Fontāne Teodors

Efija Brīsta

Teodors Fontāne. Efija Brīsta

Romāns

1. nodaļa

Spoža saule lija pār pusdienas klusumā iegrimušo Hoenkremmenas ciema ielu un tās mājas fasādi, kuru kopš kūrfirsta Georga Vilhelma* laikiem apdzīvoja fon Bristu dzimta, bet parka un dārza pusē uzbūvētais taisnstūra sānu spārns meta platu ēnu pār zaļbaltiem flīžu kvadrātiem noklāto celiņu un tālāk pār apaļo, dobei līdzīgo laukumu, kura vidū atradās saules pulkstenis un gar kura malām auga indiešu kannas un rabarberu ceri. Soļus divdesmit nostāk, tādā pašā virzienā kā nama spārns, stiepās sīklapai-nām efejām noaudzis kapsētas mūris ar balti nokrāsotiem dzelzs vārtiņiem; aiz mūra slējās lubiņām segtais Hoenkremmenas tornis ar mirdzošu, tikai nesen par jaunu nozeltītu vējrādītāju. Pati māja, tās spārns un kapsētas mūris izveidoja it kā pakavu, kas ietvēra mazu košuma dārziņu; atklātajā pusē skatienam pavērās dīķis ar laipu, pie kuras bija pieķēdēta laiva, bet turpat blakus bija redzamas šūpoles, kuru dēlis abos galos bija iekarināts virvēs; šūpoļu stabi jau bija mazliet sašķiebušies. Starp dīķi un dobei līdzīgo laukumu, pa pusei aizsegdami šūpoles, auga daži veci, vareni platānkoki.

Kungu mājas fasāde — ar alojes kubliem un pāris dārza krēsliem aizņemta rampa — bija vieta, kas arī tad, ja laiks apmācies, bija it patīkama un sniedza iespēju visādi izklaidēties. Turpretī dienās, kad svei-lēja saule, priekšroku noteikti deva dārza pusei; it sevišķi tas sakāms par pašu kundzi un viņas meitu, kuras arī šodien sēdēja flīzēm izliktajā celiņā, kas atradās pilnīgi ēnā; viņu aizmugurē bija vairāki atvērti, vīnstīgām novijušies logi, bet turpat blakus mazas lokveida kāpnes, kuru četri akmens pakāpieni veda no dārza uz ēkas spārna pirmo stāvu. Abas — ir māte, ir meita bija cītīgi iegrimušas darbā, gatavojot no atsevišķiem kvadrātiņiem kopā sašūtu altāra segu; juku jukām uz liela apaļa galda bija salikti neskaitāmi daudzi vilnas dzijas un zīda diegu saišķīši, bez tam vēl daži no otrām brokastīm palikuši augļu šķīvji un majolikas trauks — pilns ar lielām, skaistām ērkšķogām. Ātri un droši šaudījās adatas abu rokās, bet, kamēr māte nenolaida ne acu no darba, meita, kuru sauca par Efiju, laiku pa laikam nolika adatu un piecēlās, lai, gan veikli noliekdamās, gan izstiepdamās, izpildītu visus ārstniecības un parastos vingrojumus. Bija skaidri redzams, ka viņa tīšuprāt vingro jocīgi un dara to ar sevišķu patiku, un, kad viņa tur stāvēja un, lēni paceldama rokas, salika plaukstas augstu virs galvas, tad arī māte atrāva acis no šuvekļa, tiesa gan, aizvien aši un it kā pazagšus, jo negribēja izrādīt, cik apburoša viņai liekas pašas meita, uz ko viņai, mātei, pilnas tiesības būt lepnai.

Efija bija ģērbusies zilbalti svītrotā linu auduma kleitā, kas bija pašūta gandrīz kā ķitelis; vidukli iezīmēja vienīgi cieši savilkta ādas jostiņa bronzas krasā; kakls bija atsegts, un pār pleciem un muguru sniedzās plata matrožu apkakle. Ik sol! jautās pārgalvība un grācija, un smejošās brūnās acis pauda gudrību, neviltotu dzīvesprieku un labsirdību. Efiju sauca par «mazo», to viņa pacieta tikai tādēļ, ka daiļā, slaidā māmiņa bija vēl par plaukstas tiesu garāka nekā viņa.

Efija atkal bija piecēlusies, lai turpinātu savus vingrojumus, griezdamās pārmaiņus gan uz kreiso, gan uz labo pusi, kad māte, atkal pacēlusi acis no šuvekļa, viņai uzsauca:

— Efij, tev gan īstenībā būtu vajadzējis kļūt par cirka jātnieci. Vienmēr pie trapeces, vienmēr pa gaisu. Man gandrīz liekas, tev kaut kas tāds būtu pa prātam.

— Varbūt, māmiņ, bet, ja arī tā būtu, — kas vainīgs? No kā man tas viss? Taču tikai no tevis. Vai varbūt tu domā — no tēta? Par to tev pašai nāk smiekli. Tad kāpēc tu mani bāz tādā paltrakā — šajā puikas ķitelī? Reizēm man liekas, drīz sākšu atkal staigāt īsās kleitiņās. Un, kad man tādas būs, es atkal kniksēšu kā skuķis un, ja tad atnāks ratenovieši, iesēdīšos pulkvedim Gecam klēpī un jāšu — hop, hop! Kāpēc gan ne? Trīs ceturtdaļas viņš man ir krusttēvs un tikai vienu ceturtdaļu — kavalieris. Pati esi vainīga. Kāpēc man nav neviena svētku tērpa? Kāpēc tu negribi, lai kļūstu dāma?

— Vai tu to vēlētos?

— Nē. — Un viņa pieskrēja pie mātes, dedzīgi apskāva viņu un noskūpstīja.

— Ne tik brāzmaini, Efij, ne tik temperamentīgi. Mani vienmēr pārņem nemiers, kad es tevi tādu redzu ... — Māte, kā likās, gribēja vēl nopietni parunāt par savām rūpēm un bailēm. Bet viņa to nepaguva, jo tai pašā acumirklī pa mazajiem kapsētas mūri ierīkotajiem dzelzs vārtiņiem dārzā ienāca trīs meitenes un pa grantēto celiņu devās uz apaļās dobes un saules pulksteņa pusi. Visas trīs sveicinādamas pamāja ar saulessargiem Efijai un tad piesteidzās pie Brista kundzes, lai noskūpstītu viņai roku. Viņa ātri šo to pajautāja un lūdza meitenes uz kādu bridi ienākt un pakavēt viņām vai vismaz Efijai laiku.

— Man tāpat vēl šis tas darāms, un jaunajiem vispatīkamāk pašiem vien. Jūtieties kā mājās! — Un viņa devās augšup pa akmens kāpnēm, kas veda no dārza uz mājas spārnu.

Un tā nu meitenes palika vienas. Divas no viņām — mazas, apaļīgas būtnes, kuru cirtainajiem, rudajiem matiem it jauki piestāvēja vasaras raibumi un labā oma, — bija lauku skolotāja Jānkes meitas; Jānke bija Hanzas, Skandināvijas un Friča Reitera* cienītājs, kurš aiz simpātijām pret savu novadnieku mēk-lenburgieti — iemīļotu dzejnieku — bija nosaucis pēc Miningas un Liningas prototipa savas dvīņu meitas par Bertu un Hertu. Trešā jaunā dāma bija Hulda Nīmeijere, mācītāja Nīmeijera vienīgā atvase; viņai piemita kaut kas vairāk no dāmas nekā abām pārējām, bet tieši tāpēc viņa šķita garlaicīga un iedomīga — limfātiska gaišmate ar mazliet izvelbtām trulām acīm, kuras tomēr pastāvīgi it kā ko meklēja, tālab arī huzārs Klicings bija jautājis: «Vai viņa neizskatās tā, it kā kuru katru brīdi gaidītu parādāmies erceņģeli Gabrielu**?» Efija atzina, ka mazliet kritiski noskaņotajam Klicingam esot atliku likām taisnība, taču izturējās pret visām trijām draudzenēm vienādi. Bet par to viņa šai brīdī domāja vismazāk un, atbalstījusies ar rokām uz galda, noteica:

— Šī garlaicīgā izšūšana. Paldies dievam, ka jūs atnācāt.

— Bet tavu māmuļu mēs aizdzinām, — sacīja Hulda.

— Ne taču. Viņa jau teica, ka tikpat butu aizgājusi; jo viņa gaida ciemiņu, kādu jaunības dienu draugu, par kuru es jums vēlāk pastāstīšu, mīlestības romāns — varonis un varone, un beidzot atsacīšanās. Jūs acis vien iepletīsiet no brīnumiem. Starp citu, es māmiņas seno draugu jau redzēju tur, Švantikovā; viņš ir landrāts, s,talti noaudzis un ļoti vīrišķīgs.

— Tas ir galvenais, — teica Herta.

— Protams, tas ir galvenais. «Sievietēm jābūt sievišķīgām, vīriešiem — vīrišķīgiem» — jūs jau zināt, tas ir viens no tēta iemīļotajiem teicieniem. Un nu palīdziet man te uz galda savest visu kārtībā, citādi būs atkal jānoklausās sprediķis.

Acumirklī diegu saišķīši bija salikti groziņā, un, kad visas atkal bija apsēdušās, Hulda teica:

— Bet nu, Efij, īstais brīdis izstāstīt romānu, kurš beidzas ar atsacīšanos. Ja vien tas nav pārāk muļķīgs.

— Romāns, kas beidzas ar atsacīšanos, nekad nav muļķīgs. Bet, kamēr Herta vēl nav paņēmusi ērkšķogas, es nevaru iesākt, viņa taču nenolaiž acu no tām. Starp citu, ņem, cik gribi, mēs taču varam vēl salasīt, tikai aizmet mizas tālāk prom vai — vēl labāk — liec tās te uz avīzes pielikuma, tad mēs uztaisīsim tūtu un aizsviedīsim visu prom. Māte nevar ciest, ja mizas mētājas pa malu malām, un vienmēr brīdina, ka varot paslīdēt un salauzt kāju.

— Neticu vis, — Herta iebilda, cītīgi ēzdama ogas.

— Es arī ne, — piebalsoja Efija. — Padomā tik, es katru dienu vismaz divas trīs reizes pakrītu, un man vēl nekas nav salauzts. Man liekas, stingra kāja — tāda kā manējā un tavējā tāpat — tik viegli vis nelūzīs. Kā tev, Hulda, liekas?

— Nevajag izaicināt likteni; pārāk augstu necel degunu, ka neaplauž.

— Ko tu vienmēr tēlo guvernanti, tu taču esi jau dzimusi vecmeita.

— Es tomēr vēl ceru apprecēties. Un varbūt pat agrāk nekā tu.

— Vai man žēl! Domā — es to vien gaidu? Tā tik vēl trūkst. Starp citu, es dabūšu vienu un varbūt jau drīz. Man nav bail. Nupat nesen man mazais Venti-vegni pateica: «Efijas jaunkundz, uz ko derēsim, ka mēs vēl šogad te svinēsim atvadīšanos no meitenes dienām un kāzas?»

— Un ko tu atbildēji?

— Iespējams gan, es teicu, iespējams gan; Hulda ir vecākā un kuru katru dienu var iziet pie vīra. Bet viņš negribēja par to neko zināt un atbildēja: «Nē, runa ir par citu jaunu dāmu, tā ir tieši tikpat brūnēta, cik Hulda blonda.» Un pie tam viņš uzlūkoja mani pavisam nopietni... Bet nu es atkal aizrunājos un aizmirstu, ka jāstāsta romāns.

— Jā, tu vienmēr pārtrauc, beigu beigās vēl atsacīsies stāstīt!

— Es stāstīšu gan, bet, protams, ik pa brīdim pārtraucu, jo tas viss ir mazliet neparasti, jā, gandrīz romantiski.

— Bet tu taču saki — viņš esot landrāts.

— Protams, landrāts. Un viņu sauc Gērts fon In-štetens, barons fon Inštetens.

Visas trīs iesmējās.

— Kāpēc jūs smejaties? — Efija aizvainota vaicāja. — Ko tas nozīmē?

— Akr Efijr mēs taču negribam tevi aizskart un baronu ari ne. Inštetens — tu teici? Un Gērts? Tā gan te nevienu nesauc. Protams, dižciltīgo vārdiem bieži piemīt kaut kas komisks.

— Jā, mīļā, tas tiesa. Tāpēc jau viņi ir dižciltīgi. Viņi to var atļauties, un, jo senāka viņu dzimta, jo vairāk viņi drīkst atļauties. Bet neņemiet ļaunā — jūs no tā neko nesajēdzat. Mēs tomēr esam un paliekam labas draudzenes. Tātad Gērts fon Inštetens un vēl baron*?. Viņš ir tikpat vecs kā māmiņa, tieši uz dienu.

— Un cik tad īsti gadu tavai māmiņai?

— Trīsdesmit astoņi.

— Jauks vecums.

— Tas tiesa, it īpaši ja vēl izskatās tā kā māmiņa. Viņa taču īsteņībā ir skaista sieviete — vai jums arī tā neliekas? Un kā viņa prot izturēties, vienmēr tik droša un pie tam tik smalka, viņa nekad neatļaujas neko nepiedienīgu kā dažkārt tētis. Ja es būtu jauns leitnants, es iemīlētos māmiņā.

— Bet, Efij, kā tu vari tā runāt, — sacīja Hulda. — Tas taču ir pret ceturto bausli.

— Dumjības. Kā tad pret ceturto bausli? Man liekas, māte priecātos, ja zinātu, ka esmu kaut ko tādu pateikusi.

— Var jau būt, — Herta viņu pārtrauca. — Bet tagad stāsti beidzot romānu.

— Nu, nomierinies, es jau sāku ... Tātad barons Inštetens! Kad viņam vēl nebija divdesmit, viņš dienēja tur viņā pusē Ratenovas pulkā un bija biežs viesis apkārtējās muižās; bet vislabāk viņam patika iegriezties Švantikovā pie mana vectēva Bellinga. Protams, ne jau vectēva dēļ viņš tur tik bieži viesojās, nu, kad māmiņa par to stāsta, tad katram viegli nojaušams, kura dēļ tas īsti noticis. Un es nešaubos, ka patika bijusi abpusēja.

— Un kas notika vēlāk?

— Nu, notika tas, kam vajadzēja notikt, kā vienmēr notiek. Viņš bija vēl pārāk jauns, un, kad ieradās mans tētis, kas toreiz jau bija muižnieku padomes loceklis un kam piederēja Hoenkremmena, tad vairs nebija ilgi ko gudrot, māte aizgāja pie viņa un kļuva Brista kundze ... Un pārējais, kas tad notika, — to jau jūs zināt ... pārējais biju es.

— Jā, pārējais esi tu, Efij, — Berta piekrita. — Paldies dievam, citādi tevis mums nebūtu, ja nebūtu iznācis tā. Un nu pastāsti, ko teica Inštetens, kas notika ar viņu. Galu viņš nepadarīja, citādi jūs viņu šodien negaidītu.

— Nē, galu viņš nepadarīja. Bet uz to pusi jau mazliet bija.

— Vai viņš mēģināja ko darīt?

— Arī to ne. Bet viņš taču nevarēja ilgāk te tuvumā palikt, un tā nu karavīra dzīvei toreiz bija jāsaka ardievas. Miera laiks kā nekā. īsi sakot, viņš atvadījās no armijas un sāka studēt jurisprudenci, kā tētis mēdz teikt — ar «īstu alus glāzes dedzību», un tikai tad, kad sākās septiņdesmitā gada karš, viņš par jaunu iestājās armijā — taču nevis savā vecajā, bet Perlebergas pulkā un saņēma ari krustu. Kā nu ne — jo viņš ir ļoti drosmīgs. Tūlīt pēc kara viņš atkal sēdās pie saviem papīriem, un dzird runājam, ka Bismarks daudz cerot no viņa un ķeizars* tāpat, un tā nu viņš kļuvis landrāts. Landrāts Kesinas** novadā.

— Kesinas novadā? Es tādu Kesinu gan nezinu.

— Nē, tā nav te mūsu apkārtnē, tā ir krietnu gabalu no šejienes — Pomerānijā, pat Aizpomerānijā, bet tas neko nenozīmē, jo tā ir kūrvieta (visapkārt tikai kūrvietas), un ceļojums tagad atvaļinājuma laikā, ko barons Inštetens pašreiz veic, īstenībā ir ceļojums pa dzimtajām vietām vai kaut kas tamlīdzīgs. Viņš grib atkal sastapt vecos draugus un radus.

— Vai tad viņam te ir radi?

— Jā un nē, kā nu to ņem. Inštetenu te vairs nav, manuprāt, vispār vairs nav. Bet viņam te ir attāli radi no mātes puses, un galvenokārt viņš laikam grib atkal pabūt Švantikovā un Bellingu mājā, ar ko viņam saistās tik daudz atmiņu. Aizvakar viņš bija tur, viņā pusē, un šodien grib pabūt te, Hoenkremmenā.

— Un ko tad saka tavs tēvs?

— Neko. Viņš nav tāds. Un viņš taču pazīst māmiņu. Paķircinās tikai.

Šai acumirklī pulkstenis sita divpadsmit, un vēl nebija atskanējis pēdējais sitiens, kad parādījās Vilke — Brīstu nama un ģimenes «labā roka», lai aicinātu Efiju pie mātes.

— Cienītā kundze lika lūgt, lai cienītā jaunkundze laikā sapostos, tūlīt pēc vieniem ieradīšoties barona kungs. — Un, to stāstīdams, Vilke jau sāka nokopt dāmu darba galdu un pirmām kārtām paņēma avīzes lapu, uz kuras bija ērkšķogu mizas.

— Nē, Vilke, to ne; tās mizas lai paliek mušu ziņā ... Herta, uztaisi tūtu un ieliec tajā akmeni, lai tas viss drīzāk nogrimtu. Un tad dosimies garā bēru gājienā un nogremdēsim tūtu atklātā jūrā.

Vilke pavīpsnāja. «Ir nu gan velna skuķis tā mūsu jaunkundze,» — apmēram tādas bija viņa domas. Bet Efija, likdama tūtu aši kopā saraustā galdautā, teica:

— Tagad ķersimies visas četras klāt, katra pie sava stūra, un dziedāsim ko sērīgu.

— Jā,, tev viegli pateikt, Efij. Bet ko tad lai mēs dziedam?

— Nu kaut ko, vienalga, tikai rindām jābūt ar atskaņu «u»; patskanis «u» vienmēr skan bēdīgi. Tātad dziedāsim:

Kūst, kūst,

Cukurs uz mēles kūst...

Un, Efij ai svinīgi uzsākot šo bēdu dziesmu, visas četras devās prom pa laipu, iekāpa pie tās pieķēdētajā laivā un no turienes ļāva tūtai, ko ieliktais olis vērta smagāku, lēnām ieslīdēt dīķī.

— Nu, Herta, tavs kauna darbs ir nogremdēts, — Efija teica, — bet man nejauši nāk prātā, ka agrāk tā no laivas tikušas nogremdētas nabaga nelaimīgās sievas, protams, par neuzticību.

— Bet šeit taču ne.

— Nē, šeit nē, — iesmējās Efija, — šeit kaut kas tāds nav atgadījies. Bet Konstantinopolē gan, — man nupat tas ienāca prātā, bet tev tas jāzina tikpat labi kā man, jo tu taču arī biji klāt, kad kandidāts Holcapfels mums ģeogrāfijas stundā par to stāstīja.

— Jā, — Hulda piekrita, — tas jau vienmēr prata ko tādu pastāstīt. Bet tādi nostāsti ātri atkal aizmirstas.

— Es neaizmirstu. Tādi man paliek prātā.

2. nodaļa

Viņas vēl brīdi sarunājās, ar sašutumu un nepatiku atcerēdamās savas kopējās skolas stundas un vēl dažu labu Holcapfela nejauko izdarību. Viņas nevarēja un nevarēja rimties, līdz Hulda pēkšņi ieteicās:

— Bet nu, Efij, ir pēdējais laiks; tu izskaties tā, — jā, kā lai tev pasaku, tu izskaties tā, it kā nāktu no ķiršu lasīšanas, viss tev saburzīts un sagumzīts; linu drānas vienmēr ļoti burzās, un lielā baltā apkakle ... jā, patiešām, tagad es zinu — tu izskaties kā kuģa puika.

— Pēc mičmaņa, atļaušos teikt. Kaut kam taču manī jābūt no manas dižciltības. Nu mičmanis vai kuģa puika, vienalga, tētis vēl nesen man atkal apsolīja masta koku ar rājām un virvju kāpnēm te tieši blakus šūpolēm. Nudien, tas man patiktu gan, vēl pašā galā es piestiprinātu vimpeli, citādi es neliktos mierā. Un tu, Hulda, tu rāptos no otras puses, un tur augšā mēs sauktu «urā» un saskūpstītos. Vai velns, tas gan būtu jauki!

— Vai velns . .. pēc kā tas izklausās ... Nudien, runā kā mičmanis. Bet es nerāpšos tev pakaļ, neesmu tik pārgalvīga. Jānkem tiešām taisnība, kad viņš vienmēr apgalvo, ka tevī pārlieku daudz kas no Bellingiem, no tavas mātes. Es esmu tikai mācītāja meita.

— Ak, ko tu saki! Klusie ūdeņi ir dziļi. Vai tu vēl atceries, kā toreiz, kad brālēns Brists bija te savos kadeta laikos — taču jau pietiekami pieaudzis, — kā tu toreiz nošļūci no šķūņa jumta? Un kāpēc? Lai nu šoreiz paliek. Nāciet, pašūposimies — katrā pusē pa divi; gan jau šūpoles izturēs, vai arī, ja jums nepatīk, jo atkal rādāt garas sejas, spēlēsim «sunīšus». Man ceturtdaļstunda laika. Man vēl nav jāiet iekšā; tas viss taču būs vienīgi tāpēc, lai kādam landrātam pateiktu «labdien», turklāt vēl landrātam no Aizpo-merānijas. Pie tam viņš jau pavecs, gandrīz vai varētu būt man tēvs, un, ja viņš tiešām dzīvo tai piejūras pilsētā — Kesina laikam tāda ari ir, — tad es viņam, nudien, patikšu šajā pašā matroža apģērbā, un tā viņam pat liksies liela uzmanības parādīšana. Ja firsti kādu uzņem, tik daudz es zinu no tēva nostāstiem, tad uzģērbj sava viesa zemes formas tērpu. Tātad tikai drosmi ... viens divi, es laižos, un te blakus solam ir «mājas».

Hulda grasījās vēl šo to iebilst, bet Efija jau skrēja pa tuvāko grantēto celiņu augšup, te pašāvās pa kreisi, te pa labi, līdz pēkšņi pazuda.

— Efij, tā nedrīkst. Kur tu esi? Mēs taču nespēlējam «paslēpes», bet «sunīšus». — Un ar šādiem un līdzīgiem pārmetumiem draudzenes metās viņai pakaļ aiz apaļās puķu dobes un abiem savrup augošajiem platānkokiem, līdz pazudusī piepeši izbrāzās no paslēptuves un, tā kā bija jau savu vajātāju aizmugurē, veikli, saukdama «viens, divi, trīs», sasniedza «mājas» blakus solam.

— Kur tu biji?

— Aiz rabarberu ceriem, tiem tik lielas lapas, vēl lielākas nekā vīģei...

— Ptu ...

— «Ptu» jums pašām, jo esat paspēlējušas. Hulda ar savām lielajām acīm atkal neko neredz, kā vienmēr neizveicīga. — Un Efija vēlreiz likās pāri apaļajam laukumam uz dīķa pusi, jo laikam bija nodomājusi vispirms noslēpties aiz biezi noaugušā lazdu dzīvžoga, lai tad no turienes, apmetot lielu līkumu ap kapsētu un mājas priekšpusi, atkal nokļūtu līdz sānu spārnam un savai «brīvajai» vietai. Viss bija labi aprēķināts, bet, protams, viņa vēl nebija noskrējusi ne pusceļa gar dīķi, kad jau dzirdēja no mājas saucam savu vārdu un pagriezusies ieraudzīja māti stāvam uz akmens kāpnēm un mājam ar mutautiņu. Vēl mirklis — un Efija jau atradās viņai blakus.

— Tu vēl joprojām savā matroža uzvalkā, bet ciemiņš jau klāt. Tu vienmēr novēlo.

— Nekas nav novēlots, vienīgi ciemiņš par agru ieradies. Vēl nav viens, vēl daudz trūkst, — un, pagriezusies pret dvīņu māsām (Hulda bija palikusi tālu iepakaļ), viņa uzsauca: — Turpiniet vien spēli, es tūlīt būšu atpakaļ!

Efija ar mati tūlīt iegaja lielajā ziemas darza, kas aizņēma gandrīz visu mājas sānspārnu.

— Tu, māmiņ, nedrīksti mani bārt. Patiešām tagad ir tikai pusviens. Kāpēc viņš ierodas tik agri? Kavalieri nenāk par vēlu, bet vēl retāk tie nāk par agru. — Brīsta kundze jutās samulsusi, bet meita mīļi viņai pieglaudās un teica:

— Piedod, tagad pasteigšos; tu jau zini, ka varu arī ātri saposties un piecās minūtēs no pelnrušķītes pārvērsties princesē. Tik ilgi viņš var pagaidīt vai patērzēt ar tēti.

Un, pamājusi mātei, viņa viegliem soļiem gribēja steigt augšup pa mazajām dzelzs kāpnītēm, kas veda no zāles uz augšstāvu. Taču māte, savā reizē spēdama būt arī pieļāvīga, pēkšņi aizturēja Efiju, paraudzījās jaunajā valdzinošajā meitenē, kura, vēl pietvīkusi no satraucošās rotaļas, tik moža un dzīva stāvēja viņai iepretī, un gandrīz jau samierinājusies teica:

— Galu galā tā būs vislabāk, paliec, kāda esi. Jā, paliec tāda. Patlaban tu ļoti labi izskaties. Un, ja arī tā nebūtu, tu izskaties tik nesagatavojusies, pavisam

nesaposusies, un šajā brīdi tas ir svarīgi. Mana mīļā Efija, zini, man tev kas jāpasaka, — un viņa saņēma meitas rokas, — zini, man tev jāpasaka .. .

— Bet kas tev noticis, māmiņ? Man kļūst pavisam baismi un nelāgi ap sirdi.

— Zini, man tev, Efij, jāpateic, ka barons Inštetens tikko lūdza tavu roku.

— Lūdza manu roku? Vai nopietni?

— Tādās reizēs nejoko! Tu viņu aizvakar redzēji, un man liekas, ka arī tev viņš patika. Viņš, protams, ir vecāks nekā tu, tas beigu beigās labi vien ir, turklāt cilvēks ar raksturu, ar stāvokli un labiem tikumiem, un, ja tu neteiksi «nē», kas no manas gudrās Efijas gan maz būtu ticams, tad ar divdesmit gadiem jau būsi tur, kur citi ir četrdesmitos. Tu tālu aizsteigsies priekšā savai mātei.

Efija klusēja un nezināja, ko atbildēt. Iekams viņa attapa īstos vārdus, no tuvējās istabas, kas atradās mājas priekšpusē, atskanēja tēva balss un tūlīt jau muižniecības padomnieks Brists, neapšaubāmi labsirdīgs, labi saglabājies piecdesmitgadnieks, pārkāpa ziemas dārza slieksni un kopā ar viņu barons Inšte-tens, slaids tumšmatis ar militāru stāju.

Ieraugot viņu, Efij ai pārskrēja nervozas trīsas, bet tikai uz mirkli, jo gandrīz tai pašā brīdī, kad Inšte-tens, laipni paklanījies, tuvojās viņai, plati atvērtajā, ar mežvīnogulājiem pa pusei aizaugušajā istabas vidējā logā parādījās dvīņu māsu rudās galvas, un Herta, draiskulīgākā no abām, sauca:

— Efij, nāc!

Efija sarāvās, un abas māsas nolēca no sola atzveltnes, kur bija stāvējušas, atkal dārzā; vēl tikai noskanēja viņu klusie smiekli un ķiķināšanās.

3. nodaļa

Vēl tajā pašā dienā barons Inštetens saderinājās ar Efiju. Jautrais līgavas tēvs, kurš nevarēja tik viegli iejusties svinīgajā lomā, saderināšanās mielastā, kas pēc tam sekoja, uzdzēra jaunajam pārim augstas laimes, un tas līdz sirds dziļumiem aizkustināja Brīsta kundzi, atsaucot atmiņā laiku, kopš kura nu bija aizritējuši astoņpadsmit gadi. Bet tikai uz brīdi; viņai tas nebija izdevies, nu viņas vietā bija meita — vārdu sakot, tas bija tikpat labi vai varbūt vēl labāk. Jo ar Bristu varēja dzīvot, lai gan viņš bija mazliet prozaisks un šad tad izpaudās viņa sīkās frivolās rakstura īpašības. Maltīte tuvojās beigām un tika pasniegts saldējums, kad vecīgais muižniecības padomnieks vēlreiz sāka runāt, ierosinādams abu ģimeņu piederīgajiem saukties uz «tu». Pie tam viņš apskāva īnštetenu un noskūpstīja uz kreisā vaiga. Taču ar to viss vēl nebija nokārtots, viņš vēlējās vēl ko vairāk — bez tudraudzības tūlīt vēl ieteikt sastādīt īpašu intīmāku vārdu un titulu sarakstu, lai ģimenes lokā būtu omulīgāk, protams, saglabājot pamatotās, likumīgi iemantotās īpatnības. Sievai, tā sakot, būtu arī turpmāk laikam vislabākais saukties par «māmiņu» (jo esot arī jaunas māmiņas), turpretī viņš pats gan atteikšoties no goda titula «tētis» un noteikti došot priekšroku vienkāršajam Brīsta vārdam jau tāpēc vien, ka tas esot tik īss. Un abi bērni, — stāvēdams aci pret aci ar tikai kādus divpadsmit gadus jaunāko īnštetenu, viņš ar piespiešanos izteica šos vārdus, — nu, tad lai Efija paliekot tāpat Efija un Gērts tāpat Gērts. Gērts, ja viņš nemaldoties, nozīmējot garu, augošu koku, un Efija tātad esot efeja, kas ap to vīšoties. Dzirdot tādus vārdus, līgava un

līgavainis mazliet mulsi saskatījās, turklāt Efija izrādīja bērnišķīgu prieku, bet Brista kundze teica:

— Runā, ko gribi, Brist, un sauc tostus, kādi vien patīk, tikai, ja drīkstu lūgt, nelieto poētiskus salīdzinājumus, tas tev nepiederas.

Aizrādījums bija vietā, un Brists tam drīzāk piekrita, nevis to noraidīja.

— Iespējams, Luize, ka tev ir taisnība.

Tiklīdz viņi piecēlās no galda, Efija atvadījās, lai dotos apciemot mācītāja ģimeni. Pa ceļam viņa sprieda: «Man liekas, Hulda būs dusmīga. Tagad taču esmu aizsteigusies viņai priekšā — viņa vienmēr bija tik uzpūtīga un iedomīga.» Bet tā vis gluži nebija, kā Efija bija iedomājusies, Hulda nepavisam nezaudēja savaldīšanos, viņa izturējās ļoti pieklājīgi un ļāva, lai īgnumu un dusmas izrāda māte, mācītāja sieva, kura tad nu arī neskopojās ar dīvainām piezīmēm.

— Jā, jā, kā tad! Protams, ja tā nevarēja būt māte, tad tai jābūt meitai. Skaidrs. Vecas ģimenes allaž turas kopā, un, kam jau ir, tam top dots.

Vecais Nīmeijers jutās ļoti neērti šo nepārtraukti aizskarošo neinteliģento un nepieklājīgo izteicienu dēļ un jau kuro reizi nožēloja, ka apprecējis saimniecības vadītāju.

No mācītāja mājas Efija, protams, devās arī pie skolotāja Jānkes; dvīņu māsas jau gaidīja un saņēma viņu dārziņā mājas priekšā.

— Nu, pasaki, Efij, — mudināja Herta, kad visas trīs staigāja šurp un turp starp samtenēm, kas auga taciņas abās pusēs, — pasaki, kā tev īsti ir ap dūšu!

— Kā man ir ap dūšu? O, pavisam jauki! Mēs jau viens otru uzrunājam ar «tu» un saucamies vārdos. Viņu, proti, sauc Gērts, ko es jums, cik atceros, arī jau pateicu.

— Jā, to tu teici. Man tomēr ir tik baigi. Vai tas ir īstais?

— Protams, īstais. Tu to nesaproti, Herta. Katrs var būt īstais. Skaidrs, ka viņam jābūt dižciltīgam, ar stāvokli un labi jāizskatās.

— Ak dievs, Efij, kā tu gan runā! Parasti tu taču mēdzi runāt pavisam citādi.

— Jā, parasti.

— Un vai tu esi ļoti laimīga?

— Ja nupat pirms pāris stundām cilvēks ir saderinājies, tad viņš vienmēr ir ļoti laimīgs. Vismaz man tā liekas.

— Un vai tev nemaz nav — nu kā lai to pasaka — mazliet skumji?

— Jā, mazliet skumji ir, bet tikai mazliet. Un es domāju, ka tikšu tam pāri.

Pēc apciemojuma mācītāja un skolotāja mājā, kurš nebija ildzis pat pusstundu, Efija atkal atgriezās verandā, kur pašlaik gatavojās dzert kafiju. Sievastēvs ar znotu staigāja šurp un turp pa grantēto celiņu starp abām platānām. Brīsts stāstīja par landrāta amata grūtībām; šis amats viņam vairākkārt esot piedāvāts, bet viņš ikreiz pateicis paldies.

— Rīkoties allaž pēc paša prāta, tas man vienmēr paticis vislabāk, katrā ziņā labāk — piedodiet, In-šteten, — nekā pastāvīgi vērst savus skatienus uz augšu. Tad tik aizvien paturi prātā un acīs augstās un visaugstās priekšniecības domas. Tas man neder. Te es tik brīvi dzīvoju un priecājos par katru zaļo lapu un mežvīnogulāju, kas vijas augšup logos.

Viņš vēl ilgi turpināja šādas pret ierēdnieciskumu vērstas runas un brīdi pa brīdim atvainojās, vairākkārt atkārtodams: «Piedodiet, Inšteten!» Inštetens piekrizdams izklaidīgi palocīja galvu, taču īstenībā klausījās nevērīgi, bet kā apburts atkal un atkal paraudzījās uz logu, kurā vijās mežvīnogņlājs, par ko Brists nupat bija ieminējies, un ik reizes, ejot garām logam, viņam šķita, ka atkal redzētu starp vīnstīgām gaiši rudās meiteņu galvas un dzirdētu nebēdnīgo saucienu: «Nāc, Efij!»

Viņš neticēja labām vai ļaunām zīmēm un tamlīdzīgām blēņām, gluži otrādi — viņš stingri vērsās pret māņticību. Tomēr viņš nespēja nedomāt par šiem diviem vārdiem, un, kamēr Brists vēl joprojām ar uzsvaru runāja, Inštetenam likās, ka mazā epizode nav tikai nejaušība, bet kaut kas vairāk.

Inštetens, paņēmis atvaļinājumu tikai uz īsu laiciņu, jau nākošajā dienā atkal aizceļoja, apsolot, ka rakstīs katru dienu. «Jā, tas tev jādara,» Efija bija no sirds pateikusi šos vārdus, jo kopš gadiem nezināja neko jaukāku kā, piemēram, saņemt daudz vēstuļu dzimšanas dienā. Ikvienam vajadzēja uz šo dienu viņai rakstīt. Tādas vēstulē uzmestas frāzes kā «Gertrūde un Klāra arī sūta tev vissirsnīgākos laimes vēlējumus» tika nopeltas; ja Gertrūde un Klāra gribēja būt draudzenes, tad viņām vajadzēja papūlēties, lai vēstule būtu ar mārku — iespējams, ar svešas zemes mārku no Šveices vai Karlsbādes, ja viņas dzimšanas diena vēl iekrita ceļojuma laikā.

Inštetens, kā solījis, patiešām rakstīja katru dienu; saņemt viņa vēstules it īpaši patīkami bija tādēļ, ka viņš tikai reizi nedēļā gaidīja pavisam īsu atbildes vēstulīti. To viņš arī saņēma, tās saturs bija brīnišķīgi nesvarīgs un ikreiz viņu aizkustināja. Brista kundze pati apspriedās ar znotu par nopietnākiem jautājumiem — par kāzām, pūru un saimnieciskām lietām.

Inštetens, būdams jau trīs gadus landrāta amatā, bija iekārtojies savā Kesinas namā ne visai spoži, taču it atbilstoši savai kārtai, un tagad bija ieteicams ar vēstuļu palīdzību iegūt priekšstatu par to, kas tur bija, lai neiegādātos neko nevajadzīgu. Kad nu beidzot Brīsta kundze bija par visu pietiekami informēta, māte un meita nolēma doties uz Berlīni, lai, kā Brīsts izteicās, sapirktu «princesei» Efijai trousseau^1. Efija ļoti priecājās, ka varēs uzkavēties Berlīnē, un vēl jo vairāk par to, ka tēvs bija ar mieru noīrēt dzīvokli «Hotel du Norā». Cik nu tas izmaksāšot, to varēšot atskaitīt no pūra naudas; Inštetenam tāpat jau visa esot gana. Efija — gluži pretēji mātei, kas parasti nosodīja šādu skopulību, — daudz neprātodama, vai tēvs to teicis pa jokam vai nopietni, tūdaļ piekrita, daudz vairāk viņu nodarbināja domas par to, kādu iespaidu atstātu viņu abu — mātes un meitas ierašanās Table d'hote^1 [2], nekā «Špinna un Menkes», «Go-šenhofera» un citas firmas, kurās pagaidām bija norādīts izdarīt iepirkumus. Un šīm jautrajām iztēlēm atbilda ari viņas izturēšanās, kad sengaidītā Berlīnes nedēļa patiešām bija pienākusi. Brālēns Brīsts, jauns, ' visai nebēdnīgs Aleksandra pulka leitnants, kas abonēja avīzi «Fliegende Blātter»* un izrakstīja labākās anekdotes, katru no dienesta brīvo stundu atradās dāmu rīcībā, un tā nu viņi visi sēdēja vai nu Kranc-lera kafejnīcā pie stūra loga, vai pieļaujamā laikā Bauera kafejnīcā, vai ari pēcpusdienās brauca uz Zooloģisko dārzu, lai apskatītu žirafes, par kurām brālēnam, ko sauca par Dagobertu, labpatikās izteikties: «Tās izskatās kā dižciltīgas vecmeitas.» Ik diena

aizritēja, kā ieplānots, un trešajā vai ceturtajā dienā viņi devās, kā tika ieteikts, uz Nacionālo galeriju, jo brālēns Dagoberts gribēja parādīt māsīcai gleznu «Svētlaimīgo sala»*.

— Māsīcas jaunkundze drīz vien apprecēsies, un varbūt tomēr būtu labi, ja viņa jau iepriekš aplūkotu «Svētlaimīgo saJu».

Krustmāte iesita puisim ar vēdekli, taču, to darot, uzlūkoja viņu ar tik labvēlīgu skatienu, ka viņam nebija iemesla mainīt sarunas toni. Tās visiem trim bija brīnišķīgas dienas, ne mazāk brīnišķīgas arī brālēnam, kurš tik lieliski prata izpildīt ceļveža pienākumus un allaž ātri izlīdzināt sīkas nesaskaņas. Kā jau mēdz būt, šādu domstarpību starp māti un meitu ne brīdi netrūka, bet laimīgā kārtā tās nekad neradās iepirkumu dēļ. Vai nu kādu lietu iegādājās sešus vai trīs dučus, Efija vienmēr bija ar visu mierā, un, atceļā uz mājām pārspriežot nupat izdarīto iepirkumu cenas, viņa tās allaž jauca. Brīsta kundze, kas citkārt izturējās jo kritiski arī pret pašas mīļo meitu, ne tikai neņēma nopietni to, ka meitai trūkst šai ziņā intereses, bet pat uzskatīja to par labu īpašību. «Visas šīs mantas,» viņa nosprieda, «Efijai daudz neko nenozīmē. Viņa ir pieticīga. Efija dzīvo savā iztēlē un sapņos, un, kad Fridriha Kārļa princese brauc garām un viņai no savas karietes draudzīgi pamāj, tad tas viņai nozīmē vairāk nekā vesela lāde veļas.»

Un viņai arī bija taisnība, taču ne pilnīgi. Efijai nebija svarīgi, vai viņai pieder vairāk vai mazāk ikdienišķu lietu, bet, kad viņas abas ar māti staigāja šurp un turp pa Untei den Linden un pēc tam, aplūkojušas skaistākos skatlogus, iegāja Demuta veikalā, lai šo to nopirktu, kas nepieciešams tūlīt pēc kāzām paredzētajam ceļojumam uz Itāliju, tad nu atklājās

Efijas īstais raksturs. Viņai patika tikai pats elegantākais, un, ja nevarēja dabūt pašu labāko, tad no otrās šķiras preces viņa atteicās, jo viņai šī otrā šķira neko vairs nenozīmēja. Jā, viņa varēja atteikties, tur mātei bija taisnība, un šai spējai atteikties piemita kaut kas no pieticības; bet, ja nu reiz kaut ko izņēmuma kārtā vajadzēja iegādāties, tad vienmēr tikai pašu izmeklētāko. Un tādās reizēs no viņas pieticības vairs nebija ne vēsts.

4. nodaļa

Kad abas dāmas devās mājup uz Hoenkremmenu, brālēns Dagoberts ieradās stacijā viņas pavadīt. Bija aizritējušas laimīgas dienas, laimīgas pirmām kārtām arī tai ziņā, ka nebija jāpacieš nepatīkami un savai kārtai gandrīz neatbilstoši radinieki.

Efija jau tūlīt pēc ierašanās Berlīnē bija pateikusi, ka krustmātei Terēzei viņas šoreiz palikšot inkognito. Nevarot pieļaut, ka viņa nāktu uz viesnīcu. Jāizvēlo-ties viens par diviem — vai nu viesnīca «Hotel du Norā», vai krustmāte Terēze. Māte beigu beigās bija piekritusi un par apliecinājumu tam noskūpstījusi mīļo meitu uz pieres.

Ar brālēnu Dagobertu, protams, bija pavisam citādi; viņš nebija tikai šāds tāds gvardes sprukstiņš, bet, galvenais, prata ar savu allaž labo omu, kas Aleksandra pulka virsniekiem bija kļuvusi gandrīz vai par ieradumu, jau pašā sākumā māti un meitu izklaidēt un uzjautrināt, un šī labā oma ilga līdz pat abu aizbraukšanai.

— Dagobert, tu katrā ziņā ierodies uz manu meitenes dienu atvadu vakaru un, protams, ar drau-giem, — tā tika pieteikts šķiroties. — Jo pēc oficiālās daļas (bet nenāc ar eksprešiem vai peļu slazdu pārdevējiem) būs balle. Un atceries, mana pirmā balle varbūt būs arī pēdējā. Ja tev nebūs līdzi vismaz seši draugi — protams, vislabākie dejotāji, — tad nemaz nedomā braukt. Un ar agro vilcienu jūs varat tikt atpakaļ.

Brālēns visu apsolīja, un tā viņi šķīrās.

Ap pusdienas laiku viņas iebrauca savā Hafellandes stacijā, kura atrodas purvainā apvidū, un jau pēc pusstundas bija Hoenkremmenā. Brīsts ļoti priecājās, ka sieva un meita atgriezušās mājās, un nemitīgi uzdeva jautājumus, uz kuriem atbildes lielāko tiesu negaidīja, bet gari un plaši klāstīja, ko šai laikā piedzīvojis pats.

