, bezkaislīgā balss, kas patlaban sacīja:

— .izvēloties godalgošanai minēto projektu, žūrijas spriedums bija vienbalsīgs — proti, ka tas ir jauns vārds arhitektūrā. Mēs vadījāmies no vairākiem apsvērumiem ...

... ne tikai tāpēc, ka problēma spoži risināta no ekonomiskā viedokļa, bet arī tāpēc, ka arhitekts ievilcis īpaši humānus vaibstus mūsdienu baznīcu celtniecības principos vispār ...

... veiksmes pamatā, mūsuprāt, ir skaistais uzsvars uz baznīcas garīgo funkciju. Baznīca ir drosmīgi moderna, bet, pateicoties savai samērībai, klasiskajai harmonijai un ‘vienkāršībai, tā rosina jūtas, kas ir tikpat senas kā zeme, uz kuras šī baznīca celta ..,

Rafs pamanīja, ka Troja sakustas viņam blakus.

— ... nopietni apdraudēts. Kad mūsdienu Amerikas arhitektūra beidzot sasniedza savu briedumu, tā izrādījās aci pret aci ar draudu zaudēt visu, ko piecdesmit gados iekarojusi, ar draudu pakļauties pašas radītajai, lieliskajai tehnoloģijai un zaudēt to vienīgo, bez kā nevienu arhitektūru nevar dēvēt par dižu, proti, cilvēcību. Taisni ar šo reto, būtisko īpašību izceļas minētā baznīca,..

... ja misters Blūms būtu tik laipns un panāktu priekšā...

Rafs sarāvās savā zeltītajā krēslā. Viņš redzēja Trojas acis, juta viņas rokas pieskārienu. Redzēja Ebiju satraukti pamājam. Kamolu norijis, viņš cēlās un ar sastingušu

skatienu sāka neveikli virzīties starp galdiņiem cauri kan-delabru piemirdzētajai zālei.

— ... gribu piebilst, ka šī godalga saviļņo mani gluži personiski? plāksnē. Ar dziļu prieku un gandarījumu es atklāju, ka uzvarētāja vārds man pazīstams...

Ceļš uz platformu vilkās veselu mūžību.

— es, protams, labi atceros Rafertiju Blūmu. Viņš bija mans students, un es no sirds ceru, ka mūsu brīžiem it vētrainās attiecības arī viņam palikušas patīkamā piemiņā .,.

Rafs nepacēla acis no platformas pakāpieniem, tikai uzkāpis viņš pacēla galvu un uzlūkoja garo galdu, aiz kura sēdēja žūrijas komisija.

— ... visu savu kolēģu un Jaunanglijas mākslas festivāla žūrijas komisijas vārdā es ar patiesu gandarījumu stādu jums priekšā jauno arhitektu, kas patiesi ir viņam piešķirtās godalgas cienīgs. Viņu sauc Rafertijs Blūms.

Beidzot Rafam vajadzēja pacelt acis uz milzīgo zāli, pār kuru kristāla gaismā zvēroja kandelabru apaļās lodes. Viņš drudžaini taustījās pa kabatām pēc runas, ko viņam lūdza iepriekš sagatavot. Uzmetumu viņš bija aizmirsis mājās. Kabatas izrādījās tukšas. Tāpēc, kad Rafs prieka un baiļu mulsumā mēģināja pateikties, viņa vārdi izskanēja kokaini un sausi.

Neizteikta palika arī cerība, ka šis vakars nekļūs par sasniegtu virsotni, bet tikai un vienīgi par jauna ceļa sākumu.

Э. Гилберт

КАМНИ ЕГО РОДИНЫ Роман

Издательство «Лиесма» Рига 1980 На латышском языке

Перевела с английского Внзма Белшевида Художник Мария Дубинина

И Б № 2931 Gilberts Edvīns DZIMTAIS AKMENS

Redaktore V. Kumuška. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore S. Zandberga. Korektore B. Vārpa.

Nodota salikšanai 08.08.79. Parakstīta iespiešanai 29.11.79. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Latīņu garnitūra. Augstspiedums. 27,72 uzsk. iespiedi.; 31,13 izdevn 1. Metiens 45 000' eks. Pasūt. № 1935-D. Cena 3 rbj. 30 kap. Izdevniecība «Liesma». 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 36/30210/D-666. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», .226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

2

— 1935

3

V. S. A. — Vecāku un skolotāju asociācija.

4

A. A. I. — Amerikas Arhitektūras institūts*

5

Fransisko Delano Rūzvelts.

6

7

8

Fantastiska zeme Dž. Hiltona romānā «Pazudušais horizonts».

Content

Gilberts Edvīns Dzimtais akmens

I Pamats

II Karkass

Ill Fasāde

IV Kopskats

1