— Jūs man nupat pastāstījāt par Nacionālo galeriju un par «Svētlaimīgo salu» — nu, arī mums te, kamēr nebijāt mājās, bija gadījies kaut kas līdzīgs: mūsu inspektoram Pinkām ar dārznieka sievu. Protams, man vajadzēja Pinku atlaist, jāatzīstas, nelabprāt. Tas ir tik liktenīgi, ka šādi notikumi gandrīz vienmēr gadās ražas novākšanas laikā. Un Pinks citādi bija sevišķi darbīgs cilvēks, tikai šoreiz diemžēl nevietā. Bet lai nu paliek; Vilke jau kļūst nemierīgs.

Pie galda Brīsts klausījās vērīgāk; ar labpatiku viņš uzņēma ziņu par labo saskaņu ar brālēnu, par ko viņam tika daudz stāstīts, mazāk viņam patika izturēšanās pret krustmāti Terēzi. Taču bija skaidri manāms, ka viņš, kaut arī nopēla šādu rīcību, tomēr īstenībā par to priecājās, jo mazas nebēdnības atbilda viņa gaumei un krustmāte Terēze patiesi bija smieklīga persona. Viņš pacēla glāzi un saskandināja ar sievu un meitu. Kad pēc maltītes tika izsaiņoti skaistākie iepirkumi, lai Brīsts tos apskatītu un novērtētu, viņš izrādīja lielu interesi, kas pat neapsīka vai vismaz pavisam nepagaisa ari tad, kad viņš pārlaida acis rēķinam.

— Mazliet padārgi vai, labāk teiksim, ļoti dārgi, tomēr tas nekas. Viss ir ļoti šiks, es gribētu teikt, viss tā priecē acis, ka es skaidri saprotu: sak, ja tu man uzdāvinātu tādu ceļasomu un tādu pledu uz Ziemas svētkiem, tad mēs pa Lieldienām arī būtu Romā un pat pēc astoņpadsmit gadiem dotos kāzu ceļojumā. Kā tu domā, Luize? Varbūt pamēģināsim? Labāk vēlu nekā nekad.

Brista kundze atmeta ar roku, it kā gribēdama teikt: «Nelabojams,» — un viņš mazliet nokaunējās.

Bija jau augusta beigas, kāzu diena — trešais oktobris nāca aizvien tuvāk, un tiklab kungu namā, kā arī mācītāja mājā un skolā visu laiku notika gatavošanās meitenes dienu atvadu vakara svinībām. Jānke, allaž vēl Friča Reitera dievinātājs, bija izgudrojis kaut ko sevišķi «asprātīgu»; Bertai un Hertai vajadzēja uzstāties Liningas un Miningas lomā, protams, runājot lejasvācu dialektā, bet Huldai bija jatelo Heilbronnas Kethena plūškoka ainā* un huzāru leitnantam Engelbrehtam — Veters no Štrālas**. Nī-meijers, kam bija ienākusi prātā šāda ideja, ne mirkli nebija kavējies arī sadzejot pantu ar biklām pamācībām Efijai un Inštetenam.

Ar savu dzejoli viņš bija apmierināts un tūlīt pēc lasīšanas mēģinājuma dzirdēja no visiem dalībniekiem daudz atzinīgu vārdu, protams, tikai ne no sava vecā drauga un patronāta Brista, kas, klausoties Kleista un Nīmeijera savārstījumu, enerģiski protestēja, kaut arī nekādā ziņā aiz literāras dabas iegansta.

— «Augstais kungs» un atkal, un atkal «augstais kungs» — ko tas nozīmē? Tas maldina, tas visu sagroza. Inštetens neapstrīdami ir lielisks cilvēks, drosmīgs, ar raksturu, bet Bristi, piedodiet man berlīnieša runas veidu, Luize, — Bristi galu galā arī nav zemē metami. Mēs taču, varu to, paldies dievam, piebilst, esam vēsturiska dzimta, taču par Inšteteniem tas nav sakāms; Inšteteni ir tikai sena dzimta, kaut vai, teiksim, senseni muižnieki, — bet kas ir senseni muižnieki? Es nevēlos, lai kāds no Bristiem vai vismaz kāds no atvadu vakara uzveduma dalībniekiem katrā budēļa tēlā pazītu mūsu Efiju, — es nevēlos, lai kāds no Bristiem tieši vai netieši vienā laidā atkārto «augstais kungs». Tad taču Inštetenam, mazākais, vajadzētu būt maskētam Hoencollernam — mēdz taču būt arī tādi. Bet viņš tāds nav, un tā nu es varu tikai piebilst, ka tas maina situāciju.

Un patiesi, Brists ar īpašu neatlaidību labu laiku cieši turējās pie šāda uzskata. Tikai pēc otra mēģinājuma, kad «Kēthena» jau pa daļai bija ģērbusies kostīmā ar visai cieši pieguļošu samta ņieburu, viņš atļāvās — jo arī Hulda nedrīkstēja palikt necildināta — jūsmīgu piezīmi, ka «Kēthena atveidota teicami», pie kam šādai frāzei gandrīz tūlīt sekoja kapitulācija vai vismaz jau solis uz to pusi. Pats par sevi saprotams, tas viss tapa Efijai slēpts. Ja vien viņa būtu bijusi mazliet ziņkārīgāka, protams, būtu gluži neiespējami ko noslēpt, taču Efijai bija tik maz intereses izzināt paredzētos pasākumus un iecerētos pārsteigumus, ka viņa ar īpašu uzsvaru paskaidroja mātei — «viņa varot arī pagaidīt», un, kad māte šaubījās, Efija atkārtoti apgalvoja: tas patiesi tā esot, māmiņa varot ticēt. Un kāpēc gan ne? Tas viss taču esot tikai vēl skaistāka un poētiskāka teātra izrāde nekā «Pelnrušķīte», ko

viņa pēdējā vakarā Berlīnē redzējusi, lai gan nekas skaistāks un poētiskāks vairs nevarot būt. Viņa_ patiešām būtu pati spēlējusi līdz,_ kaut vai tikai tādēļ, lai jocīgajam pansionāta skolotajam uzvilktu ar krītu uz muguras svītru.1 Un cik lielisks esot pēdējais cēliens — kad Pelnrušķīte pamostas kā princese vai vismaz kā grāfiene; nudien, tas bijis pasakaini. Tā viņa izteicās jo bieži, izturēdamās vēl draiskulīgāk nekā agrāk, un skaitās vienīgi par draudzeņu mūžīgo sačukstēšanos un noslēpumainību.

— Man gribētos, lai viņas nebūtu tik lielīgas un turētos vairāk kopā ar mani. Vēlāk viņas tikai čukstēs vien un man būs par viņām jābaiļojas un jākaunas, ka viņas ir manas draudzenes.

No Efijas zobgalīgajiem izteicieniem bija pavisam skaidri noprotams, ka viņa par atvadu vakaru un kāzām pārāk daudz neinteresējas. Arī Brīsta kundze to zināja, taču viņa neraizējās, jo Efija pietiekami daudz domāja par savu nākotni — un tā tomēr bija laba zīme; tā kā viņai bija bagāta fantāzija, viņa reizēm labu brīdi iegrima domās, iztēlodamās savu Kesinas dzīvi; iztēlodamās šo dzīvi, viņa par lielu prieku mātei varbūt pat ar gudru aprēķinu mēģināja radīt dīvainus priekšstatus par Aizpomeraniju. Viņai, proti, patika iedomāties Kesinu gandrīz kā Sibīrijas pilsētu, kā mūžīgā sniega un ledus valstību.

— Šodien Gošenhofers atsūtīja pēdējās mantas,— Brīsta kundze teica, kā parasti kopā ar Efiju sēdēdama piebūves priekšā pie galda, uz kura arvien lielāki kļuva linu audekla un veļas krājumi, bet laikraksti, kas tikai lieki aizņēma vietu, pamazām pazuda.

— Es ceru, ka tev, Efij, nu ir visa kā gana. Bet, ja tev vēl ir kāda klusa vēlēšanās, tad pasaki tūdaļ, ja iespējams, pat vēl šo pašu brīdi. Tētis izdevīgi pārdevis melni un pašreiz ir neparasti labā garastāvoklī.

— Neparasti labā? Viņš vienmēr ir labā omā.

— Neparasti labā omā, — atkārtoja māte. — Un tas jāizmanto. Tātad pasaki. Kad mēs vēl bijām Berlīnē, man vairākkārt šķita, ka tu tomēr vēl šo to īpašu vēlētos.

— Jā, mījo māmiņ, ko lai saku. Īstenībā man ir viss, ko vajag, es domāju — viss, ko te vajag. Bet kad nu man lemts doties tik tālu uz ziemeļiem ... Jāpiebilst, man nekas nav pretī, gluži otrādi, es priecājos — gan par ziemeļblāzmu, gan par to, ka zvaigznes tur mirdzēs spožāk... — kad nu man lemts, tad es labprāt vēlētos kažoku.

— Bet, Efij, meitiņ, tās taču tīrās blēņas. Tu nebrauc uz Pēterburgu vai Arhangeļsku.

— Nu nē, es tomēr braucu uz to pusi...

— Protams, bērns. Uz to pusi gan. Bet kas tad par to? Kad tu no šejienes brauc uz Nauenu, tad arī esi ceļā uz Krieviju. Starp citu, ja vēlies, dabūsi arī kažoku. Tikai gribu jau iepriekš piebilst, ka es gan neiesaku. Kažoks piederas vecākām dāmām, pat tava vecā māmiņa tam par jaunu, un, ja tu septiņpadsmit gadu vecumā parādīsies ūdeļādu vai caunādu kažokā, tad kesinieši domās, ka tā ir maskarāde.

Tā viņas abas sarunājās un laikam būtu sarunu vēl turpinājušas, ja todien nebijis 2. septembris — Seda-nas kaujas gadadiena*. Bet nu viņas iztraucēja bungu rīboņa un stabuļu skaņas, un Efija, kura jau iepriekš bija dzirdējusi par paredzamo gājienu, tikai aizmirsusi, pēkšņi metās prom no galda un steidzās gar apaļo dobi un dīķi uz mazo, pie kapsētas mūra piebūvēto balkoniņu, uz kuru augšup veda seši pakāpieni — tikai nedaudz platāki par dārza kāpnīšu šķērsi. Vienā rāvienā viņa bija augšā, un tiešām — tur jau arī nāca visa skolu jaunatne; Jānke svinīgi soļoja labajā pusē, bet mazā auguma bundzinieks lielu gabalu pa priekšu ar tādu sejas izteiksmi, it kā nāktos kauju pie Sedanas izcīnīt vēlreiz. Efija māja a-r mutautiņu, un tas, kuru viņa sveicināja, nekavējās pamāt pretī ar savu spieķi, kam bija apaļš, spožs gals.

Nedēļu vēlāk māte ar meitu atkal sēdēja vecajā vietā, joprojām aizņemtas ar savu darbu. Diena bija brīnum jauka, krāšņajā puķu dobē apkārt saules pulkstenim vēl ziedēja heliotropi, un viegla vēja pūsma atnesa līdz viņām smaržu.

— Ak, cik labi es jūtos, — teica Efija, — man ir tik labi, un esmu tik laimīga; nevaru iedomāties, ka paradīzē būtu vēl jaukāk. Un galu galā — kas zin, vai paradīzē zied tik brīnišķīgi heliotropi.

— Bet, Efij, kā tu drīksti tā runāt; tas tev no tēva, arī viņam nekas nav svēts, un viņš pat nesen teica, ka Nīmeijers izskatoties pēc Lota*. Kaut kas nedzirdēts! Un ko tas nozīmē? Pirmkārt, viņš nezina, kāds Lots ir izskatījies, un, otrkārt, tas ir neiedomājami netaktiski pret Huldu. Laime, ka Nīmeijeram viena vienīga meita, tālab šādam salīdzinājumam nav nekādas nozīmes. Tikai vienā ziņā viņam, protams, pilnīga taisnība, proti, tai ziņā, ko viņš teica par «Lotes kundzi» — mūsu labo mācītāja kundzi, kura mums ar savu muļķību un uzpūtību atkal sabojāja Sedanas dienu. Starp citu, man ienāca prātā, ka todien, kad Jānke ar skolēniem gāja garām, mūsu saruna tika pārtraukta, — nu, es gan nevaru iedomāties, ka tava vienīgā vēlēšanās ir kažoks, par ko tu toreiz ieminējies. Tātad pastāsti man, mīlulīt, kas tev vēl uz sirds!

— Nekas, māmiņ!

— Tiešām nekas?

— Nē, tiešām nekas, pavisam nopietni... Bet ja nu galu galā tomēr ...

— Nu . . .

— ... tad tas būtu japaņu gultas aizkars ar melniem un zeltainiem putniem, kuriem gari dzērvju knābji... Un tad varbūt vēl griestu lampa ar rozā abažūru mūsu guļamistabai.

Brista kundze neteica ne vārda.

— Nu, redzi nu, māmiņ, tu klusē, it kā es būtu pateikusi kaut ko sevišķi nepiedienīgu.

— Nē, Efij, tas nav nekas nepiedienīgs. Un, ja tu to saki savai mātei, tad, protams, ne. Jo es taču tevi pazīstu. Tu esi maza fantazētāja, labprāt iztēlojies nākotnes ainas, un, jo raibākas tās, jo skaistākas un iekārojamākas tev šķiet. Es to tik skaidri sapratu, kad mēs iepirkāmies ceļojumam. Un nu tu iedomājies, cik brīnišķīgs būtu gultas aizkars ar visādiem teiksmainiem putniem — un tas viss griestu lampas sārtajā puskrēslā. Tev tas viss liekas kā pasaka, un tu pati gribētu būt princese.

Efija satvēra mātes roku un noskūpstīja.

— Jā, māmiņ, es arī tā esmu.

— Jā, tu tā esi, to es labi zinu. Bet, mīļā Efij, jādzīvo ar apdomu, it īpaši sievietēm. Un, kad tu aizbrauksi uz Kesinu, šo mazo pilsētiņu, kur naktī labi ja deg kāda laterna, tur par tādu kā tevi tikai pa-smiesies. Un labi, ja tikai pasmiesies. Tie, kas pret tevi būs nelabvēlīgi noskaņoti — un tādu nekad netrūkst, — spriedīs par sliktu audzināšanu, bet daži pasacīs pat vēl ko ļaunāku.

— Tātad neko japānisku nevar un griestu lampu arī ne. Bet teikšu tev atklāti — es tikai biju iedomā-

jusies, ka sārtā puskrēslā viss izskatās skaisti un poētiski.

Brista kundze jutās aizkustināta. Viņa piecēlās un noskūpstīja Efiju.

— Tu esi bērns. Skaisti un poētiski — tas tikai iztēlē. Īstenība ir citāda, un bieži vien labi, ja nav gaismas un puskrēslas, bet pavisam tumšs.

Efija grasījās ko iebilst, bet tajā brīdī ienāca Vilke un ienesa vēstules. Vienu sūtīja Inštetens no Kesinas.

— A, no Gērta, — Efija teica un, nolikdama vēstuli sānis, mierīgā balsī turpināja: — Bet tu taču piekritīsi, ka es flīģeli istabā novietošu iešķērsām. Tas man svarīgāks nekā kamīns, ko Gērts apsolījis. Un tavu portretu es nolikšu uz molberta; pavisam bez tevis es nespēju iztikt. Ak, kā es pēc jums ilgošos, varbūt jau pa ceļam un Kesinā jau nu noteikti! Stāsta, tur arī neesot garnizona, pat ne štāba ārsta, laime vēl, ka Kesina vismaz ir kūrvieta. Brālēna Brista — un ne par velti es atceros viņu — māte un māsa vienmēr brauc uz Varnemindi, — nu, es tiešām nezinu, kāpēc viņš savas mīļās tuvinieces nevarētu reiz aizkomandēt uz Kesinu. Aizkomandēt — tas skan pilnīgi kā ģenerālštābā, kur viņš, man šķiet, arī tīko nokļūt. Un tad viņš, protams, brauks līdz un dzīvos pie mums. Starp citu, man nesen kāds stāstīja, kesi-niešiem esot paprāvs tvaikonis, kas divreiz nedēļā braucot pāri uz Zviedriju. Un uz kuģa rīkojot balles (viņiem tur, protams, ir arī mūzika), un viņš ļoti labi dejo ...

— Kas?

— Nu, Dagoberts.

— Es sapratu, ka tu runā par Inštetenu. Bet nu beidzot jāuzzina, ko viņš raksta . . . Tev taču vēstule vēl kabatā.

— Pareizi. Būtu gandrīz piemirsusi. — Un viņa atplēsa aploksni un pārlaida vēstulei acis.

— Tu klusē, Efij? Nemaz neesi priecīga un pat nepasmaidi. Viņš taču vienmēr raksta tik jautri un saturīgi un nepavisam ne tēvišķīgi un nopietni.

— To es arī noteikti aizliegtu. Viņam ir savs vecums, un man ir mana jaunība. Man vajadzētu viņam padraudēt ar pirkstu un pateikt: «Gērt, apdomā, kas ir labāk!»

— Un tad viņš tev atbildētu: «Tas, kas tev ir, Efijr tas ir labākais.» Jo viņš ir ne tikai cilvēks ar vissmalkākām manierēm, bet arī taisnīgs un saprātīgs un zina it labi, ko nozīmē jaunība. Viņš allaž apgalvo to un piemērojas jaunatnei, un, ja viņš tāds palikš arī laulībā, tad jums būs ideāla dzīve.

— Jā, es arī tā ceru, māmiņ. Bet man gandrīz kauns teikt — vai vari iedomāties, ka es ne visai atzīstu tādu laulību, ko sauc par ideālu.

— To no tevis var sagaidīt. Nu, saki man — kādu tad īsti?

— Pēc manām domām, jābūt vienlīdzībai un, protams, arī maigumam un mīlestībai. Un, ja nav maiguma un mīlestības, jo mīlestība, kā tēvs apgalvo, ir tikai blēņas (kam es tomēr neticu), nu tad jābūt bagātībai un smalkai mājai, pavisam smalkai, kur ierodas princis Kārlis Fridrihs, kad iet aļņu vai medņu medībās, vai arī, garām braucot, piestāj vecais karalis, ikkatrai dāmai, arī jaunajām, atrazdams pa žēlīgam vārdam. Un, kad mēs būtu Berlīnē, tad es gribētu būt galma ballē un operā svētku izrādē sēdēt tieši blakus lielajai vidus ložai.

— Vai tu to saki tikai aiz aušības un gražodamās?

— Nē, māmiņ, runāju pavisam nopietni. Pirmajā vietā mīlestība, bet tūlīt aiz tās gods un spožums, un tad izklaidēšanās — jā, izklaidēšanās, vienmēr kas jauns, vienmēr kaut kas, par ko smieties vai raudāt. Ja es ko nevaru ciest — tad tā ir garlaicība.

— Kā tad tu varēji nodzīvot tik ilgi kopā ar mums?

— Ak, māmiņ, kā tu vari tā runāt. Protams, kad ziemā mīļie radi, garām braucot, iegriežas un uzkavējas savas sešas stundas vai vēl ilgāk un kad krustmāte Gundele un krustmāte Olga mani vērīgi nopētī un nospriež, ka es esot pārgudra — krustmāte Gundele to man reiz arī pasacīja, — tad, jāatzīstas, tas reizēm nemaz nav tik jauki. Bet citādi es te vienmēr esmu bijusi laimīga, tik laimīga ...

Un, to teikdama, viņa raudādama spēji nometās mātes priekšā uz ceļiem un noskūpstīja tai abas rokas.

— Piecelies, Efij. Kad cilvēks ir tik jauns kā tu un atrodas kāzu priekšvakarā un neziņā, tad noskaņas ir dažādas. Bet nu izlasi man vēstuli, ja tajā nav nekā īpaša vai varbūt noslēpumu.

— Noslēpumi. — Efija smiedamās pietrūkās kājās, un viņas oma pēkšņi mainījās. — Noslēpumi! Jā, viņam ir tāda maniere, bet lielāko tiesu no šiem no-slēpumieri? es varu uzzināt pie ciema vecākā, tur, kur uz dēļa parasti izlikti landrāta rīkojumi. Nu un Gērts taču arī ir landrāts.

— Lasi, lasi!

— «Mīļā Efij! ...» Tā viņš allaž iesāk un reizēm sauc mani arī par «savu mazo Evu».

— Lasi, lasi... Tev jāizlasa.

— Tātad: «Mīļā Efij! Jo tuvāk nāk mūsu kāzu diena, jo retākas kļūst Tavas vēstules. Kad saņemu pastu, vienmēr meklēju aploksni ar Tavu rokrakstu

3* 35

(es jau arī neko citu neesmu gaidījis), bet, kā jau Tu pati zini, parasti veltīgi. Mājā tagad strādā amatnieki, kuri sagatavo istabas, protams, tikai dažas, Tavai uzņemšanai. Visjaukāk būs laikam tad, kad dosimies ceļojumā. Tapsētājs Madelungs, kas visu piegādā, ir savādnieks, par kuru Tev nākošreiz pastāstīšu, bet galvenais ir tas, ka esmu tik laimīgs, mana mīļā, mazā Efija. Man te zeme deg zem kājām, un pie tam mūsu labajā pilsētiņā kļūst arvien klusāk un vientuļāk. Pēdējais peldviesis aizbrauca vakar; viņš beidza-moreiz peldējās, liekas, deviņus grādus siltā ūdenī, un kūrvietas kalpotāji aizvien bija priecīgi, kad viņš sveiks un vesels iznāca krastā. Jo tie baidījās, ka viņu neķer trieka; tas sagādātu kūrvietai nepatikšanas, varētu likties, ka viļņi te bīstamāki nekā citur. Esmu priecīgs, iedomājoties, ka pēc četrām nedēļām jau brauksim no Piacetas uz Lido vai Murano, kur taisa stikla pērles un skaistas rotas lietas. Un skaistākā no tām būs Tava. Sirsnīgi sveicieni vecākiem un maigākais skūpsts no Tava Gērta.»

Efija salocīja vēstuli, lai ieliktu atpakaļ aploksnē.

— Ļoti jauka vēstule, — Brista kundze teica, — viņš visur zina mēru, tā ir vēl viena laba īpašība.

— Jā, viņš zina mēru, to gan.

— Mīļā Efij, ļauj man ko jautāt. Vai tu gribētu, lai vēstulē viņš neievērotu vajadzīgo etiķeti, vai tu gribētu, lai tā būtu sirsnīgāka, varbūt pat pārlieku sirsnīga?

— Nē, nē, māmiņ. Tik tiešām ne, to es nevēlos. Labāk taču ir tā.

— Labāk taču ir tā. Cik savādi tas izklausās! Tu esi tik dīvaina. Un pirmīt tu raudāji. Kas tev uz sirds? Vēl taču ir laiks. Vai tu Gērtu nemīli?

— Kāpēc lai es viņu nemīlētu? Es mīlu Huldu, un es mīlu Bertu, un es mīlu Hertu. Es mīlu arī veco Nīmeijeru. Un jūs abus — tas jau pats par sevi saprotams. Es mīlu visus, kas man vēl labu, ir labi pret mani un lutina. Un Gērts taču mani arī lutinās. Protams, pēc sava prāta. Viņš man Venēcijā dāvās rotas lietu. Viņam nav ne jausmas, ka manās acīs rotas nav nekā vērts. Es labāk rāpjos kokā un šūpojos, un vislabāk man patīk dzīvot vienās bailēs, ka kaut kas var saplīst vai salūzt un es nogāzīšos zemē. Galvu jau tas nemaksās.

— Tu varbūt mīli arī savu brālēnu Brīstu?

— Jā, ļoti. Viņš mani vienmēr uzjautrina.

— Un vai tu varētu iziet pie viņa par sievu?

— Par sievu? Dieva dēļ, ne. Viņš taču vēl tīrais zēns. Gērts ir vīrietis, skaists vīrietis, tāds vīrietis, ar kuru varu lepoties un kurš kaut ko dzīvē sasniegs. Ko tu gan iedomājies, māmiņ!

— Tev taisnība, Efij, tas mani iepriecina. Bet vai tavu sirdi vēl kau kas nospiež?

— Varbūt! >

— Nu pastāsti.

— Redzi, māmiņ, viņš ir vecāks par mani, bet tas neko nekait, varbūt taisni labi: viņš taču nav vecs un ir spirgts un vesels, turklāt ar kareivīgu stāju un iznesīgs. Un es gandrīz varu teikt, ka man nekas nebūtu ko iebilst, ja vien viņš ... ja vien viņš būtu mazliet citāds.

— Kāds tad, Efij?

— Kāds? Tu nedrīksti smieties par mani. Par to tikai nesen dzirdēju tur augšā, mācītāja mājā. Mēs runājām par Inštetenu, un negaidot vecais Nīmeijers sarauca pieri, bet, protams, viņš to sarauca aiz cienības un apbrīna un teica: «Jā, barons! Tas ir vīrs ar raksturu, principu cilvēks.»

— Tāds viņš arī ir, Efij.

— Protams. Pēcāk Nīmeijers laikam pat teica, ka viņš esot cilvēks ar stingriem uzskatiem. Un tas, man šķiet, ir vēl kas vairāk. Ak, un es ... man tādu nav. Tas, māmiņ, redzi, mani baida un nomoka. Viņš ir tik mīļš un labs pret mani un tik iecietīgs, bet... man bail no viņa.

5. nodaļa

Svinību dienas Hoenkremmenā bija aizvadītas, visi aizbraukuši, arī jaunais pāris bija aizceļojis tūlīt pat kāzu vakarā.

Meitenes dienu atvadu vakars bija dāvājis prieku visiem, it īpaši tiem, kas uzstājās ar priekšnesumiem, turklāt par Huldu bija sajūsmā visi jaunie virsnieki, tiklab Ratenovas huzāri, kā arī mazliet skeptiskāk noskaņotie Dagoberta draugi no Aleksandra pulka. Jā, viss bija noritējis labi un jauki, gandrīz labāk, nekā cerēts. Tikai Berta un Herta bija tik stipri šņukstējušas, ka Jānkes lejasvācu dialektā skandētie panti tikpat kā nebija sadzirdami. Bet arī tas neko daudz nekaitēja. Daži smalki lietpratēji pat bija tādās domās, ka «īstenībā tā esot jāspēlē»; stomīšanās, šņuksti un nesaprotamība (it īpaši tad, ja uzstājoties tik skaistas meitenes ar cirtainiem, gaiši rudiem matiem) vienmēr esot pats drošākais ceļš uz panākumiem, īpašu triumfu guva brālēns Brīsts lomā, ko pats sev bija sacerējis. Viņš tēloja Demutas pārdevēju, kurš, uzzinājis, ka jaunā sieva nodomājusi tūlīt pēc kāzām doties uz Itāliju, nolemj tai piegādāt ceļasomu.

Protams, izrādījās, ka tā ir milzīga Hevelas konfekšu kārba.

Dejots tika līdz pulksten trim naktī, un vecais Brīsts, aizvien vairāk un vairāk noreibdams no šampanieša, sāka izmest visādas piezīmes gan par lāpu deju, ko vēl mēdzot dejot dažos galmos, gan par dīvaino «bikšu lenču deju»; viņš nerimās un nerimās, piezīmes kļuva aizvien divdomīgākas, līdz beidzot vajadzēja uzsaukt, ka nu reiz laikam pietiks.

— Saņem sevi rokās, — sieva viņam pačukstēja diezgan nopietnā tonī, — tu te neesi tāpēc, lai runātu divdomības, bet lai uzņemtu viesus. Mums ir kāzu svinības, nevis medību pikniks.

Bet Brīsts atbildēja, ka neredzot lielu atšķirību; turklāt viņš esot laimīgs.

Arī pati kāzu diena bija noritējusi labi. Nīmeijers noturēja lielisku runu, un kāds no Berlīnes viesiem — vecāks kungs, kurš pa pusei piederēja pie galma sabiedrības, atceļā no baznīcas uz kāzu māju bija izteicies, ka tomēr esot jāpabrīnās, cik talantiem bagāta tāda valsts kā mūsējā.

— Te es saskatu mūsu skolu un varbūt pat vēl vairāk — mūsu filozofijas triumfu. Ja tā labi padomā, šis Nīmeijers, vecs ciema mācītājs, kas sākumā izskatījās kā vājnieku kopējs... jā, draugi, sakiet paši — vai viņš nerunā kā galma sprediķotājs? Šis taktiskums un šī antitēzes māka, tieši kā Kēgelim*, un, ja runājām par izjūtu, tad viņš ir vēl pārāks. Kēgelis ir par vēsu. Protams, cilvēkam ar viņa posteni jābūt tādam vēsam. Kāpēc cilvēki dzīvē uzskrien uz sēkļa? Vienmēr tikai savfcs sirsnības dēļ.

Vēl neprecēts augsts ierēdnis, kam jau ceturto reizi bijis kāds «sakars» un kam šie vārdi bija domāti, pats par sevi saprotams, piebalsoja.

— Pilnīgi pareizi, mīļais draugs, — viņš teica, — pārlieku daudz sirsnības ... kas ir, tas ir ... Starp citu, man jums vēlāk kas jāpastāsta.

Oktobra diena pēc kāzām bija skaidra un gaiša. No rīta spīdēja saule; tomēr laiks jau bija rudenīgi dzedrs, un Brists, tikko ar sievu pabrokastojis, piecēlās un, salicis rokas uz muguras, nostājās pie kamīna, kas maz pamazām izgailēja. Brista kundze ar šuvekli rokās ari pievirzījās tuvāk kamīnam; tieši tobrīd ienāca Vilke, lai nokoptu brokastgaldu, un viņa teica:

— Vilke, kad jūs zālē būsiet visu savedis kārtībā — un tas ir jādara tūlīt, — tad parūpējieties, lai tortes tiktu nogādātas tur, kur nākas: riekstu torte mācītājam, bet bļoda ar mazajiem cepumiem Jān-kem. Un esiet uzmanīgs ar glāzēm. Es domāju — ar smalkajām kristāla glāzēm.

Brīsts smēķēja jau trešo cigareti, izskatījās ļoti apmierināts un atzinās, ka nekas cits tā nenākot cilvēkam par labu kā vien kāzas, protams, ja tās nav paša kāzas.

— Nesaprotu, Brīst, kāpēc tu atļaujies tādu piezīmi. Pirmoreiz dzirdu, ka mūsējās tev nākušas par ļaunu. Nesaprotu arī, kāpēc.

— Luize, tu vienmēr sabojā man garastāvokli. Bet es neņemu ļaunā, pat šoreiz ne. Un vispār, ko nu runāsim par mums, mēs taču pat nebraucām kāzu ceļojumā. Tavs tēvs nepiekrita. Bet Efija tagad brauc. Taisni apskaužami. Pulksten desmitos ar vilcienu. Nu jau viņi būs pie Regensburgas, un esmu pārliecināts, ka viņš — protams, turpat vagonā — stāsta par Val-hallas* lielākajiem mākslas dārgumiem. Inštetens ir lielisks cilvēks, bet viņam piemīt tāda kā mānija uz mākslu, turpretī Efija, ak dievs, mūsu nabaga Efija ir īsts dabas bērns. Baidos, ka Inštetens ar savu mākslas entuziasmu viņu mazliet nomāks.

— Katrs kaut kā nomāc savu sievu, un mākslas entuziasms nepavisam nav tas ļaunākais.

— Nu, protams, ne, nekādā ziņā mēs par to nestrīdēsimies; par to var daudz un dažādi spriest, un arī cilvēki ir tik dažādi. Tu gan vairāk tur iederētos. Vispār tu būtu Inštetenam piemērotāka nekā Efija. Žēl, nu ir par vēlu.

— Ļoti galanti, kaut gan pilnīgi nevietā. Bet lai nu paliek — kas bijis, tas bijis. Tagad viņš ir mans znots, un nav nekādas jēgas vienmēr atgādināt jaunības dienas.

— Es tikai gribēju uzturēt tavu garastāvokli možu.

— Ļoti laipni. Starp citu, gluži lieki. Mans garastāvoklis jau tā ir možs.

— Un arī labs?

— Gandrīz varu teikt — arī labs. Bet tu nedrīksti to sabojāt. Nu, kas tev vēl bilstams? Redzu, tev kaut kas uz sirds.

— Vai tev patika mūsu Efija? Vai patika visa šī ceremonija? Viņa bija tik savāda, uzvedās gandrīz kā bērns un tad atkal pēkšņi kļuva ļoti pašapzinīga un nepavisam ne tik pieticīga, kādai vajadzētu būt blakus tādam vīram. To taču var izskaidrot vienīgi tā, ka viņa vēl neapzinās, ko viņa ar to ieguvusi. Vai varbūt gluži vienkārši viņa to īsti nemīl? Tas nebūtu labi. Jo, kaut arī viņam tik daudz labu īpašību, viņš nav no tiem, kas viegli iekaro mīlestību.

Brīsta kundze klusēja un skaitīja dūrienus uz kanvas. 4

Beidzot viņa ierunājās:

— Tas, ko tu teici, Brist, ir visprātīgākais, ko es pa šīm trim dienām esmu no tevis dzirdējusi, turklāt vēl tava runāšana pie galda. Arī man rodas šaubas. Bet, šķiet, mēs varam būt mierīgi.

— Vai viņa tev izkratīja sirdi?

— Nevarētu teikt. Viņai gan bija vēlēšanās ko sacīt, bet sirdi viņa neizkratīja un daudz neko neatklāja. Viņa ir reizē vaļsirdīga un arī sevī noslēgusies, gandrīz vai noslēpumaina; vispār neparasta un neizprotama.

— Gluži manas domas. Bet, ja viņa tev neko nav teikusi, — kā tad tu zini?

— Es tikai sacīju, ka viņa man nav izkratījusi sirdi. Tāda īpaša grēksūdze, atklājot it visu, — tas nav viņas dabā. No viņas viss izlaužas tik nevaldāmi un spēji un tad atkal aprimst. Bet tieši tāpēc, ka viņa atklāj sirdi tik nelabprāt un it kā nejauši, tieši tāpēc tas man bija svarīgi.

— Un kad tas notika un kādā sakarībā?

— Nu jau būs tieši trīs nedēļas; mēs sēdējām dārzā un gatavojām dažādas — gan lielākas, gan sīkākas lietas viņas pūram, kad Vilke ienesa Inšte-tena vēstuli. Viņa to noglabāja, un man vajadzēja pēc minūtēm piecpadsmit atgādināt par vēstuli. Viņa to lasīja, bet sejā gandrīz nemainījās ne vaibsts. Jāatzīstas, man kļuva baigi ap sirdi, tik baigi, un es labprāt būtu gribējusi rast kaut cik iespējamu skaidrību.

— Ļoti pareizi, ļoti pareizi.

— Ko tu ar to domā?

— Nu, es tikai domāju ... Bet tam jau nav nozīmes. Runā vien tālāk; esmu pati uzmanība.

— Un es tieši noprasīju, kā īsti ir, un, tā kā, pazīstot viņas raksturu, izvairījos runāt svinīgā tonī un centos visu uztvert pēc iespējas viegli, gandrīz kā joku, tad ievaicājos, vai varbūt viņa labāk nebūtu apprecējusies ar brālēnu Bristu, kurš viņai Berlīnē bija parādījis tik daudz uzmanības ...

— Un tad?

— Tad tik tev vajadzēja viņu redzēt. Viņa neko neatbildēja, tikai pēkšņi vīzdegunīgi iesmējās. Brālēnu viņa īstenībā uzskatot tikai par lielu kadetu leitnanta formas ģērbā. Un kadetu viņa pat nevarētu iemīlēt, kur nu vēl apprecēt. Un tad viņa sāka runāt par Inštetenu, kas viņai uzreiz kļuva par visu vīrišķīgo tikumu paraugu.

— Un kā tu to visu izskaidrosi?

— Pavisam vienkārši. Viņa ir tik sprigana, temperamentīga, gandrīz kaislīga, un varbūt arī tādēļ, ka viņa tāda ir, viņa nepieder pie tām, kas īsti izprot mīlestību, vismaz tās jūtas, ko šis vārds godam pelnījis. Viņa runā gan par to, pat ar uzsvaru un zināmu pārliecību, taču tikai tāpēc, ka lasījusi — mīla esot pats cēlākais, skaistākais, kaut kas vārdos netverams. Varbūt arī viņa to vienīgi dzirdējusi no sentimentālās Huldas un atkārto viņas vārdus. Taču pati neko dziļi neizjūt. Iespējams, ka tas viss vēl nāks, lai dievs pasargā, bet pagaidām vēl nekā tāda nav.

— Bet kas tad ir? Ko tad viņa jūt?

— Pēc manām un arī pēc viņas pašas domām, alkas pēc izpriecām un godkāri.

— Nu, tas nav par ļaunu. Tad man prāts mierīgs.

— Man gan ne. Inštetens taisīs karjeru — negribu teikt, ka viņš ir karjerists, tas viņš nav, jo ir pārāk aristokrātisks, — tātad viņš taisīs karjeru, un tas apmierinās Efijas godkāri.

— Nu protams. Tas taču ir labi.

— Jā, tas ir labi! Bet tā tikai lietas viena puse.

Apmierināta tiks viņas godkāre, bet vai ari tieksme pēc izklaidēšanās un piedzīvojumiem? Šaubos gan. Inštetens ļoti maz rūpēsies par īslaicīgu nelielu izklaidēšanos un uzmundrinājumu, par visu, kas nomāc garlaicību, šo mazās, atjautīgās būtnes niknāko ienaidnieci. Viņš tai neļaus izjust iekšēju tukšumu, jo ir pārāk gudrs un sabiedrisks, bet viņš to arī ne sevišķi uzjautrinās. Un pats ļaunākais — viņš nemaz īsti nepadomās, kā to varētu darīt. Kādu laiku tā turpināsies un dzīve būs bez vainas, bet pēdīgi viņa visu pamanīs, un tad tas viņu aizvainos. Un tad nezinu, kas notiks. Lai cik maiga un piekāpīga ir Efija, viņai piemīt arī kaut kas neprātīgs un viņa spējīga uz visu.

Šajā brīdī no zāles ienāca Vilke un pavēstīja, ka viss esot saskaitīts un nekā netrūkstot. Tikai viena no smalkajām vīna glāzēm esot saplēsta, tas noticis jau vakar, kad uzdzertas laimes, — Huldaar leitnantu Nīnkerkenu esot par stipru saskandinājuši.

— Protams, jau no laika gala vienmēr kā pa mākoņiem, un zem plūškoka, zināms, nav nekas kļuvis labāk. Aušīga skuķe, to Nīnkerkenu es nemaz nesaprotu.

— Es gan viņu saprotu.

— Viņš taču to neapprecēs.

— Nē.

— Nu un tad?

— Par to būtu daudz ko spriest, Luize.

Tas bija dienu pēc kāzām. Trīs dienas vēlāk no Minhenes pienāca maza steigā uzkricelēta pastkar-tīte, vietu nosaukumiem bija uzrakstīti tikai divi pirmie burti.

«Mīļā māmiņ! Šodien priekšpusdienā tika apmeklēta Pinakotēka*. Gērts gribēja iet arī uz otru**, es to te neminēšu, jo šaubos, vai uzrakstīšu pareizi, un jautāt viņam man netīk. Starp citu, viņš izturas pret mani ārkārtīgi labi un paskaidro it visu. Vispār ļoti jauki, tikai nogurdinoši. Itālijā droši vien būs vairāk laika un labāk. Mēs dzīvojam «Četros gadalaikos», un tas mudināja Gērtu man pateikt, ka laukā esot rudens, bet viņš manī redzot pavasari. Manuprāt, jauki pateikts. Viņš vispār ļoti uzmanīgs. Protams, man arī tādai jābūt, it īpaši, kad viņš ko stāsta vai paskaidro. Viņš turklāt visu zina tik labi, ka pat nekas nav jāmeklē ceļvedī. Gērts ar sajūsmu runā par Jums, sevišķi par māmiņu. Hulda viņam liekas mazliet klīrīga, bet vecais Nīmeijers gan esot ļoti iepaticies. Tūkstoš sveicienu sūta Jūsu bezgala sajūsminātā, bet arī mazliet nogurusī Efija.»

Tādas atklātnes tagad pienāca diendienā no Ins-brukas, Veronas, Vičencas, Padujas, un ikviena sākās ar vārdiem: «Šodien priekšpusdienā apmeklējām šejienes slaveno galeriju.» — vai arī, ja tā nebija galerija, tad kāda arēna vai Svētās Marijas baznīca ar īpašu nosaukumu. No Padujas reizē ar atklātni pienāca vēstule: «Vakar bijām Vičencā. To vērts aplūkot Palladio*** dēļ; Gērts apgalvoja, ka tas ietver sevī visu moderno. Protams, tas sakāms tikai par arhitektūru. Te, Padujā, kur mēs ieradāmies šodien agri no rīta, braucot karietē uz viesnīcu, viņš vairākas reizes klusībā atkārtoja: «Dus viņš Padujā .. .»**** — un bija pārsteigts, kad teicu, ka šos vārdus dzirdu pirmoreiz. Pēdīgi viņš piebilda, ka patiesībā tas esot gluži labi un pat teicami, ka es neko par to nezinot. Viņš vispār ir ļoti taisnīgs. Un, galvenais, tik neizsakāmi labs pret mani un nepavisam ne augstprātīgs,

ne ari vecs. Man vēl joprojām sāp kājas, staigāšana un ilgā stāvēšana pie gleznām nogurdina. Bet tā jau ari jābūt. Ļoti priecājos, ka būsim Venēcijā. Te mēs paliksim piecas dienas, varbūt pat veselu nedēļu. Gērts jau iepriekš mani iejūsmināja, stāstīdams par baložiem Svētā Marka laukumā un par to, ka tur var nopirkt tūtas ar zirņiem un pabarot skaistos putnus. Tur būšot gleznas, kurās attēlotas skaistas gaišmatainas meitenes, Huldas tipa meitenes, kā viņš apgalvo. Man pie tam ienāca prātā Jānkes meitas. Ak, ko gan es dotu, ja varētu tagad kopā ar viņām sēdēt mūsu pagalmā uz ratu dīseles un barot mūsu baložus. Pāvbalodi ar lielo cekuliņu gan nenokaujiet, to es vēl gribu redzēt. Ai, te ir tik skaisti! Laikam gan tik skaisti kā nekur citur. Jūsu laimīgā, bet mazliet nogurusī Efija.»

Izlasījusi vēstuli, Brista kundze noteica:

— Nabaga bērns. Viņa ilgojas.

— Jā, — piekrita Brists, — viņa ilgojas. Šī sasodītā apkārtbraukāšana...

— Kāpēc tu to saki tagad? Tu taču būtu varējis to aizkavēt. Bet tev vienmēr tā — vēlāk, tad tu esi tas gudrais. Izlietu ūdeni vairs nesasmelsi.

— Ak, Luize, liec mani mierā ar tādām runām! Efija ir mūsu meita, taču kopš 3. oktobra kļuvusi ba-roniete Inštetena. Un, ja viņas vīrs, mūsu znota kungs, grib doties kāzu ceļojumā un pie reizes par jaunu sastādīt visu muzeju katalogus, tad es viņam nevaru to liegt. Tas, redzi, nozīmē būt precētai.

— Tātad nu tu beidzot piekrīti. Tu vienmēr esi apstrīdējis manu uzskatu, ka sievietes stāvoklis ir smags.

— Jā, Luize, esmu gan. Bet kālab par to tagad. Par to var daudz un dažādi spriest.

6. nodaļa

Novembra vidū — viņi pa tam jau bija nokļuvuši līdz Kapri un Sorento — Inštetenam beidzās atvaļinājums, un viņa raksturs un ieradums neļāva ne minūti nokavēties. Četrpadsmitā novembra agrā rītā viņi ieradās ar kurjera vilcienu Berlīnē, kur viņus apsveica brālēns Brists, ieteikdams līdz Štetinas vilciena atiešanai izmantot vēl viņu rīcībā atlikušās stundas, lai apmeklētu Senprivatas panorāmu* un ieturētu otrās brokastis. Abi priekšlikumi tika ar pateicību pieņemti. Ap pusdienas laiku viņi atkal ieradās stacijā, un, kad Efija un tāpat arī Inštetens bija, kā pieņemts, izteikuši, par laimi, nekad nopietni nedomātu uzaicinājumu «reiz taču apciemot arī viņus», visi, sirsnīgi spiežot rokas, atvadījās. Vilciens jau bija sācis kustēties, kad Efija vēl māja no kupejas. Tad viņa ērti iekārtojās un aizvēra acis; tikai lāgu lāgiem pacēlās sēdus un sniedza Inštetenam roku.

Brauciens bija patīkams, un vilciens noteiktā laikā pienāca Maztantovas stacijā, no kurienes līdz divas jūdzes attālajai Kesinai gāja šoseja. Vasarā, proti, sezonas laikā, vairāk tika izmantots ūdensceļš, nevis šoseja un tad pavisam vecs spārnu kuģis brauca lejup pa Kesinas upīti, kurai Kesinas pilsēta bija pateicību parādā par savu nosaukumu, bet ar pirmo oktobri «Fenikss» savus kārtējos braucienus pārtrauca; ļaudis kopš laba laika veltīgi gaidīja, ka šis kuģis tais stundās, kad nav braucēju, atcerēsies savu vārdu un pārvērtīsies pelnos; tā kā kuģis vairs negāja, Inšte-tens jau no Štetinas bija telegrafējis savam kučierim Krūzēm: «Piecos Maztantovas stacijā. Labā laikā ar vaļēju ekipāžu.»

Laiks tiešām bija labs, un Krūze piebrauca vaļējā ekipāžā pie stacijas un apsveica atbraucējus ar kungu kučierim piedienīgu pieklājību.

— Nu, Krūze, vai viss kārtībā?

— Tieši tā, landrāta kungs.

— Nu tad, Efij, lūdzu, sēdies iekšā! — Un, kamēr Efija sēdās ratos un kāds no stacijas ļaudīm novietoja mazo čemodāniņu priekšā pie kučiera, Inštetens pavēlēja pārējos saiņus nosūtīt vēlāk ar omnibusu. Tūlīt arī pats iesēdās ekipāžā un, lai iegūtu tautā popularitāti, palūdza kādam no apkārtstāvošajiem uguni; tad uzsauca Krūzēm:

— Nu tad aiziet, Krūze!

Un viņi devās pa pārbrauktuvi pāri daudzajām sliedēm, tad iešķērsu lejup pa dzelzceļa uzbērumu un garām viesnīcai «Pie grāfa Bismarka», kura atradās šosejas malā. Tieši šajā vietā ceļš sazarojās un nogriezās pa labi uz Kesinu, bet pa kreisi — uz Var-cinu. Viesnīcas priekšā stāvēja plecīgs vidēja auguma vīrs, ģērbies kažokā, ar zvērādas cepuri galvā, ko viņš, landrātam braucot garām, ar lielu cieņu noņēma.

— Kas tas tāds bija? — jautāja Efija, jo ļoti interesējās par visu, ko te redzēja, un tāpēc vien jau bija labā noskaņā. — Viņš izskatījās pēc stārasta, lai gan atklāti jāatzīstas, ka nekad neesmu stārastu redzējusi.

— Tā arī nav nekāda nelaime, Efij. Tu tomēr esi pareizi uzminējusi. Viņš patiesi izskatās pēc stārasta un kaut kas tāds arī ir. Viņš, protams, ir pa pusei polis, vārdā Golhovskis, un, kad mums ir vēlēšanas vai ejam medībās, tad viņš ir savu uzdevumu augstumos. Īstenībā pavisam šaubīgs subjekts, kuram es it nemaz neuzticos un kuram laikam jau daudz kas ir uz sirdsapziņas. Viņš izliekas lojāls un, kad brauc garām Varcinas* kungi, tad gatavs vai ceļos mesties ratu priekšā. Es zinu, ari grāfs* viņu necieš. Bet ko tas līdz? Mēs nedrīkstam sabojāt ar viņu attiecības, jo viņš mums ir vajadzīgs. Te viss apvidus no viņa atkarīgs, un vēlēšanas viņš izkārto tā kā neviens cits, turklāt tiek uzskatīts par turīgu. Viņš aizdod uz procentiem, ko poļi gan nemēdz darīt; parasti ir otrādi.

— Viņš labi izskatās.

— Jā, labi izskatīties — to viņš prot. Labi izskatīties te prot gandrīz katrs. Jauki cilvēki. Bet tas arī ir labākais, ko par viņiem var sacīt. Jūsu Brandenbur-gas ļaudis ir neizskatīgāki un īdzīgāki, it kā mazāk godbijīgi, bet īstenībā nemaz tādi nav, — ja viņi.reiz ko saka, tad tā ari ir, un uz viņiem var paļauties. Te viss ir apšaubāms.

— Kāpēc tu man to stāsti? Man taču te ar viņiem būs jādzīvo.

— Nu nē, tu neko daudz par tiem nedzirdēsi un neredzēsi tos. Te starp pilsētu un laukiem ir krasa atšķirība, un tu iepazīsi vienīgi mūsu pilsētniekus, mūsu labos kesiniešus.

— Mūsu labos kesiniešus. Vai tā ir zobošanās, vai viņi tiešām tik labi?

— Ka viņi tiešām ir labi, to es negribu taisni apgalvot, un tomēr viņi ir savādāki nekā citi, jā, viņiem nav ne mazākās līdzības ar šejienes lauku ļaudīm.

— Un kāpēc tā?

— Tāpēc, ka tie ir pavisam citādi gan izcelsmes, gan savstarpējo attieksmju ziņā. Tie, ko tu sastapsi te, laukos, tie ir tā saucamie kašubi, par kuriem tu varbūt esi dzirdējusi, — tie ir slāvi, kas te jau mīt tūkstoš gadu un, iespējams, vēl daudz ilgāk. Bet visi, kas dzīvo piekrastē un mazajās ostu un tirdzniecības pilsētiņās, tie te ieceļotāji, tiem nerūp kašubiešu maliene, jo maz kas no tās tiek, — tos interesē pavisam kas cits. Tos interesē novadi, ar kuriem var tirgoties, un, tā kā tiem ir tirdzniecības sakari ar visu pasauli, tad tu starp tiem atradīsi cilvēkus no visām pasaules malām. Ari mūsu labajā Kesinā, lai gan īstenībā te ir tikai tāds nostūris.

— Bet tas taču, Gērt, brīnišķīgi! Tu vienmēr runā par nostūri, nu, man šķiet, ja vien tu nepārspīlē, tad tur pavisam cita pasaule — eksotikas pārpilna pasaule. Kaut kas līdzīgs, kā tu apgalvo, vai ne?

Viņš pamāja ar galvu.

— Pavisam cita pasaule, tā sacīt, te var sastapt varbūt arī nēģeri vai turku, vai pat ķīnieti.

— Arī ķīnieti. Kā tu proti uzminēt! Iespējams, ka mums tiešām vēl kāds ir, bet viens noteikti mums ir bijis; tagad viņš ir miris un apglabāts mazā iežogotā zemes gabaliņā pavisam tuvu kapsētai. Ja tev nav bailes, es pie izdevības kādreiz parādīšu viņa kapu; tas atrodas starp kāpām, visapkārt tam aug tikai kāpu niedres un pa kādai salmenei, un vienmēr tur dzirdamas jūras šalkas. Tas ir reizē tik jauki un tik baismīgi.

— Jā, baismīgi gan, un tomēr gribētu vēl ko vairāk par to visu zināt. Taču labāk gan ne, citādi man tūlīt rādīsies vīzijas un sapņi, un man nepatiktu šonakt, kad, cerams, labi gulēšu, ieraudzīt pie gultas pienākam ķīnieti.

— To viņš arī nedarīs.

— To viņš arī nedarīs. Vai tev neliekas, ka tas skan dīvaini; it kā kaut kas tāds tomēr būtu iespējams. Tev gribas, lai Kesina kļūtu manās acīs interesanta, bet tu mazliet šauj pār strīpu. Un vai šādu svešu ļaužu jums Kesinā daudz?

— Ļoti daudz. Visa pilsēta pilna ar šādiem svešiniekiem, ar cilvēkiem, kuru vecāki vai vecāku vecāki dzīvojuši pavisam kur citur.

— Visai dīvaini. Pastāsti ko tuvāk. Bet tikai neko baigu. Man šķiet, tādam ķīnietim piemīt vienmēr kaut kas baismīgs.

— Jā, tas viņam piemīt, — Gērts iesmējās, — taču pārējie, paldies dievam, ir pavisam citādi — tik tiešām smalki ļaudis, varbūt tie mazliet par daudz noņemas ar tirdzniecību, varbūt mazliet pavairāk domā par savu labumu un tiem pagadās apšaubāmas vērtības vekseļi. Jā, ar tādiem jābūt uzmanīgam. Bet citādi viņi ir labsirdīgi. Un, lai tu ticētu, ka es tev neko negribu iestāstīt, tad es tev došu tādu mazu uzskaiti, sava veida reģistru jeb personu sarakstu.

— Jā, Gērt, dari to.

— Tā, piemēram, ne soļu piecdesmit no mums — mūsu dārzi pat saiet kopā — dzīvo mašīnu un bagarēšanas meistars Makfersons, īsts skots un kalnietis.

— Un viņš arī tā izturas?

— Paldies dievam, ne, sarucis vīriņš un nelepojas īpaši ne ar savu cilti, ne Valteru Skotu. Un tad vēl tai pašā mājā, kur šis Makfersons, dzīvo kāds vecs ķirurgs, vārdā Веса; īstenībā gan viņš ir tikai bārddzinis, cēlies no Lisabonas, tieši no turienes, no kurienes arī slavenais ģenerālis de Meca*, — Meca, Веса — šie vārdi skan radniecīgi. Un tad upes augštecē pie krasta nostiprinājuma — tai vietā, kur piestāj kuģi, dzīvo zeltkalis, vārdā Štedinks, cēlies no senas zviedru ģimenes; jā, man liekas, ir pat grāfi ar tādu uzvārdu. Un nākošais — ar to es pagaidām gribu pabeigt — ir mūsu vecais, labais dakteris Hannemanis, kas, protams, ir dānis, viņš ilgu laiku dzīvojis Islande un pat sarakstījis mazu grāmatiņu par pēdējo Heklas vai Krablas izvirdumu.

— Tas taču, Gērt, lieliski. Tikpat kā veseli seši romāni, ko nevar izlasīt līdz galam. Tas gan izklausās mietpilsoniski, taču beigu beigās ir pavisam smalki. Bet tur jābūt arī citiem cilvēkiem, ne tikai ķirurgiem un bārddziņiem vai tamlīdzīgiem, jo kā nekā piejūras pilsēta. Ir taču jābūt arī kapteiņiem, kaut kādiem skrejošiem holandiešiem jeb...

— Tur tev taisnība. Mums pat bija kapteinis, kas bijis jūras laupītājs un braucis ar «melnflagotajiem».

— Nesaprotu. Ko nozīmē «braukt ar melnflagotajiem»?

— Tie ir tādi, kas dzīvo tālu Tonkinā un pie Dien-vidjūras... Kopš tā laika, kamēr viņš bija starp cilvēkiem, viņam atkal bija vislabākās manieres un viņš kļuva gluži pieklājīgs.

— Man tomēr būtu no viņa bailes.

— Tev nekad nav jābaidās, arī tad ne, kad es būšu izbraukumā vai pie grāfa uz tēju, jo, neskaitot visu citu, kas mums pieder, paldies dievam, mums ir arī Rollo* ...

— Rollo?

— Jā, Rollo. Atceries, pie Nīmeijera vai Jānkes tu droši vien esi dzirdējusi ko līdzīgu — par kādu nor-māņu hercogu, arī mūsējam piemīt kas normānisks. Bet viņš ir parasts ņūfaundlendietis, brīnum skaists dzīvnieks, mīl mani un mīlēs arī tevi. Jo viņš cilvēkus pazīst. Un, kamēr viņš būs pie tevis, tikmēr vari justies drošībā un neviens nevarēs tevi aizskart — ne dzīvais, ne mirušais. Bet palūkojies jel uz mēnesi. Vai nav skaisti?

Efija, kas, klusu domās iegrimusi, bija klausījusies katrā vārdā gan ar bailēm, gan ziņkāri, piecēlās un paraudzījās pa labi pāri uz otru pusi, kur no balta, ātri slīdoša mākoņa nupat bija izlīdis mēness. Lielā vara ripa pacēlās virs alksnāja un meta gaismu pāri plašajam ūdens klajam — Kesinas upe te bija plata. Vai tā varbūt jau bija joma, ko izveidojusi jūra?

Efija bija kā apmāta.

— Jā, tev taisnība, Gērt, tik skaisti un reizē tik baisi. Itālijā man nekad nebija tāds iespaids, pat tad ne, kad mēs braucām no Mestres uz Venēciju. Tur arī bija ūdeņi, purvājs un mēnesnīca, un man šķita, ka tilts var ielūzt; tomēr nebija tik spokaini. Ar ko tas izskaidrojams? Varbūt ziemeļu ietekme?

Inštetens pasmējās.

— Te mēs esam piecpadsmit jūdzes tālāk uz ziemeļiem nekā Hoenkremmenā, un tev būs labs brīdis jāpagaida, kamēr parādīsies pirmais ledus lācis. Man liekas, tu esi no garā ceļa kļuvusi nervoza, turklāt Senprivatas panorāma un notikums ar ķīnieti.

— Tu man ne par kādu notikumu neesi stāstījis.

— Nē, es tev par viņu tikai ieminējos. Bet tāds ķīnietis jau pats par sevi ir notikums ...

— Protams, — viņa pasmaidīja.

— Un tu noteikti pie tā drīz pieradīsi. Vai redzi tur to mazo mājiņu, kur spīd uguns? Tā ir smēde. Tur atzarojas ceļš. Un, kad mēs būsim nogriezušies pa to, tu ieraudzīsi Kesinas torni vai, pareizāk, abus torņus ...

— Vai tad ir divi?

— Jā, Kesina pamazām aug. Tagad tai ir arī katoļu baznīca.

Pēc pusstundas kariete apstājās pašā pilsētas viņējā malā pie landrāta mājokļa — vienkāršas, mazliet vecmodīgas statņu būves ēkas ar fasadi uz galvenās ielas pusi, kura aizveda līdz jūras peldvietai, bet ar zelmini uz mazu mežiņu, kas bija iesaukts par plantāciju un atradās starp pilsētu un kāpām. Vecmodīgā statņu ēka turklāt bija paša Inšte-tena māja, nevis īstā landrāta pārvalde, kura atradās iešķērsu ielas pretējā pusē.

Krūzēm nebija vajadzības paziņot par ierašanos ar trīskārtēju pātagas pliukšķi; ļaudis jau sen bija raudzījušies pa durvīm un logiem, vai kungi nebrauc, un pajūgs vēl nebija apstājies, kad jau visi mājas iemītnieki pulcējās uz akmens palieveņa visas ietves platumā, un, tiklīdz ekipāža piebrauca, pirmais sāka ap to skraidīt Rollo. Inštetens palīdzēja jaunajai sievai izkāpt un tad, pasniedzis viņai roku, devās garām kalpotājiem, kuri laipni sveicināja un sekoja jaunajam pārim priekšnamā, ko ietvēra grezni veci sienas skapji. Istabene, glīta, ne vairs tik jauna sieviete, kuras tērps kuplajam staltajam augumam piestāvēja tikpat labi kā jaukā cepurīte uz blondās galvas, palīdzēja cienījamai kundzei novilkt mēteli un nolikt uzroci un pat noliecās, lai nomauktu ar kažokādu izoderētos gumijas zābakus. Bet viņa to vēl nepaguva izdarīt, kad Inštetens teica:

— Vislabāk būs, ja es tevi tūlīt iepazīstināšu ar mājiniekiem, vienīgi Krūzes sieva, kā šķiet, atkal sēž ar savu nešķiramo melno vistu un labprāt nerādās. — Visi smaidīja. — Bet lai nu paliek Krūzes sieva... Tas te ir mans vecais Fridrihs, ar ko jau biju kopā universitātes laikos... Vai nav tiesa, Fridrih, toreiz bija labi laiki... un tā ir Johanna, bran-denburgiete, ja tu, pati nākdama no Pasevalkas apkaimes, uzskati viņu par savas puses cilvēku; tā te ir Kristele, kurai pusdienās un vakaros uzticēta mūsu laicīgā labklājība un kura labi prot vārīt — to es tev varu apgalvot. Un tas te ir Rollo. Nu, Rollo, kā klājas?

Rollo, šķiet, tieši bija gaidījis šo īpašo uzrunu, jo, izdzirdis pieminam savu vārdu, tai pašā mirklī priecīgi ierējās, pacēlās uz pakaļkājām un uzlika ķepas saimniekam uz pleciem.

— Labi jau, labi, Rollo. Bet paskaties turp, ta ir kundze; es viņai par tevi esmu stāstījis un teicis, ka tu esi skaists suns un viņu sargāsi.

Rollo nolaida lejup ķepas un apsēdās pretī savam kungam, ziņkārīgi raudzīdamies uz jauno sievieti. Un, kad Efija pastiepa roku, viņš to nolaizīja.

Kamēr notika iepazīstināšana, Efija paguva pamest acis apkārt. Viņa jutās kā apburta no visa, ko redzēja, turklāt apžilbusi no gaismas pārpilnības. Priekšnamā dega četri vai pieci sienas svečturi, paši svečturi bija ļoti vienkārši — no baltā skārda un tieši tāpēc mirdzumu un gaismu vērta vēl spožāku. Divas ar sarkanu abažūru aizsegtas astrāllampas, Nī-meijera kāzu dāvana, stāvēja uz kāda starp diviem ozola skapjiem novietota saliekamā galda, pašā priekšā atradās tējas vārāmā ierīce, kuras lampiņa zem katla jau bija iedegta. Te vēl bija gaužām daudz kā cita un viss tik ļoti neparasts. Šķērsām pāri priekšnama griestiem sniedzās trīs baļķi, kas sadalīja griestus tikpat daudzos laukumos; pie paša priekšējā karājās kuģis ar piepūstām burām, augstu pakaļējo klāju un lielgabalu lūkām, bet tālāk milzīga zivs it kā peldēja pa gaisu. Efija ar lietussargu, ko vēl vienmēr turēja rokā, viegli piedūrās briesmonim, tā ka tas lēnām sašūpojās.

— Kas tas tāds, Gērt? — viņa jautāja.

— Tā ir haizivs.

— Un tas tur aizmugurē, tas, kas izskatās pēc liela cigāra tabakas veikala vitrīnā?

— Tas ir jauns krokodils. Bet to visu tu rīt varēsi daudz labāk un pamatīgāk apskatīt; tagad nāc, iedzersim pa tasei tējas. Kaut gan līdzi bija daudz pledu un segu, tu tomēr būsi nosalusi. Beigās bija stipri auksts.

Viņš sniedza Efijai roku; abas kalpones palika iepakaļ, viņus pavadīja vienīgi Fridrihs un Rollo; visi četri devās pa kreisi mājastēva dzīvojamā un darba istabā. Efija jutās te tikpat pārsteigta kā priekšnamā; bet, iekams viņa kaut ko paspēja bilst, Inštetens pasita vaļā portjeras, aiz kurām atradās vēl otra, lielāka istaba ar logu uz pagalmu un dārzu.

— Tā, Efij, ir tavējā. Fridriham un Johannai pēc mana norādījuma tā bija jāiekārto, cik labi vien iespējams. Manuprāt, tā puslīdz var iztikt, un es priecātos, ja arī tev patiktu.

Efija izņēma savu roku no vīra rokas un pacēlās uz pirkstgaliem, lai viņu sirsnīgi noskūpstītu.

— Kā tu mani, nabadzīti, lutini! Šis flīģelis un tepiķis, man šķiet, tas ir turku tepiķis, un akvārijs ar zivtiņām un bez tam vēl puķu galdiņš. Lutināšana, kur vien tik skatos.

— Jā, mīļā Efij, tas nu tev jāpacieš, tāpēc jau tu esi jauna un skaista, un laipna, ko kesinieši laikam gan jau būs uzzinājuši, kas lai zin, no kurienes. Un vismaz par puķu galdiņu es neesmu parūpējies. Fridrih, kā te gadījies puķu galdiņš?

— Aptiekārs Gīzhīblers ... Tur ir arī kartīte.

— A, Gīzhīblers, Alonso Gīzhīblers, — teica Inšte-tens un smiedamies, gandrīz vai nebēdnīgi sniedza kartīti ar mazliet svešādo vārdu Efijai. — Par Gīzhīb-leru aizmirsu tev pastāstīt, starp citu, viņam ir arī doktora tituls, bet viņš necieš, ja viņu tā godā, tas, pēc viņa domām, vienīgi kaitinot īstos doktorus, un šai ziņā viņam laikam gan taisnība. Nu, man liekas, tu ar viņu iepazīsies un droši vien pavisam drīz; viņš mums te pats labākais, estēts un īpatnis, un pirmām kārtām sirdscilvēks, kas vienmēr ir un paliek galvenais. Bet tagad nerunāsim par to, apsēdīsimies un iedzersim tēju. Kur to dzersim — šeit pie tevis vai tur iekšā pie manis? Jo citas izvēles nav. Šaurs un mazs ir mans mājoklis.

Efija nekavējoties nosēdās uz mazas sofas istabas stūrī.

— Šodien paliksim tef)at, šodien tu esi mans viesis. Vai labāk tā: tēju dzersim vienmēr pie manis, bet brokastosim pie tevis; tad nevienam nebūs pāri darīts, un es esmu ziņkārīga — kur man patiks labāk.

— Par rītiem un vakariem tad būtu izlemts.

— Protams. Kā to ņem, vai, pareizāk, kā mēs to nospriedīsim.

Un Efija smējās, pieglaudās viņam un grasījās noskūpstīt roku.

— Nē, Efij, dieva dēļ, tā ne. Es nevēlos būt respektējama persona, tāds es esmu kesiniešiem... Tev esmu ...

— Nu, kas tad?

— Ak, lai paliek. Es bīstos tev to teikt.

7. nodaļa

Bija jau gaiša diena, kad Efija nākošajā rītā pamodās. Viņa gandrīz neaptvēra, kur atrodas. Kur gan? Pareizi, landrāta Inštetena mājā Kesinā, viņa bija tā sieva, baroniete Inštetena. Pacēlusies sēdus, Efija ziņkārīgi paraudzījās apkārt; iepriekšējā vakarā viņa bija jutusies pārāk nogurusi, lai pamatīgi aplūkotu visu, kas te šķita savuties neparasts, savuties vecmodīgs. Baļķu griestus balstīja divas kolonnas, zaļi aizkari nošķīra no pārējās istabas alkova guļamtelpu, kur stāvēja gultas; tikai vidū aizkara nebija vai arī tas bija pavērts, tā ka viņa no savas gultas varēja ērti visu aplūkot. Tur, starp abiem logiem, stāvēja šaurs, augsts trimo, bet blakus pa labi gar priekšnama sienu slējās liela, melna podiņu krāsns, kura (tik daudz viņa jau bija ievērojusi iepriekšējā vakarā) pēc veca ieraduma tika kurināta no ārpuses. Viņa manīja, kā siltums no tās plūst šurp. Cik jauki tomēr bija atrasties pašas mājās; tik patīkami viņa nebija jutusies visa ceļojuma laikā, pat ne Sorento.

Bet kur palicis Inštetens? Visapkārt klusums, neviena cilvēka. Tikai mazs sienas pulkstenis tikšķēja un šad tad atskanēja dobjš troksnis krāsnī; pēc tā viņa sprieda, ka no priekšnama puses krāsnī tiek iebāztas vēl dažas pagales. Pamazām viņai atausa atmiņā, ka Gērts iepriekšējā vakarā bija ierunājies par elektrisko zvanu, kuru viņai nu nenācās ilgi meklēt: blakus spilvenam bija maza, balta ziloņkaula podziņa, ko viņa tūlīt viegli piespieda.

Acumirklī parādījās Johanna.

— Cienītā kundze sauca mani?

— Ak, Johanna, es domāju, ka esmu aizgulējušies. Laikam jau vēls.

— Nupat nosita deviņi.

— Un kungs ... — viņai nevedās tūlīt teikt «mans vīrs» ... — kungs laikam ļoti klusi piecēlies, es nemaz nedzirdēju.

— Piecēlies gan. Un cienītā kundze gulējusi ciešā miegā. Pēc garā brauciena ...

— Jā, gulēju. Un vai kungs vienmēr tik agri ceļas?

— Vienmēr. Sājā ziņā viņš noteikts, jo nevar ciest ilgu gulēšanu, un, kad viņš dodas uz savu istabu, tad krāsnij jābūt siltai, un ar kafiju tāpat nedrīkst kavēties.

— Tātad viņš jau pabrokastojis?

— Ai, nē taču, cienītā kundze... cienītais kungs...

Efija saprata, ka nebūtu vajadzējis ne jautāt, ne arī šaubīties par to, vai vīrs būs viņu gaidījis. Tagad viņai nācās šo kļūdu, kā vien iespējams, izlabot, un, piecēlusies un nostājusies pie trimo, viņa atsāka sarunu.

— Kungam, starp citu, taisnība. Vienmēr agri celties — tā bija iegājies arī manās tēva mājās. Ja ļaudis rītos ilgi guļ, tad visu dienu nav vairs nekādas kārtības. Bet pret mani viņš nebūs tik stingrs; šonakt es labu laiku nevarēju aizmigt, un man pat bija mazliet bailes.

— Ko es dzirdu, cienītā kundze! No kā tad?

— Virs griestiem atskanēja pavisam dīvains troksnis, ne skaļš, taču ļoti nomācošs. Sākumā likās, pa grīdu vilktos gara kleita; uztraukumā man tā kā pavīdēja mazas, baltas atlasa kurpītes. Šķita, it kā tur augšā dejotu, bet pavisam klusu.

Johanna pa sarunas laiku paraudzījās pār jaunās sievas plecu augstajā, šaurajā spogulī, lai labāk varētu vērot Efijas sejas izteiksmi. Tad viņa sacīja:_

— Jā, tas ir augšā zālē. Agrāk mēs to dzirdējām arī virtuvē. Bet tagad vairs ne; esam pieraduši.

— Vai tad tas ir kaut kas īpašs?

— O, dievs pasargi, nepavisam arī ne. Kādu laiku nevarēja īsti saprast, no kā rodas šis troksnis, un mācītāja kungs rādīja samulsušu seju, kaut gan doktors

Gīzhīblers allaž par to tikai smējās. Bet tagad mēs zinām, ka vainīgi logu aizkari. Zāle ir mazliet drēgna, tur ož pēc pelējuma, un tāpēc logi, ja nu tieši neplosās vētra, vienmēr vaļā. Un tā nu augšā gandrīz arvien velk stiprs caurvējš, tas plivina vecos baltos, turklāt pārāk garos aizkarus, un tie švīkst šurp un turp pa grīdu. Tāpēc izklausās it kā zīda drānu vai atlasa kurpju švīkstoņa, kā cienītā kundze piebilda.

— Protams, tas tā ir. Bet es tikai nesaprotu, kāpēc tad aizkarus nenoņem vai arī nepataisa īsākus. Tā ir tik dīvaina skaņa, krīt uz nerviem. Un nu, lūdzu, Johanna, padodiet vēl mazo lakatiņu un uzklājiet man to uz pieres. Vai labāk paņemiet pulverizatoru no manas ceļa somas... Ak, tas ir tik jauki un atsvaidzinoši. Un nu es došos uz viņa istabu. Viņš taču ir vēl tur — vai varbūt jau prom?

— Cienītais kungs jau bija aizgājis, manuprāt, — pāri pretī uz kantori. Bet kopš minūtēm piecpadsmit viņš ir atgriezies. Es pasacīšu Fridriham, lai ienes brokastis.

Un, to teikdama, Johanna atstāja istabu, bet Efija vēl pameta acis spogulī un cauri priekšnamam, kas dienas gaismā daudz ko bija zaudējis no iepriekšējā vakara burvības, iegāja pie Gērta.

Viņš sēdēja pie rakstāmgalda — mazliet masīva kantora galda, kuru bija mantojis no vecāku nama un bez kura nevarēja iztikt. Efija apstājās viņam aiz muguras, apkampa un noskūpstīja, iekams viņš paguva piecelties no krēsla.

— Jau augšā?

— Tu saki — jau? Protams, lai mani izzobotu.

Inštetens pakratīja galvu. — Kā gan es to drīkstētu?

Bet Efijai patika sevi apsūdzēt, un viņa negribēja ne dzirdēt sava vīra apgalvojumus, ka viņa «jau» esot gluži nopietni domāts.

— Tev kopš ceļojuma laika būtu vajadzējis atcerēties, ka es no rītiem nekad neliku uz sevi gaidīt. Pa dienu — nu jā, tas ir kaut kas cits. Taisnība — es neesmu ļoti noteikta, bet miegamice arī neesmu. Šai ziņā, manuprāt, vecāki mani labi audzinājuši.

— Šai ziņā? Visādā ziņā, mana mīļā Efij.

— To tu tik tāpat saki, jo mums vēl ir medusmēnesis ... bet nē, nu jau vairs nav. Ak dievs, Gērt, par to es vēl nepavisam neesmu padomājusi, — mēs taču esam jau sešas nedēļas kopš apprecējušies, sešas nedēļas un vienu dienu. Jā, tas ir pavisam kas cits; tad es to vairs neuzskatu par glaimiem, bet par patiesību.

Šajā mirklī ienāca Fridrihs un ienesa kafiju. Brokastu galds bija nolikts ieslīpi blakus mazam taisnstūra dīvānam, kurš aizņēma vienu dzīvojamās istabas stūri. Pie tā viņi abi apsēdās.

— Kafija ir lieliska, — Efija teica, vienlaikus vērīgi apskatīdama istabu un tās iekārtojumu. — Kafija tāda pati kā viesnīcā vai kā pie Botegona — vai tu vēl atceries? — Florencē, ar skatu uz Domu. Par to man jāaizraksta māmiņai, tādas kafijas pie mums Ho-enkremmenā nav. Vispār, Gērt, es tikai tagad redzu, cik smalkā ģimenē esmu ieprecējusies. Pie mums kaut ko tādu nevarēja ne iedomāties.

— Muļķības, Efij. Es nekad neesmu redzējis labak iekārtotu saimniecību kā pie jums.

— Un tad vēl — kā tu dzīvo. Kad tētis bija iegādājies jauno ieroču skapi un virs sava rakstāmgalda piestiprinājis bifeļa galvu un turpat blakus zem tās veco Vrangeli* (viņš, redzi, bijis kādreiz adjutants pie vecā), tad viņš iedomājās, ka paveicis jau nezin ko; bet, kad es te paraugos apkārt, tad visa mūsu Hoenkremmenas godība šķiet gluži trūcīga un ikdienišķa. Es nemaz nezinu, ar ko lai to visu salīdzinu; jau vakar vakarā, tikai tā pavirši apskatoties, man nāca prātā visādas domas.

— Un kādas, ja drīkstu jautāt?

— Jā, kādas. Bet tu nedrīksti par to smieties. Man kādreiz bija bilžu grāmata, kur kāds persiešu vai indiešu maharadža (jo viņam galvā bija turbāns) sēdēja sakrustotām kājām uz sarkana zīda spilvena un viņam aiz muguras vēl bija nolikts liels sarkans zīda rullis, kas gan kreisajā, gan labajā pusē izskatījās varen uzčubināts, un siena šī indiešu maharadžas aizmugurē mudžēt mudžēja no zobeniem, leopardu ādām, vairogiem un garām turku šautenēm. Un zini — tieši tā izskatās te pie tevis, un, ja arī tu sēdēsi sakrustotām kājām, tad būs mats matā tāpat.

— Efij, tu esi valdzinoša, mīļa būtne. Tu nemaz nezini, cik ļoti tu man patīc un cik labprāt es ik brīdi vēlētos izrādīt, ka tu man patīc.

— Nu tam vēl laika tiku tikām. Man jau tikai septiņpadsmit gadu, un es vēl netaisos mirt.

— Vismaz ne agrāk par mani. Protams, ja man būtu jānomirst, tad vislabāk ņemtu tevi līdz. Es negribu tevi nevienam citam atstāt. Ko tu saki par to?

— Man tomēr vēl jāpārdomā. Bet labāk lai paliek. Es labprāt nerunāju par nāvi, es mīlu dzīvi. Un nu pastāsti man, kā mēs te dzīvosim. Tu pa ceļam man sarunāji visādas dīvainības par šo pilsētu un laukiem, bet, kā mēs paši te dzīvosim, par to ne vārda. Es labi redzu, ka te viss ir citādi nekā Hoenkremmenā un Švantikovā, bet mēs taču šai labajā Kesinā, kā tu pats to vienmēr sauc, reizēm arī satiksimies ar ļaudīm. Jums taču ir dižciltīgas ģimenes pilsētā?

— Nē, mīļā Efij, šai ziņā tevi sagaida liela vilšanās. Apkārtnē ir tikai pāris dižciltīgo, ar kuriem tu iepazīsies, bet te pilsētā it neviena.

— It neviena? Tam es nespēju ticēt. Jums taču trīstūkstoš iedzīvotāju, un, izņemot vienkāršos ļaudis — tādus kā bārddzinis Веса (tā viņu laikam sauc), jābūt vēl arī izlasei, cienījamiem pilsoņiem vai kaut kam līdzīgam.

Inštetens pasmējās.

— Jā, cienījami pilsoņi, tādi ir gan. Bet, ja labi apskatās, tad to nav daudz. Protams, mums ir mācītājs, iecirkņa tiesnesis, rektors un loču komandieris, nu šādu ļaužu galu galā sanāks laikam vesels ducis, un lielākā tiesa no tiem ir labi cilvēki, bet slikti darba darītāji. Un, kas tad vēl paliek, — tie ir vienīgi konsuli.

— Vienīgi konsuli. Es tevi lūdzu, Gērt, — kā tu vari sacīt «vienīgi konsuli»? Tas taču ir kaut kas augsts un dižs*, man gandrīz gribētos teikt — kaut kas briesmīgs. Konsuli — tie taču ir tie ar rīkšu saišķiem, no kuriem, manuprāt, spraucas ārā cirvis.

— Ne jau nu gluži tā, Efij. Tādus sauc par likto-riem.

— Pareizi, tos sauc par liktoriem. Bet konsuli tomēr arī ir kaut kas izcils un ar augstu likumību saistīti. Bruts taču arī bija konsuls.

— Jā, Bruts arī bija konsuls. Bet mūsējie nav viņam visai līdzīgi, un tiem pietiek, ja patirgojas ar cukuru un kafiju vai atlauž apelsīnu kasti un tad pārdod tos par desmit feniņiem gabalā.

— Neticami.

— Pat ļoti ticami. Tie ir sīki, blēdīgi tirgoņi, un, tiklīdz te ierodas kāds ārzemju kuģis un kādā veikala jautājumā nav vēl īstas skaidrības, šie ar saviem padomiem allaž ir pa rokai un, kad viņi snieguši savu padomu un izdarījuši kādam holandiešu vai portugāļu kuģim pakalpojumu, tad beidzot kļūst par šo svešo valstu uzticamiem pārstāvjiem, un tikpat, cik vēstnieku un sūtņu mums ir Berlīnē, tikpat daudz ari konsulu mums ir Kesinā, un, ja ir svētku diena, un svētku dienu te gadās ne mazums, tad tiek uzvilkti visi vimpeļi, un, ja nu spoži spīd rīta saule, tad šādā dienā redzi virs mūsu jumtiem plīvojam vai visu Eiropu, pat zvaigžņoto karogu un ķīniešu pūķi.

— Tev patīk zoboties, Gērt, un laikam tev arī ir taisnība. Bet man, sīkam cilvēciņam, jāatzīstas, ka es par visu esmu sajūsmināta un mūsu Haveles pilsētiņas blakus Kesinai pazūd. Kad tur svin ķeizara dzimšanas dienu, tad arvien plīvo tikai melnbaltā un mazliet starp tām arī iesārtā krāsa, bet to jau nevar ne salīdzināt ar visas pasaules karogiem, par ko tu stāstīji. Vispār, kā jau tev sacīju, es aizvien vēl uzskatu, ka te viss ir tik ārzemniecisks, un es vēl neesmu neko redzējusi un dzirdējusi, kas manī nebūtu izraisījis apbrīnu, kā, piemēram, vakar vakarā dīvainais kuģis priekšnamā un aiz tā haizivs un krokodils un šeit tava istaba. Viss tik austrumniecisks, man vēlreiz jāsaka — gluži kā pie indiešu maharadžas ...

— Manis dēļ, lai arī tā būtu. Es gratulēju ...

— Un tad vēl augšā zāle ar tiem garajiem logu aizkariem, kas švīkst pa grīdu.

— Bet ko tu zini par zāli, Efij?

— Neko citu kā vien to, ko nupat teicu. Kad naktī pamodos, man šķita, ka turpat veselu stundu dzirdu kurpes švīkstam pa grīdu un dejojam un gandrīz vai mūziku. Bet visu tikai gaužām klusi. Es šorīt to pastāstīju Johannai, vienīgi lai attaisnotu savu ilgo gulēšanu. Un tad viņa man pasacīja, ka tas esot no

garajiem aizkariem augšā zālē. Es domāju, mēs to izdarīsim aši un ātri — nogriezīsim aizkarus mazliet jsākus vai vismaz aizvērsim logus; tik un tā drīz vien iestāsies diezgan vētrains laiks. Ir taču novembra vidus.

Inštetens mazliet samulsis raudzījās zemē un, likās, šaubījās, vai atbildēt Efij ai. Beidzot viņš izšķīrās klusēt. Tad piebilda:

— Tev taisnība, Efij, pataisīsim garos aizkarus īsākus. Bet nav ko steigties, vēl jo mazāk tāpēc, ka nav droši, vai tas palīdzēs. Tas var būt arī kas cits — vai nu skurstenī, vai ķirmis kokā, vai sesks. Jo mums šeit ir seski. Bet katrā ziņā, iekams mēs kaut ko grozām, tev vispirms jāiepazīst mūsu mājas dzīve, protams, manā vadībā; piecpadsmit minūtēs to pagūsim. Un nu saposies, tikai mazliet, jo tieši tā tu esi visval-dzinošāka, — saposies mūsu drauga Gīzhīblera uzņemšanai; tagad ir pāri desmitiem, un es būtu viņā dziļi vīlies, ja viņš vienpadsmitos vai vēlākais ap pusdienas laiku neierastos, lai tev ar vislielāko padevību izrādītu savu cieņu. Viņš ir krietns cilvēks, un, tā kā es jūs abus pazīstu, tad zinu, ka sadraudzēsieties.

8. nodaļa

Sen jau bija pāri vienpadsmitiem, bet Gīzhīblers vēl arvien nerādījās.

— Ilgāk es nevaru gaidīt, — sacīja Gērts, kuru aicināja dienesta pienākumi. — Ja Gīzhīblers ierodas, izturies cik iespējams laipni, tad viss būs labi; viņš nedrīkst apmulst; ja viņš apjūk, tad nevar izteikt ne vārda vai arī sarunā zilus brīnumus; bet, ja tu mācēsi iegūt viņa uzticību un viņš būs labā omā, tad runās kā no grāmatas. Nu, tu jau to pratīsi. Negaidi mani ātrāk par pulksten trijiem; man tur pāri pretī daudz ko darīt. Un par to zāli mēs vēl pārdomāsim, laikam labāk būs, ja visu atstāsim pa vecam.

To teikdams, Inštetens atstāja jauno sievu vienu. Efija sēdēja mazliet atzviļus klusā stūrītī pie loga un, lūkodamās ārā, atbalstījās ar kreiso roku pret mazu plauktiņu, kas bija izvilkts no smagā rakstāmgalda. Iela bija galvenais ceļš uz pludmali, tāpēc vasarā te valdīja dzīva rosība, bet tagad, novembra vidū, viss bija tukšs un kluss, tikai daži nabaga bērni, kuru vecāki mitinājās salmu jumtiem segtajās mājās «plantācijas» viņējā malā, aizklaudzināja ar koka tupelītēm garām Inštetenu namam. Efiju šī vientulība nenomāca, jo viņa savā iztēlē aizvien vēl skatīja brīnumainās lietas, kuras tikai nupat, iepazīdamās ar māju, bija redzējusi. Šī iepazīšanās bija sākusies ar virtuvi, kurā atradās modernas konstrukcijas pavards, bet gar griestiem līdz pat kalpoņu istabām stiepās elektrības vads; gan pavards, gan elektrības vads bija te nesen kā ierīkoti. Jau toreiz, kad Inštetens par to bija Efijai stāstījis, viņa bija priecājusies. No virtuves abi devās atkal uz priekšnamu un no turienes pagalmā, kurš mājas priekšā nebija daudz lielāks par diezgan šauro laukumu starp abām piebūvēm. Šajās piebūvēs bija novietots viss, kas parasti nepieciešams mājsaimniecībā; pa labi atradās istabeņu un kalpotāju istabas, veļas ruļļa telpa, pa kreisi — starp stalli un ratnīcu — kučiera dzīvoklis, kur mājoja Krūzes ģimene. Virs tā būcenī mitinājās vistas, pa zirgu staļļa jumta lūku iekšā un ārā tekāja baloži. Efija to visu bija vērojusi ar ziņkāri, kas kļuva vēl jo lielāka, kad viņa, ienākusi no pagalma priekšnami, Inštetena pavadībā devās augšup pa kāpnēm. Tās bija šķības, nodeldētas, tumšas, turpretī gaitenis, uz kuru tās izgāja, atstāja gandrīz vai līksmu iespaidu, jo te bija pavisam gaišs un pa logu atklājās jauka ainava: vienā pusē pāri pilsētas nomales jumtiem un plantācijai kāpās pacēlās holandiešu vējdzirnavas, uz otru pusi skatienam pavērās Kesina, kuras visai plašā grīva atstāja lielisku iespaidu. Nebija pat iespējams atraut acis no ainavas, un Efija nevilcinājās skaļi izteikt savu prieku.

— Jā, ļoti skaisti, ļoti gleznaini, — Inštetens nekavējās piekrist un atvēra mazliet šķībās divviru durvis, kas veda pa labi tā saucamajā zālē. Tā stiepās cauri visam stāvam; priekšlogi un ārlogi bija atvērti, un jau vairākkārt minētie garie aizkari stiprajā caurvējā plīvoja šurp un turp. Vienas garās sienas vidū pacēlās kamīns ar lielām akmens plāksnēm, iepretī pie sienas karājās pāris skārda svečturu, katrs ar divām svecēm, tādi paši kā lejā priekšnamā; bet šeit viss bija neuzposts un nekārtībā. Efija jutās tāda kā vīlusies un to arī pateica, paskaidrodama, ka labāk vēlētos apskatīt istabas, kas atradās gaiteņa viņā pusē, nevis tukšo un trūcīgo zāli.

— Tur nu īstenībā nav gluži nekā, — Inštetens atbildēja, taču atvēra durvis. Te atradās četras tieši tāpat kā zāle dzelteni izbalsinātas un tāpat pilnīgi tukšas istabas ar vienu logu katrā. Tikai vienā bija trīs izsēdēti meldru krēsli un vienam pie atzveltnes pielīmēta maza, puspirksta platumā, bildīte ar ķīnieti zilos svārkos, dzeltenās, platās, kuplās biksēs un cepuri lēzenām malām galvā. Efija, to ieraudzījusi, vaicāja:

— Kas tas par ķīnieti?

Inštetens pats, šķiet, bija par bildīti pārsteigts un apgalvoja, ka nezinot.

— To pielīmējusi Kristele vai Johanna. Blēņošanās. Apskaties, tā ir izgriezta no ābeces.

Efija bija tais pašās domās, tikai brīnījās, ka Inšte-tens visu ņem tik nopietni, it kā tas būtu kas sevišķs. Tad viņa vēlreiz iemeta acis zālē un piebilda, ka patiesībā taču esot žēl, ja visas šīs telpas stāvot tukšas.

— Lejā ir tikai trīs istabas, un, ja mūs kāds apciemos, mēs nezināsim, ko darīt. Vai tev neliekas, ka no šīs zāles var iztaisīt divas jaukas istabas? Teiksim, ja atbrauktu māmiņa. Tajā ar logiem uz dārzu viņa varētu gulēt, no turienes pavērtos skats uz upi un abiem moliem, bet no šīs puses viņa redzētu pilsētu un holandiešu vējdzirnavas. Hoenkremmenā mums taču ir vienīgi ūdensdzirnavas. Nu saki — kā tu domā? Maijā taču māmiņa laikam atbrauks.

Inštetens ar visu bija mierā un beigās tikai vēl piebilda:

— Viss būs labi. Taču galu galā tomēr labāk, ja mēs māti iekārtosim pāri pretī landrāta kantori; tur viss augšstāvs tukšs tāpat kā šeit, un tur viņu vēl mazāk traucēsim nekā te.

Tā beidzās pirmā iepazīšanās ar māju; tad Efija saposās, taču ne tik ātri, kā Inštetens paradis, un nu viņa sēdēja sava vīra istabā un kavējās domās gan pie mazā ķīnieša, gan pie Gīzhīblera, kas vēl arvien nebija ieradies. Pirms stundas ceturkšņa pa ielas otru pusi bija pagājis garām un paskatījies viņas logā kāds it padrukns kungs ar ieslīpiem pleciem un gandrīz vai kroplīgu augumu, ģērbies īsā elegantā kažokādas uzsvārcī, ar augstu, spoži nospodrinātu cilindru galvā. Bet tas taču nevarēja būt bijis Gīzhīblers! Nē, šim kungam ar šķībajiem pleciem, kuram turklāt piemita kaut kas smalks, vajadzēja būt tiesas prezidentam, un viņa patiešām atcerējās, ka viesībās pie krustmātes Terēzes reiz tādu bija redzējusi; pēkšņi viņai iekrita prātā, ka Kesinā ir tikai iecirkņa tiesnesis.

Kamēr viņa vēl kavējās domās par saviem vērojumiem, tikmēr tas pats gājējs, kurš, acīm redzot, bija veicis vienīgi rīta pastaigu vai varbūt arī tikai apmetis līkumu ap plantāciju, lai saņemtu drosmi, kļuva atkal redzams, un brīdi vēlāk ienāca Fridrihs pieteikt aptiekāru Gīzhībleru.

— Ļoti lūdzu ienākt!

Nabaga jaunajai sievai dauzījās sirds, jo tā bija pirmā reize, kad viņai bija jāuzņemas mājasmātes un vēl turklāt pilsētas izcilākās dāmas loma.

Fridrihs palīdzēja Gīzhībleram novilkt kažokādas jaku un tad atkal attaisīja durvis.

Efija sniedza samulsušajam ienācējam roku, ko tas strauji noskūpstīja. Šķita, ka jaunā sieviete uzreiz atstājusi uz viņu dziļu iespaidu.

— Vīrs man jau teica ... Bet es jūs sagaidu te sava vīra istabā ... viņš ir pāri pretī kantorī un būs kuru katru brīdi atpakaļ... Vai drīkstu jūs lūgt ienākt pie manis?

Gīzhīblers sekoja Efijai blakus istabā, kur viņa norādīja uz atzveltnes krēslu, bet pati apsēdās uz dīvāna.

— Es nevaru izteikt, cik lielu prieku jus man vakar sagādājāt ar skaistajām rozēm un savu vizītkarti. Es pēkšņi vairs nejutos te kā svešiniece, un, kad to pateicu Inštetenam, viņš apgalvoja, ka mēs vispār kļūšot labi draugi.

— Vai viņš tā teica? Labais landrata kungs. Jā, landrāta kungs un jūs, visžēlīgā kundze, atļaujiet man piezīmēt, jūs abi esat jauks pāris. Kāds ir jūsu vīrs, to es zinu un, kāda esat jūs, to redzu.

— Vai tikai jūs neraugāties uz mani pārāk vēlīgām acīm. Es esmu tik jauna. Un jaunība ...

— Ak, mīļā kundze, nebilstiet neko pret jaunību. Jaunība arī ar savām kļūdām ir skaista un jauka, un vecums arī ar saviem tikumiem nekam neder. Es pats par šo jautājumu, protams, nevaru spriest, par vecumu jau gan, bet par jaunību ne, jo īstenībā es nekad neesmu bijis jauns. Tādi cilvēki kā es nekad nav jauni. Es atļaušos teikt — tas ir pats bēdīgākais. Nav īstas drosmes, nav paļāvības uz sevi, tik tikko pietiek vīrišķības uzaicināt dāmu uz deju, jo gribas tai aiztaupīt nepatīkamus brīžus, un tā paiet gadi, cilvēks noveco, un aizvadītā dzīve šķiet tukša un skumja.

Efija sniedza viņam roku.

— Ak, jūs nedrīkstat tā runāt. Mēs, sievietes, nepavisam neesam tik sliktas.

— О nē, protams, ne ...

— Un kad es atceros, — Efija turpināja, — ko visu esmu pieredzējusi... daudz tas nav, jo esmu maz gājusi ļaudīs un gandrīz vienmēr dzīvojusi laukos... Bet, kad es atceros, tad man tomēr jāteic, ka mēs vienmēr mīlam to, kas ir mīlestības cienīgs. Un es taču arī tūlīt redzu, ka jūs esat citāds nekā pārējie, mums, sievietēm, šai ziņā ir vērīga acs. Varbūt šai gadījumā liela nozīme arī vārdam. Tā allaž mēdza apgalvot mūsu vecais mācītājs Nīmeijers; vārdam, viņš allaž teica, it īpaši kristītam vārdam piemīt kaut kas noslēpumaini noteikts, un vārds Alonso Gīzhīb-lers atklāj pavisam jaunu pasauli, kā man šķiet, jā, es gandrīz vēlētos teikt — Alonso ir romantisks vārds, izsmalcināts vārds.

Gīzhīblers smaidīja, juta pavisam neparastu labpatiku un uzdrošinājās nolikt pārāk augsto, savam augumam neatbilstošo cilindru, ko līdz šim bija grozījis rokā.

— Jā, žēlīgā kundze, tur jums pilnīgi taisnība.

— O, es saprotu. Esmu dzirdējusi, ka Kesinā daudz konsulu, un spāņu konsula namā jūsu tēvs laikam iepazinies ar kādu jūras kapteiņa meitu, kā man šķiet, kādu skaistu andalūzieti. Andalūzietes aizvien ir skaistas.

— Tieši tā, kā jūs sakāt, kundze. Un mana māte patiesi bija skaista, lai gan man nepieklātos to apgalvot. Bet, kad jūsu vīrs pirms trim gadiem te ieradās, viņa vēl bija dzīva un viņas acis vēl bija visai ugunīgas. Jūsu vīrs manus vārdus apstiprinās. Es pats vairāk esmu pēc Gīzhībleriem, tie ļaudis pēc skata nav diez kādi, bet citādi puslīdz ieredzēti. Mēs jau te esam ceturtā paaudze, dzīvojam te veselu gadsimtu, un ja aptiekārs varētu būt dižciltīgs ...

— Tad jūs uz šo godu pretendētu. Un es no savas puses nepavisam neapstrīdu šo pretenziju, nepavisam neapstrīdu. Mums, seno dzimtu atvasēm, tas visvieglāk, jo mēs — vismaz mani tādā garā ir audzinājis tēvs un māte, — jo mēs katru labu domu, lai tā nāktu no kurienes nākdama, uzklausām ar dzirdīgu ausi. Esmu dzimusi Brīsta un cēlusies no tā paša Brista dzimtas, kurš Fērbellinas kaujas* priekšvakarā vadīja uzbrukumu Ratenavai, par ko jūs varbūt esat dzirdējis...

— Ak, protams, kundze, tā taču mana specialitāte ...

— Tātad no Bristu dzimtas. Un tēvs man to vai simt reižu tika teicis: «Efij (tā mani, proti, sauc), t e tas slēpjas, vienīgi te, un, kad Frobēns** apmainīja zirgu, tad viņš jau bija dižciltīgs, un, kad Luters sacīja: «Te es stāvu.»* — tikai tad viņš kļuva īsti dižciltīgs.» Un man šķiet, Gīzhīblera kungs, Inštetenam tiešām bija taisnība, kad viņš man apgalvoja, ka mēs abi būsim labi draugi.

Gīzhībleram vislabāk būtu paticis tūlīt atzīties mīlestībā un lūgt, lai ļauj cīnīties un mirt viņas labā kā Sidam vai citam varonim. Tā kā tas tomēr nebija iespējams un viņš vairs nespēja valdīt pār savu sirdi, tad piecēlās, sāka meklēt platmali, ko laimīgā kārtā tūlīt atrada, un, vēlreiz noskūpstījis Efijai roku, vairs ne vārda nebildis, steigšus devās prom.

9. nodaļa

Tā Efija bija pavadījusi pirmo dienu Kesinā. In-štetens ļāva viņai vēl pusnedēļas laika, lai iekārtotos un aizrakstītu tik daudzās vēstules uz Hoenkrem-menu: mātei, Huldai un dvīņu māsām; bet tad sākās vizītes pilsētā, pie kam lielāko tiesu viņi brauca slēgtā ekipāžā (lija tik stipri, ka šādu neparastu braukšanu varēja atļauties). Kad ar tām bija galā, pienāca kārta lauku muižniekiem. Kamēr tos apbraukāja, pagāja ilgāks laiks, jo, tā kā tie pa lielākai daļai dzīvoja stipri patālu, dienā varēja apciemot tikai vienu ģimeni. Vispirms viņi viesojās pie Bor-kēm Rotenmorā, tad devās uz Morgnicu, Dabergocu un Krošentīnu, kur nācās apmeklēt Alemanus, Jac-kovus un Grāzenabus. Sekoja vēl daži izbraukumi, starp citu, arī pie vecā barona Gīldenklēja Papenhā-genā. Iespaids, kādu Efija guva, bija visur vienāds: viduvēji ļaudis, kuru laipnība lielākoties bija apšaubāma; un, runādami par Bismarku un kroņprincesi, viņi īstenībā pētīja Efijas apģērbu, ko daži uzskatīja par pārāk pretenciozu tik jaunai dāmai, kurpretī citi mazliet par vienkāršu sievietei ar šādu sabiedrisko stāvokli. Taču visur varot manīt Berlīnes ietekmi: interesi par visu ārišķīgo un zināmu biklumu un nedrošību, tiklīdz runa par nopietniem jautājumiem. Rotenmorā pie Borkēm un arī Morgnicas un Daber-gocas ģimenēs tika spriests, ka Efija «sirgstot ar racionālismu», bet Grāzena"bi Krošentīnā apgalvoja, ka viņa noteikti esot ateiste. Tomēr vecā Grāzenaba kundze, dienvidvācu izcelsmes (dzimusi Štīfele no Štīfelšteinas), kaut cik pūlējās Efiju glābt, lai pievērstu deismam; taču Grāzenabu Zidonija, vecmeita ap četrdesmit trīs gadiem, bija asi metusies starpā:

— Kā es tev saku, māt, viņa nav nekas cits kā ateiste, ne tur ko pielikt, ne atņemt, tā tas ir. — Un vecā, kas no savas meitas baidījās, ar gudru ziņu klusēja.

Visa turneja ilga savas divas nedēļas, bija jau otrais decembris, kad viņi vēlā stundā atgriezās Kesinā no pēdējā apciemojuma. Šis pēdējais apciemojums bija Papenhāgenā pie Gīldenklējiem, un Inštetens nespēja izvairīties no sarunām par politiku ar veco Gīldenklēju.

— Jā, dārgais landrāt, ja tik padomā, kā laiki mainījušies! Pirms veselas paaudzes vai arī apmēram tik ilgi, jā, tad arī bija otrais decembris, un krietnais Luijs, Napoleona brāļadēls* — ja vien tas vispār nebija pavisam citas izcelsmes, — toreiz šāva ar kar-tečām uz Parīzes neliešiem. Nu, to viņam var piedot, tādam nolūkam viņš bija īstais vīrs, un mans uzskats ir šāds: ikviens saņem tieši tik daudz laba vai slikta, cik pelnījis. Bet tas, ka viņš vēlāk zaudēja visu cieņu un septiņdesmitajā gadā ne no šā, ne no tā gribēja uzsākt ķildu ari ar mums, tas, redziet, baron, jā, kā lai to pasaka, tā jau bija nekaunība. Bet par to viņam tika atmaksāts. Mūsu vecais tur augšā neļauj par sevi zoboties, tas ir mūsu pusē.

— Jā, — teica Inštetens, kurš bija pietiekami gudrs un izlikās, ka nopietni iedziļinās šādos mietpilsoniskos jautājumos, — Sārbrikenas varonis un iekarotājs nezināja, ko dara. Bet jūs nedrīkstat pārāk bargi kārtot ar viņu rēķinus. Kas tad galu galā ir noteicējs viņa namā? Neviens. Es jau arī gribu nodot valdīšanas grožus citam, nu un Luijs Napoleons, tas jau bija tīrais vasks savas katoļticīgās sievas rokās vai, labāk teiksim, savas sievas jezuītes rokās.

— Vasks savas sievas rokās, kas viņu pēcāk vazāja aiz deguna. Protams, Inšteten, tas viņš bija. Bet tāpēc taču jūs varbūt negribēsiet šo «lelli» glābt? Viņš ir un paliek notiesāts. Starp citu, vēl jau nav pierādīts, — un, bilzdams šos vārdus, viņš pabailīgi lūkoja notvert sievas skatienu, — vai tas, ka valda sieviete, īstenībā dod priekšrocības, tikai, protams, sieviete paliek sieviete. Bet kas bija šī sieviete? Viņa vispār nebija sieviete, labākajā gadījumā viņa bija dāma, ar to pateikts viss; vārdam «dāma» gandrīz vienmēr ir sava pieskaņa. Šai Eiženijai, kuras sakars ar ebreju baņķieri mani neinteresē, jo es ienīstu pārspīlētu tikumību, piemīt kaut kas no šansonetes, un, ja pilsētā, kurā viņa dzīvoja, bija Bābele, tad viņa bija sieviete no Bābeles. Es nevaru skaidrāk izteikties, — viņš palocījās pret Efiju, — jo zinu, ko esmu parādā vācu sievietei. Lūdzu piedošanu, mana cienītā, ka es vispār par šādām lietām atļaujos runāt jūsu klātienē.

Tādā garā bija noritējušas sarunas; pēc tam tika spriests par vēlēšanām, Nobilingu* un rapšiem, un tad beidzot Inštetens un Efija atkal bija mājās un nopļāpāja vēl savu pusstundu. Abas kalpones jau bija aizgājušas pie miera, jo bija jau turpat pusnakts.

Inštetens īsos mājas svārkos un safjāna kurpēs staigāja šurpu turpu pa istabu; Efija vēl bija ģērbusies vakara tērpā; turpat blakus bija nolikti cimdi un vēdeklis.

— Jā, — teica Inštetens, mitējies staigāt pa istabu, — šo dienu mums laikam gan vajadzētu nosvinēt pa īstam, tikai vēl nezinu, kā. Vai lai nospēlēju uzvaras maršu vai sašūpoju priekšnamā haizivi, vai varbūt tevi ar triumfu aiznesu cauri priekšnamam? Kaut kas jādara, lai tu saprastu, ka šodien bijusi pēdējā ciemošanās.

— Paldies dievam, ka pēdējā! — sacīja Efija. — Pati sajūta vien, ka nu reiz būs miers, man šķiet, jau ir pietiekami svinīga. Tikai vienu skūpstu gan tu man varētu dāvāt. Bet par to tu nedomā. Visu garo ceļu neesi ne pieskāries, auksts kā ledus gabals. Un vienmēr tikai smēķē cigārus.

— Norunāts, es labošos, bet pagaidām gribu tikai zināt tavas domas par visu šo sabiedrību un viesošanos. Kuri no viņiem tev patīk vislabāk? Vai Borkes vai Grāzenabi, un vai tu piekrīti vecajam Gīldenklē-jam? Tas, ko viņš teica par Eiženiju, atstāj tomēr ļoti cēlu un godīgu iespaidu.

— Ai, paskat tik, Inštetena kungs, arī jūs esat zobgalis! Es iepazīstu jūs pavisam no citas puses.

— Un ja nu tev mūsu vietējā muižniecība neatstāja labu iespaidu, — Inštetens turpināja, neklausīdamies viņas vārdos, — ko tad par Kesinas pilsētas augstāko sabiedrību? Ko tu saki par Ressource? Tas taču ir dzīvības un nāves jautājums. Es nesen redzēju, ka tu sarunājies ar mūsu iecirkņa tiesnesi, viņš

ir rezerves leitnants, lāga cilvēciņš, ar ko varbūt gluži labi varētu tikt galā, ja vien viņu nebūtu apsēdusi iedoma, ka Leburžē* atgūšana iespējama ar viņa ierašanos flangā. Un viņa sieva! Viņa ir labākā bostona spēlētāja, un viņai ir arī visskaistākās spēļu markas. Kā tad, Efij, tev beidzot liekas? Vai varēsi iejusties Kesinā? Vai kļūsi populāra un nodrošināsi man balsu vairākumu, kad gribēšu tikt reihstāgā? Vai arī tu esi par vientuļu dzīvi, par noslēgšanos no Kesi-nas sabiedrības, gan no lauku, gan pilsētas sabiedrības?

— Es gan esmu par vientuļu dzīvi, ja vien mora aptieka mani no tās neizraus. Zidonijas acīs es tāpēc tikšu novērtēta vēl zemāk, bet ar to man jārēķinās; šī cīņa vēl jāizcīna. Es stāvu un krītu par Gīzhībleru. Tas izklausās mazliet jocīgi, bet viņš patiešām ir vienīgais, ar ko var kādu vārdu parunāt, vienīgais īstais cilvēks šeit.

— Tāds viņš ir, — Inštetens piekrita. — Cik labi tu proti izraudzīties!

— Vai tad citādi tu man būtu? — Efija teica un pieķērās viņam pie rokas.

Tas bija otrajā decembrī. Pēc nedēļas Varcinā ieradās Bismarks, un Inštetenam bija skaidrs, ka līdz Ziemas svētkiem un varbūt vēl ilgāk viņam uz mierīgu dzīvi vairs nepavisam nav ko cerēt. Grāfam jau kopš Versaļas laikiem** pret Inštetenu bija simpātijas, un, šeit viesodamies, viņš bieži ielūdza landrātu uz viesībām, taču vienu pašu, jo jauneklīgais land-rāts, kas izcēlās ar savām manierēm un gudrību, baudīja arī grāfienes labvēlību.

Četrpadsmitajā decembrī tika saņemts pirmais ielūgums. Bija uzsnidzis sniegs, tāpēc gandrīz divu stundu ilgo braucienu līdz stacijai, no kurienes vēl bija veselu stundu jābrauc ar vilcienu, Inštetenam bija jāveic ar kamanām.

— Negaidi mani, Efij. Pirms pusnakts atpakaļ netikšu, droši vien būšu ap diviem vai vēl vēlāk. Bet es tevi netraucēšu. Paliec sveika un uz redzēšanos rīt no rīta! — Un, to teikdams, viņš iekāpa kamanās, un abi pātie rumaki aizjoņoja cauri pilsētai un tad nogriezās uz stacijas pusi.

Tā bija pirmā ilgā šķiršanās — gandrīz uz divpadsmit stundām. Nabaga Efija! Kā lai viņa pavada vakaru? Agri likties gultā — tas bija bīstami, jo tad viņa pamodīsies, nevarēs vairs iemigt un ausīsies, kas notiek visapkārt. Nē, vispirms krietni jānogurst un tad cieši jāiemieg, tas bija visprātīgāk. Viņa uzrakstīja vēstuli mātei un tad devās pie Krūzes sievas, kura bija sasirgusi ar grūtsirdību un pret kuru Efija juta lielu līdzcietību; bieži vien viņa līdz pat vēlai naktij kvernēja ar savu melno vistu klēpī. Tomēr laipnība, ar kādu Efija pie viņas vērsās, neguva ne mazāko atsaucību no šīs sievas, kura klusa un mēma sēdēja savā pārkurinātajā istabā un gremdējās domās, tāpēc Efija, saprazdama, ka viņas apmeklējums tiek uzņemts nevis ar prieku, bet izjusts drīzāk kā traucējums, atkal devās prom, vēl vienīgi apjautādamās, vai slimā kaut ko nevēloties. Bet tā visu noraidīja.

Pa tam bija pienācis vakars un jau iedegta lampa. Efija stāvēja pie savas istabas loga un raudzījās ārā uz mežiņu, kur koku zarus klāja mirguļojošs sniegs. Viņa bija tik ļoti iegrimusi ainavas vērošanā, ka nelikās zinis par to, kas notiek istabā. Atskatījusies viņa pamanīja, ka Fridrihs klusi servēja galdiņu pie dīvāna.

— Ak tā, vakariņas... Tad man laikam jāsēžas klāt.

Bet ēst negribējās, un tā nu viņa atkal piecēlās no galda un vēlreiz pārlasīja vēstuli, ko bija uzrakstījusi mātei. Viņu jau agrāk bija mocījusi vientulības sajūta, bet nu vēl jo vairāk. Ko gan viņa nebūtu devusi, ja tagad te būtu ienākušas abas Jānkes sarkanmates vai pat Hulda, kura, protams, vienmēr bija tik sentimentāla un lielākoties noņēmās vienīgi ar savām uzvarām; bet, lai cik apšaubāmas un apstrīdamas tās bija, šai acumirklī Efija būtu labprāt ļāvusi par tām stāstīt. Pēdīgi viņa pacēla flīģeļa vāku, lai spēlētu, taču nevedās. «Nē, tad es kļūšu pavisam melanholiska, labāk jālasa.» Un. viņa meklēja kādu grāmatu. Pirmā, kas pagadījās, bija bieza, sarkana ceļotāju rokasgrāmata — vecs gadagājums, varbūt vēl no In-štetena leitnanta gadiem. «Jā, to es lasīšu; nekas tā nenomierina kā šādas grāmatas. Bīstamas vienmēr ir kartes, bet no šīm acu bendētajām es sevi pasargāšu.» Un viņa uzšķīra uz labu laimi 153. lappusi. Turpat blakus viņa dzirdēja pulksteņa tikšķus, un aiz durvīm gulēja Rollo, kurš līdz ar tumsu pameta savu vietu ratnīcā un, tāpat kā ik vakarus, bija nolicies uz lielā pītā paklāja pie guļamistabas durvīm. Apziņa, ka suns ir tepat tuvumā, mazināja pamestības sajūtu, Efiju tiešām pārņēma gandrīz vai laba noskaņa, un viņa tūlīt sāka lasīt. Lappusē, ko viņa atšķīra, bija runa par Ermitāžu — pazīstamo markgrāfa viesību pili Baireitas tuvumā; tas viss viņu vilināja — gan pati Baireita, gan Rihards Vāgners*, un tā nu viņa lasīja: «Starp Ermitāžas gleznām mēs varam minēt vēl vienu, kas izraisa interesi nevis sava skaistuma, bet vecuma un tās personas dēļ, kura tur attēlota. Tas ir sievietes portrets — gadu gaitā nomelnējis, — maza galva ar skarbiem, ne sevišķi tīkamiem vaibstiem un kruzuļainu apkakli, kas it kā palīdz noturēt galvu. Daži apgalvo, tā esot kāda veca mark-grāfiene no piecpadsmitā gadsimta beigām, turpretī pēc citu uzskata, tā esot grāfiene no Orlamindes; taču visi ir vienis prātis, ka tas esot dāmas portrets, kura Hoencollernu kronikā kļuvusi slavena ar vārdu «bālā grāfiene».»

— Та nu gan man laimējies, — Efija teica, pastumdama grāmatu sāņus. — Es gribu nomierināt nervus, un pirmā grāmata, ko paņēmu lasīt, ir par «bālo grāfieni», no kuras, cik vien atceros, allaž esmu baidījusies. Bet, ja mani tik un tā pārņēmušas šausmas, tad izlasīšu līdz beigām.

Un viņa atkal atšķīra grāmatu un lasīja tālāk: «.. . pat šim vecajam portretam (kura oriģinā-1 a m Hoencollernu dzimtas vēsturē ir tāda loma) kā gleznai ir sava nozīme Ermitāžas īpašajā vēsturē tāpēc, ka tā atrodas piekārta pie tapetēm klātām svešiniekam neredzamām durvīm, aiz kurām ir kāpnes, kas ved augšup no pagraba stāva. Toreiz, kad te pārnakšņojis Napoleons, «bālā grāfiene» izkāpusi no ietvara un piegājusi pie viņa gultas. Ķeizars izbailēs pielēcis kājās, saucis savu adjutantu un līdz pat mūža beigām ar sašutumu pieminējis šo maudit chateauк»

«Man jāatsakās no domas, ka ar lasīšanu varēšu nomierināties,» Efija sev teica. «Ja vēl lasīšu, tad, protams, nokļūšu pagraba velvēs, no kurienes velns uz vīna mucas aizjājis. Man šķiet, Vācijā ir vēl daudz kā tāda, un ceļojumu rokasgrāmatā, dabiski, tas viss atrodams. Labāk gan atkal aizmiegšu acis un atcerēšos savu atvadu vakaru no meitenes dienām: dvīņu [3] māsas, kas aiz asarām nespēja parunāt, un turklāt brālēnu Bristu, kurš, kad visi samulsuši viņās noraudzījās, ar apbrīnojamu cieņu apgalvoja, ka tādas asaras dažam labam atverot paradīzes vārtus. Viņš tiešām bija šarmants un vienmēr tik nebēdnīgs ... Un tagad esmu te! Un tieši šeit. Ak, es taču nepavisam nederu lielas dāmas lomai. Jā, māmiņa, viņa gan te iederētos, viņa piešķirtu toni, kā tas pieklājas land-rāta sievai, un Zidonija Grāzenaba būtu izturējusies pret viņu ar cieņu un neko daudz neuztrauktos par viņas ticību vai neticību. Bet es... es esmu bērns un tāds laikam arī palikšu. Reiz es dzirdēju, ka tā esot laime. Tomēr diez vai tā ir. Vienmēr jāpaliek tai lomā, ko liktenis reiz lēmis.»

Šajā brīdī ienāca Fridrihs nokopt galdu.

— Cik pulkstenis, Fridrih?

— Iet jau uz deviņiem, kundze.

— Patīkami dzirdēt. Atsūtiet pie manis Johannu.

— Vai cienītā kundze lika saukt?

— Jā, Johanna. Es gribu iet gulēt. Patiesībā vēl ir agrs. Bet es esmu tik viena. Lūdzu, vispirms iemetiet vēstuli, un, kad atgriezīsieties, tad būs laiks iet pie miera. Un vienalga, ja arī vēl nebūtu laiks.

Efija paņēma lampu un devās uz guļamistabu. Patiešām, Rollo gulēja uz meldru paklāja. Ieraudzījis Efiju, suns piecēlās, pagrieza ceļu un ar noļutušo ausi pieskārās viņas rokai. Tad atkal nogūlās.

Johanna tikmēr bija aizgājusi pāri ielai līdz lan-drāta kantorim iemest vēstuli. Viņa īpaši nesteidzās, drīzāk gan pakavējās ilgāk, lai patērgotu ar kantora kalpotāja Pāša sievu. Protams, par jauno kundzi.

— Kāda tad viņa ir? — Pāša sieva taujāja.

у

\

— Ļoti jauna.

— Nu, tā vēl nav nelaime, drīzāk otrādi. Jaunās — un tas pat if labi — grozās tik spoguļa priekšā, ķemmējas un pucējas un ne daudz ko redz, ne dzird, nav arīdzan kļuvušas vēl tādas, kas allaž saskaita sveču galus un citiem noskauž pat skūpstu, jo pašas vairs neviena nesaņem.

— Jā, — Johanna piekrita, — tāda bija mana iepriekšējā kundze un gluži bez iemesla. Bet mūsu cienīgā nav ne uz to pusi.

— Vai ta viņš pret šo dikti mīlīgs?

— Dikti jau, dikti. To taču pati varat iedomāt.

— Bet viņš to atstāj vienu . ..

— Jā, mīļā Pāša, jūs nedrīkstat aizmirst... grāfs. Un viņš taču galu galā ir landrāts. Un varbūt viņš grib tikt vēl augstāk.

— Kā nu negribēs. Un tiks arī. Viņam ir nags uz to. Pats Pāša arī vienmēr to apgalvo, un tas pazīst savus ļaudis.

Bija jau pagājis stundas ceturksnis, kopš Johanna bija aizgājusi uz kantori, un, kad viņa atgriezās, Efija jau sēdēja pie trimo un gaidīja.

— Jūs palikāt tik ilgi, Johanna.

— Jā, cienītā kundze ... Lai kundze atvaino ... Es tur satiku Pāša sievu un mazliet aizkavējos. Te ir tik klusi. Vienmēr prieks, ja sastop kādu cilvēku, ar ko pārmīt pa vārdam. Kristele ir laba, bet viņa neko nerunā, un Fridrihs ir tik miegains un tik piesardzīgs, un ar runāšanu viņam nevedas. Protams, vajag arī prast klusēt, un Pāša, kas ir tik ziņkārīga un visai parasta, īstenībā nepavisam nav pa manai gaumei; tomēr patīkami, ja reizēm ko dzird un redz,

Efija nopūtās.

— Jā, Johanna, tas arī ir vislabākais ...

/

— Kundzei ir tik skaisti mati, tik gari un mīksti kā zīds.

— Jā, ļoti mīksti. Bet tas, Johanna, nav labi. Kādi mati, tāda sirds.

— Patiešām, kundze. Mīksta sirds tomēr labāka nekā cieta. Man arī ir mīksti mati.

— Jā, Johanna. Un jums arī ir gaiši mati. Tādi vīriešiem ļoti patīk.

— Ak, kā nu kuro reizi, cienītā kundze! Dažiem patīk arī tumši.

— Tiesa gan, — Efija pasmējās, — to es arī zinu. Te slēpjas pavisam kas cits. Bet gaišmatēm ir vienmēr balta āda, arī jums, Johanna, un man gribētos saderēt, ka jums pielūdzēju netrūkst. Esmu vēl jauna, taču to arī es zinu. Un turklāt man ir draudzene, arī gaišmate, linu gaišiem matiem, vēl gaišākiem nekā jums, — viņa ir mācītāja meita ...

— Jā, bet.. .

— Nu, lūdzu, Johanna, pasakiet, ko jūs domājat ar šo «jā, bet» ... Tas izklausās pavisam aizdomīgi un savādi, jums taču nekas nav iebilstams pret mācītāju meitām ... Viņa bija skaista meitene, to pat mūsu huzāru virsnieki apgalvoja — tur, mūsu pusē, redziet, bija virsnieki, pie tam sarkanie huzāri, — turklāt viņa prata labi ģērbties, melnā samta ņieburā, un vienmēr viņai kāda puķe — roze vai arī heliotrops, un, ja viņai nebūtu bijušas tik lielas, uz āru izspiedušās acis ... ak, jums tik būtu vajadzējis redzēt, vismaz tik lielas (un Efija smiedamās pavilka uz augšu labo plakstiņu), tad viņa būtu bijusi īsta skaistule. Viņu sauca Hulda Nīmeijere; mēs gan nebijām pārlieku sirsnīgas draudzenes; bet, ja viņa būtu tagad pie manis un sēdētu tur, uz mazās stūra sofas, tad es varētu pļāpāt ar viņu līdz pusnaktij vai vēl ilgāk.

Man ir tādas ilgas un ... — Un viņa piekļāva Johannas galvu cieši klāt. — ... man ir tādas bailes.

— Ak, gadās jau, cienītā kundze, mums visām bija bail.

— Jums visām bija bail? Ko tas nozīmē, Johanna?

— ... Ja cienītajai kundzei patiesi tik bail, es varu uztaisīt guļvietu tepat. Paņemšu salmu paklāju un nolikšu krēslu otrādi, lai būtu pagalvis, un es gulēšu te līdz rītam vai arī tik ilgi, kamēr atgriezīsies kungs.

— Viņš mani netraucēs, to viņš man īpaši apsolīja.

— Vai arī es sēdēšu tāpat vien dīvāna stūrī.

— Jā, to varbūt varētu. Lai gan ne, to nevar. Kungs nedrīkst zināt, ka es baidos, tas viņam nepatīk. Viņš vienmēr vēlas, lai es būtu drosmīga un apņēmīga, tāda pati kā viņš. Un to es nevaru; vienmēr esmu bijusi mazliet bailīga ... Bet es, bez šaubām, saprotu, ka man jāsaņemas un šai ziņā viņam jāpakļaujas ... Un bez tam man taču ir arī Rollo. Tas guļ pie sliekšņa.

Johanna pie katra vārda piekrītoši pamāja ar galvu un iededza sveci, kas stāvēja uz Efijas naktsgaldiņa. Tad viņa paņēma lampu.

— Vai vēl kas vajadzīgs, cienītā kundze?

— Nē, Johanna. Vai logu slēģi aizbultēti?

— Tikai pievērti, cienītā kundze. Citādi ir tik tumšs un smacīgs.

— Labi, labi.

Un Johanna devās prom; bet Efija atlaidās gultā un ievīstījās segās.

Viņa atstāja sveci degot, jo nevēlējas tūlīt iemigt, bet, tāpat kā iepriekš bija domās kavējusies pie sava atvadu vakara, tā tagad vēlējās atsaukt atmiņa kazu ceļojumu un ļaut, lai viss paslīd gar acīm. Bet notika citādi, nekā Efija bija domājusi, un, kad viņa nokļuva līdz Veronai un meklēja Džuljetas Kapuleti namu, plaksti jau lipa ciet. Sveces galiņš mazajā sudraba svečturītī raucās aizvien īsāks, tad vēlreiz uzliesmoja un nodzisa.

Labu brīdi Efija nogulēja dziļā miegā. Tad pēkšņi, skaļi iekliegusies, uztrūkās, jā, viņa pati vēl dzirdēja kliedzienu, un arī Rollo ārpusē piebalsoja; nu pa visu priekšnamu noskanēja viņa dobjie un reizē pabailīgie rējieni. Efijai šķita, ka sirds krūtīs apstāsies; viņa nespēja neviena pasaukt, un tai pašā mirklī kaut kas aizslīdēja gultai garām un durvis, kas veda uz priekšnamu, atsprāga vaļā. Taču šai brīdī, kad bailes šķita nepārvaramas, viņa pēkšņi juta atvieglojumu, jo nekas briesmīgs nenotika, pie viņas pienāca Rollo, ar galvu meklēja Efijas roku un, to atradis, nogūlās uz paklāja blakus gultai. Bet Efija ar otru roku bija trīsreiz piespiedusi zvana pogu, un nepagāja ne pusminūtes, kad Johanna bija klāt tāpat basām kājām, svārkus pārmetusi pār roku un lielu rūtotu lakatu apņēmusi ap galvu un pleciem.

— Paldies dievam, Johanna, ka jūs esat te.

— Kas noticis, cienītā kundze? Cienītā kundze sasapņojusies.

— Jā, sapņoju. Laikam tā būs ... bet bija vēl arī kas cits.

— Kas tad, cienītā kundze?

—* Es gulēju ciešā miegā un pēkšņi uztrūkos, kliedzu ... varbūt tas bija lietuvēns ... Lietuvēns moka mūsu ģimeni, arī manu tēti, viņš baida mūs ar to, tikai māmiņa vienmēr apgalvo, ka viņš nedrīkstot kaut ko tādu pieļaut; bet viegli pasacīt... tā nu es uztrūkos no miega un kliedzu, un, kad palūkojos apkārt, tad, cik nu tumsā bija iespējams, redzēju kaut ko slīdam gar gultu, tieši tur, kur jūs pašlaik stāvat, Johanna, — un tad tas bija jau prom. Un, kad es sev tieši jautāju, kas tas bija ...

— Nu, kas tad, kundze?

— Un, kad es sev tieši jautāju ... es to nevaru pateikt. Johanna ... bet man šķiet, ka ķīnietis.

— Tas no augšstāva? — Johanna grasījās pasmaidīt. — Mūsu mazais ķīnietis, ko mēs ar Kristeli esam pielīmējušas pie krēsla atzveltnes. Ak, cienītā kundze ir sapņojusi, un, ja jums likās, ka esat pamodusies, tad tas taču viss vēl bija pa sapņiem.

— Es gribētu ticēt. Bet tas bija tieši tai pašā mirklī, kad Rollo ārpusē sāka riet, — viņš tātad arī bija kaut ko manījis, un tad atsprāga durvis un labais uzticīgais suns pielēca man klāt, it kā grasītos mani glābt. Ak, mīļā Johanna, tas bija briesmīgi. Un es esmu tik viena un tik jauna. Kaut taču man te kāds būtu, pie kura varētu pieiet un izraudāties. Tik tālu no mājām ... Tik tālu ...

— Kungs var kuru katru brīdi pārnākt.

— Nē, lai viņš nenāk; tādu viņš mani nedrīkst redzēt. Viņš mani varbūt izsmietu, un to es viņam nekad nepiedotu. Jo tas bija tik šausmīgi, Johanna. . . Tagad jums jāpaliek tepat... Bet Kristeli un Fridrihu nemodiniet. Lai neviens neko nezina!

— Varbūt atvest arī Krūzes sievu; viņa taču neguļ, sēž tur visu nakti.

— Nē, nē, viņai pašai piemīt kaut kas ērmīgs. Un tad vēl melnā vista; nē, viņa nedrīkst nākt. Johanna, palieciet viena pati šeit. Cik labi, ka slēģus tikai pievērāt. Atgrūdiet tos vaļā, dariet to labi skaļi, lai dzirdu kādu troksni, kādu cilvēcisku skaņu ... Lai cik savādi tas neizklausītos, man tomēr jāsaka ... Un tad atveriet mazliet logu, lai jūtu gaisu un redzu gaismu.

Johanna darīja, kā pavēlēts, un Efija atkrita spilvenos un drīz iemiga letarģiskā miegā.

10. nodaļa

Inštetens no Varcinas bija atgriezies tikai pulksten sešos no rīta un, atvairījis Rollo draudzības apliecinājumus, cik klusi vien varēdams, iegājis savā istabā. Te viņš ērti atlaidās un lika, lai Fridrihs uzsedz pledu.

— Pamodini mani deviņos!

Šai stundā Inštetens arī tika pamodināts. Aši piecēlies, viņš izrīkoja Fridrihu:

— Atnes brokastis!

— Kundze vēl guļ.

— Bet ir taču jau vēls. Vai kas atgadījies?

— Es nezinu. Zinu vienīgi to, ka Johannai vajadzēja pārnakšņot cienītās kundzes istabā.

— Nu tad atsūti Johannu!

Viņa tūlīt arī ieradās. Seja viņai bija tikpat sārta kā vienmēr, tātad nakts notikumus viņa nebija sevišķi ņēmusi pie sirds.

— Kas noticis cienītajai kundzei? Fridrihs stāsta — kaut kas atgadījies un jūs esot pie viņas pārnakšņojusi.

— Jā, barona kungs. Cienītā kundze trīs reizes pēc kārtas steidzīgi zvanīja, tāpēc es tūlīt nopratu, ka tas kaut ko nozīmē. Un tā arī bija. Viņa laikam bija sapņojusi, vai arī varbūt tas bija kaut kas cits.

— Kaut kas cits?

— Ak, cienītais kungs jau gan zina.

— Es neko nezinu. Katrā ziņā tam reiz jādara gals. Un kāda jums likās kundze?

— Viņa bija ļoti satraukta un Rollo kaklasaiti turēja cieši sažņaugtu rokā; suns stāvēja blakus kundzes gultai un bija iztrūcies.

— Vai viņa bija ko sapņojusi vai varbūt kaut ko dzirdējusi un redzējusi? Ko viņa teica?

— Tas esot aizlīdis cieši viņai garām.

— Kur? Kas?

— Tas no augšstāva. Tas no zāles vai no mazās istabiņas.

— Blēņas, ka es jums saku! Aizvien vēl šīs muļķības, es negribu vairs par to dzirdēt. Un tad jūs palikāt pie kundzes?

— Jā, cienītais kungs. Uzklāju sev guļvietu uz grīdas blakus viņas gultai. Un kundze man lika turēt viņas roku, tad viņa iemiga.

— Un vai viņa vēl guļ?

— Pavisam cieši.

— Tas, Johanna, mani uztrauc. Var gulēt veselīgā miegā, bet miegs var būt arī neveselīgs. Mums jāpamodina viņa, protams, uzmanīgi, lai atkal neizbīstas. Un lai Fridrihs nenes brokastis; es pagaidīšu, kamēr piecelsies kundze. Izturieties tikai piesardzīgi.

Pēc pusstundas ienāca Efija. Viņa izskatījās pievilcīga, bet pavisam bāla un balstījās uz Johannas rokas. Taču, ieraudzījusi Inštetenu, Efija piesteidzās viņam klāt, apkampa un noskūpstīja. Un pēkšņi pār vaigiem viņai sāka līt asaras.

— Paldies dievam, Gērt, ka tu esi mājās. Nu ir viss atkal labi. Tu nedrīksti doties prom. Tu nedrīksti mani vēlreiz atstāt vienu.

— Mana mīļā Efija... Nolieciet, Fridrih, es pats visu sakārtošu ... mana mīļā Efija, es neatstāju tevi mājās vienu aiz nesaudzības vai untuma, bet gan tādēļ, ka tas nepieciešams ... Man nav citas iespējas, esmu dienesta cilvēks, nedrīkstu grāfam vai grāfienei sacīt — «Gaišība, es nevaru ierasties, jo mana sieva paliek gluži viena» vai arī «manai sievai ir bailes». Ja es tā pateiktu, tad mēs abi citu acīs nokļūtu visai komiskā situācijā — mēs abi, gan es, gan tu. Bet vispirms paņem tasīti kafijas.

Efija dzēra, kafija viņu manāmi uzmundrināja. Tad viņa atkal satvēra vīra roku un teica:

— Tev taisnība. Piekrītu, tā nevar. Un mēs taču gribam arī tikt uz augšu. Es saku — «mēs», jo īstenībā es pēc tā tiecos vairāk nekā tu ...

— Tādas ir visas sievietes, — Inštetens smiedamies noteica.

— Tātad norunāts. Tu pieņemsi ielūgumus tāpat kā līdz šim, un es palikšu mājās un gaidīšu pārrodamies savu «augsti cienījamo kungu», pie kam es iedomāšos Huldu zem plūškoka. Kā gan viņai tagad klājas?

— Tādām dāmām kā Hulda allaž klājas labi. Bet ko tu vēl gribēji teikt?

— Es gribēju teikt, ka palikšu šeit un, ja vajadzēs, palikšu arī viena. Tikai ne šajā mājā. Mainīsim dzīves vietu. Gar nocietināto krastmalu ir tik skaisti nami, viens no tiem starp konsula Martena un konsula Grīcmahera māju un otrs pie tirgus, taisni pretī Gīz-hībleram. Kāpēc mēs nevaram dzīvot tur? Kāpēc mums jādzīvo taisni te? Kad pie mums ciemojās draugi un radi, es bieži dzirdēju stāstām, ka Berlīnē ģimenes pārvācoties uz citu dzīvokli vai nu klavieru spēlēšanas, vai prusaku, vai ari nepatīkamas durvju sardzes dēļ; ja nu tas notiek šādu sīkumu dēļ...

— Sīkumu dēļ? Durvju sardzes dēļ? Tā vis nesaki . ..

— Ja tas iespējams tādu iemeslu pēc, tad taču tas iespējams arī te, kur tu esi landrāts un kur ļaudis tev pakļauti un bieži pat pateicību parādā. Gīzhīblers šai jautājumā, bez šaubām, būs mums izpalīdzīgs, kaut vai tikai manis dēļ, jo viņš iežēlosies par mani. Un nu saki, Gērt, vai mēs atstāsim šo nolādēto māju, šo māju ar ...

— ... ar ķīnieti, tu gribēji sacīt. Redzi, Efij, šo briesmīgo vārdu var izrunāt, bet viņš nemaz neparādās. Tas, ko tu esi redzējusi, vai tas, kas, pēc taviem vārdiem, aizslīdējis gar tavu gultu, ir mazais ķīnietis, kuru kalpones augšstāvā pielīmējušas pie krēsla atzveltnes; varu saderēt, ka viņam bija zili svārki mugurā un pavisam plakana cepure ar spožu pogu galā.

Efija pamāja ar galvu.

— Nu, redzi nu, sapnis vien bijis, halucinācija. Un droši vien Johanna tev vakar vakarā kaut ko stāstījusi par kāzām tur augšā ...

— Nē.

— Jo labāk.

— Viņa man nav ne vārda teikusi. Bet es taču tāpat pēc visa noprotu, ka te notiek kas dīvains. Un tad vēl krokodils: šeit viss ir tik baismīgi.

— Pirmajā vakarā, kad tu ieraudzīji krokodilu, tev tas likās pasakains ...

— Jā, toreiz...

— ... Un bez tam, Efij, es nevaru no šejienes aiziet, ja arī būtu iespējams māju pārdot vai apmainīt.

Tā būtu tikpat kā atteikšanās no Varcinas apmeklēšanas. Es taču te, pilsētā, nevaru ļaudīm stāstīt, ka landrāts Inštetens pārdod māju tāpēc, ka viņa sieva redzējusi pie gultas spoku — mazo, uz atzveltnes uzlīmēto ķīnieti. Tad es būtu pazudis, Efij. Uz visiem laikiem padarītu sevi smieklīgu.

— Bet, Gērt, vai tu esi pavisam drošs, ka nekā tāda te nav?

— To es negribu apgalvot. Ir tādas lietas, kurām tic vai, vēl labāk, — netic. Bet vai tas ko kait, ja, pieņemsim, kaut kas tāds te notiek? Vēl bīstamāki un ļaunāki ir baciļi, kas lido pa gaisu — par tiem tu laikam esi dzirdējusi, — nekā visa šī spoku būšana. Var jau pieņemt, ka spokojas, ka kaut kas tāds patiesi notiek. Turklāt esmu pārsteigts, ka taisni tu, viena no Bristiem, izjūti bailes un netīksmi pret to. It kā tu būtu cēlusies no kādas neievērojamas pilsoņu ģimenes. Spokam ir sava priekšrocība tāpat kā ciltskokam vai kaut kam tamlīdzīgam, un es pazīstu ģimenes, kuras ar tādu pašu cieņu kā pret saviem ģerboņiem izturas arī pret «bālo grāfieni», kas, protams, var būt arī melna.

Efija klusēja.

— Nu, Efij. Tu nebilsti ne vārda?

— Ko lai saku? Es esmu piekāpusies un piekritusi tev, un tomēr man šķiet, ka tu savukārt varētu būt iejūtīgāks pret mani. Ja tu zinātu, cik tas man nepieciešams! Es biju ļoti nobēdājusies, tik ļoti, un, kad ieraudzīju tevi, tūlīt sapratu, ka nu vairs nav ko baiļoties. Bet tu man vienīgi pasaki, ka negribi kļūt smieklīgs kā grāfa, tā arī pilsētas ļaužu acīs. Tas nav liels mierinājums. Manuprāt, pavisam mazs un jo mazāks tādēļ, ka tu beidzot nonāc pretrunās un, šķiet, ne tikai pats tici spokiem, bet prasi, lai arī es lepotos

ar kādu dižciltīgu rēgu. Nu, tāda man nav, un, ja tu runā par dzimtu, kurai kāds rēgs ir tikpat vērts kā ģerbonis, tad tā ir gaumes lieta; es cienu vairāk savu ģerboni. Paldies dievam, mums, Bristiem, nav sava rēga. Bristi vienmēr ir bijuši krietni cilvēki, un ar to laikam viss ir pateikts.

Strīds droši vien būtu vēl turpinājies un, kas zin, starp abiem vēl sāktos pirmās nopietnās nesaskaņas, ja nebūtu ienācis Fridrihs, lai nodotu Efij ai vēstuli.

— No Gīzhīblera kunga. Atnesējs gaida atbildi.

Efij as sejā pēkšņi vairs nebija ne vēsts no īgnuma;

jau dzirdot vien pieminam Gīzhīblera vārdu, Efij ai kļuva labi, un šī labsajūta vēl pieauga, kad viņa vēstuli apskatīja. Pirmām kārtām tā vispār nebija vēstule, bet zīmīte; adrese «Baronietei Inštetenai, dzim. fon Bristai» bija rakstīta brīnišķīgā kancelejas rokrakstā, un pasta zīmoga vietā bija uzzīmēta apaļa bildīte — lira un tajā paslēpts zizlis. Šis zizlis varēja būt arī bulta. Viņa pasniedza zīmīti vīram, kas arī to apbrīnoja.

— Izlasi taču!

Efija atlocīja zīmīti un lasīja:

«Augsti cienījamā kundze, visžēlīgā baronietes kundze! Atļaujiet līdz ar manu visgodbijīgāko priekšpusdienas sveicienu pievienot Jums pazemīgu lūgumu. Ar pusdienas vilcienu te ieradīsies Marieta Tripelli jaunkundze, mana sena mīļa draudzene, mūsu dārgās Kesinas pilsētas meita, kura līdz rītam uzkavēsies pie mums. 17. decembrī viņai jābūt Pēterburgā, lai tur līdz janvāra vidum uzstātos koncertos. Kņazs Kočukovs arī šoreiz parāda viņai viesmīlību. Būdama tikpat laipna kā vienmēr pret mani, Tripelli apsolījusi šo vakaru pavadīt pie manis un nodziedāt dažas dziesmas, ko esmu izvēlējies (viņai

nekas nesagādā grūtības). Vai baronietes kundze ir ar mieru piedalīties šai mūzikas vakarā? Pulksten septiņos. Jūsu vīra kungs, ar kura ierašanos es droši rēķinos, manu vispazemīgāko lūgumu, cerams, atbalstīs. Piedalīsies vēl vienīgi mācītājs Lindekvists (viņš pavadīs) un, protams, mācītāja atraitne Tripeļa kundze.

Ar vislielāko pazemību A. Gīzhīblers.»

— Nu?... — vaicāja Inštetens. — Jā vai nē?

— Protams, jā. Tas mani izklaidēs. Un es taču nevaru atraidīt sava mīļā Gīzhīblera pirmo ielūgumu.

— Lai notiek! Fridrih, tātad pasakiet Mirambo, kurš laikam ir zīmīti atnesis, ka mums būs šis gods iet turpu.

Fridrihs devās ārā. Kad viņš bija izgājis, Efija vaicāja:

— Kas ir Mirambo?

— īstais Mirambo ir laupītāju virsaitis Āfrikā... pie Tanganjika ezera, ja tu tik daudz zini no ģeogrāfijas ... mūsējais ir tikai Gīzhīblera «ogļu provizors» un viņa «labā roka» un šovakar, tērpies frakā un kokvilnas cimdos, droši vien mūs apkalpos.

Bija skaidri nomanāms, ka mazais starpgadījums labvēlīgi ietekmējis Efiju un viņa atguvusi lielu tiesu savas bezrūpības, bet Inštetens gribēja no savas puses darīt visu, lai vēl jo vairāk palīdzētu viņai atgūt možo noskaņu.

— Priecājos, ka piekrīti, turklāt tik ātri un bez apdomāšanās, man ir vēl kāds priekšlikums, lai tu būtu atkal pavisam labā omā. Es skaidri redzu, ka tevi vēl joprojām nomoka nakts pārdzīvojumi — kaut kas tāds, kas manai Efijai nepiederas, tas pilnīgi jāaizmirst, un šai ziņā nekas nav labāks par svaigu

gaisu. Laiks ir lielisks, gaiss pie tam spirgts un silts, nejūt gandrīz ne vēsmiņas; ko tu saki, ja mēs dotos izbraukumā, bet tālāk, ne tikai cauri plantācijai, un, protams, ar ragavām: skanēs zvaniņi, un visu klās balts sniegs; un, ja mēs ap pulksten četriem atgriezīsimies mājup, vēl pagūsi atpūsties un ap septiņiem mēs būsim pie Gīzhīblera un klausīsimies Tripelli.

Efija saņēma viņa roku.

— Cik tu esi labs, Gērt, un cik iecietīgs! Es tev laikam liekos kā bērns vai vismaz ļoti bērnišķīga; vispirms jau manas bailes un pēc tam runas par mājas pārdošanu un vēl jo ļaunāk — prasība nebraukt pie grāfa. Lai tu viņam parādot durvis — cik smieklīgi! Jo galu galā viņš taču ir tas, kas lemj par mums. Arī par mani. Tu nevari ne iedomāties, cik godkārīga esmu. Es taču tevi īstenībā esmu apprecējusi tikai aiz godkārības. Bet tev tādēļ nav jārāda bēdīga seja. Es tevi mīlu, jā gan... kā to saka, kad noplūc ziedu un izrauj ziedlapiņas? No sirds, ar sāpēm, pārlieku. — Viņa skaļi iesmējās. — Un tagad man pastāsti, — viņa turpināja, kad Inštetens aizvien vēl klusēja, — kur brauksim?

— Manuprāt, uz staciju, bet ar līkumu, un tad pa šoseju atpakaļ. Paēdīsim stacijā vai, vēl labāk, Gol-hovska viesnīcā «Pie grāfa Bismarka», varbūt tu atceries, mēs braucām tur garām todien, kad ieradāmies. Tāda ciemošanās vienmēr nāk par labu, un pēc tam ar Efijas atļauju es apspriedīšos ar stārastu par vēlēšanām, un, ja arī no viņa paša nekā sevišķa nav, savu saimniecību viņš uztur kārtībā un virtuvi pār visām lietām. Šeit ļaudis māk ēst un dzert.

Pulkstenis bija jau turpat vienpadsmit, kad starp viņiem norisa šāda saruna. Divpadsmitos Krūze piebrauca pie durvīm kamanas, un Efija iekāpa. Johanna

gribēja atnest kāju sildāmo un kažokus, bet Efija pēc visiem piedzīvojumiem jutās kā izslāpusi pēc svaiga gaisa un no visa atteicās, paņēma tikai divkārt salocītu seģeni. Inštetens sacīja Krūzēm:

— Krūze, mēs tātad braucam uz staciju, kur šorīt abi jau reiz bijām. Ļaudis brīnīsies, bet lai. Manuprāt, laidīsim gar plantāciju un tad pa kreisi — Krošen-tīnas baznīcas torņa virzienā. Lai zirgi parikšo! Pulksten vienos mums jātiek stacijā.

Tā viņi devās ceļā. Pār pilsētas māju baltajiem jumtiem gūzmoja dūmi, tikpat kā nemaz nejuta vēja. Arī Utpatela vējdzirnavas griezās kūtri, viņi ātri pabrauca tām garām un tad devās tālāk gar kapsētu, kur bārbeļu krūmi auga pāri režģu žogam un ar galotnēm skāra Efiju, tā ka sniegs nobira uz kamanu segas. Otrpus ceļa bija iežogots laukumiņš — nedaudz lielāks par puķu dobi, un tā vidū auga jauna priede.

— Vai tur arī kāds atdusas? — Efija jautāja.

— Jā. Ķīnietis.

Efija sarāvās, it kā viņai būtu kāds iedūris sirdī. Taču Efijai pietika spēka savaldīties, un viņa ar šķietamu mieru jautāja:

— Vai mūsējais?

— Jā, mūsējais. Draudzes kapsētā viņu, protams, nevarēja guldīt, un tad kapteinis Tomsens, kas skaitījās viņam tikpat kā draugs, nopirka šo vietu un viņu te apbedīja. Uzlikts arī kapakmens ar uzrakstu. Tas viss, bez šaubām, pirms manis. Bet ļaužu valodas vēl nav rimušās.

— Tātad kaut kas tomēr ar to saistās. Kāds notikums. Tu kaut ko tādu minēji šorīt. Un galu galā labāk būs, ja es visu uzzināšu. Tik ilgi, kamēr neko nezinu, es, par spīti visiem labiem padomiem, tomēr

būšu savu iedomu upuris. Pastāsti man patiesību. Patiesība mani tā nenomocīs kā mana fantāzija.

— Lieliski, Efij. Es par to negribēju runāt. Bet nu tas atrisinās it kā pats no sevis, un tas ir labi. Patiesībā jau tur nekā sevišķa nav.

— Man vienalga — ir vai nav. Sāc tik stāstīt!

— Jā, pateikt ir viegli. Sākt ir vienmēr visgrūtāk, arī stāstīt par notikumiem. Nu labi, manuprāt, sākšu ar kapteini Tomsenu.

— Labi, labi.

— Tātad Tomsens, par kuru jau ieminējos, daudzus gadus bija pazīstams kā Ķīnas apceļotājs, vienmēr viņš atradās reisā starp Šanhaju un Singapūru, un laikam viņam jau bija gadi sešdesmit, kad viņš šai-pusē ieradās. Es nezinu, vai viņš te bija dzimis vai arī viņu te saistīja kas cits. Vārdu sakot, viņš te ieradās un, pārdevis kuģi, vecu sagrabējušu kasti, par ko maz dabūja, nopirka māju — to pašu, kurā mēs tagad dzīvojam. Jo viņš bija tur, plašajā pasaulē, kļuvis turīgs vīrs. Un no tiem laikiem arī tas krokodils un haizivs, un, protams, arī kuģis ... Tātad Tomsens bija klāt — ļoti veikls un labi ieredzēts cilvēks (tā vismaz man tika stāstīts), kuru labi ieredzēja arī birģermeistars Kiršteins, bet visvairāk toreizējais Kesinas mācītājs — kāds berlīnietis, kurš arī bija ieradies īsi pirms Tomsena un kuru daudzi nevarēja ciest.

— Droši vien. Tas ir nomānāms; viņi šeit ir tik stingri un paštaisni. Man šķiet, tas ir pomerāniešu garā.

— Ja un nē, pec apstākļiem. Ir arī apvidi, kur viņi nepavisam nav stingri un kur iet juku jukām... Bet, palūk, Efij, tas tieši mums pretī ir Krošentīnas baznīcas tornis. Vai labāk neatteiksimies no stacijas un neaizbrauksim pie vecās Grāzenaba kundzes? Zido-nija, ja esmu pareizi informēts, nav mājās. Tātad mēs varētu uzdrošināties ...

— Bet, lūdzu, Gērt, ko tu gan iedomājies. Ir tik dievišķīgi tā lidot uz priekšu, un es jūtos labi, man kļūst tik viegli un visas bailes pagaist. Un nu man no tā visa jāatsakās vienīgi tāpēc, lai uz īsu brīdi apciemotu vecus ļaudis un, ļoti iespējams, sagādātu tiem nepatikšanas. Dieva dēļ, ne. Un vispirms gribu noklausīties līdz galam. Tātad mēs runājām par kapteini Tomsenu, kurš, cik noprotams, ir dānis vai anglis, visai kārtīgs, ar baltu stāvu apkaklīti un spodru baltu veļu...

— Gluži pareizi. Tāds viņš laikam arī bijis. Un pie viņa dzīvojusi jauna, gadus divdesmit veca sieviete, kura, pēc dažu apgalvojuma, bijusi viņa brāļameita, taču vairums ļaužu ir tai pārliecībā, ka tā bijusi kapteiņa mazmeita, kas gan gadu ziņā maz ticams. Bez mazmeitas vai brāļameitas pie viņa mitinājies arī ķīnietis — tas pats, kurš apglabāts tur kāpās un kura kapa vietai mēs nupat pabraucām garām.

— Turpini, turpini!

— Ķīnietis tātad bija Tomsena sulainis, un kapteinis tik ļoti viņu cienīja, ka īstenībā viņš bija tam vairāk draugs nekā kalps. Un tā tas vilkās gadiem. Taču tad paklīda valodas, ka Tomsena mazmeitai, kuru, man šķiet, sauca Ņina, pēc vecā gribas vajadzējis jo drīz apprecēties, arī ar kādu kapteini. Un tiešām — tā arī noticis. Kapteiņa mājā svinētas lielas kāzas; viņus laulājis kāds Berlīnes mācītājs, kāzās ielūgts dzirnavnieks Utpatels, kas bijis baznīcas pretinieks, un Gīzhīblers, kuram pilsētā netika dāvāta diez kāda uzticība baznīcas lietās, bet galvenokārt

saaicināti daudzi kapteiņi ar savām sievām un meitām. Un, kā domājams, tur gājis augsti. Vakarā dejojuši, līgava dejojusi ar visiem viesiem pēc kārtas un pēdīgi arī ar ķīnieti. Tad pēkšņi sākušās valodas, ka līgava pazudusi. Un tiešām — pazudusi, un neviens nezina, kas ar viņu noticis. Un tad pēc divām nedēļām nomiris ķīnietis; Tomsens nopircis kapa vietu, ko es tev rādīju, un tur ķīnietis apglabāts. Bet Berlīnes mācītājs esot apgalvojis, ka ķīnieti mierīgu prātu varējuši guldīt baznīcas zemē, jo viņš esot bijis ļoti labs cilvēks — tāds pats kā visi citi. Ko viņš ar šo «citi» īsti domājis, pēc Gīzhīblera vārdiem, neesot zināms.

— Bet es šai gadījumā nepavisam neesmu vienis prātis ar mācītāju; kā var kaut ko tādu teikt — tas taču ir pārdroši un nepiedienīgi. Tā pat Nīmeijers nebūtu teicis.

— Un tiešām, uz nabaga mācītāju, kuram, starp citu, bija uzvārds Tripelis, sāka raudzīties visai aizdomīgi, tā ka patiesībā labi vien bija, ka viņš nomira, citādi būtu atlaists no darba. Jo pilsēta, lai gan bija viņu ievēlējusi, tomēr nostājās pret viņu — tieši tāpat kā tu, un konsistorija, protams, vēl jo vairāk.

— Tu saki — viņu sauca Tripelis? Tad jau galu galā viņiem ir kas kopējs ar mācītāja Tripeļa kundzi, ko šovakar sastapsim.

— Protams. Tripelis bija viņas vīrs un Tripelli jaunkundzes tēvs.

Efija iesmējās.

— Tripelli tēvs! Nu man viss skaidrs. Gīzhīblers jau raksta, ka viņa dzimusi Kesinā. Bet es biju iedomājusies, ka viņa ir itāliešu konsula meita. Mums te ir tik daudz ārzemniecisku uzvārdu. Un nu, izrādās,

viņa ir īsta vāciete un no Tripeļu dzimtas. Vai tad viņa ir tik izcila, ka iedrošinās pārveidot savu uzvārdu tik itālisku?

— Drošajam pieder pasaule. Starp citu, viņa ir ļoti talantīga. Pāris gadu viņa dzīvoja Parīzē pie slavenās Viardo*, kur iepazinās ar krievu kņazu, krievu kņazi ir ļoti izglītoti, neatzīst sīkos kārtu aizspriedumus; Kočukovs un Gīzhīblers, kuru viņa turklāt sauc par tēvoci un kurš viņai ir gandrīz kā īsts tēvocis, — viņi abi patiesībā ir tie, kuri mazo Mariju Tripeli izaudzinājuši par to, kas viņa ir tagad. Ar Gīzhīblera gādību viņa aizbrauca uz Parīzi, un Kočukovs viņu pārvērta par Tripelli.

— Ak, Gērt, cik tas viss ir interesanti, un cik ikdienišķa bijusi mana dzīve Hoenkremmenā! Nekad nekā neparasta.

Inštetens, saņēmis viņas roku, atteica:

— Tā tu, Efij, nedrīksti runāt. Pret spoku tu vari izturēties, kā vēlies. Bet sargies no neparastā vai no tā, ko dēvē par neparastu. Tas, kas tev šķiet tik vilinošs — un tas attiecas arī uz Tripelli, — par to mēdz samaksāt ar savu laimi. Es labi zinu, cik ļoti tu mīli savu Hoenkremmenu un cik ļoti esi tai pieķērusies, bet tu taču arī bieži zobojies par to, un tev nav ne jausmas, ko nozīmē tāda klusa dzīve kā Hoenkremmenā.

— Un tomēr, — viņa atteica, — es to labi zinu. Tikai dažreiz labprāt gribētos paklausīties ko citu, un tad man patiktu izbaudīt visu pašai. Bet tev taisnība. Un īstenībā es ilgojos pēc klusuma un miera.

Inštetens padraudēja viņai ar pirkstu.

— Mīļā Efij, to tu esi tikai iedomājusies. Tu mūžīgi fantazē — drīz to, drīz atkal ko citu.

11. nodaļa

Brauciens noritēja tā, kā bija iecerēts. Pulksten vienos kamanas apstājās lejā netālu no dzelzceļa uzbēruma, viesnīcas «Pie grāfa Bismarka» durvju priekša, un Golhovskis, priecādamies, ka ieradies landrats, centās servēt lieliskas brokastis. Kad beidzot galdā bija uzlikts deserts un ungāru vīns, Inštetens pasauca viesnīcnieku, kas laiku pa laikam parādījās, lai paraudzītos, vai viss, kā nākas, un lūdza viņu apsēsties pie galdiņa un kaut ko pastāstīt. Tādās reizēs Golhovskis nebija skubināms; divu jūdžu apkaimē nevarēja ne mats no galvas nokrist, Golhovskim nezinot. Šodien par to varēja pārliecināties vēl lieku reizi. Zido-nija Grāzenaba, kā jau Inštetens bija paredzējis, tāpat kā pērn Ziemas svētkos, esot aizbraukusi uz četrām nedēļām pie galma mācītāja ģimenes; Palles-kes kundzei, kā ļaudis melšot, vajadzējis kāda netīkama notikuma dēļ uz vietas atlaist savu istabeni, un ar veco Fraudi esot gaužām bēdīgi — it kā pats vēl taisoties uz lieliem darbiem, esot tikai paslīdējis, taču īstenībā tā bijusi trieka, un dēlu, kas Lisā dienot huzāru pulkā, gaidot ierodamies kuru katru brīdi. Pēc šādas tērgošanas, pārejot uz nopietnākām valodām, tika uzsāktas sarunas par Varcinu.

— Jā, — teica Golhovskis, — kas gan būtu varējis iedomāties grāfu kā papīra fabrikantu! Tas viss taču tik gaužām dīvaini; īstenībā viņš tak nekādu skribelēšanu nevar ciest un apdrukātu papīru jau nu nepavisam ne, bet nu pats ķeras pie papīra taisīšanas.

— Tiesa jau, tiesa, mīļais Golhovski, — piekrita Inštetens, — bet no tādām pretrunām dzīvē nevar izbēgt. Un tur nu vienalga, kaut vai firsts un augsta kārta.

— Nē, nē, ari augsta kārta tur nelīdz.

Droši vien šī saruna par grāfu būtu vēl turpinājusies, bet tieši tajā mirklī stacijā atskanēja signālzvans, vēstīdams, ka drīz pienāks vilciens. Inštetens paraudzījās pulkstenī:

— Golhovski, kas tas ir par vilcienu?

— Dancigas ātrvilciens; šeit gan tas nepietur, tomēr es allaž uzeju augšā un izskaitu vagonus; šad tad pie logiem gadās kāds pazīstams. Tepat tūlīt aiz manas viesnīcas ved kāpnes augšā uz dzelzceļa uzbērumu. Sarga mājiņa numurs 417 .. .

— O, to mēs tā nelaidīsim garām, — Efija teica. — Es tik labprāt paskatos uz vilcieniem ...

— Tad ir pēdējais laiks, cienītā kundze.

Un tā nu visi trīs gāja prom un, uzkāpuši augšā, palika stāvot nelielajā dārziņa strēmelē, kas atradās blakus dzelzceļa sarga mājiņai; protams, pašlaik dārzu klāja sniegs, taču mazs laukumiņš bija atrakts. Dzelzceļa sargs jau stāvēja ar karodziņu rokā. Un tūlīt vilciens aizbrāzās garām stacijai, un nākošajā brīdī jau bija garām arī mājiņai un dārza strēmelei. Efija jutās tik satraukta, ka neko neredzēja, un gluži kā apmāta nolūkojās pakaļ pēdējam vagonam, uz kura platformas sēdēja bremzētājs.

— Sešos piecdesmit vilciens būs Berlīnē, — Inšte-tens teica, — un vēl pēc stundas to dzirdēs tālumā aizdārdinām hoenkremmenieši, ja vien vējš pūtīs no tās puses. Vai tu vēlētos braukt līdzi, Efij?

Viņa klusēja. Bet, palūkojies uz sievu, Inštetens viņas acīs pamanīja asaras.

Kad vilciens joņoja garām, Efiju bija pārņēmušas lielas ilgas. Lai cik labi viņai klājās, tomēr viņa te jutās kā svešā pasaulē. Ja arī viņa par šo vai to bija sajūsmināta, tomēr tūliņ pat apzinājās, kā viņai pietrūkst. Iepretī atradās Varcina, un tur otrā pusē laistījās Krošentīnas baznīcas tornis, bet tālāk bija Mor-nica, kur dzīvoja Grāzenabi un Borkes, nevis Bellingi un nevis Bristi. «Jā, tie!» Inštetens nepavisam nekļūdījās, apgalvodams, ka viņas noskaņa tik spēji mainās, un tagad viņa redzēja visu pagājušo it kā jaunā gaismā. Un, kaut gan Efija ar ilgām bija noraudzījusies aizejošajā vilcienā, tomēr, būdama pārāk moža rakstura, viņa nespēja ilgi palikt tādā noskaņā un jau atceļā uz mājām, kad rietošās sārtās saules ripa lēja savu mirdzošo gaismu pār sniegu, atkal jutās vieglāk; viss viņai šķita skaists un spirgts, un, kad viņa, atgriezusies Kesinā, gandrīz tieši tai brīdī, kad pulkstenis sita septiņi, iegāja Gīzhīblera vestibilā, tad jutās ne vien omulīgi, bet bija gandrīz vai nebēdnīgā omā, pie kam baldriāna un vijolīšu sakņu aromāts, kas dvesmoja telpās, to vēl veicināja.

Inštetens un Efija bija ieradušies precīzi, tomēr vēlāk nekā citi lūgtie viesi. Mācītājs Lindekvists, vecā Tripeļa kundze un pati Tripelli jau bija priekšā. Gīzhīblers zilā frakā ar blāvi zeltītām pogām, pie kam pensnejs platā, melnā, gandrīz tādā kā ordeņa lentā sniedzās pāri viņa mirdzoši baltajai piķē vestei, — tikai ar pūlēm spēja valdīt uztraukumu.

— Vai drīkstu lūgt viesus iepazīties: barons un ba-roniete Inšteteni, mācītāja Tripeļa kundze, Marieta Tripelli jaunkundze.

Mācītājs Lindekvists, ko visi pazina, smaidīdams stāvēja savrup.

Tripelli, trīsdesmit gadus veca, vīrišķīga, ar humora izjūtu apveltīta sieviete, līdz pat iepazīstināšanas brīdim bija ieņēmusi goda vietu uz sofas. Pēc

iepazīšanās, pārsēzdamās uz turpat tuvumā stāvoša krēsla ar augstu atzveltni, viņa teica:

— Cienītā kundze, lūdzu, tagad jūs izbaudiet grūtības un briesmas, ko sagādā jūsu tituls. Jo par «briesmām», — un viņa norādīja uz sofu, — laikam gan šai gadījumā jārunā. Es jau sen esmu vērsusi uz to Gīzhīblera uzmanību, bet diemžēl veltīgi; viņš ir ne vien labs, bet arī iecirtīgs.

— Bet, Marieta ...

— Šī sofa, kura ieraudzījusi dienas gaismu, mazākais, pirms gadiem piecdesmit, ir, proti, taisīta vēl pēc vecmodīgā «iegrimšanas» principa, un, kas tam uzticas un iepriekš nepaliek apakšā veselu spilvenu kalnu, tas ieslīgst bezdibenī — un katrā ziņā tieši tik dziļi, lai ceļgali izslietos kā obelisks.

To visu Tripelli pasacīja gan labsirdīgi, bet noteikti un tādā tonī, kas lika saprast: «Tu esi baroniete Inštetena, bet es — Tripelli.»

Gīzhīblers dievināja savu draudzeni mākslinieci un bija augstās domās par viņas talantu; taču jūsma nekavēja viņu secināt, ka Tripelli nav apveltīta diez cik smalkām manierēm. Un smalkums bija tieši tas, ko viņš personiski kultivēja.

— Mīļā Marieta, — viņš iejaucās, — jūs tik uzjautrinoši jauki protat iztirzāt šādus jautājumus; bet, runājot par manu sofu, jūs nudien esat netaisna, katrs lietpratējs pateiks, kuram no mums taisnība. Pat tāds cilvēks kā kņazs Kočukovs .. .

— Ak, lūdzu, Gīzhībler, lai taču tas paliek! Allaž Kočukovs. Jūs vēl panāksiet, ka cienītajai kundzei radīsies aizdomas, it kā es lepotos, ka esmu šim kņazam — kurš, starp citu, pieder pie necilākajiem un kuram nav vairāk par tūkstoš dvēseļu, pareizāk sakot, nav bijis vairāk (jo agrāk taču vēl rēķināja pēc dvēselēm), — ka esmu viņam tūkstoš pirmā dvēsele. Nē, te ir runa pavisam par ko citu. «Vienmēr būt brīvai!» — jūs jau, Gīzhībler, zināt manu devīzi. Kočukovs ir labs cilvēks un mans draugs, bet par mākslu un tamlīdzīgām lietām viņam maz saprašanas, par mūziku jau nu nemaz, lai gan pats komponē mesas un oratorijas — lielākā daļa to krievu kņazu, kas pievērsušies mākslai, nereti dod priekšroku garīgajam vai pareizticīgajam novirzienam, — un starp tiem daudzajiem jautājumiem, kurus viņš nepavisam neizprot, noteikti ir arī telpu iekārtošanas un tapsēša-nas jautājums. Viņš ir pietiekami aristokrātisks, lai visus piespiestu slavināt to, kas izskatās raibs un dārgi maksā.

Inštetens uzjautrinājās, un mācītājs Lindekvists izrādīja acīm redzamu patiku. Bet vecā labā Tripeļa kundze meitas vaļīgās izturēšanās dēļ mulsa vienā gabalā, līdz beidzot Gīzhīblers atzina par nepieciešamu tik grūti risināmas runas izbeigt pavisam. Vislabāk tas būtu panākams ar dažām dziesmām. Diez vai Marieta izvēlētos dziesmas ar nevēlamu saturu, ja viņa to arī darītu, izpildījums būtu tik nevainojams, ka jebkuru saturu padarītu cildenu.

— Mīļā Marieta, — Gīzhīblers sacīja, — es pasūtīju mūsu vienkāršās vakariņas pulksten astoņos. Mums tātad vēl atlicis četrdesmit piecas minūtes laika, varbūt jūs uzdziedāsiet kādu jautru dziesmiņu pie galda vai arī tad, kad būsim piecēlušies no galda ...

— Jā, lūdzu, Gīzhībler! Jūs esat estēts. Nekas nav neestētiskāk kā dziedāt paēdušam. Turklāt — es zinu, ka jums sevišķi izmeklēta virtuve, jā, jūs esat gardēdis, — turklāt garšo labāk, ja darbs padarīts. Vis-

юз

pirms māksla un tad riekstu saldējums — tā ir pareizā secība.

— Tātad drīkstu jums atnest notis, Marieta?

— Atnest notis! Ko tas nozīmē, Gīzhībler? Cik zinu, jums pilni skapji ar notīm, un es taču nevaru jums visu, kas Bokam un Botēm* krājumā, nodziedāt. Notis! Bet svarīgi, Gīzhībler, — kādas notis? Un tad vēl, lai visas būtu altam ...

— Labi, gan es atnesīšu.

Un viņš sāka rosīties ap skapi, izvilkdams atvilktnes citu pēc citas, bet Tripelli pa tam pastūma savu krēslu tālāk pa kreisi galda otrā pusē, tā ka sēdēja tieši blakus Efijai.

— Esmu ziņkārīga, ko viņš atnesīs, — Tripelli teica. Efija jutās mazliet samulsusi.

— Pēc manām domām, kaut ko no Gluka, — viņa nedroši atteica, — kaut ko sevišķi dramatisku ... Vispār, cienītā jaunkundz, ja drīkstu atļauties piezīmēt, tad man jāatzīstas, ka esmu pārsteigta, dzirdot, ka jūs esat tikai koncertdziedātāja. Manuprāt, jūs, tāpat kā daži citi, esat kā radīta skatuvei. Jūsu āriene, jūsu spēks, jūsu balss ... esmu tik maz ko tādu dzirdējusi, vienīgi uz īsu laiciņu uzturēdamās Berlīnē... un tad vēl biju gandrīz bērns. Bet man šķiet, ka «Orfeju» vai «Krimhildi», vai «Vestālieti» ...

Tripelli pašūpoja galvu un skatījās zemē, bet neko neatbildēja, jo nupat atkal parādījās Gīzhīblers un nolika sešus nošu albumus, ko viņa draudzene ātri citu pēc cita pārskatīja.

— «Meža ķēniņš» ... ahā! ... «Guldz strauta viļņi» ... Gīzhībler, kas jums nāk prātā, jūs taču esat īsts āpsis, jūs esat veselus septiņus gadus nogulējis... un te Lēves balādes**; arī nav nemaz pats jaunākais ... «Špeiera zvani» ... Ak, šis mūžīgais

«bim-bam», tikpat kā izrāde ar lētiem efektiem, bezgaumīgs un novecojies. Bet te «Bruņinieks Olafs» ... nu, to var.

Un viņa piecēlās un, mācītājam pavadot, ar lielu pašpārliecību un bravūru nodziedāja «Olafu», gūdama vispārēju piekrišanu.

Tad tika sameklēts vēl kaut kas tikpat romantisks — dažas ārijas no «Skrejošā holandieša» un «Campas» un «Mežrozi» — to visu Tripelli nodziedāja ar vienlīdz lielu virtuozitāti un dvēseles mieru, toties Efiju teksts un melodija galīgi samulsināja.

Nodziedājusi «Mežrozi», Marieta pateica:

— Nu pietiek. — Tas tika pavēstīts tik noteikti, ka ne Gīzhībleram, ne arī kādam citam nebija drosmes lūgt viņu vēl dziedāt. Nepavisam ne Efijai. Kad Gīzhīblera draudzene atkal nosēdās viņai blakām, Efija teica:

— Kaut es, cienītā jaunkundz, varētu vārdos izteikt, cik pateicīga jums esmu! Viss tik skaisti, tik droši, tik veikli. Bet, piedodiet man, lūdzu, — tas, ko es apbrīnoju gandrīz vēl vairāk, — tas ir miers, ar kādu jūs protat uzstāties. Es pati esmu tik viegli ietekmējama, kad tik padzirdu kādu visnevainīgāko spoku stāstu, tūlīt jau trīcu un tikko vairs spēju saņemties. Bet jūs protat uzstāties tik lieliski un aizgrābjoši un pati turklāt esat gluži jautra un labā omā.

— Jā, cienītā kundze, mākslā citādi nevar. Un galvenokārt skatuves mākslā, no kuras es, starp citu, laimīgā kārtā esmu pasargāta. Jo es personiski jūtos droša pret šādiem skatuves mākslas vilinājumiem — tā sabojā reputāciju, tātad labāko, kas ir. Vispār tā notrulina, kā man kolēģes vai simtkārt apgalvojušas. Tur tiek indēts un durts, un mirušajai Džuljetai

Romeo čukst ausī nodrāztu joku vai dzēlīgu piezīmi vai arī iespiež rokā mazu mīlestības vēstulīti.

— Tas man ir nesaprotami. Un attiecībā par to, par ko es jums šovakar pateicos, piemēram, par visu rēgaino «Olafā», varu jums teikt, ka, līdzko redzu baigu sapni, dzirdu klusus dejas soļus vai mūziku, lai gan nevienas dzīvas dvēseles telpā nav, vai arī ja kāds aizzogas garām manai gultai, es vairs nevaldu pār sevi un nespēju notikušo aizmirst dienām ilgi.

— Jā, mīļā cienījamā kundze, tas, ko jūs attēlojat un apgalvojat, tas tomēr ir kaut kas cits, tas pastāv īstenībā vai vismaz ir kaut kas īsts. Es nepavisam nebaidos no spoka, kas minēts balādē, bet spoks, kurš staigā pa istabu, tas man radītu ļoti nepatīkamu sajūtu, tāpat jebkuram katram. Šajā ziņā mēs tātad esam gluži vienādas.

— Vai jūs arī kaut ko līdzīgu kādreiz esat piedzīvojusi?

— Protams. Un turklāt pie Kočukova. Es arī pieprasīju, lai šoreiz ļauj gulēt citur, varbūt kopā ar angļu guvernanti. Viņa, proti, ir kvekeru sektā, un tur ir droši.

— Un jūs uzskatāt kaut ko tādu par iespējamu?

— Mīļā kundze, ja ir tik daudz gadu kā man, ja tik daudz klaiņots apkārt, dzīvots Krievijā un pusgadu pat Rumānijā, tad viss liekas iespējams. Pasaulē tik daudz sliktu cilvēku, un pats par sevi saprotams līdz ar to viss pārējais.

Efija vērīgi klausījās.

— Esmu cēlusies no brīvdomātāju ģimenes, — Tri-pelli turpināja (tikai mātei tas allaž nepatika), — un tomēr, kad sākās psihogrāfu mode, tēvs teica: «Vai dzirdi, Marij, tur kaut kas slēpjas.»

Un viņam bija taisnība, tur kaut kas arī slēpās, No

visām pusēm — gan no labās, gan kreisās, gan no mugurpuses, gan priekšpuses mums kaut kas uzglūn. Jūs par to visu vēl pārliecināsieties.

Šajā brīdī pienāca Gīzhīblers un sniedza Efijai roku, Inštetens veda Marietu, tad sekoja mācītājs Lin-dekvists un atraitne Tripela. Tā arī gāja pie galda.

12. nodaļa

Bija vēls, kad viņi posās mājup. Jau drīz pēc pulksten desmitiem Efija Gīzhībleram teica:

— Nu ir laiks iet; Tripelli jaunkundze nedrīkst nokavēt vilcienu, viņai jau pulksten sešos jādodas prom no Kesinas.

Bet Tripelli, kas stāvēja turpat blakus, padzirdusi tādus vārdus, ar viņai raksturīgo, nepiespiesto runī-gumu protestēja pret šādu maigu gādību.

— Ak, cienītā kundze, jūs domājat, ka tādiem ļaudīm kā mums vienmēr nepieciešams kārtīgi izgulēties, taču tā vis nav; mums vienmēr nepieciešami aplausi un dārgas balvas. Jā, smaidiet vien, smaidiet. Turklāt (pie tā pierod) es varu gulēt arī kupejā, jebkuros apstākļos, pat uz kreisajiem sāniem, un man nav arī jāatpogā apģērbs. Protams, es nekad nestaigāju iežņaugta; plaušām jāelpo brīvi, un galvenais nedrīkst saspiest sirdi. Jā, mīļā kundze, tas pats galvenais. Un, runājot par miegu vispār — vairums to neievēro, — visu izšķir tas, kāds ir miegs; krietns piecu minūšu snaudiens ir vairāk vērts nekā piecas stundas ilga nemierīga grozīšanās gan uz kreisajiem, gan labajiem sāniem. Starp citu, Krievijā miegs brīnišķīgs, par spīti stiprajai tējai. Vai nu tas izskaidrojams ar labo gaisu, vēlajām pusdienām, vai arī ar ieradumu. Rūpju Krievijā nav nekādu, naudas jautājumā tās abas vienādas — Krievijā ir pat vēl labāk nekā Amerikā.

Pēc šāda Tripelli paskaidrojuma Efija atteicās no jebkāda atgādinājuma doties mājup, un tā bija pienākusi pusnakts. Atvadījās līksmi un sirsnīgi un ar zināmu familiaritāti.

Ceļš no Mora aptiekas līdz landrāta dzīvoklim bija pietiekami tāls: mazliet īsāks tas šķita tāpēc, ka mācītājs Lindekvists lūdza atļaut Inštetenu un Efiju gabaliņu pavadīt; pastaiga zvaigžņotā naktī labāk par visū palīdzēšot atskurbt no Gīzhīblera reinvīna. Pa ceļam, bez šaubām, nenogurstoši tika pļāpāts par visādiem Tripelli piedzīvojumiem. Efija ieminējās par to, kas viņai bija palicis atmiņā, un mācītājs tūlīt piebiedrojās. Viņš, mūžīgais ironizētājs, bija Tripelli izvaicājis gan par viņas pasaulīgajiem, gan reliģiskajiem uzskatiem un uzzinājis, ka viņa atzīst tikai vienu ticību — pareizticību. Viņas tēvs, proti, bijis racionā-lists, gandrīz vai brīvdomātājs, tāpēc viņš arī ķīnieti ar lielāko prieku būtu apbedījis draudzes kapsētā; viņa turpretī esot pilnīgi pretējos ieskatos, lai gan viņa personiski baudot lielu priekšrocību — neticēt nekam. Taču savā stingrajā neticībā nekam viņa arī ik mirkli apzinoties, ka tas esot īpašs luksuss, ko varot atļauties vienīgi privātpersona. Valsts vis jokus nepazīstot, un, ja viņa būtu pakļauta kulta ministrijai vai arī konsistorijas vadībai, tad pret viņu vērstos ar nesaudzīgu stingrību. «Es jūtu sevī kaut kādu līdzību ar Torkvemadu.»*

Inštetens bija ļoti uzjautrināts un savukārt apgalvoja, ka viņš no tik kutelīgiem dogmatiskiem jautājumiem ar nodomu izvairoties, toties jo vairāk priekšroku dodot morāles jautājumiem. Galvenā tēma esot bijusi par pavedināšanu, par pastāvīgo apdraudētību sakarā ar publisku uzstāšanos, uz ko Tripelli esot atbildējusi nevērīgi, tikai uzsverot frāzes beigu daļu: «Jā, pastāvīga apdraudētība un visbiežāk balsij.»

Risinot šādas sarunas, viņi vēlreiz pakavējās atmiņās par vakaru, ko bija pavadījuši kopā ar Tripelli, tad šķīrās; bet jau pēc trim dienām Gīzhīblera draudzene vēlreiz lika atcerēties vakaru, jo atsūtīja Efijai no Pēterburgas telegrammu. Tā bija šāda: «Madame la Baronne d'lnnstetten, лее de Briest. Bien arrivee. Prince К. d la gare. Plus epris de moi que jamais. Mille fois mērci de votre bon accueil. Compliments empresses ā Monsieur le Baron. Marietta Trippelli.»[4]

Inštetens bija sajūsmināts un izrādīja to tik ļoti krasi, ka Efijai tas likās neizprotami.

— Es tevi nesaprotu, Gērt.

— Tāpēc ka tu nesaproti Tripelli. Mani sajūsmina viņas atklātība; viss savā vietā, pat punktiņš uz «i».

— Tātad tev viss liekas komēdija?

— Bet kā gan citādi? Viss smalki aprēķināts — gan tur, gan te, gan attiecībā uz Kočukovu, gan Gīz-hībleru. Gīzhīblers droši vien kaut ko uzdāvās Tripelli, varbūt ar testamentu novēlēs mantu.

Mūzikas vakars pie Gīzhīblera bija noticis decembra vidū; tūlīt pēc tam sākās gatavošanās Ziemas svētkiem; labi vien bija, ka nu Efijai pašai sava saimniecība, par ko rūpēties, citādi viņai būtu bijis grūti aizvadīt šīs dienas. Vajadzēja par visu padomāt, apjautāties, visu sagādāt, un tāpēc nenāca prātā

drūmas domas. Dienu pirms svētvakara no Hoen-kremmenas pienāca vecāku dāvanas, un kopā ar tām kastē bija ielikti visādi sīkumi no skolotāja mājām: brīnum skaisti renetes šķirnes āboli no ābeles, ko Efija un Jānke pirms vairākiem gadiem bija kopīgi acojuši, un pie tam vēl brūns roku un ceļu sildītājs no Bertas un Hertas. No Huldas bija tikai nedaudzas rindas, jo, kā viņa atvainodamās rakstīja, kādam X. vēl esot jānoada pleds.

— Tas nu gan nav tiesa, — Efija sacīja. — Varu saderēt, ka šāds X. vispār neeksistē. Hulda aizvien vēl nespēj atteikties no šiem neesošajiem pielūdzējiem!

Tā pienāca Ziemas svētku vakars. Inštetens pats visu sarīkoja jaunajai sievai; dega svecītes, un egles galotnē bija piekārts mazs eņģelītis. Tur bija arī silīte ar jaukiem transparentiem un uzrakstiem, kas ar vieglu mājienu norādīja uz to, kas nākamgad Inšte-tenu mājā sagaidāms. Efija lasīja un nosarka. Tad viņa piegāja pie Inštetena, lai pateiktos, bet, iekams viņa to paguva, priekšnamā pēc vecpomerāniešu Ziemas svētku paražas ielidoja dāvana pārsteigums — liela kaste, pilna ar daždažādām mantām. Beigu beigās tika atrasta galvenā dāvana — skaista, ar visādām japāņu bildītēm nolīmēta mozaīkas kastīte, kuras saturam bija pievienota vēl arī zīmīte. Tur bija rakstīts:

Kristus bērnu sveic ķēniņi trīs*.

Viens no tiem — moru ķēniņš īsts.

Bet jūs sveic šodien moru aptieķnieks,

Par viņa dāvanām lai jums ir prieks!

Ne mirres, vīraku viņš veltēm nes,

Bet riekstus kraukšķošus un mandeles.

Efija, izlasījusi to vairākas reizes, nopriecājās.

— Krietna cilvēka suminājumam tomēr piemīt kaut kas īpaši patīkams. Vai tu tā nedomā, Gērt?

— Protams, tā ir. Patiesībā tas ir vienīgais, kas dara prieku vai kam vismaz vajadzētu darīt prieku. Turklāt katrs cilvēks parāda sevi ar visādiem muļķīgiem niekiem. Arī es. Bet, protams, katrs ir tāds, kāds viņš ir.

Pirmajā svētku dienā bija jāiet uz baznīcu, otrajā pie Borkēm, kur ieradās visi, izņemot Grāzenabus, kas negribēja viesoties tāpēc, «ka mājās neesot Zido-nijas», lai gan vispār šāds iegansts likās diezgan dīvains. Daži pat sačukstējās: «Gluži otrādi, taisni tāpēc viņiem būtu vajadzējis nākt.» Gada pēdējā dienā Res-source zālē notika balle, kur Efijai noteikti vajadzēja piedalīties un kur viņa arī gribēja piedalīties, jo balle deva iespēju redzēt reiz kopā visu pilsētas sabiedrības ziedu. Johannai bija tiku tikām darba, lai sagatavotu kundzei balles tērpu; Gīzhībleram netrūka nekā, pat savas siltumnīcas, viņš atsūtīja kamēlijas; In-štetens, lai arī viņa laiks bija visai ierobežots, pēcpusdienā vēl aizbrauca uz Papenhāgenu, kur bija nodeguši trīs šķūņi.

Mājās bija pavisam klusu. Kristelei nebija nekā ko darīt; samiegojusies viņa piestūma tuvāk pavardam kājsoliņu, Efija atkal iegāja savā guļamistabā, kur apsēdās pie maza starp spoguli un sofu novietota galdiņa, kas bija nolikts īpašam nolūkam — lai rakstītu mātei vēstuli; viņa bija aizsūtījusi vienīgi kartīti un pateikusies par Ziemas svētku sveicieniem un dāvanām, bet jau kopš nedēļām vairs nebija rakstījusi.

«Kesinā 31. decembrī. Mīļo māmiņ! Šī būs gara vēstule, jo nosūtīju tikai kartīti, vēstuli ilgi neesmu rak-

Ul

stījusi. Kad es pēdējo reizi rakstīju, tad biju vēl aizņemta ar gatavošanos Ziemas svētkiem, bet tagad svētku dienas jau garām. Inštetens un mans labais draugs Gīzhīblers rūpējas kā vien varēdami, lai Ziemas svētku vakars man būtu pēc iespējas patīkamāks, un tomēr jutos mazliet vientuļa un baiļojos par Jums Kaut gan man ir daudz iemeslu būt pateicīgai, līksmai un laimīgai, tomēr nevaru pilnīgi atbrīvoties no vientulības sajūtas un, ja es senāk varbūt vairāk, nekā vajag, zobojos par Huldas mūžīgajām asarām, tad tagad tieku par to sodīta un man pašai jāpūlas savaldīt asaras. Inštetens to nedrīkst manīt. Bet varu droši apgalvot, ka viss kļūs labāk, kad mūsu mājās būs vairāk iemītnieku, un tas notiks, mīļo māmiņ. Par to, par ko nesen vēl šaubījos, esmu tagad skaidri pārliecināta, un Inštetens diendienā izrāda savu prieku. Cik laimīga šai ziņā esmu pati, tas man nav jāapliecina, jo tad man mājās būs dzīvība un izklaidēšanās vai, kā Gērts izsakās, — «mīļa rotaļlietiņa». Viņam ir taisnība, bet šādus vārdus viņam labāk nevajadzētu teikt, jo tie man allaž mazliet iedzeļ un liek atcerēties, cik jauna pati esmu, vēl tīrais bērns. No šīs iedomas netieku vaļā (Gērts saka, tā esot slimīga), un nonāk pat tiktāl, ka tas, kam vajadzētu būt manai lielākajai laimei, gluži pretēji, nemitīgi mulsina man prātus. Jā, mīļo māmiņ, kad Flemingu jaukās dāmas vēl nesen cik vien spēdamas mani izprašņāja, jutos tā, it kā būtu ieradusies uz eksāmenu nesagatavojusies, un laikam atbildēju pavisam muļķīgi. Biju arī sašutusi. Jo dažkārt tas, kas šķiet līdzjūtība, ir vienīgi ziņkāre, un sajūta kļūst jo netīkamāka tāpēc, ka man vēl ilgi līdz pat vasaras vidum jāgaida šis priecīgais notikums. Manuprāt, tas būs jūlija pirmajās dienās. Tad Tev jāatbrauc vai, vēl labāk, — tiklīdz es cik necik spēšu,

И2

braukšu pati, ņemšu atvaļinājumu un došos uz Hoen-kremmenu. Nevaru vien sagaidīt, kad atkal ieelpošu Haveles gaisu — te gandrīz vienmēr tik auksts un drēgns, — un tad vēl katru dienu brauciens uz purva pļavu, viss tur sarkanos un dzeltenos ziedos, un es jau domās redzu, kā bērns izstiepj rociņas pēc ziediem, jo viņš taču jutīsies tur kā savās mājās. Bet to es rakstu tikai Tev. Inštetens to nedrīkst zināt, un arī Tev, mīļā māmiņ, man jālūdz piedošana par to, ka gribu ar bērnu doties uz Hoenkremmenu un jau šodien piesakos, bet neaicinu Tevi sirsnīgi un neatlaidīgi uz Kesinu, kur taču katru vasaru sarodas ap tūkstoš piecsimt peldviesu un kur ir kuģi ar daždažādiem karogiem un pat viesnīca kāpās. Taču es izturos tā nevis tādēļ, ka būtu kļuvusi neviesmīlīga — neesmu jau tik ļoti pārvērtusies, — bet gan mūsu landrāta mājas dēļ, kura, lai arī diez cik skaista un smalka, taču īstenībā nav nekāda īsta māja, bet dzīvoklis diviem cilvēkiem, un arī tikai tas pa daļai, jo mums pat nav ēdamistabas, kas tomēr sagādā neērtības, ja ierodas daži viesi. Mums, protams, ir vēl telpas augšstāvā — viena liela zāle un četras mazas istabiņas, bet no šīm telpām maz prieka, es tās drīzāk nosauktu par grabažu noliktavu, ja tur vispār atrastos kādi krāmi; taču tās stāv gluži tukšas, tur vienīgi pāris meldru krēslu, un, saudzīgi izsakoties, tās atstāj ļoti ērmotu iespaidu. Tu varbūt iedomāsies, ka te viss viegli pārgrozāms; bet kā nekā māja, ko mēs apdzīvojam, ir... spoku māja; beidzot esmu to uzrakstījusi. Starp citu, es Tevi ļoti lūdzu, neatbildi sakarā ar šo manu atklājumu neko, jo es vienmēr parādu Jūsu vēstules Inštetenam, un viņš noskaistos, ja uzzinātu, ka es Tev par to esmu rakstījusi. Es to arī nebūtu darījusi un vēl jo vairāk tāpēc, ka jau kopš daudzām nedēļām dzīvoju mierīgi un vairs nebaidos, bet Johanna apgalvo, ka tas laiku pa laikam uzrodoties, it īpaši, kad mājā parādoties kas jauns. Un es nevaru pieļaut, ka Tu nokļūsti šādās briesmās vai, ja tas būtu teikts par stipru, tiktu šādā savādā veidā netīkami traucēta! Ar visu šo lietu es negribu Tevi šodien apgrūtināt un nekādā gadījumā to aprakstīt sīki. Tas ir stāsts par kādu vecu kapteini, tā saukto Ķīnas apceļotāju, un viņa mazmeitu, kura ar kādu no vietējiem jaunajiem kapteiņiem īsu laiku bijusi saderināta un savā kāzu dienā pēkšņi pazudusi. Lai nu tas tā būtu. Bet jo svarīgāk ir tas, ka te kāds jauns ķīnietis, kuru vecais kapteinis atvedis līdz no Ķīnas un kurš vispirms bijis kalps, bet vēlāk vecā draugs, nomiris īsu laiciņu pēc viņas kāzām un apglabāts vientuļā vietā blakus kapsētai. Es nesen tur braucu garām, taču ātri novērsu acis un lūkojos uz otru pusi, jo citādi, man šķiet, būtu viņu ieraudzījusi sēžam uz kapa. Ak, mīļo māmiņ, es reiz viņu patiesi redzēju vai vismaz man tā likās — kad Inštetens viesojās pie grāfa un es biju cieši aizmigusi. Tas bija briesmīgi; kaut ko tādu negribētu vairs piedzīvot. Un šādā mājā, kas citādi ir gluži jauka (dīvainā kārtā tā ir reizē omulīga un baismīga), es taču Tevi nevaru aicināt ciemā. Un Inštetens, lai gan es viņam galu galā daudzējādā ziņā piekrītu, turklāt— tik daudz es drīkstētu atļauties teikt — visai pareizi neizturas. Viņš uzstāja, lai es visu uzskatu par vecu sievu pļāpām un pasmejos, bet tad pēkšņi arī pats it kā noticēja un atklāja man savu dīvaino iedomu — uzskatīt šādu mājas spoku par kaut ko cēlu, senu un dižciltīgu. Bet to es nevaru un arī negribu. Lai gan citādi viņš ir labs, šai ziņā viņš neizturas labi un iecietīgi pret mani. To, ka kaut kas tomēr notiek, es esmu

uzzinājusi no Johannas un arī no mūsu Krūzes sievas. Tā, proti, ir mūsu kučiera sieva, kas vienmēr ar melnu vistu sēž pārkurinātā istabā. Tas vien jau ir pietiekami baigi. Un nu Tu zini, kālab es pati gribu braukt pie Jums, kad jau būs tiktāl. Ak, kaut jau būtu tiktāl! Ir tik daudz iemeslu, kāpēc es to vēlos. Šovakar mums būs vecgada balle, un Gīzhīblers — šeit vienīgais jaukais cilvēks, lai gan viņam ir uzrauti pleci vai īstenībā vēl kaut kas vairāk, — man atsūtīja kamēlijas. Es varbūt arī dejošu. Mūsu ārsts apgalvo, ka tas man neko nekaitēs, drīzāk gan otrādi. Inštetens arī piekrita — tas mani pārsteidza. Un nu sveicini un skūpsti tēti un visus citus manus mīļos. Laimīgu Jaungadu!

Tava Efija.»

13. nodaļa

Jaungada balle ieilga gandrīz līdz pat rītam, un Efija tika bezgala apbrīnota, protams, ne jau tik atklāti kā kamēliju pušķis, kurš, kā visi zināja, nāca no Gīzhīblera siltumnīcas. Arī pēc Jaungada balles viss palika pa vecam, itin kā sabiedrība nemaz nebūtu mēģinājusi tuvināties, un tāpēc ziema likās patiesi gara. Kaimiņu muižnieku ģimenes viesojās retu reizi, un, kad pienākuma pēc vajadzēja iet arī pie viņiem, gandrīz vienmēr bija dzirdama bēdīga balsī izteikta piezīme: «Jā, Gērt, ja nu tas katrā ziņā nepieciešams, bet es nomiršu aiz garlaicības.» Inštetens arvien piebalsoja Efijai. Viss, kas šādās pēcpusdienu vizītēs tika runāts par ģimeni, bērniem vai arī lauksaimniecību, vēl bija paciešams, bet, kad pienāca kārta baznīcas jautājumiem un pret klātesošajiem mācītājiem izturējās kā pret maziem pāvestiņiem vai arī viņi paši sevi uzskatīja par tādiem, tad Efijas pacietības mērs bija pilns, un viņa ar skumjām atcerējās Nīmeijeru, kas vienmēr bija tik atturīgs un pieticīgs, lai gan katros lielākos svētkos tika pārspriests, ka viņam esot visas dotības, lai tiktu aicināts uz Domu. Ar Borkēm, Flemingiem, Grāzenabiem, kas, izņemot Zidoniju Grāzenabu, izturējās cits pret citu laipni, attiecības tomēr nebija tādas, kā vajadzētu, un, ja nebūtu bijis Gīzhīblera, tad par jautrību, izklaidēšanos un omulību reizēm nebūtu ne domas. Viņš rūpējās par Efiju kā labais gariņš, un arī viņa prata būt pateicīga. Protams, atšķirībā no citiem viņš bija arī cītīgs un vērīgs avīžu lasītājs, nemaz nerunājot par to, ka vadīja žurnālistu pulciņu, un tā nepagāja gandrīz ne diena, kad Mirambo nebūtu atnesis lielu, baltu aploksni ar dažādiem žurnāliem un avīzēm, kur attiecīgas vietas bija pasvītrotas, lielākoties ar sīku, smalku līniju, taču bija arī ar resnu zilu zīmuli pasvītroti vārdi un blakus izsaucējs vai jautājuma zīme. Un nepietika jau ar to vien; viņš sūtīja Efijai arī vīģes, dateles un šokolādes tāfeles, ietītas staniola papīrā un pārsietas ar sarkanu lentīti, un, ja viņa siltumnīcā uzziedēja kaut kas īpaši skaists, tad viņš to atnesa pats un laimīgs nopļāpāja kādu stundiņu ar jauno simpātisko sievieti, pret kuru viņam bija tik siltas gan tēva, gan radinieka, gan skolotāja un pielūdzēja jūtas. Tas viss Efiju aizkustināja, un viņa bieži rakstīja par to uz Hoenkremmenu, tā ka māte viņu sāka zobot par «mīlu pret alķīmiķi»; bet šīs labsirdīgās zobgalības nebija īsti vietā, jā, pat gandrīz sāpīgi aizskāra Efiju, jo viņa — kaut arī neskaidri — beidzot nāca pie atziņas, ka viņas laulības dzīvē trūkst jūsmas, dedzības, mazas uzmanības. In-štetens bija labs un sirsnīgs, bet mīlētājs viņš nebija. Viņam šķita, ka mīl Efiju, un, apzinādamies, ka tiešām tā ir, viņš daudz nepūlējās parādīt savas jūtas. Tiklīdz Fridrihs ienesa lampu, tā Inštetens pa ieradumam devās no sievas istabas uz savējo.

— Man vēl jāizskata kāda sarežģīta lieta.

Un, to teikdams, viņš aizgāja. Portjeras palika pavērtas, tā ka Efija varēja dzirdēt pāršķiram dokumentu lapas vai spalvas čirkstoņu, bet tas arī bija viss. Tad pie viņas pienāca Rollo un nolikās turpat blakus kamīna priekšā uz paklāja, it kā gribētu sacīt: «Jāapskatās atkal reiz, kā tev klājas, tas otrs taču to nedara.» Un viņa pieliecās un klusi noteica:

— Jā, Rollo, mēs esam vieni.

Ap deviņiem Inštetens atkal ieradās dzert tēju, lielākoties gan ar avīzi rokā, runāja par grāfu, kam atkal esot daudz nepatikšanu, it īpaši šī Eižena Rih-tera dēļ*, kura izturēšanās un izrunāšanās esot kaut kas nedzirdēts, un pēc tam vēl apcerēja iecelšanas amatos un ordeņu piešķiršanu, pret ko viņš parasti iebilda. Pēdīgi vēl sprieda par vēlēšanām un par to, ka esot laime būt tāda vēlēšanu iecirkņa priekšgalā, kur vēl tiek parādīta cieņa. Beidzis runāt, viņš palūdza Efiju kaut ko nospēlēt no «Loengrīna» vai «Val-kīras», jo bija Vāgnera dievinātājs. Kas viņam bija licis pievērsties Vāgneram, nebija zināms; daži stāstīja, te vainīgi esot nervi, jo, lai cik mierīgs viņš šķita, tomēr īstenībā bija nervozs; citi turpretī to izskaidroja ar Vāgnera nostāju ebreju jautājumā**. Protams, taisnība bija kā vieniem, tā otriem. Desmitos Inštetens jutās jau noguris un atļāvās dažas labi domātas, taču mazliet gurdas maiguma izpausmes, ko Efija pacieta, pati uz tām nemaz īsti neatbildēdama.

Tā pagāja ziema un pienāca aprīlis; dārzā aiz mājas viss sāka zaļot, tas ļoti iepriecināja Efiju, viņa nevarēja vien sagaidīt vasaru, kad atkal būs pastaigas gar liedagu un peldviesi.

Tā prātodama, viņa atcerējās Tripelli vakarā pie Gīzhīblera un Jaungada balli — jā, patiešām tas bija jauki; taču vēlākajos mēnešos nepiepildījās daudz kas, ko viņa bija vēlējusies, un, galvenais, — šie mēneši bija tik vienmuļi, ka viņa pat reiz rakstīja mātei:

«Vai Tu, māmiņ, vari iedomāties, ka es ar mūsu spoku esmu gandrīz vai samierinājusies? Protams, tādu briesmīgu nakti kā toreiz, kad Gērts viesojās pie grāfa, es nevēlētos vēlreiz pieredzēt, nē, noteikti ne; bet allaž būt vienai un it neko nepiedzīvot — tas arī ir grūti, un, kad es naktī pamostos, tad sāku ausīties, vai nedzirdēšu aizšvīkstam soļus, un, ja viss paliek klusu, esmu gandrīz vai vīlusies un domāju: kaut taču viņš atkal nāktu, tikai ne tik baigi un ne tik tuvu.»

Toreiz, kad Efija rakstīja vēstuli, bija februāris; un nu jau maijs pie durvīm. Pāri pretī plantācijā atkal modās dzīvība, un dzirdēja čirpstinām žubīti. Un tajā pašā nedēļā ieradās arī stārķi; viens no tiem lēni pārlidoja pāri mājai un nometās uz šķūņa jumta netālu no Utpatela dzirnavām. Tā bija stārķa vecā atpūtas vieta. Arī par to Efija pastāstīja mātei, tagad viņa vispār rakstīja biežāk uz Hoenkremmenu, un šās pašas vēstules beigās viņa piezīmēja: «Mīļo māmiņ, būtu gandrīz piemirsusi pastāstīt par jauno zemessargu nodaļas komandieri, kurš pie mums jau kopš četrām nedēļām. Jā, vai viņš patiešām ir pie mums? Lūk, kāds jautājums un turklāt vēl svarīgs, Tu smiesies par to, un ir arī ko smiet, jo Tu nezini, cik nožēlojama ir mūsu sabiedriskā dzīve, ar kādu mums vēl aizvien jāsamierinās. Vismaz man, jo es ar vietejo muižniecību nevaru atrast kopēju valodu. Varbūt ta mana vaina. Bet vienalga. Fakts paliek fakts: nožēlojama dzīve, un tālab pēc garajām ziemas nedēļām jaunais komandieris man šķiet kā mierinātājs un glābējs. Viņa priekštecis bija īsts riebeklis ar sliktām manierēm un vēl sliktākiem ieradumiem, turklāt viņam nekad neturējās nauda. Mēs visu ziemu nomocījāmies ar viņu, jo sevišķi Inštetens, un, kad aprīļa sākumā padzirdējām, ka ieradies majors Krampass — tāds, proti, ir jaunā uzvārds, — mēs abi aiz prieka apkampāmies, it kā nekas ļauns mūsu mīļajā Kesinā vairs nevarētu atgadīties. Bet, kā jau minēju, lai gan viņš ir te, tomēr, šķiet, nekas nav mainījies. Krampass ir precējies, viņam ir divi bērni — astoņus un desmit gadus veci — un sieva gadu vecāka par viņu, tātad, teiksim, gadi četrdesmit pieci. Tas nu pats par sevi neko nekaitētu — kāpēc gan es nevarētu jauki patērzēt ar gados vecāku sievieti? Arī Tripelli bija tuvu pie trīsdesmit, un ar viņu varēja pavisam labi saprasties. Bet ar Krampasa kundzi, starp citu, viņa nav augstdzimusi, neko nevar uzsākt. Viņa vienmēr ir sliktā omā, gandrīz vai melanholiski noskaņota (tāpat kā Krūzes sieva, kuru viņa man atgādina), un tas viss aiz greizsirdības. Krampass, proti, ir vīrietis, kam daudz mīlas romānu, īsts dāmu draugs, tas man vienmēr šķitis smieklīgi un arī šoreiz liktos smieklīgi, ja vien šādu iemeslu dēļ viņš nebūtu duelējies ar kādu savu biedru. Duelī viņam dragāta kreisā roka, tieši pie pleca, un to tūlīt var pamanīt, lai gan operācija, kā Inštetens stāsta (man liekas, to sauc par rezekciju, ko toreiz vēl izdarījis Vilms*), tikusi izslavēta kā medicīnas meistardarbs. Krampass ar kundzi ciemojās pie mums pirms divām nedēļām; tā bija ļoti neveikla situācija, jo Krampasa kundze tā uzmanīja savu vīru, ka viņš un it sevišķi es pati — mēs abi bijām galīgi samulsuši. Par to, ka Krampass var būt gluži citāds — nebēdnīgs un pārgalvīgs, es pārliecinājos pirms dienām trim, kad viņi abi ar Inštetenu bija divatā un es no savas istabas noklausījos viņu sarunu. Vēlāk arī es runājos ar viņu. īsts kavalieris, neparasti izdarīgs. Inštetens kara laikā bijis vienā brigādē ar viņu, abi bieži satikušies apkaimē uz ziemeļiem no Parīzes pie grāfa Grēbena. Jā, mīļo mā-miņ, tas tātad būtu bijis iemesls, lai Kesinā varētu sākties cita dzīve; viņam — majoram nepiemīt arī pomerāniešu aizspriedumi, lai gan viņš cēlies no zviedru pomerāņiem. Bet viņa sieva! Bez viņas, protams, nevar iztikt, bet ar viņu jau nu nepavisam ne.»

Efijai tiešām bija taisnība, un ar Krampasu laulāto pāri turpmāk nekāda draudzēšanās neiznāca. Reiz viņi satikās pie Borkēm, citreiz pavisam nejauši stacijā, bet dažas dienas vēlāk izpriecas braucienā, kad ar laivām devās uz lielo skābaržu un ozolu birzi Breit-lingas apkaimē; taču viņi tikai pavirši sasveicinājās. Efija priecājās, ka jūnija sākumā atklāj sezonu. Vēl gan trūka peldviesu, jo pirms Jāņu dienas reti kāds mēdza ierasties; taču jau pati gatavošanās sezonai sagādāja izklaidēšanos. Plantācijā iekārtoja karuseli un šautuves, kuģinieki drīvēja un krāsoja laivas, katrā mazā namiņā pie logiem tika pielikti jauni aizkari un mitrās istabas, kurās zem grīdas bija saradušās piepes, tika izkvēpinātas ar sēru un izvēdinātas.

Arī Efijas pašas mājā — protams, cita atnācēja, nevis peldviesu dēļ valdīja saprotams satraukums; pat Krūzes sieva gribēja piepalīdzēt cik varēdama. Bet Efija ļoti no tā baidījās un teica:

— Gērt, lai tik Krūzes sieva liekas mierā, no viņas

nekas labs nav gaidāms, un es jau tāpat stipri baiļojos.

Inštetens apsolīja par visu parūpēties: Kristelei un Johannai esot laika diezgan, un, lai novirzītu jaunās sievas domas uz citu pusi, viņš pārtrauca šīs sarunas, apvaicādamies, vai viņa jau esot pamanījusi, ka ieradies peldviesis, ne tieši pirmais, bet viens no pirmajiem.

— Kāds kungs?

— Nē, dāma, viņa jau senāk te bijusi, ikreiz vienā un tai pašā dzīvoklī. Viņa vienmēr ierodas agri, jo nevar paciest šo ļaužu drūzmu.

— To viņai nevar ņemt ļaunā. Un kas tad viņa ir?

— Reģistratora Rodes atraitne.

— Dīvaini. Es vienmēr biju iedomājusies, ka reģistratoru atraitnes ir nabadzīgas.

— Jā, — Inštetens smaidīdams teica, — tā parasti arī ir. Taču šai gadījumā ir izņēmums. Viņai noteikti ir vairāk naudas, ne tikai atraitnes pensija. Viņa aizvien ierodas ar lielu bagāžu, viņai ir līdzi daudz vairāk mantu, nekā vajadzīgs, un vispār viņa šķiet visai īpatnēja sieviete — tāda ērmota, slimīga, ar vārgām kājām. Tāpēc arī viņa nepaļaujas uz saviem spēkiem un viņai vienmēr līdz kāda paveca kalpone, spēcīga diezgan, lai savu kundzi pasargātu un, ja gadītos nelaime, varētu viņu panest. Šoreiz viņai līdzi jauna kalpone. Taču atkal ļoti spēcīga sieviete, līdzīga Tri-pelli, tikai vēl stiprāka.

— O, es jau viņu redzēju. Viņai ir brūnas, labsirdīgas acis; viņa uzticīgi un paļāvīgi lūkojas cilvēkos. Bet tiesa gan — mazliet stulbi.

— Pareizi, tā pati jau būs.

Šāda saruna starp Inštetenu un Efiju bija notikusi jūnija vidū. Peldviesu skaits nu jo dienas auga augumā un pastaigas gar nocietināto krastmalu, lai sagaidītu pienākam kuģus, kā arvien ap šo laiku, kļuva gandrīz vai par kesiniešu neatliekamu nodarbību. Tā kā Inštetens nevarēja pastaigās Efiju pavadīt, viņai no tām nācās atteikties, taču prieku sagādāja jau tas vien, ka citkārt tik tukšā iela, kas veda uz pludmali un pludmales viesnīcu, tagad bija ļaužu pilna, un, lai par to vienmēr no jauna pārliecinātos, Efija vairāk nekā parasti uzturējās savā guļamistabā, pa kuras logiem labāk varēja visu redzēt. Johanna stāvēja blakus un deva pietiekami izsmeļošus paskaidrojumus par visu, ko Efija gribēja zināt, jo viesi lielāko tiesu bija tie paši, ieradās ik gadus, tāpēc kalpone nosauca ne tikai vārdus, bet arī šo to zināja par viņiem tuvāk pastāstīt.

Tas viss Efiju izklaidēja un uzjautrināja. Bet tad tieši Jāņu dienas priekšpusdienā īsi pirms vienpadsmitiem, kad parasti no kuģa plūda visraibākā drūzma — gan laulāti pāri, gan bērni un ar koferiem piekrauti rati, — no pilsētas centra pa ielu, kas veda uz plantāciju, brauca melni apklāti rati (tiem sekoja divas sēru karietes) un apstājās pie mājas pretī lan-drāta namam. Pirms trim dienām bija nomirusi reģistratora Rodes atraitne, un steigā izsauktie Berlīnes radi bija nolēmuši nepārvest nelaiķi uz Berlīni, bet apglabāt tepat Kesinas Kāpu kapsētā. Efija stāvēja pie loga un ar ziņkāri noraudzījās dīvaini svinīgajā ainā, kas norisa viņpus ielas. No Berlīnes uz apbedīšanu bija ieradušies divi radinieki ar savām sievām, visi tā ap gadiem četrdesmit un ar apskaužami veselīgu sejas krāsu. Par vīriem labi pieguļošajās frakās nebija ko iebilst, un lietišķā un vēsā šā notikuma izpratne, ko pauda viņu izturēšanās, īstenībā bija vairāk piedienīga nekā traucējoša. Bet šīs abas sievietes! Viņas neapšaubāmi bija centušās parādīt kesi-niešiem, ko īsti nozīmē sēras, un abām tāpēc nu bija gari melni krepa plīvuri, kas aizklāja seju un sniedzās līdz pat zemei. Un tad zārks, uz kura bija daži vainagi, un pat palmu vēdeklis, tika uzlikts uz ratiem, un abi laulātie pāri iekāpa karietēs. Pirmajā kopā ar sērojošo radu pāri iesēdās arī Lindekvists, bet aiz otrās gāja mājas saimniece ar stalto sievieti, ko nelaiķe bija paņēmusi līdz uz Kesinu sev par palīdzi. Sieviete izskatījās ļoti satraukta, un, lai arī šis satraukums varbūt nebija gluži aiz sērām, taču viņa atstāja godīga cilvēka iespaidu, turpretī skaļi šņukstošā saimniece, arī atraitne, kā pārāk skaidri bija nomanāms, visu laiku apsvēra iespēju iemantot kādu īpašu dāvanu, lai gan pārējās saimnieces tāpat jau viņu apskauda par izdevību izīrēt vēlreiz dzīvokli, kuru tā bija izdevusi mirušajai uz visu vasaru.

Kad bēru procesija sāka virzīties uz priekšu, Efija iegāja dārzā aiz pagalma, lai, pakavēdamās te starp buksusu rindām, paglābtos no sastinguma un nedzī-vīguma iespaida, ko bija izraisījis viss redzētais. Taču tas Efijai lāgā neizdevās, un viņa nolēma atstāt vientulīgo dārzu un doties tālākā pastaigā vēl jo vairāk tādēļ, ka ārsts bija ieteicis daudz kustēties svaigā gaisā, kas būtu vislabākais, ko varētu darīt, ņemot vērā gaidāmo notikumu viņas dzīvē. Johanna tobrīd atradās dārzā; viņa atnesa Efijai apmetni, cepuri un cimdus, un, laipni pasacījusi «uz redzēšanos», Efija devās uz mežiņu, gar kuru gāja plata šoseja un blakus tai šaurs kājceliņš, kas veda uz kāpām un viesnīcu krastā. Ceļmalā bija soli, viņa apsēdās uz katra, jo iešana nogurdināja, it sevišķi tādēļ, ka bija jau pati pusdienas tveice. No turienes bija ērti vērot glīti tērptās dāmas garām braucošajās ekipāžās, un viņa atkal jutās moža. Redzēt apkārt līksmas ainas nozīmēja just dzīves elpu. Mežiņš izbeidzās, un nu, protams, nāca vissliktākais ceļa posms — smiltis un tikai smiltis un nekur ne mazākās paēnas; taču laimīgā kārtā te bija izlikti dēļi un laipas, un tā nu viņa, lai gan sakarsusi un piekususi, tomēr labā omā nonāca krastmalā pie viesnīcas. Zālē pašlaik ēda pusdienas, bet te laukā viss tik kluss un tukšs — Efijai tobrīd tieši pa prātam. Viņa pasūtīja glāzi heresa un pudeli Berlīnes minerālūdens, lūkojās uz jūru, kas mirdzēja saulē, un uz mazajiem vilnīšiem, kuri traucās pret krastu. «Tur pāri ir Bornholma un aiz tās Visbija, par ko Jānke man bērnībā vienmēr jūsmīgi stāstīja zilus brīnumus. Visbija viņam patika gandrīz vēl labāk par Lībeku un Vullenvēberu*. Un aiz Visbijas ir Stokholma, kur notika asinspirts**, un tad seko lielās straumes un pēc tam Nordkaps, un beidzot pusnakts saule.» Un tai pašā mirklī viņu pārņēma ilgas visu to redzēt. Bet tad Efija atcerējās, kas viņu tuvākajā laikā sagaida, un gandrīz vai izbijās. «Tas taču grēks, ka esmu tik vieglprātīga, ka man nāk prātā tādas domas un es aizsapņojos, lai gan man vajadzētu domāt par to, kas pavisam drīz notiks. Varbūt vēl tikšu par to sodīta un aiziešu bojā — gan pati, gan arī bērns. Un rati un divas karietes apstāsies nevis pie pretējās mājas, bet gan pie mūsējās... Nē, nē, te es nevēlos nomirt, negribu, ka mani te aprok, gribu vienīgi projām uz Hoenkremmenu. Un, lai arī Lin-dekvists ir labs, — Nīmeijers man tomēr mīļāks; viņš ir mani kristījis, iesvētījis un salaulājis, Nīmeijers mani arī apbedīs.» Un Efijai uz rokas noritēja asara. Bet tad viņa atkal pasmaidīja. «Es taču vēl dzīvošu,

man ir tikai septiņpadsmit gadu, un Nīmeijēram ir piecdesmit septiņi.»

Efija dzirdēja, ka ēdamzālē šķind trauki. Pēkšņi viņai šķita, ka tiek stumdīti krēsli; varbūt ļaudis jau paēduši, bet viņa gribēja izvairīties no jebkādas sastapšanās. Tāpēc arī pati piecēlās, lai pa apkārtceļu atgrieztos pilsētā. Šis apkārtceļš veda pavisam tuvu garām Kāpu kapsētai, un, tā kā vārti pašlaik bija vaļā, Efija iegāja kapsētā. Te ziedēja puķes, pār kapu kopām laidelējās tauriņi, un augstu gaisā lidoja dažas kaijas. Bija tik klusi un jauki, viņa labprāt būtu pakavējusies jau pie pirmajām kopiņām, bet saules svelme ar katru brīdi kļuva stiprāka, un Efija devās tālāk pa kādu ēnainu taku, ko no abām pusēm ietvēra sēru vītoli un daži blakus kapu kopām augoši sēru oši. Aizgājusi līdz takas galam, viņa labajā pusē ieraudzīja uzmestu smilšu pauguru ar četriem pieciem vainagiem un turpat blakus aiz koku rindas soliņu, uz kura sēdēja labsirdīgā robustā sieviete, kura pati pēdējā blakus mājas saimniecei bija gājusi aiz reģistratora atraitnes zārka. Efija viņu tūlīt pazina un bija no sirds aizkustināta, redzot labo uzticīgo kalponi, par kādu viņa to uzskatīja, sēžam karstajā saules tveicē. Kopš apbedīšanas bija pagājušas jau divas stundas.

— Jūs esat izraudzījusies tveicīgu vietu, par daudz tveicīgu, — Efija sacīja. — Notiks vēl nelaime — jūs dabūsiet saules dūrienu.

— Tas būtu pats labākais.

— Kāpēc?

— Tad manis vairs nebūtu pasaulē.

— Manuprāt, tā nedrīkst runāt arī tad, ja cilvēks ir nelaimīgs, un pat tad, ja nomiris mīļš tuvinieks. Jums viņa bija ļoti mīļa?

— Man? Viņa? Lai dievs pasargā!

— Bet jūs taču esat tik bēdīga. Kādam iemeslam tomēr jābūt.

— Tas ari ir, cienītā kundze.

— Vai jūs mani pazīstat?

— Jā. Jūs esat landrāta kundze no pretējās mājas. Mēs ar veco allaž tērzējām par jums. Pēdējā laikā viņa vairs nevarēja parunāt, jo trūka elpas; viņai žņaudza pakrūtē, laikam bija tūska; bet tik ilgi, kamēr viņa vēl spēja, mēs vienmēr runājām. Viņa bija īsta berlīniete ...

— Vai laba sieviete?

— Nē, ja es to apgalvotu, tad melotu. Te nu viņa atdusas, un par mirušu nevajag neko sliktu teikt, un nepavisam jau ne tad, kad tā nule aizgājusi pie miera. Nu, tas nu viņai ir! Bet kam gan viņa derēja — tik ķildīga un skopa, un par mani viņa arī nerūpējās. Un tad vēl radi, kas vakar ieradās no Berlīnes... tie ķīvējās līdz vēlai naktij... ar tādiem jau arī nav ko iesākt. Tiešām ļauni ļautiņi, rijīgi un alkatīgi, un cietsirdīgi, tie izturējās rupji un nelaipni pret mani un tikai pēc visādām izrunām izmaksāja man algu, un arī vienīgi tāpēc, ka citādi nevarēja, jo līdz kvartāla beigām bija atlikušas vairs sešas dienas. Citādi es neko nebūtu dabūjusi vai arī tikai pusi vai ceturto daļu. Nenieka negribēja maksāt no laba prāta. Vēl iedeva man ieplēstu piecmarku gabalu, lai braucu atpakaļ uz Berlīni; nu tur iznāk tikai biļetei ceturtajā klasē, un tad man būtu bijis jāsēž uz kofera. Bet es arī neko vairs negribu; vienīgi še palikt sēžam un sagaidīt nāvi... Ak dieviņ, es cerēju reiz tikt pie mierīgas dzīves un būtu arī izturējusi pie vecās. Un atkal nekas nesanāca, nu man būs atkal jāklīst pa pasauli. Pie tam vēl esmu katoliete. Ak, man ir gana, un vislabākais būtu gulties tur vecās vieta, lai viņa dzīvo ... Viņa labprāt vēl būtu dzīvojusi; tādi cilvēku bendētāji vissīkstāk turas pie dzīves — tiem allaž pašiem dzīve vismīļākā.

Pa tam Rollo, kas Efiju bija pavadījis, mēli izkāris, nosēdās sievietei pretī un raudzījās uz viņu. Kad Efija apklusa, suns piecēlās, pagāja soli uz priekšu un nolika galvu svešajai uz ceļiem.

Sieviete uzreiz pārvērtās.

— Mans dievs, tas man daudz nozīmē. Lūk, radījums, kas mani pacieš, kas mani laipni uzlūko un uzliek galvu uz ceļgaliem. Mans dievs, cik tas sen, kad ko tādu būtu piedzīvojusi! Nu, manu četrkājīt, kā tad tevi sauc? Tu esi lielisks suns!

— Rollo, — Efija atteica.

— Rollo. Ērmots vārds. Bet vārdam nav nozīmes. Arī man ir ērmots vārds, proti, priekšvārds. Nevienam citam tāda nav.

— Kā tad jūs sauc?

— Rosvīta.

— Jā, rets vārds, tas ir . . .

— Jā, gluži pareizi, cienītā kundze, tas ir katoļu vārds. Un tas arī man dots tādēļ, ka esmu katoliete. No Eihsfeldas. Katolietei dzīve vienmēr ir grūtāka un sūrāka. Neviens negrib pieņemt katolieti, jo tā skraida bieži uz baznīcu. «Vienmēr pie bikts un īstajos grēkos tikpat neatzīsieties,» — dieviņ, cik bieži man to vajadzēja noklausīties; jau toreiz, kad kalpoju Gībihenšteinā un vēlāk Berlīnē. Bet īsta katoliete es neesmu, pa daļai atkritusi no ticības; kas zin, varbūt tālab man arī iet tik bēdīgi; jā, pie savas ticības jāturas un kārtīgi jāpilda pienākumi pret to.

— Rosvīta, — Efija atkārtoja vārdu un apsēdās viņai blakus uz sola. — Ko jūs esat nodomājusi darīt?

— Ak, žēlīgā kundze, ko es varu domāt! Es neko nedomāju. Tik tiešām, es gribētu palikt tepat sēžam un gaidīt, kamēr pēdējā stundiņa klāt. Tas man būtu vislabākais. Un tad ļaudis vēl iedomātos, ka esmu vecajai tā pieķērusies kā uzticīgs suns, neesmu gājusi prom no viņas kapa un turpat nomirusi. Bet tās ir aplamības, tādu veceņu dēļ neviens nemirst; es gribu mirt tādēļ, ka nespēju dzīvot.

— Es jums gribu ko vaicāt, Rosvīta. Vai jūs, tā sakot, esat bērnu mīļotāja? Vai esat kādreiz auklējusi mazus bērnus?

— Kā nu ne. Neko jaukāku un labāku nemaz nevaru iedomāties. Tāda veca berlīniete — lai dievs man, grēcīgajai, piedod, jo nu tā ir viņā saulē, stāv dieva troņa priekšā un var mani apsūdzēt, — tāda vecene kā viņa, jā, tīrās briesmas, ko visu tāda neliek darīt, nu pretīga līdz nelabumam, bet tāda maza mīļa radībiņa, tāda maza lellīte, kas skatās tevī ziņkārām actiņām, jā, tas ir pavisam kas cits, tas aizkustina sirdi. Kad biju Hallē, tad strādāju par aukli pie sāls-raktuvju direktora sievas, un Gībihenšteinā, uz kurieni pēcāk pārcēlos, es ar pudelīti baroju un izaudzināju dvīņus; jā, cienītā kundze, to es protu, tas man nav nekas jauns.

— Nu, ziniet ko, Rosvīta, jūs esat krietna, uzticama sieviete, to redzu pēc jūsu izskata, gan runājat pārāk atklāti, bet tas neko nekait, dažreiz tie ir paši labākie cilvēki, un es tūlīt jutu pret jums uzticību. Vai nāksiet pie manis? Jūs man esat kā dieva sūtīta. Man drīz būs bērns, lai dievs man palīdz, un, kad mazais būs pasaulē, to vajadzēs kopt, pieskatīt un varbūt arī barot. Nevar zināt, kā būs, lai gan ceru to labāko. Kā domājat — vai nāksiet pie manis? Negribu ticēt, ka jūs man varētu sagādāt vilšanos.

Rosvīta pielēca kājās un, satvērusi jaunās sievietes roku, strauji to noskūpstīja.

— Ak, tomēr dievs ir debesīs, un, kad posts šķiet vislielākais, tad allaž palīdzība ir vistuvāk. J ūs redzēsiet, kundze, ka būs labi; es esmu akurāta, un man ir labas atsauksmes. Par to jūs pārliecināsieties, kad es jums atnesīšu savu grāmatiņu. Jau tūlīt pirmajā dienā, kad žēlīgo kundzi ieraudzīju, es nodomāju: «Ai, kaut reizi pie tādas varētu kalpot.» Un nu es to varēšu. Ak mīļo dieviņ, svētā jaunava Marija, kas to būtu domājis, ka veco te apraksim un radi atkal aizbrauks un pametīs mani te vienu.

— Jā, Rosvīta, daudzreiz notiek tā, kā nemaz nedomā, dažkārt ari kas labs. Un nu iesim, Rollo jau kļūst nepacietīgs un uz vārtu pusi vien skrien.

Rosvīta bija ar mieru tūlīt nākt līdzi, tomēr piegāja vēlreiz pie kapa, kaut ko nomurmināja un pārmeta krustu. Un tad viņas abas devās lejup pa ēnaino aleju uz vārtu pusi.

Viņpus vārtiem atradās iežogotā vieta, kur pēcpusdienas saulē spīdēja un zvīguļoja baltais kapakmens. Tagad Efija varēja mierīgāk paraudzīties turp. Kādu bridi ceļš vēl veda starp kāpām, līdz pie pašām Utpatela dzirnavām viņas sasniedza mazo mežiņu. Tad nogriezās pa kreisi un pa kādu iešķērsu ejošu aleju, ko sauca par Rēperbanu*, devās kopā ar Ros-vītu uz landrāta dzīvokli.

14. nodaļa

Necik ilgi — un viņas bija mājās. Kad abas iegāja vēsajā priekšnamā, Rosvīta samulsa, ieraugot visas dīvainās lietas, kas te atradās; taču Efija neļāva viņai daudz skatīties apkārt un teica:

129

9 — T. Fontāne

— Ejiet vien tālāk, Rosvīta. Tā ir istaba, kur mēs guļam. Vispirms gribu aiziet pie vira uz landrāta kantori — tur pretī tai lielajā mājā — blakus mazajai, kurā jūs dzīvojāt, — un pateikt viņam, ka es jūs gribētu pieņemt par bērna kopēju. Viņš jau neko neiebildīs, tomēr vispirms jādabū viņa piekrišana. Un, kad to dabūšu, tad mums vajadzēs viņu pārvietot no šīs istabas kur citur un mēs abas gulēsim alkovā. Es ceru, ka sadzīvosim.

Kad Inštetens uzzināja, par ko ir runa, viņš, būdams labā noskaņā, tūlīt piekrita:

— To tu, Efij, esi pareizi izdarījusi. Ja atsauksmes būs labas, tad paļausimies uz viņas labsirdīgo izskatu. Paldies dievam, tas tikai reti kad pieviļ.

Efija jutās laimīga, ka viss tik viegli nokārtojas, un teica:

— Tagad būs labi. Nu es vairs nebaidos.

— No kā gan, Efij?

— Ak, tu jau zini... Iedomas taču ir pats ļaunākais, reizēm ļaunākas par visu.

Vēl tai pašā stundā Rosvīta ar savu nelielo mantību pārvācās uz landrāta māju un iekārtojās mazajā alkovā. Vakarā viņa agri devās pie miera un, noguruma mākta, tūlīt iemiga.

Nākamajā rītā Efija — kopš neilga laika (jo bija pilns mēness) viņa dzīvoja atkal vienās baismās — apvaicājās, kā Rosvīta gulējusi un vai viņa neko nav dzirdējusi.

— Ko tad? — Rosvīta jautāja.

— Ak, neko. Tikai tāpat vien — it kā grīdu slaucītu ar slotu vai pa grīdu kāds slidinātos.

Rosvīta pasmējās, un šie smiekli uz jauno kundzi

atstāja sevišķi labu iespaidu. Efija bija audzināta protestantisma garā un būtu it nepatīkami pārsteigta, ja viņā atklātu kaut ko katolisku; taču viņa bija tai pārliecībā, ka katoļu ticība labāk pasargā no tādām briesmām «kā tur augšā»; jā, šim apsvērumam, pieņemot Rosvītu savās mājās, bijusi visai liela nozīme.

Rosvīta te ātri iejutās, jo Efij ai bija tāds pats sirsnīgs raksturs, kāds lielāko tiesu visām Brandenbur-gas lauku meitenēm, — viņa labprāt uzklausīja, kad tika stāstīti visādi sīki notikumi, — un mirusī reģistratora atraitne, viņas skopums, radinieki un to sievas bija neizsmeļama viela sarunām. Arī Johanna klausījās labprāt.

Kad Efija par jocīgajiem atgadījumiem bieži vien skaļi smējās, protams, smaidīja arī Johanna, bet klusībā brīnījās, ka kundzei tāda patika klausīties visādus blēņu stāstus; taču šis izbrīns, kas bija cieši saistīts ar īpaša pārākuma sajūtu, nāca par labu tādā ziņā, ka neizraisījās strīdi par kalpotāju posteņiem. Rosvīta gluži vienkārši bija komiska persona, un just skaudību pret viņu — tas Johannai šķita tas pats kā apskaust Rollo, ja pret to šai mājā izturējās draudzīgi.

Sarunās un gandrīz vai omulīgā noskaņā pagāja vesela nedēļa; Efija vairs tik daudz nebaiļojās par to, kas viņai drīzumā bija sagaidāms. Viņai likās pat neticami, ka viss jau tik tuvu. Taču devītajā dienā tērzēšanai un omulīgajai noskaņai pienāca beigas; sākās skraidelēšana šurpu turpu, arī Inštetens zaudēja savu parasto nosvērtību; trešā jūlija rītā blakus Efijas gultai stāvēja šūpulis. Ārsts Hannemanis paplikšķināja jaunās sievas roku un teica:

— Šodien mums ir Kēniggrecas* gadadiena; žēl, ka piedzimusi meitene. Bet gan jau sekos vēl otrs, un prūšiem ir daudz uzvaras dienu.

9*

131

Rosvīta droši vien bija tādās pašās domās, taču šimbrīžam priecājās par to, kas nācis pasaulē, un nosauca meiteni par Anniju; tas jaunajai mātei šķita kā mājiens no augšas. Laikam taču Rosvītai bija radusies kāda iedvesma, ja viņa ieteikusi tieši tādu vārdu. Arī Inštetens neko neiebilda, un tā jau pirms kristībām bērns tika saukts par mazo Anniju. Tā kā Efija augusta vidū gribēja doties pie vecākiem uz Hoenkremmenu, tad viņa labprāt būtu kristības novilcinājusi līdz tam laikam. Bet tas neizdevās; Inštetens nevarēja iet atvaļinājumā, un tā nu, lai gan piecpadsmitais augusts bija Napoleona gadadiena (iemesls, kāpēc dažas ģimenes cēla iebildumus), kristības tika paredzētas šai dienā un, protams, notika baznīcā. Tā kā landrāta mājā nebija ēdamzāles, kristību mielasts tika sarīkots lielajā Ressource viesnīcā, kura atradās blakus cietoksnim; bija aicināti un arī ieradās visi muižnieku kārtas kaimiņi. Mācītājs Lindekvists uzsauca bērnam un mātei sirsnīgu tostu, ko visi uzņēma ar atzinību, taču Zidonija Grāzenaba izmantoja izdevību un savam kaimiņam, kādam muižnieku kārtas asesoram, konservatīvā virziena piekritējam, pateica:

— Jā, ar viņa runām, ar tām vēl var iztikt; bet par saviem sprediķiem viņš nevar atbildēt ne dieva, ne cilvēku priekšā; viņš ir svārstīga rakstura cilvēks, viens no tiem, kurus neatzīst, tādēļ ka tie ir remdeni. Es te nevaru vārdu pa vārdam citēt bībeles tekstu.

Tūlīt pēc tam pieteicās pie vārda vecais Borke, lai uzsauktu Inštetenam tostu.

— Manas dāmas un kungi! Mēs dzīvojam grūtos laikos, kur vien raugies — visur dumpošanās, spītība, nedisciplinētība. Bet, kamēr mums ir tādi vīri, un es atļaušos piemetināt — arī sievas un mātes (te nu viņš ar elegantu žestu paklanījās pret Efiju)... kamēr

mums ir tādi vīri kā barons Inštetens, esmu lepns, ka drīkstu saukt viņu par savu draugu, tik ilgi vēl turēsimies, tik ilgi vēl pastāvēs mūsu vecā Prūsija. Jā, mani draugi, pomerānieši un brandenburgieši, mēs tiksim ar visu galā un samīsim revolūcijas pūķa indīgo galvu. Mēs uzvarēsim, ja būsim stingri un uzticīgi. Mūsu brāļiem katoļiem, kurus, lai gan cīnāmies pret viņiem, mums nākas cienīt, ir «Petri klints»*, bet mums pašiem — Rochei de Bronze**. Augstas laimes baronam Inštetenam!

Inštetens īsos vārdos pateicās. Efija ieminējās blakus sēdošajam majoram Krampasam, ka tas par «Petri klinti» laikam esot suminājums Rosvītai, viņa vēlāk droši vien pieiešot pie vecā justīcijas padomnieka Gadebuša un pavaicāšot, vai viņš arī tāpat domājot. Krampass dīvainā kārtā neņēma šo piezīmi nopietni un deva padomu negriezties pie Gadebuša ar šādu jautājumu, kas Efiju jo sevišķi uzjautrināja.

— Es uzskatīju, ka jūs labāk protat lasīt citu dvēselēs.

— Ak, cienītā kundze, kad blakus sēž tik skaista jauna sieviete, kurai vēl nav astoņpadsmit, tad visa lasīšanas māka vējā.

— Jūs galīgi sabojājat labo iespaidu, major. Jūs varat mani saukt kaut vai par vecmāmiņu, bet aizrādījums, ka man vēl nav astoņpadsmit gadu, — tas jums nekad netiks piedots.

Kad viesi jau bija piecēlušies no galda, pa Kesinu lejup паса vakara kuģis un apstājās pie steķiem iepretim viesnīcai. Efija ar Krampasu un Gīzhībleru vēl sēdēja pie kafijas galda; visi logi bija vaļā, un viņa vēroja, kas notiek otrā krastā.

— Rīt no rīta pulksten deviņos tas pats kuģis dosies pa upi uz augšu, un pusdienlaikā es būšu Berlīnē,

bet vakarā jau Hoenkremmenā, un Rosvīta ar bērnu uz rokas nāks man blakus. Cerams, mazais neraudās. Ak, cik man jau šodien ir līksmi ap sirdi! Mīļais Gīz-hībler, vai jūs kādreiz esat tik ļoti priecājies, atkal redzot savu vecāku mājas?

— Jā, es zinu, kā tas ir, kundze. Tikai es nevedu līdzi Anniju, jo man tādas nebija.

— Gan vēl būs, — sacīja Krampass. — Pieskandiniet, Gīzhībler; jūs te esat vienīgais prātīgais cilvēks.

— Bet, majora kungs, mums atlicis tikai konjaks.

— Vēl jo labāk.

15. nodaļa

Augusta vidū Efija aizceļoja un septembra beigās atkal atgriezās Kesinā. Šais sešās nedēļās viņa reizēm bija ilgojusies pēc Kesinas, bet, kad atgriezusies viņa iegāja tumšajā priekšnamā, kur tikai no kāpņu puses krita blāva gaisma, viņai pēkšņi kļuva mazliet baisi, un viņa klusu ieteicās:

— Tādas blāvas, dzeltenīgas gaismas gan Hoenkremmenā nebija.

Tiesa gan, Hoenkremmenā viņa reizēm bija ilgojusies pēc «apburtā nama», taču visumā dzīve tēva mājās bija viņai bijusi mierīga un laimīga. Ar Huldu, kura vēl aizvien nemitējās gaidīt vai nu vīru, vai līgavaini, Efija, protams, nespēja atrast kopēju valodu, toties jo vairāk ar dvīņu māsām, un reizēm, kad Efija ar tām spēlēja bumbu vai kroketu, viņa pavisam aizmirsa, ka ir precējusies. Tie bija īsi laimes brīži. Tomēr vislabāk Efijai, tāpat kā senāk, patika šūpoties, un, kad šūpoles lidoja augšup un lejup, viņai šķita, ka tūlīt nogāzīsies zemē, un tad viņa

izjuta saldas baiļu trīsas un kaut ko dīvaini satraucošu. Nolēkusi pēdīgi no šūpolēm, Efija pavadīja abas meitenes līdz skolai, un, kad viņas visas bija apsēdušās uz sola skolas nama priekšā un viņām bija piebiedrojies vecais Jānke, viņa sāka stāstīt par savu dzīvi Kesinā, aizrādot, ka tā pa daļai atgādinot Hanzas, bet pa daļai skandināviešu pilsētu, tomēr katrā ziņā esot gluži citāda nekā Švantikova un Hoenkrem-mena.

Šāda neliela izklaidēšanās viņai bija ik dienas, bez tam vēl braucieni uz vasarīgo, slīkšņaino pļavu lielākoties mednieku ratos. Galvenais Efijai tomēr bija tērzēšana ar māti, kas norisa gandrīz vai ik rītu. Viņas sēdēja augšā lielajā istabā, Rosvīta šūpoja bērnu un dziedāja tīringiešu dialektā šūpuļdziesmiņas, kuras neviens īsti nesaprata un laikam arī viņa pati ne.

Efija ar māti, stāvēdamas pie atvērtā loga un sarunādamās, skatījās lejup uz parku, uz saules pulksteni vai uz spārēm, kuras gandrīz nekustīgi turējās gaisā virs dīķa, vai ari uz flīzēm izliktā celiņa, kur Brists sēdēja blakus kāpņu izbūvei un lasīja avīzes. Ik reizes, pāršķīris lapu, viņš noņēma vispirms degunkniebi un tad pamāja uz augšu meitai un sievai. Kad pienāca kārta pēdējai avīzei, kas parasti bija «Ha-vellandes Ziņotājs», Efija devās lejup, lai pasēdētu tēvam blakus vai arī kopā paklejotu pa dārzu un parku. Reiz šādā pastaigā viņi no grantētā celiņa nogriezās uz maza nomaļa pieminekļa pusi, kuru Brista vectēvs bija licis uzcelt Vaterlo kaujas piemiņai; ta bija norūsējusi piramīda ar Blihera* bareljefu priekšpusē un Vellingtonu** aizmugurē.

— Vai tu arī Kesinā pastaigājies? — apprasījās Brists. — Un vai Inštetens tevi pavada un pastāsta šo to?

— Nē, tā kā te es nepastaigājos vis. Tas nav iespējams, jo mums ir tikai mazs dārziņš aiz mājas, īstenībā tas nemaz nav dārzs, vienīgi pāris skābaržu, dažas sakņu dobes un trīs četri augļu kociņi. Inštetenam nav par tādām lietām intereses, un viņš laikam nedomā vairs ilgi palikt Kesinā.

— Bet tev, meitiņ, nepieciešams svaigs gaiss un pastaigas, tu pie tā esi radusi.

— Tas man arī ir. Turpat pie mūsu mājas ir neliels mežiņš, ko viņi sauc par plantāciju. Uz turieni es bieži eju pastaigāties, un Rollo nāk man līdz.

— Vienmēr tikai Rollo, — Brīsts smējās. — Ja nezinātu īstenību, varētu gandrīz vai domāt, ka Rollo tuvāks Efijas sirdij nekā bērns un vīrs.

— Ak, tas būtu briesmīgi, lai gan — man jāatzīstas — bija laiks, kad bez Rollo nemaz nebūtu bijis iespējams dzīvot. Tas bija toreiz ... nu, tu jau zini. .. Tad viņš nudien mani izglāba, vai arī es vismaz tā iedomājos, un kopš tā laika viņš man ir draugs, uz ko it īpaši varu paļauties. Bet viņš taču ir tikai suns. Un pirmajā vietā, zināms, cilvēki.

— Jā, tā gan vienmēr apgalvo, bet es tomēr šaubos. Ar tiem dzīvniekiem nu tā ir, un, kam šajā ziņā taisnība, to vēl nevar zināt. Tici, Efij, arī par to var dažādi spriest. Manuprāt, tā — ja kādam notiek nelaime uz ūdens vai uz nedroša ledus un tuvumā atrodas tāds suns kā, teiksim, mūsu Rollo, jā, tad tas nemetīsies mierā, iekams nelaimīgais tiks krastā. Un, ja tas ir jau pagalam, tad suns noguļas mirušajam blakus un rej un smilkst tik ilgi, kamēr kāds atnāk, bet, ja neviens neatnāk, tad dzīvnieks paliek pie mirušā guļam, kamēr pats nobeidzas. Tā dzīvnieki allaž dara. Un nu paraugies uz cilvēkiem! Lai dievs piedod

man, ja grēkoju, bet reizēm tomēr man šķiet, ka dzīvnieks ir labāks par cilvēku.

— Bet ja nu, tēv, es to pastāstītu Inštetenam . ..

— Nē, to vis labāk nedari, Efij ...

— Rollo, protams, mani glābtu, taču Inštetens darītu to pašu. Viņš ir goda vīrs.

— Tāds viņš ir.

— Un mīl mani.

— Piekrītu, piekrītu. Un, kur ir mīlestība, — tur arī pretmīlestība. Tā nu reiz ir. Es tikai brīnos, ka viņš ne reizes nav paņēmis atvaļinājumu un atbrāzies šurp. Ja ir tik jauna sieva ...

Efija nosarka, jo bij tādās pašās domās. Taču viņa nespēja atzīties.

Inštetens ir tik apzinīgs un, manuprāt, vēlas, lai viņu labi ieredz, jo viņam ir savi nākotnes plāni. Ke-sina taču ir tikai pagaidu apmešanās vieta. Un galu galā — es viņam nekur nepazudīšu. Viņa esmu un viņa palikšu. Ja izturas pārāk mīlīgi. .. turklāt vēl ievērojot mūsu gadu starpību... tad ļaudis vien smīdina ...

— Jā, tas tiesa, Efij. Bet ar to jārēķinās. Tu nesaki par to nevienam neko, arī mātei ne. Ir tik grūti saprast, ko drīkst darīt un atļauties. Arī par to var dažādi spriest.

Kamēr Efija ciemojās vecāku mājās, šādas sarunas norisa it bieži, taču laimīgā kārtā neietekmēja viņu uz ilgāku laiku; tāpat arī ātri pagaisa mazliet melanholiskā noskaņa, kāda bija Efiju pārņēmusi pirmajā brīdī pēc atgriešanās Kesinā. Inštetens bija ļoti uzmanīgs pret sievu, un, kad bija padzerta tēja un jautrā garā izstāstīti visi pilsētas jaunumi un mīlas

dēkas, Efija ieķērās vīram elkonī, lai ietu pastaigāties, turpinātu sarunas un noklausītos dažas anekdotes par Tripelli, kura atkal bija atsākusi rosīgu korespondenci ar Gīzhībleru, tas vienmēr liecināja, ka viņas nekad neizlīdzinātais konts no jauna pārslogots. Ar vīru runājot, Efija izturējās ļoti nebēdnīgi, jutās pavisam jauna un priecājās, ka uz laiciņu atbrīvojusies no Rosvītas, kura bija pārvietota kalpotāju istabā.

Nākamajā rītā Efija teica:

— Laiks tik silts un jauks, es ceru, ka veranda plantācijas pusē ir labā kārtībā un mēs varēsim brokastot svaigā gaisā. Gan jau izsēdēsimies istabās tiku tikām, ziema Kesinā noteikti ir četras nedēļas garāka.

Inštetens ar prieku piekrita. Veranda, par ko ieminējās Efija un ko varbūt pareizāk būtu bijis saukt par telti, bija iekārtota jau vasarā trīs četras nedēļas pirms Efijas aizbraukšanas uz Hoenkremmenu; tas bija paaugstinājums ar dēļu grīdu, priekšpusē vaļējs, pāri tam stingrs audekla jumts, bet kreisajā un labajā sānā plati aizkari, piestiprināti pie metāla stieņa ar riņķīšiem, kurus varēja pavilkt uz vienu vai otru pusi. Tā bija brīnišķīga vieta, ko augu vasaru apbrīnoja visi peldviesi, iedami garām.

Efija bija atlaidusies šūpuļkrēslā un, pabīdīdama uz vīra pusi paplāti, teica:

— Tu, Gērt, šodien varētu uzņemties laipna mājastēva lomu; atzīstos, es jūtos šūpuļkrēslā tik jauki, ka slinkums piecelties. Tātad papūlies vien, un, ja tu patiesi priecājies, ka esmu atkal mājās, tad arī es zināšu, kā revanšēties. — Un, sakārtojusi balto damasta galdautu, viņa uzlika uz galda roku, ko Inšte-tens saņēma un noskūpstīja. — Kā gan tu bez manis varēji iztikt?

— Bija diezgan grūti, Efij.

— To tu tāpat vien saki un rādi bēdīgu seju, bet īstenībā tas nav tiesa.

— Bet, Efij ...

— Varu tev to pierādīt. Ja tu kaut drusciņ būtu ilgojies redzēt savu bērnu, par sevi pašu es nerunāšu — ko tad galu galā es nozīmēju tādam augst-dzimušam kungam, kurš tik ilgi nodzīvojis vecpuisī un nav pasteidzies ...

— Nu?

— Ja, Gert, ja tu kaut mazliet butu ilgojies, tad nebūtu mani sešas nedēļas kā atraitni atstājis pilnīgā pamestībā Hoenkremmenā, kur nav neviena cita kā Nīmeijers un Jānke un reizēm švantikovieši. Un arī no Ratenovas neviens neatbrauca, it kā viņi būtu sabaidījušies no manis vai arī es būtu kļuvusi par vecu.

— Ak, Efij, kā tu gan runā! Vai zini, tu esi maza koķete!

— Paldies dievam, ka to atzīsti. Tas ir labākais, ko jūs, vīrieši, varat pateikt. Tu neesi citāds kā pārējie, kaut arī izliecies tik svinīgs un godīgs. Es to labi zinu, Gērt... īstenībā tu esi...

— Nu, kas tad?

— Labāk neteikšu. Bet es tevi smalki pazīstu; tu patiesībā esi — kā Švantikovas krusttēvs reiz sacīja — jūtīgs cilvēks, dzimis zem laimes zvaigznes, un krusttēvam Bellingam nudien bija taisnība, kad viņš to teica. Tu tikai negribi to izrādīt un domā, ka tas nepieklājas un kaitē karjerai. Vai neesmu uzminējusi?

Inštetens smaidīja. — Mazliet esi trāpījusi gan. Vai zini, Efij, tagad tu man liecies pavisam citāda. Kamēr nebija piedzimusi Annija, tu biji vēl bērns. Bet tad pēkšņi..,

— Nu?

— Tagad pēkšņi tu esi pārvērtusies. Bet tēv tas piestāv, tu man, Efij, ļoti patīc. Un vai zini, kāpēc?

— Nu?

— Tev piemīt kaut kas pavedinošs.

— Ak, mīļais Gērt, tas taču lieliski; nu man kļūst labi ap sirdi... Ielej man vēl pustasītes... Vai tu zini, ka vienmēr esmu tāda vēlējusies būt? Mums jābūt pavedinošām, citādi neesam gluži nekas ...

— Vai tās tavas pašas domas?

— Tās gluži labi varētu būt arī manas. Bet tā domā Nīmeijers ...

— Nīmeijers! Ak dievs, vai tas ir mācītājs? Nē, tādu te nav. Bet kā viņš tā drīkst domāt? Tā var runāt tikai donžuāns vai siržu lauzējs.

— Jā, kas lai zina... — Efija pasmējās. — Bet vai tur nenāk Krampass? No pludmales puses. Viņš taču nebūs bijis peldēties? Tagad, 27. septembrī...

— Tas bieži kaut ko tādu izstrādā. Tukša plātīšanās.

Pa to laiku Krampass bija pienācis pavisam tuvu un sveicināja.

— Labrīt! — Inštetens viņam uzsauca. — Nāciet nu tuvāk, nāciet!

Krampass pienāca klāt. Viņš bija civilā ģērbā; Krampass noskūpstīja roku Efij ai, kas aizvien vēl šūpojās šūpuļkrēslā.

— Piedodiet, major, ka es tik nepiedienīgi savā mājā pieņemu viesus. Bet veranda nav māja un pulksten desmitos no rīta nav īstais laiks viesiem. Tad tas notiek bez ceremonijām vai, ja vēlaties, familiāri. Un nu apsēdieties un atskaitieties, ko esat darījis. Spriežot pēc matiem — es novēlu, lai jums to būtu vairāk, — skaidri redzams, ka esat peldējies.

Krampass pamāja ar galvu.

— Nepiedodami, — Inštetens teica pa pusei nopietni, pa pusei jokojot. — Jūs taču pats pirms četrām nedēļām redzējāt, kas notika ar baņķieri Heiners-dorfu, kurš arī bija tais domās, ka jūra un varenās bangas izturēsies pret viņu ar respektu miljonu dēļ. Bet dievi ir greizsirdīgi cits uz citu, un Neptūns tūlīt metās cīņā ar Plutonu vai vismaz ar Heinersdorfu.

Krampass iesmējās.

— Jā, miljons mārku! Ja man, mīļo Inšteten, arī būtu šīs markas, tad es tomēr neiedrošinātos peldēties; lai gan laiks ir jauks, ūdens bija tikai deviņus grādus silts. Bet tādi kā es, kam ir miljons mārku deficīts, piedodiet, ka mazliet padižojos, — tādiem no dievu greizsirdības nav ko baidīties. Un lai tad mierinājumu sniedz paruna: «Kas dzimis nāvei valgā, ūdenī galu nedabūs.»

— Bet, major, jūs taču nevēlēsieties, ka — gandrīz gribētos teikt — jums piedēvē kaut ko tik superpro-zaisku... Protams, daži uzskata, ka ... es domāju tas, par ko jūs nupat runājāt ... ka to katrs vairāk vai mazāk pelnījis. Lai gan, major ... majoram piederas ...

— ... neparasta nāve. Piekrītu, cienītā. Neparasta, un — kas attiecas uz mani — tas ir pat maz ticams, tātad viss tikai runāšana vai, vēl pareizāk — fagon de parlerL Tomēr jāpiezīmē, ka aiz tā visa slēpjas sava daļa patiesības: jūra man neko nevar padarīt. Man nav šaubu, ka miršu dabiskā un, cerams, godpilnā karavīra nāvē. Tā vismaz pareģoja čigāniete, un mana sirdsapziņa uz to reaģē ...

Inštetens smaidīja. [5]

— Tas sagādās grūtības, Krampas, ja vien jums nav padomā kalpot pie lielturkiem vai iestāties ķīniešu pūķa dienestā. Tur tagad kaujas. Te tāda lieta, ticiet man, atlikta uz gadiem trīsdesmit, un kas grib mirt karavīra nāvē ...

— ... Tam vispirms jāpieprasa Bismarkam karš. To visu es, Inšteten, zinu. Bet jums tas tikai nieks. Tagad ir septembra beigas; vēlākais pēc desmit nedēļām grāfs atkal būs Varcinā, un, tā kā viņš ir jums liking^5 — no tautiskām frāzēm gribu atturēties, lai nenokļūtu tieši jūsu pistoles stobra galā, — tad varbūt par prieku savam vecajam Vionvillas* draugam sagādāsiet iespēju mazliet pakarot. Arī grāfs ir tikai cilvēks, un viņu varēs pierunāt.

Kamēr norisa šī saruna, Efija bija savēlusi dažas maizes lodītes, rotaļājās ar tām un veidoja figūriņas, lai ar šādu izturēšanos parādītu, ka būtu vēlams pievērsties citām runām. Tomēr šķita, ka Inštetens grib atbildēt uz Krampasa pa jokam izteiktajām piezīmēm, un tas mudināja Efiju iejaukties tūlīt.

— Es neredzu iemesla, major, kādēļ mums vajadzētu apspriest jautājumu par jūsu nāves veidu; dzīve mums ir tuvāka un jautājums par to daudz nopietnāks.

Krampass piekrītoši pamāja.

— Pareizi darāt, atzīdams, ka man taisnība. Kā dzīvot šai pasaulē? Tāds šimbrīžam ir jautājums, kurš ir svarīgāks par visu citu. Gīzhīblers man par to rakstīja, un, ja tas nebūtu nesmalkjūtīgi un neliktos kā lielīšanās, jo tur stāstīts vēl par daudz ko citu, tad es jums parādītu šo vēstuli... Inštetens to nedrīkst lasīt, viņš kaut ko tādu neizprot ... starp citu, [6]

vārdi kā iegravēti un izteiksmes veids tāds, it kā mūsu draugs nebūtu uzaudzis Kesinas vecā tirgus apkaimē, bet kādā vecfranču galmā. Un tas, ka viņam kumpa mugura un viņš valkā baltu žabo, kāda nevienam citam vairs nav, — es tikai nezinu, kur viņš ņem gludinātāju, — tas viss tik lieliski saderas. Tad nu, lūk, Gīzhlblers man atrakstīja par iecerētajiem vakariem Ressource zālē un par antreprenieri Krampasu. Redziet, major, tas man patīk labāk nekā runāt par karavīra nāvi vai citāda veida nāvi.

— Man gluži tāpat. Tā būs lieliska ziema, ja mēs drīkstam cerēt uz cienītās kundzes atbalstu. Ieradīsies Tripelli...

— Tripelli? Tad es esmu lieka.

— Nebūt ne, cienītā kundze. Tripelli nevar dziedāt no svētdienas līdz svētdienai, tas būtu par daudz ir mums, ir viņai pašai; dzīvi padara pievilcīgu dažādība, lūk, patiesība, kuru, bez šaubām, ikviena laimīga laulība it kā atspēko.

— Ja vispār kāda laulība ir laimīga. Es nerunāju par mūsējo ...

Viņa sniedza Inštetenam roku.

— Tātad dažādību, — Krampass turpināja. — Un, lai tāda mums būtu mūsu vakaros Ressource klubā, kura vicepriekšsēdētājam man pašlaik gods būt, nepieciešami uzticami palīgi. Ja mēs darbosimies kopīgi, tad šai ligzdā visu apgriezīsim otrādi. Lugas jau ir izmeklētas*: «Karš miera laikā», «Mesjē Herku-less», Vilbranda «Jaunības mīlestība», varbūt arī Gen-zīhena «Eifrozīne». Jūs būsiet Eifrozīne, es — vecais Gēte. Jūs būsiet pārsteigta, cik labi es traģiskoju dzejnieku karali ... ja vien «traģiskoju» ir pareizais vārds.

— Nešaubos. Esmu uzzinājusi no sava slepenā korespondenta alķīmiķa, ka jūs turklāt esat arī dzejnieks. Sākumā es brīnījos . ..

— Jo neticējāt, ka es to spēju.

— Nē. Bet, kopš es zinu, ka jūs peldaties deviņus grādus siltā ūdenī, esmu citādās domās .. . deviņi grādi Baltijas jūrā, tas pārsniedz Kastaļavota ūdens siltumu .. .

— Kura temperatūra nav zināma nevienam.

— Tikai man; vismaz neviens mani nespēj apstrīdēt. Bet nu man jāiet. Tur jau nāk Rosvīta ar mazo Anniju.

Efija ātri pietrūkās kājās, devās Rosvītai pretī un, paņēmusi no viņas bērnu, lepna un laimīga pacēla to rokās.

16. nodaļa

Laiks bija jauks un pieturējās tāds arī oktobrī. Tāpēc vismaz priekšpusdienas stundas viņi parasti pavadīja teltveidīgajā verandā. Ap pulksten vienpadsmitiem mēdza ierasties majors, lai vispirms apvaicātos par Efijas pašsajūtu, mazliet patriektu jokus, ko viņš lieliski prata, un pēc tam norunātu ar Inštetenu kādu izjājienu, bieži vien nevis uz jūras pusi, bet augšup gar Kesinu līdz pat Breitlingai, taču vēl biežāk uz molu pusi. Kamēr vīrieši bija prom, Efija rotaļājās ar bērnu vai pāršķirstīja žurnālus un avīzes, ko Gīzhīblers aizvien vēl viņai piesūtīja, dažreiz viņa uzrakstīja mātei vēstuli vai arī pateica Rosvītai: «Rosvīta, mēs ar Anniju gribam doties pastaigā.» Un tad Rosvīta iejūdzās kurvja ratiņos, iebrauca pāris simt soļu mežiņā, kur bija nobiruši kastaņi, bet Efija nāca

nopakaļ un salasīja tos, lai bērnam būtu ar ko rotaļāties. Uz pilsētu Efija devās reti; tur, patiesību sakot, nebija neviena, ar ko viņa būtu varējusi parunāties, jo mēģinājums nodibināt labas attiecības ar Krampasa kundzi jau otrreiz bija cietis neveiksmi. Majoriene bija un palika nesabiedriska.

Tā tas turpinājās nedēļām ilgi, līdz Efija reiz izteica vēlēšanos piedalīties izjādēs; viņai, lūk, arī piemītot šī kaislība, un vai lai vienīgi kesiniešu nevalodu dēļ viņa atteiktos no tāda prieka — tas taču būtu par daudz prasīts. Majors apsveica šādu nodomu, taču Inštetenam tas, acīm redzot, diez kā nepatika, tāpēc viņš atrunājās: neesot dabūjams dāmu zirgs. Bet, kad Krampass pateica, lai «rūpes par to atstājot viņa ziņā», Inštetens bija spiests piekāpties. Un patiesi — to, ko meklēja, atrada, un Efija jutās svētlaimīga, ka varēs doties līdzi gar jūras piekrasti, kur tagad vairs nebija biedējošo uzrakstu «Peldvieta dāmām» un «Peldvieta kungiem». Izjājienos lielāko tiesu bija līdzi arī Rollo; reizēm gadījās, ka viņi jūras krastā gribēja atpūsties vai arī gabaliņu paiet kājām, tāpēc visi bija vienis prātis, ka būtu nepieciešami atbilstoši kalpotāji, kas viņus pavadītu, un šim nolūkam par zirgu puisi tika pārvērsts gan majora denščiks — vecais treptoviešu ulāns, vārdā Knuts, gan Inštetena kučieris Krūze; protams, tie neizskatījās visai piemēroti, turklāt Efijai par sarūgtinājumu tika ieģērbti jocīgās livrejās, kuras nespēja noslēpt abu īstos amatus.

Bija jau pienācis oktobra vidus, kad, beidzot sagatavojusies, kavalkāde pilnā bastāvā pirmoreiz devās ceļā: priekšgalā Inštetens un Krampass, vidū starp abiem Efija, aiz viņiem Krūze un Knuts, pats pēdējais — Rollo, kas drīz vien aizskrēja visiem priekšā, jo tam nepatika rikšot nopakaļ. Kad bija pajājuši

145

10 — T. Fontāne

garām tagad jau tukšajai pludmales viesnīcai un, turēdamies labajā pusē, pa viļņu putām apskaloto piekrastes ceļu drīz vien sasnieguši molu, viņiem radās vēlēšanās nokāpt no zirgiem un aizstaigāt līdz pašam mola galam. Efija pirmā nolēca no zirga. Plata un rāma Kesinā starp abiem akmens dambjiem plūda uz jūru — uz saules apmirdzēto un tikai reižu reizēm vieglu vilnīšu savirmoto līdzenumu, kas pletās viņu acu priekšā.

Efija te vēl nebija bijusi, jo pērnā gada novembrī, kad viņa ieradās Kesinā, jau plosījās vētras, bet vasarā viņai vairs nebija pa spēkam doties tālās pastaigās. Efija bija sajūsmināta, viss viņai likās plašs un lielisks, viņa pat atļāvās nievājoši izteikties par purva pļavu salīdzinājumā ar jūru un, tiklīdz pagadījās pa rokai, paķēra kādu krastā izskalotu koku, lai iemestu pa kreisi roki jūrā vai pa labi — Kesinā. Rollo allaž bija priecīgs pakalpot savai pavēlniecei un likās kokam pakaļ; piepeši viņa uzmanību saistīja kas cits, un, piesardzīgi, gandrīz vai bailīgi līzdams uz priekšu, viņš negaidot metās virsū kaut kam turpat netālu, bet, protams, veltīgi, jo tajā pašā mirklī no saules apspīdēta un zaļām ūdens zālēm apauguša akmens, tikai soļus piecus tālāk, jūrā veikli un klusi ieslīdēja ronis, īsu brīdi vēl bija redzama viņa galva, tad arī tā pazuda zem ūdens.

Visus bija pārņēmis satraukums; Krampass jau sāka gudrot par roņu medībām un solījās nākamo reizi ņemt līdzi bisi, jo «šim radījumam esot bieza āda».

— To nevarēs, — Inštetens iebilda, — te ir ostas policija.

— Ko es dzirdu! — majors iesaucās pasmiedamies. — Ostas policija! Šīs trīs iestādes, kādas te mums ir, var piemiegt aci un neredzēt, ko viena vai otra dara.

Vai gan visur jābūt tik briesmīgai likumībai? Visas likumības ir garlaicīgas.

Efija sasita plaukstas.

— Jā, Krampas, tas jums piestāv, un Efija, redziet, jums izrāda piekrišanu. Protams, sievietes vienmer sauc palīgā policiju, bet par likumu negrib ne dzirdēt.

— Tādas tiesības sievietei dotas kopš seniem laikiem, un mēs tās negrozīsim, Inšteten.

— Nē, — Inštetens pasmējās, — to es arī nedomāju darīt. Tas nav manos spēkos. Bet tāds virs ka jus, Krampas, ko izaudzinājusi disciplīna un kas labi zina, cik disciplīna un kārtība nepieciešama, — tāds, manuprāt, nedrīkstētu tā runāt, arī pa jokam ne. Starp citu, es jau zinu, ka jums ir brīnišķīga nostāja: jūs domājat — ne mana cūka, ne mana druva, Jo esat pārliecināts, ka debesis jau tūlīt pār jums vēl nesagrūs. Nē, tūlīt, protams, ne. Bet reiz tas tomēr notiks.

Krampass uz mirkli apmulsa, jo viņam šķita, ka tas viss teikts ar zināmu nolūku, bet viņš maldījās. Inšte-tens vienīgi noturēja vienu no savām īsajām morāles lekcijām, uz ko viņam vispār nesās prāts.

— Šai ziņā varu uzslavēt Gīzhībleru, — viņš samierinoši teica, — viņš vienmēr ir kavalieris un turklāt principiāls.

Pa to laiku majors atkal bija attapies no apjukuma un savā parastajā tonī teica:

— Jā, Gīzhīblers ir labākais cilvēks pasaulē, un, ja vien iespējams, principi viņam vēl labāki. Bet beigu beigās kāpēc? Tāpēc ka viņam kumpa mugura? Kam taisns augums, tas radīts vieglprātībai. Vispār bez vieglprātības dzīve nav ne plika graša vērta.

— Nu, paklausieties, Krampas, reizēm kaut kas

10*

147

tāds gadās tieši vieglprātības dēļ, — un viņš palūkojās uz majora kreiso, mazliet īsāko roku.

Efija nepievērsa lielu uzmanību šai sarunai. Viņa bija piegājusi pavisam tuvu tai vietai, kur bija gulējis ronis, un viņai blakus stāvēja Rollo. Abi raudzījās gan uz akmeni, gan uz jūru un gaidīja, vai «jūras gars» neparādīsies vēlreiz.

Oktobra beigās sākās vēlēšanu kampaņa, kas In-štetenu aizkavēja turpmāk piedalīties izjādēs; arī Krampasam un Efijai mīļo kesiniešu dēļ būtu nācies no tām atteikties, ja vien Knuts un Krūze nebūtu uzņēmušies tā saucamo goda gvardu lomu. Tā nu izjādes turpinājās arī novembrī.

Protams, laika apstākļi bija mainījušies, nepārtraukti pūta ziemeļrietumu vējš, kas dzina šurp mākoņu vālus, un jūra vēla varenus putainus viļņus, taču lietus un aukstums vēl kavējās, un tā nu šie klaiņojumi dienās, kad debesis bija apmākušās un skanēja bangu grandoņa, bija gandrīz vēl jaukāki nekā agrāk, kad spīdēja saule un jūra bija rāma. Rollo joņoja pa priekšu, reižu reizēm to apšļāca putainie viļņi; vējš pluinīja Efijai jātnieces cepurītes plīvuru. Turklāt sarunāties bija gandrīz neiespējami, taču, kad viņi pajāja nostāk no jūras un iegriezās kāpās, kuras aizsargāja no vēja, vai, vēl labāk, priežu mežā gabaliņu tālāk, tad visapkārt valdīja klusums, Efijas plīvurs vairs neplandījās, un pa šauro ceļu abiem jātniekiem vajadzēja jāt cieši blakus. Brīžam, kad jau zaru un sakņu dēļ vien nācās iet soļos, varēja atsākt sarunas, ko bangu šalkoņa bija pārtraukusi. Krampass, būdams labs sarunu biedrs, stāstīja gan par notikumiem karā un pulkā, gan arī anekdotes par Inštetenu, atklādams dažas viņa rakstura īpatnības; In-štetens savas nopietnības un atturības dēļ nekad ne-

esot labi iederējies nebēdnīgo kara biedru pulkā, tā ka aizvien viņu vairāk cienījuši nekā mīlējuši.

— Tam es ticu, — Efija piekrita, — labi, ka cieņa ir galvenais.

— Savā reizē — jā. Bet ne vienmēr. Un pie tam vēl šad tad par iemeslu bija viņa misticiskā nosliece, jo, pirmkārt, karavīri ne visai atzīst kaut ko tādu, un, otrkārt, mums radās iespaids, varbūt arī nepareizs, ka viņš pats tomēr nav pilnīgi pārliecināts par to, ko grib iegalvot mums.

— Misticiskā nosliece? — Efija jautāja. — Ko jūs, major, domājat ar to? Viņš taču nenotur slepenas sapulces un netēlo pravieti. Pat ne to — no operas*. .. esmu aizmirsusi viņa vārdu.

— Nē, tiktāl viņš neaizgāja. Bet varbūt labāk to nepieminēsim. Es negribu viņam aiz muguras kaut ko runāt, ko varētu nepareizi iztulkot. Pie tam tas ir tādas lietas, par ko var aprunāties it labi viņa. klātbūtnē, lietas, kuras gribot negribot tiek izbazunetas par kaut ko sevišķu, ja paša nav klāt un pats ik_bridi nevar iejaukties un mūs apstrīdēt vai, manis deļ, arī izsmiet.

— Bet tas taču ir nežēlīgi, major. Kā jūs varat man likt mocīties ziņkārē? Vispirms jūs kaut ko pasakāt un tad vairs nekā nestāstāt. Un mistika! Vai tad viņš redz spokus?

— Vai redz spokus? To es tieši nevaru apgalvot. Bet viņam patika stāstīt spoku stāstus. Un, kad viņš redzēja, ka esam satraukti un ka dažs labs pat nobijies, tad pēkšņi atkal izlikās, ka par mūsu lētticību tikai ņirgājas. īsi sakot, reiz gadījās, ka es viņam skaidri un gaiši pateicu: «Ko nu, Inšteten, tas viss ir tikai blēņas. Mani jūs neapmānīsiet. Jūs tikai dzenat jokus ar mums. Patiesībā jūs ticat tikpat maz kā mēs, bet gribat būt interesants un domājat, ka viss neparastais ir labākā rekomendācija, lai tiktu uz augšu. Augstākos posteņos neiecels vis ikdienišķus cilvēkus. Un, tā kā jums kaut kas tāds padomā, tad esat izvēlējies ko īpašu un pie izdevības saucat talkā spokus.»

Efija neteica ne vārda, un beidzot majoram kļuva neērti.

— Jūs klusējat, cienītā kundze.

— Jā.

— Vai drīkstu jautāt — kāpēc? Vai esat sašutusi par mani? Vai jums liekas — tas nav bruņnieciski mazliet patrīt zobus par draugu, kura nav klāt? Bet tad jūs tomēr man nodarāt pāri. To visu es bez kautrēšanās varu pateikt viņa klātbūtnē un turklāt esmu ar mieru atkārtot vārdu pa vārdam to, ko nupat tiku teicis.

— Nešaubos.

Un nu Efija sāka runāt un pastāstīja visu, ko bija savā mājā pieredzējusi, arī to, cik dīvaini Inštetens toreiz bija izturējies.

— Viņš neteica ne «jā», ne «nē», un es nevarēju neko no viņa saprast.

— Tātad nekas nav mainījies, — Krampass pasmējās. — Tāds viņš bija arī toreiz, kad mēs Lionkurā* un vēlāk Bovē** kopā ar viņu dzīvojām karavīru nometnē^ Viņš tur mitinājās vecā bīskapa pilī, starp citu, jūs varbūt interesēs, — tas bija Bovē bīskaps; jauka sagadīšanās — bīskapa vārds bija cocūon^7; tas pats, kurš Orleānas jaunavu sodīja ar sadedzināšanu sārtā. Un nepagāja ne diena, tas ir, ne nakts, kad In-štetens nebūtu piedzīvojis ko neticamu. Protams, vienmēr tikai pa pusei neticamu. Iespējams arī, ka tur nekas nebija. Un pēc tiem pašiem principiem viņš, kā redzu, rīkojas arī tagad.

— Labi, labi. Un nu vienu nopietnu jautājumu, Krampas, uz ko es lūdzu atbildēt nopietni: kā jūs to visu izskaidrojat?

— Jā, mana cienītā kundze ...

— Neizvairieties, major. Tas viss man ļoti svarīgi. Viņš ir jūsu draugs, un es esmu jūsu draudzene. Es gribu zināt, kāda te visam sakarība. Ko viņš īsti domā?

— Jā, mīļā kundze, dievs ieskatās sirdī, bet zemessargu nodaļas majors to nespēj. Kā lai es uzminu šādu psiholoģiska rakstura mīklu? Esmu vienkāršs cilvēks.

— Ak, Krampas, nerunājiet tik muļķīgi. Esmu pārāk jauna un maz pazīstu cilvēkus; bet tad jau man jābūt neiesvētītai meitenei vai pat vēl nekristītam bērnam, lai es uzskatītu jūs par vienkāršu cilvēku. Gluži otrādi — jūs esat bīstams ...

— Vislielākie glaimi, ko jūs varat pateikt cilvēkam, kuram jau četrdesmit gadi un uz vizītkartes norādījums «atvaļināts». Un tātad — ko Inštetens īsti domā ...

Efija pamāja ar galvu.

— Jā, atklāti runājot, jāsaka — viņš domā, ka tāds vīrs kā landrāts barons Inštetens, kas kuru katru dienu var kļūt ministrijas direktors vai kas tamlīdzīgs (jo, ticiet man, viņš kāps augstu), — ka tāds vīrs parastā mājā dzīvot nevar, viņš nevar dzīvot šādā namelī, kāds, lūdzu, piedodiet, īstenībā ir lan-drāta mājoklis. Tad nu viņam jāizlīdzas. Māja, kur

spokojas, vienmēr ir kaut kas neparasts . . . Tas, lūk, pirmkārt.

— Pirmkārt? Mans dievs, vai tad vēl kas?

— Jā.

— Nu tad sakiet, klausos ar vislielāko uzmanību. Bet, ja vien iespējams, neko nelāgu.

— Par to neesmu pavisam drošs. Tas ir kutelīgs jautājums, kundze, gandrīz vai pārdrošs un it īpaši attiecas uz jums.

— Tas padara mani vēl ziņkārīgāku.

— Nu labi. Tātad Inštetenam, cienītā kundze, piemīt ne vien dedzīga vēlēšanās par katru cenu tikt uz augšu, ja vajadzīgs, ņemot pat spoku palīgā, bet arī vēl otra kaislība: viņš, proti, vienmēr grib audzināt, viņš ir dzimis pedagogs, pie kreisajiem sāniem viņam stāv Bazedovs, pie labajiem — Pestalocijs, un īstenībā viņš iederas Šnepfentālē* vai Bunclavā** (un tomēr viņš ir dogmatiskāks par abiem).

— Un vai viņš arī mani grib audzināt? Audzināt ar spoka palīdzību?

— «Audzināt» varbūt nav īstais vārds. Varbūt arī tomēr audzināt, taču aplinkus.

— Es jūs nesaprotu.

— Jauna sieviete paliek jauna sieviete, un lan-drāts paliek landrāts. Viņš bieži braukā apkārt pa iecirkni, un tad māja stāv nepieskatīta un tukša. Bet tāds spoks ir kā ķerubs ar zobenu ...

— Nu esam atkal no meža ārā, — Efija ieteicās. — Un tur ir Utpatela dzirnavas. Mums vēl tikai jātiek garām kapsētai.

Drīz vien viņi jāja pa ieplaku, kas atradās starp kapsētu un iežogoto vietu, un Efija pameta acis uz akmeni un egli, kur bija ķīnieša kaps.

17. nodaļa

Pulkstenis nosita divi, kad abi atgriezās mājup. Krampass atvadījās un jāja tālāk, līdz sasniedza savu dzīvokli blakus tirgus laukumam.

Efija savukārt pārģērbās un atgūlusies mēģināja aizmigt. Taču miegs nenāca, jo sliktā oma aizdzina nogurumu. Ka Inštetenam spoks vajadzīgs, lai apdzīvotu pavisam parastu māju, — to vēl varēja pieļaut, tas bija saskaņā ar viņa vēlēšanos atšķirties no lielā pūļa; bet, ja viņš izmantoja spoku kā audzināšanas līdzekli, — tas bija netīkami un gandrīz vai aizskaroši. Un par «audzināšanas līdzekli» — tas viņai bija skaidrs — vēl nebija ko uztraukties; tas, ko Krampass ar šiem vārdiem bija domājis, nozīmēja daudz, daudz vairāk, proti, tā bija sava veida baiļu izraisīšana aiz aprēķina.

Tā jau bija bezsirdība, gandrīz vai nežēlība. Efijai sakāpa asinis galvā, viņa savilka dūrē mazo roku un sāka kaldināt visādus plānus; te pēkšņi viņa atkal pasmējās. «Ak, es, muļķīte! Kas var apgalvot, ka Krampass runā taisnību! Viņš ir pļāpīgs, viņam patīk paļāt, taču uz viņu nevar paļauties, un viņš ir tikai zaķpastala un galu galā ar Inštetenu nepavisam nav salīdzināms.»

Šajā brīdī pārbrauca Inštetens; šodien viņš bija atgriezies mājup agrāk nekā parasti. Efija pielēca kājās, lai ar vīru apsveicinātos jau priekšnamā, un izturējās sevišķi mīļi, tāpēc ka viņu aizvien vairāk pārņēma vēlēšanās visu vērst par labu. Taču pilnīgi aizmirst to, ko Krampass bija teicis, Efija nespēja, un, kaut arī viņa izturējās maigi un klausījās vīrā ar šķietamu interesi, viņai aizvien vēl skanēja ausīs:

«Tātad spoks aiz aprēķina, spoks, lai turētu mani grožos.»

Taču beidzot viņa to visu aizmirsa un bezrūpīgi klausījās, ko Inštetens stāstīja.

Bija pienācis novembra vidus, un ziemeļrietumu vējš, kas pamazām bija pārgājis vētrā, pusotras dienas brāzās pret moliem ar tādu spēku, ka ūdens līmenis Kesinā cēlās aizvien augstāk un kāpa pāri dambim, ieplūzdams ielās. Bet, kad vētra bija iztrakojusies un pierima, iestājās atkal dažas saulainas vēlīna rudens dienas.

— Kas zina, cik ilgi pieturēsies tāds laiks, — Efija teica Krampasam, un tā nu abi nolēma nākošās dienas rītā vēlreiz doties izjājienā; arī Inštetens, kuram bija brīva diena, posās līdzi. Tika nospriests vispirms atkal aizjāt līdz dambim, tad nokāpt no zirgiem, mazliet pastaigāties pa pludmali un beidzot kāpu aizvējā pabrokastot.

Norunātajā stundā Krampass piejāja pie landrāta mājas; Krūze jau turēja kundzes zirgu aiz pavadas; Efija ātri uzrausās seglos, bet, vēl kāpdama, pateica, ka Inštetens lūdz viņu atvainot, jo esot aizkavējies: viņnakt atkal bijis liels ugunsgrēks Morgnicā — jau trešais pēc kārtas pēdējās trijās nedēļās, tātad uguns pielaista, — un viņam vajadzējis doties turp, lai gan ar lielu nepatiku, jo viņš par šo izjādi, kura laikam gan būšot šoruden pēdējā, patiesi priecājies.

Krampass izteica nožēlu vai nu vienīgi tāpēc, lai kaut ko teiktu, vai ari patiesu, jo tikpat nevērīgs, kāds viņš bija bruņnieciska rakstura mīlas dēkās, tikpat labs viņš spēja būt kā draugs. Protams, arī šai ziņā uz viņu nevarēja daudz paļauties. Kādam draugam palīdzēt un pēc brīža šo pašu draugu pievilt —

tas it viegli iekļāvās viņa jēdzienā par godu. Kā vienu, tā otru viņš darīja ar neticamu labsirdību.

Viņi kā arvien jāja cauri plantācijai. Rollo atkal skrēja pa priekšu, viņam sekoja Krampass un Efija, un beidzot Krūze. Knuts šoreiz nebija līdzi.

— Kur jūs atstājāt Knutu?

— Viņš saslimis ar cūciņu.

— Dīvaini, — Efija pasmaidīja. — Patiesībā viņš pēc tāda aizvien izskatās.

— Taisnība. Bet jums vajadzētu viņu redzēt tagad! Vai labāk tomēr ne. Cūciņa pielīp no paskatīšanās vien.

— Tam es neticu.

— Jaunas sievietes daudz kam netic.

— Viņas turpretī tic daudz kam tādam, kam labāk nebūtu ticējušas.

—■ Vai tas zīmējas uz mani?

— Nē.

— Žēl.

— Kādā tonī jūs šo «žel» sakāt. Man patiesi, major, liekas — jūs uzskatāt it kā pašu par sevi saprotamu, ka es jums varētu atklāt mīlestību.

— Tas būtu par daudz cerēts. Bet es gribētu zināt, kurš gan to nevēlētos dzirdēt. Domas un vēlēšanās ir brīvas no muitas.

— Tas vēl ir jautājums. Un bez tam starp domām un vēlēšanos ir atšķirība. Domas parasti ir kaut kas vēl apslēpts, bet vēlēšanās jau tikpat kā mēles galā.

— Tikai ne šādu salīdzinājumu.

— Ak, Krampas, jūs esat... jūs esat...

— Nerrs.

— Nē. Arī šai ziņā jūs atkal pārspīlējat. Jūs esat kas cits. Hoenkremmenā visi, arī es pati mēdzu teikt:

neviens nav iedomīgāks par astoņpadsmit gadus vecu huzāru leitnantu ...

— Un tagad?

— Un tagad es apgalvoju — visiedomīgākais ir četrdesmit divus gadus vecs zemessargu daļas majors.

— ... pie kam divi gadi, ko jūs man visžēlīgi dāvājat, vērš visu atkal par labu, — skūpstu rociņu.

— Jā — skūpstu rociņu. Tie ir īstie vārdi, tie jums piederas. Pēc Vīnes modes. Un ar vīniešiem es iepazinos pirms četriem gadiem Karlsbādē, kur tie man, četrpadsmit gadu skuķim, parādīja uzmanību. Ko tik es visu tur nedzirdēju!

— Protams, ne jau vairāk, kā pienācās.

— Un, ja arī tā būtu, tad šie glaimi attiecībā uz mani bija puslīdz nedelikāti... Bet paskatieties tur uz bojām — kā tās peld un lēkā. Mazie sarkanie karodziņi sarāvušies. Kad es šovasar pāris reižu sadūšojos aiziet līdz pludmalei, vienmēr redzēju sarkanos karodziņus un domāju: tur atrodas Vineta*, tur tai vajag atrasties, tās ir torņu smailes ...

— Tāpēc ka jūs zināt Heines dzejoli.

— Kuru?

— Nu, to par Vinetu.

— Nē, to es nezinu; es vispār zinu tikai nedaudzus. Diemžēl.

— Jums taču ir Gīzhīblers un žurnālistu pulciņš! Turklāt Heines dzejolis nosaukts citādi, man šķiet, «Jūras spoks» vai tamlīdzīgi. Bet dzejnieks te domājis Vinetu. Un viņš pats — piedodiet, ka es jums tūlīt pastāstīšu saturu, — tātad dzejnieks pats, kad kuģis dodas šai vietai garām, guļ uz klāja, skatās dzelmē un redz tur šauras viduslaiku ieliņas un sievietes ar aubēm galvā; tās tipina sīkiem solīšiem, visām rokā dziesmu grāmatas — tās dodas uz baznīcu, skan zvani. To dzirdot, dzejnieku pārņem vēlēšanās ieiet līdzi baznīcā, kaut arī vienīgi aubīšu dēļ, un aiz ilgām viņš skaļi iesaucas un grib mesties lejā. Bet tai mirklī kapteinis viņu sagrābj aiz kājas un uzkliedz:

«Doktor, vai jūs esat traks, vai?»

— Cik tas ir brīnum jauki! To es gribētu izlasīt. Vai garš?

— Nē, īstenībā īss, mazliet garāks par «Tev ir dimanti un pērles» vai «Tavi maigie liljas pirksti»* ... — Un viņš viegli pieskārās Efijas rokai. — Vienalga, garš vai īss, bet kāds aizraujošs tēlojums, kāda uzskatāmība! Heine ir mans mīļākais dzejnieks, un es zinu viņa dzejoļus no galvas, lai gan parasti, kaut arī pats reizēm šai ziņā grēkoju, es diez ko necienu dzejošanu. Bet ar Heini ir citādi: viss viņam ir no dzīves, un sevišķi viņš izprot mīlestību, kas taču dzīvē ir galvenais. Bez tam viņš nav vienpusīgs...

— Kā jūs to domājat?

— Es domāju — viņa dzejoļi nav tikai par mīlestību ...

— Nu, ja arī viņam piemistu šāda vienpusība, tas galu galā vēl nebūtu pats ļaunākais. Par ko tad viņš vēl raksta?

— Viņš ļoti ciena arī romantiku, kas viņam aiz mīlas tūlīt otrā vietā un, pēc dažu domām, tas pats vien ir. Bet es tam neticu. Tāpēc ka viņa vēlākajos dzejoļos, kurus citi un patiesībā arī viņš pats sauca par romantiskiem, ļaudis bez mitas tiek nonāvēti, protams, daudzkārt mīlestības vārdā. Taču ir arī citi nopietnāki motīvi, pie kuriem es pirmkārt pieskaitu politiku, kas, manuprāt, gandrīz vienmēr ir nopietna lieta. Tā, piemēram, kādā no šīm romancēm Kārlis

Stjuarts nes savu galvu padusē*, un vēl fatālāks ir stāsts par Viclīpuclī** ...

— Par ko?

— Par Viclīpuclī. Viclīpuclī, ziniet, ir meksikāņu dievība, un, kad meksikāņi bija saņēmuši gūstā divdesmit vai trīsdesmit spāņus, tos divdesmit vai trīsdesmit nācās upurēt Viclīpuclī. Tādas bija šīs zemes paražas, kults — un tas viss notika vienā mirklī — vēders uzšķērsts, sirds izrauta ...

— Tā jūs, Krampas, nedrīkstat turpināt. Tas ir reizē nepieklājīgi un pretīgi. Un to visu tieši tagad, kad gribam brokastot.

— Mani tas neiespaido, mana apetīte ir atkarīga vienīgi no ēdienu kartes.

Tā sarunādamies, viņi, kā jau nolemts, bija aizstaigājuši no pludmales līdz kādam solam, kurš atradās pa pusei kāpu aizsegā un pie kura bija pavisam vienkāršs galds — divi stabi un pāri tiem pārlikts dēlis. Krūze bija atjājis pirms viņiem un galdu uzklājis; uz tā bija tējas maizītes un auksta cepeša šķēlītes, arī sarkanvīna pudele un tai blakus divas glītas, mazas, graciozas glāzītes ar zelta maliņu, kādas var nopirkt kūrvietās vai saņemt par piemiņu stikla rūpnīcās.

Tā nu viņi nokāpa no zirgiem. Apsējis sava zirga pavadu ap kroplīgu priedi, Krūze vadāja Krampasa un Efijas zirgus, kamēr tie abi sēdās pie apklātā galda; pa šauru ieplaku starp kāpām pavērās skats uz piekrasti un molu.

Pār jūru, kura kopš vētrainajām dienām vēl aizvien nebija pavisam pierimusi, spīdēja blāva novembra saule, gandrīz tāda pati kā ziemā, un bangas piekrastē sitās augstu. Šad tad kāda vēja brāzma atdzina putainos viļņus līdz viņu solam. Kāpu niedres un gaišdzeltenās salmenes, kas auga visapkārt, krasi atšķīrās no smiltīm, lai gan krāsas toņa ziņā bija mazliet līdzīgas. Efija uzņēmās mājasmātes lomu.

— Piedodiet, major, man jāpasniedz jums maizītes uz kurvja vāciņa ...

— Kurvja vāciņš jau nav kurvītis ...

— ... to Krūze izdomājis. Un tu arī esi klāt, Rollo. Bet ēdamais tev nav paredzēts. Ko iesāksim ar Rollo?

— Manuprāt, atdosim viņam visu; es to darīšu aiz pateicības vien. Jo saprotiet, dārgā Efij ...

Efija paraudzījās uz viņu.

— ... Saprotiet, cienītā kundze, Rollo ieraugot, es atkal atcerējos, ko vēl gribēju pastāstīt par Viclīpuclī vai sakarā ar to — tikai vēl ko pikantāku, jo tas ir par mīlestību. Vai esat kādreiz dzirdējusi par Nežēlīgo Pedro*?

— Mazliet.

— Kaut kas līdzīgs Karalim Zilbārdim.

— Jauki. Kaut ko tādu labprāt paklausos, es vēl atceros, mana draudzene Hulda Nīmeijere, kuru vārda pēc pazīstat, aizvien apgalvoja — viņa nekā nezinot no vēstures, vienīgi stāstu par Henrija Astotā**, šī angļu Zilbārža — ja vien šī iesauka viņam piederas, — sešām sievām. Un patiesi, par šīm sešām viņa zināja stāstīt no galvas. Un jums būtu vajadzējis dzirdēt, kā viņa stāstīja, it īpaši par māti Elizabeti, — stāstīja tik briesmīgi samulsusi, it kā nu būtu pienākusi viņas kārta ... Bet tagad, lūdzu, stāstiet par donu Pedro.

— Tātad dona Pedro galmā dzīvoja skaistais tumšmatis — spāņu bruņinieks, kurš vienmēr uz krūtīm nēsāja Kalatravas krustu, kas vērtības ziņā nozīmē gandrīz tikpat daudz kā «Melnais ērglis» un «Poui le merite»*** kopā. Bez šī krusta nekādi nevar, tas

viņiem jānēsa vienmēr, un šis Kalatravas krusta bruņinieks, ko karaliene, protams, slepeni mīlēja .. .

— Kāpēc «protams»?

— Tāpēc, ka esam Spānijā.

— Ak tā.

— Un šim Kalatravas krusta bruņiniekam, ziniet, bija brīnišķīgs suns, ņūfaundlendietis, lai gan tādas zemes toreiz vēl nepazina, jo tas bija tieši simt gadu pirms Amerikas atklāšanas. Jā, brīnišķīgs suns, teiksim, tāds kā Rollo . ..

Rollo, izdzirdis pieminam savu vārdu, ierējās un paluncināja asti.

— Tā tas turpinājās ilgāku laiku. Taču slepenās mīlas dēļ, kura droši vien vis nepalika gluži slepena, karalis beidzot zaudēja pacietību, un, tā kā viņš vispār skaisto Kalatravas krusta bruņinieku diez kā nevarēja ciest — jo karalis bija ne vien nežēlīgs, bet arī īsts skauģkukulis, — ja šis vārds karalim un vēl jo vairāk manai laipnajai sarunu biedrei Efijas kundzei neliktos īsti piedienīgs, tad vismaz teiksim, skauģis, — tad viņš nolēma pavēlēt slepenās mīlas bruņinieku slepeni nonāvēt.

— To es viņam nevaru ņemt ļaunā.

— Nezinu, kundze. Klausieties tālāk. Kaut ko jau nācās darīt, bet tas bija par daudz. Manuprāt, karalis zaudēja mēra sajūtu. Viņš, protams, izlikās, ka sarīko svētkus par godu bruņinieka varoņdarbiem karā; tika klāti gari, gari galdi, un pie šiem galdiem sēdēja visi valsts augstmaņi, bet pašā galda vidū karalis; viņam pretī bija atstāta brīva vieta tam, kuram par godu svētki bija sarīkoti, — Kalatravas krusta bruņiniekam. Kad jau krietnu brīdi visi bija gaidījuši un bruņinieks vēl aizvien nerādījās, nolēma sākt dzīres

bez viņa — un tā nu pie galda tieši pretī karalim palika brīva vieta.

— Un tālāk?

— Un tālāk, cienītā kundze, tiklīdz karalis grib piecelties un liekulīgi izteikt nožēlu, ka «mīļais viesis» vēl vienmēr nav ieradies, tā ārā uz kāpnēm atskan izbiedēto kalpotāju kliedziens, un, iekams viņi spēj attapties, kas noticis, kāds drāžas garām lielajam galdam, uzlec uz krēsla un noliek tukšajā vietā uz galda nocirstu galvu, un pāri šai galvai pretī sēdētājā, karalī, cieši raugās Rollo. Rollo bija pavadījis savu kungu viņa pēdējā gājienā, un tajā mirklī, kad krita cirvis, uzticīgais dzīvnieks bija saķēris krītošo galvu, un tur nu viņš atradās, mūsu draugs Rollo, pie garā svētku galda un apsūdzēja karalisko slepkavu.

Efija brīdi neteica ne vārda. Beidzot viņa ierunājās:

— Savā ziņā tas ir ļoti jauki, un tāpēc, ka tas ir jauki, es jums piedošu, Krampas. Tomēr būs labāk un arī patīkamāk, ja pastāstīsiet ko citu. Arī no Heines darbiem. Heine taču nav dzejojis tikai par Viclīpuclī un donu Pedro, un jūsu Rollo — manējais neko tādu nebūtu darījis. Nāc šurp, Rollo! Nabaga sunīt, es uz tevi vairs nevaru paskatīties, nedomājot par bruņinieku, kuru slepeni mīlējusi karaliene ... Lūdzu, pasauciet Krūzi, lai viņš saliek visu somā, un atceļā jums jāpastāsta kaut kas cits, pavisam cits.

Krūzē atnāca. Bet, kad viņš grasījās ņemt glāzes, Krampass teica:

— To vienu glāzīti — to tur — atstājiet. To es pats paņemšu.

— Kā pavēlat, majora kungs.

Elija, to dzirdot, papurināja galvu. Tad viņa iesmējās.

— Krampas, kas jums gan ienācis prātā? Krūze ir pietiekami stulbs, lai par šiem vārdiem nepadomātu, un, ja ari viņš padomātu, tad laimīgā kārtā neko nesaprastu. Bet tas tomēr jums nedod tiesības šo glāzīti... šo trīsdesmit feniņu glāzīti no stikla fabrikas «Jozefīne» ...

— Tas, ka tik zobgalīgi minat cenu, liek man vēl vairāk sajust glāzītes vērtību.

— Jūs esat nelabojams. Jums piemīt daudz humora, turklāt tas ir tik savdabīgs. Ja es jūs pareizi saprotu, tad jums ir padomā — man nāk smiekli, un es gandrīz vai kautrējos to teikt, — jums ir padomā priekšlaicīgi nospēlēt Tūļas karali*.

Tikko jaušamā nebēdnībā viņš pamāja ar galvu.

— Nu ko tad, vienalga, spēlējiet ar. Katram savs trakums. Jūs jau zināt, kāds. Man tomēr jāsaka — loma, kuru jūs man liekat uzņemties, nav visai glaimojoša. Es negribu būt atskaņu vārds jūsu Tūļas karalim^8. Varat paturēt glāzīti, bet, lūdzu, neizdariet tādus secinājumus, kuri mani kompromitētu. Es visu izstāstīšu Inštetenam.

— To gan nedariet, cienītā kundze.

— Kāpēc ne?

— Inštetens nav tas cilvēks, kas šādas lietas saprastu tā, kā tās vajadzētu saprast.

īsu mirkli viņa to vērīgi uzlūkoja. Bet tad samulsusi nodūra acis.

18. nodaļa

Efija bija nemierā ar sevi un priecājās, ka tagad, bez šaubām, uz visu ziemu tiks pārtrauktas kopīgās izjādes. Pārdomājot visu, kas šajās dienās un nedēļās runāts, spriests un pieminēts, viņa neko tieši pārmest sev nevarēja. Krampass bija gudrs cilvēks, dzīvē daudz pieredzējis, ar humora izjūtu, nepiespiestām manierēm, labā nozīmē nepiespiestām, un būtu bijis maziski un nožēlojami, ja Efija pret viņu izturētos klīrīgi un ik brīdi ievērotu stingrās uzvedības normas. Nē, viņa nevarēja sev pārmest, ka piemērojusies viņa tonim, un tomēr viņa klusībā sajuta, ka pārciestas briesmas, un apsveica sevi cerībā, ka viss jau garām. Jo par biežāku redzēšanos en famille^1 laikam gan nevarēja ne domāt, tas bija tikpat kā neiespējams Krampasa mājas apstākļu dēļ, un sastapšanās kaimiņu muižnieku ģimenēs, kādas ziemā, bez šaubām, bija sagaidāmas, varēja notikt tikai atsevišķos gadījumos un būt ļoti īslaicīgas. Efija to visu apsvēra ar aizvien lielāku gandarījumu un beigu beigās nāca pie atziņas, ka atteikšanās no tā, ko viņai bija sniegusi sastapšanās ar Krampasu, nebija sevišķi grūta. Turklāt Inštetens viņai pavēstīja, ka vizītes Varcinā viņam šogad nav paredzētas: grāfs pāriešot uz dzīvi Frīdrihsrūē^9, kur viņam patīkot labāk; no vienas puses, viņš, Inštetens, to nožēlojot, bet, no otras, tas viņam esot pa prātam — jo nu viņš varēšot pilnīgi nodoties mājas dzīvei, un, ja Efijai nebūšot iebildumu, viņi vēlreiz došoties ceļojumā uz Itāliju, ieskatoties viņa piezīmēs. Tāds īss atkārtojums īstenībā nākšot par svētību, visu, kas aplūkots pavirši un

par ko tik tikko radies kāds priekšstats, varēšot pilnībā izprast un apgūt, vienīgi pateicoties šādām papildu studijām.

Viņš ņēmās sīki izklāstīt savu nodomu un piemetināja, ka esot lūdzis piedalīties arī Gīzhībleru, kas pazīstot visu «itāliešu zābaku» līdz pat Palermo. Efija daudz labāk būtu vēlējusies pavisam parastu vakaru, kur varētu patērzēt, nevis pārrunas par «šo zābaku» (pat ar fotouzņēmumu skatīšanos); viņa piekrita vīram ne visai labprāt, taču Inštetens, sajūsmināts par savām iecerēm, neko nemanīja un turpināja:

— Protams, piedalīsies ne tikai Gīzhīblers, arī Rosvītai un Annijai jābūt klāt, un, kad es iztēlojos, ka mēs brauksim pa Canal grande* un dzirdēsim tālumā dziedam gondoljērus, bet turpat pāris soļu no mums Rosvīta, noliekusies pār Anniju, dziedās dziesmu par «Halberštates cālēnu» vai ko tamlīdzīgu un tu sēdēsi turpat blakus un adīsi man biezu cepuri, tad tie būs brīnum jauki ziemas vakari. Ko tu par to saki, Efij?

Par šādiem ziemas vakariem ne tikai prātoja, tādus patiešām arī pieredzēja, un ļoti iespējams, tie būtu turpinājušies nedēļām ilgi, ja vien krietnais Gīzhīblers, par spīti lielajai nepatikai, ko pats izjuta pret divkosību, tomēr nebūtu bijis spiests kalpot diviem kungiem. Viens no tiem bija Inštetens, otrs — Kram-pass, un, ja viņš Inštetena ielūgumu uz itāliešu vakariem pieņēma ar vispatiesāko prieku jau Efij as dēļ vien, tad prieks, ar kādu viņš paklausīja Krampasam, bija vēl jo lielāks. Pēc Krampasa ieceres, proti, vajadzēja jau pirms Ziemas svētkiem uzvest «Neapdomīgo soli»**, un pirms trešā itāliešu vakara Gīzhīblers izmantoja izdevību parunāt ar Efiju, kurai bija paredzēta Ellas loma.

Efija jutās kā elektrizēta; ko gan vairs nozīmēja

Paduja un Vinčenca! Efiju nesaistīja viss sen zināmais, viņa ilgojās pēc kaut kā jauna, pēc pārmaiņas. Taču kāda balss it kā brīdināja: «Piesargies!» — un tā nu viņa, lai gan priecīgi satraukta, vaicāja:

— Vai to izplānojis majors?

— Jā. Ziniet, cienītā kundze, majors vienbalsīgi ievēlēts rīcības komitejā. Beidzot varam cerēt, ka patīkami pavadīsim ziemu Ressource. Tam viņš ir kā radīts.

— Un vai pats arī spēlēs?

— Nē, viņš nepiekrita. Manuprāt, žēl gan. Jo viņš spēj iejusties katrā lomā un būtu lielisks Artūrs Šmetvics. Viņš uzņēmās tikai režiju.

— Jo sliktāk.

— Jo sliktāk? — Gīzhīblers atkārtoja.

— O, nevajag to ņemt tik nopietni: tā tikai tāda tukša runāšana, kas drīzāk jau nozīmē pretējo. Protams, majoram piemīt kaut kas valdonīgs, viņam patīk visu izrīkot. Un tad būs jāspēlē tā, kā viņš vēlas, nevis tā, kā katrs pats gribētu.

Viņa runāja un runāja un aizvien vairāk sapinas pretrunās.

«Neapdomīgo soli» patiešām arī nolēma uzvest, un, tā kā laika bija atlicis vēl tikai pāris nedēļu (jo pēdējā nedēļā pirms Ziemas svētkiem neko vairs nepagūs), visi pūlējās kā vien varēdami, un veicās tiešām lieliski; aktieri guva lielu piekrišanu, it sevišķi Efija. Krampass, protams, noņēmās tikai ar režiju un, lai gan pret citiem mēģinājumos izturējās ļoti stingri, Efij as spēlē iejaucās gaužām reti. Vai nu Gīzhīblers bija majoram pastāstījis par savu sarunu ar Efiju, vai arī Krampass pats bija pamanījis, ka Efija cenšas no

viņa turēties tālāk. Un viņš bija gudrs un pietiekami pazina sievietes, lai netraucētu dabisko notikumu gaitu, ko pēc savas pieredzes pārāk labi zināja.

Vakarā pēc teātra izrādes Ressource zālē visi šķirās vēlu, bija jau pāri pusnaktij, kad Inštetens un Efija atgriezās mājās. Johanna vēl nebija devusies pie miera un sagaidīja abus; Inštetens, ļoti lepns uz savu jauno sievu, stāstīja Johannai, cik daiļa izskatījusies Efija un cik labi nospēlējusi savu lomu. Žēl gan, ka viņš par to neesot agrāk padomājis, — viņa un Kristele, tāpat vecā Krūzes sieva, šis nelaimes putns, būtu it labi varējušas noskatīties izrādi no mūziķu galerijas; daudzi tur esot bijuši. Johanna aizgāja, un Efija nogurusi atlaidās gultā. Bet Inštetens vēl gribēja parunāties, piestūma krēslu pie sievas gultas un apsēdās; saņēmis viņas roku savējā, viņš sirsnīgi lūkojās Efijā.

— Jā, Efij, tas bija jauks vakars. Es priecājos par skaisto izrādi. Un padomā tik — lugas autors ir tiesas kameras padomnieks, — gandrīz vai neticamiUn turklāt no Kēnigsbergas. Bet visvairāk es priecājos par savu mazo valdzinošo Efiju, kas visiem sagrozījusi galvu.

— Ak, Gērt, nerunā tādus niekus. Es jau tā esmu pietiekami iedomīga.

— Pietiekami iedomīga — tas tiesa. Taču ne tuvu tik iedomīga kā citi. Un tas ir tavs septītais tikums ...

— Septiņi tikumi ir visiem.

— ... Es pārteicos; tu vari šo skaitu attiecībā uz sevi pavairot.

— Cik tu esi galants, Gērt. Ja es tevi nepazītu, varētu vai izbīties. Varbūt patiesi aiz tā kas slēpjas?

— Tev nav tīra sirdsapziņa? Vai varbūt pati esi klausījusies aiz durvīm?

— Ai, Gērt, es nudien baidos. — Un viņa paslējās gultā sēdus un cieši viņu uzlūkoja. — Vai pazvanīt, lai Johanna atnes tēju? Tu taču tik labprāt dzer tēju pirms gulētiešanas.

Inštetens noskūpstīja sievai roku.

— Nē, Efij. Pēc pusnakts pat karalis nevar pieprasīt tēju, un tu zini, ka nevēlos ļaudis nodarbināt vai- v

rāk, nekā nepieciešams. Nē, es neko citu nevēlos kā vienīgi lūkoties uz tevi un priecāties, ka tu man esi.

Tā dažkārt izjūtu vēl dziļāk, kāds dārgums ir manās rokās. Un kaut vai tu būtu tāda kā nelaimīgā Kram-pasa kundze! Viņa gan ir nejauka, ne pret vienu neizturas laipni, un tevi viņa gribētu iznīdēt no pasaules.

— Ak, Gērt, ko tu tikai neiedomājies. Nabaga sieviete! Es gan neko nemanīju.

— Tev nav acu pierē, lai ko tādu saskatītu. Bet tā bija, kā es tev saku, un nabaga Krampass tāpēc jutās galīgi samulsis un visu laiku izvairījās no tevis, tik tikko tevi uzlūkoja. Pavisam neizprotami, jo pirmkārt viņš vispār ir dāmu draugs un pret tādām kā tu viņam sevišķa kaislība. Varu saderēt, ka neviens to nezina labāk par manu mazo sieviņu. Kad es iedomājos, piedod, kāda tarkšķēšana gan par šo, gan par to gāja vaļā, kad viņš rītos ienāca verandā vai kad mēs jājām gar piekrasti vai devāmies pa molu pastaigā. Tā ir, kā es saku, tā ir, tikai šodien viņš neuzdrošinājās, jo baidījās no sievas. Un es viņam to neņemu ļaunā. Majoriene ir apmēram tāda pati kā Krūzes sieva, un, ja man būtu viena no abām jāizvēlas, es nezinātu, kuru.

— Es gan zinātu; tomēr starp abām ir atšķirība. Nabaga majoriene ir nelaimīga, bet Krūze ir baismīga.

— Un tu tomēr esi vairāk par nelaimīgo?

— Noteikti.

— Nu, vai zini, tā ir gaumes lieta. Var redzēt, ka tu vēl neesi bijusi nelaimīga. Starp citu, Krampasam ir talants apvest ap stūri šo nabaga sievieti. Viņš vienmēr atrod ieganstu, kāpēc atstāt sievu mājās.

— Bet šodien viņa taču bija tur.

— Šodien jā. Jo citādi nevarēja. Es ar Krampasu sarunāju braukt pie virsmežziņa Ringa — tur būs viņš, Gīzhīblers un mācītājs — trešajos svētkos, un tad tu pati redzēsi, ar kādu veiklību viņš pierādīs, ka sievai vajadzējis palikt mājās.

— Vai tur būs tikai vīrieši?

— Ai, nē. Tad es arī būtu atteicies. Tu brauksi man līdz, tur būs vēl divas trīs dāmas, neskaitot tās — no muižām.

— Bet tas taču ir nejauki no viņa, es domāju, no Krampasa puses, un par kaut ko tādu vienmēr cilvēks tiek sodīts.

— Jā, dažreiz gadās. Taču, manuprāt, mūsu draugs pieder pie tiem, kuriem maza bēda, kas notiks vēlāk.

— Vai tu uzskati viņu par sliktu cilvēku?

— Nē, par sliktu ne. Drīzāk gan otrādi, viņam noteikti ir arī savas labās īpašības. Bet viņš ir pa daļai polis, uz viņu nekādā ziņā nevar droši paļauties un vismazāk attiecībā uz sievietēm. Viņš ir azartists. Viņš ir mūžīgs azartists dzīvē, nevis pie spēļu galda; viņam jāraugās uz pirkstiem.

— Tomēr labi, ka tu man to pasaki. Būšu piesardzīga, tiekoties ar viņu.

— Esi gan. Bet ne jau par daudz; tad nelīdzēs. Ne-

piespiesti izturēties — tā aizvien ir labāk, bet pats labākais, protams, ir stingrs raksturs un noteiktība, un — ja es drīkstētu teikt tādu jauku vārdu — skaidra dvēsele.

Efija palūkojās viņā ar izbrīnu. Tad piebilda:

— Jā, bez šaubām. Bet nerunā vairs par to, turklāt par tik netīkamām lietām, kas mani nekādā gadījumā nevar iepriecināt. Zini ko, man liekas, augšā dejo. Dīvaini, ka atkal to dzirdu. Senāk domāju — tu to saki tikai pa jokam.

— Ko lai tev atbildu, Efij. Bet šā vai tā, vajag būt prātīgai un drosmīgai.

Efija pamāja ar galvu, un pēkšņi viņai ienāca prātā, ka Krampass bija nosaucis viņas vīru par «audzinātāju».

Ziemas svētku vakars pienāca un pagāja tapat ka pērnajā gadā; no Hoenkremmenas atsūtīja vēstules un dāvanas, Gīzhīblers atkal ieradās ar apsveikuma pantu, un brālēns Brīsts atsūtīja pastkarti: sniegotu lauku ainavu ar telegrāfa stabiem; uz vadiem sarāvies sēdēja putniņš. Annijai dedzināja eglīti, un bērns stiepa rociņas pēc tās. Inštetens bija jautrs, apmierināts un, kā likās, priecīgs par savu ģimenes laimi un daudz noņēmās ar mazo. Rosvīta brīnījās, redzot viņu tik sirsnīgu un turklāt labā omā. Arī Efija daudz runāja un smējās, bet ne no sirds. Viņa jutās nomākta, tikai nezināja, kas šai ziņā vainojams — In-štetens vai viņa pati. No Krampasa nebija apsveikuma Ziemas svētkos; īstenībā tas viņai bija pa prātam — un tomēr ne gluži; uzmanības parādīšana_1 no viņa puses modināja Efijā bailes, bet, ja viņš izturējās vienaldzīgi, — viņa bija sliktā garastāvoklī; pati atzina, ka viņas dzīvē viss vēl nav tā, kā vajadzētu.

— Tu esi tik satraukta, — Inštetens pēc brīža ierunājās.

— Jā. Visi pret mani izturas tik labi, par visiem labāk tu pats; tas mani nomāc, jo jūtu, ka neesmu to pelnījusi.

— Tāpēc nedrīkst sevi mocīt, Efij. Galu galā tā taču ir; ko esi pelnījis, to saņem.

Efija vērīgi klausījās, un, tā kā pašai nebija tīra sirdsapziņa, viņai ienāca prātā, vai vīrs šo divdomīgo frāzi nav teicis ar nodomu.

Pašā pievakarē ieradās mācītājs Lindekvists, lai apsveiktu svētkos un sīkāk apvaicātos par izbraukumu uz Uvaglas virsmežniecību; protams, esot paredzēts braukt ar kamanām. Krampass viņam piesolījis vietu savās kamanās, bet ne majors, ne viņa sulainis nezinot ceļu, un tādēļ varbūt labāk esot braukt kopā, turklāt landrāta pajūgam — pirmajam; Krampasa un tāpat, protams, arī Gīzhīblera pajūgs lai sekojot viņam. Jo Mirambo — neizprotami, kāpēc gan mūsu draugs Alonso, kas citkārt esot tik piesardzīgs, tā uzticoties viņam, — laikam vēl sliktāk zinot ceļu nekā vasaras raibumiem nosētais treptoviešu ulāns. Inštetens, kuru šie mazie sarežģījumi tikai uzjautrināja, pilnīgi piekrita Lindekvista priekšlikumam un apsolījās, ka tieši pulksten divos došoties uz tirgus laukumu un bez vārda runas uzņemšoties ceļveža lomu.

Pēc šādas vienošanās tad nu sāka posties ceļam, un, kad Inštetens tieši pulksten divos šķērsoja tirgus laukumu, Krampass, pamājis Efij ai sveicienu, tūlīt sekoja viņa pajūgam. Mācītājs sēdēja blakus Kram-pasam. Gīzhīblera kamanās sēdēja pats aptiekārs un ārsts Hannemanis; Gīzhīblers bija ģērbies elegantā kažokādas jakā ar caunādas atlokiem, ārsts — lāčādas kažokā, kurš, šķiet, bija nokalpojis viņam vismaz trīsdesmit gadu. Hannemanis taču jaunībā bija strādājis uz kāda grenlandiešu kuģa par ķirurgu. Mirambo, mazliet uztraukts, sēdēja kamanu priekšpusē, jo, kā Lindekvists bija apgalvojis, neprata vadīt pajūgu.

Drīz vien viņi bija garām Utpatela dzirnavām.

Starp Kesinu un Uvaglu (kur, kā teika stāsta, bijis vendu templis*) stiepās apmēram tūkstoš soļu plata, bet pusotras jūdzes gara meža josla, no kuras pa labi atradās jūra, bet pa kreisi, cik tālu vien skatiens sniedza, — plaši, visai auglīgi un labi kopti lauki. Cauri šai meža joslai nu traucās trīs kamanas, bet pa mazam gabaliņam sekoja pāris vecu kariešu, kurās droši vien uz virsmežniecību brauca citi lūgtie viesi. Pēc vecmodīgajiem augstajiem riteņiem varēja pazīt, ka viena no tām ir papenhāgeniešu kariete. Gīldenklējs tika uzskatīts par labāko runātāju visā novadā (par labāku nekā Borke un pat vēl labāku nekā Grāzenabs), bez viņa viesības nemaz nebija iedomājamas.

Brauca ātri — arī kungu kučieri centās, cik spēja, negribēja nevienu laist garām, — tā ka jau ap pulksten trim viņi piestāja pie virsmežniecības. Pats Rings, stalts vīrs ar militāru stāju, ap gadiem piecdesmit pieciem, kurš Vrangeļa un Boņina vadībā bija piedalījies pirmajā karagājienā uz Šlēzvigu un par Daneverkas ieņemšanu apbalvots, stāvēja durvīs un saņēma viesus, kas, novilkuši virsdrēbes un apsveicinājušies ar mājasmāti, tūlīt sēdās pie garā kafijas galda, uz kura bija prasmīgi sakārtota kūku piramīda.

Virsmežziņa sieva, pēc dabas bailīga vai vismaz ļoti bikla sieviete, tāda pati bija arī mājasmātes lomā, un tas, kā redzams, kaitināja pārlieku iedomīgo virsmežzini, kam patika drosme un iznesība. Par laimi, viņš savu sapīkumu apslēpa, un tas, kā trūka viņa sievai, toties jo vairāk piemita abām meitām, visai glītajām trīspadsmit un četrpadsmit gadu vecajām pusaudzēm, kas bija pilnīgi atsitušās tēvā, it īpaši Kora, vecākā no abām; viņa tūlīt sāka koķetēt ar Inštetenu un Krampasu, kuri nekavējās izrādīt atsaucību. Efiju tas kaitināja, taču tūlīt pat viņa nokaunējās, ka skaitusies. Viņa teica blakus sēdošajai Zidonijai Grāze-nabai:

— Dīvaini, arī es tāda esmu kādreiz bijusi, tolaik, kad man bija četrpadsmit.

Efija domāja, ka Zidonija to apstrīdēs vai vismaz ko iebildīs. Bet Zidonija tikai noteica:

— To es varu iedomāties.

— Un kā tēvs viņu izlaidis, — Efija turpināja, mazliet samulsusi, un tikai tāpēc, lai ko teiktu.

Zidonija piekrītoši pamāja ar galvu.

— Patiešām. Nekādas audzināšanas. Tā ir mūsu laikmeta iezīme.

Efija apklusa.

Kafija drīz bija padzerta, un visi piecēlās no galda, lai kādu laiciņu vēl pastaigātos pa tuvējo mežu; vispirms viņi devās uz iežogojumu, kur mitinājās meža zvēri. Kora atvēra treliņu vārtiņus; tikko viņa tur bija iegājusi, tūlīt pretī steidzās stirnas. Tiesa gan — tas bija jauks skats, gluži kā pasakā. Bet jaunās meitenes iedomība — jo viņa apzinājās, kādu iespaidu atstāj uz pārējiem, — neļāva gūt neviltotu prieku, vismaz Efijai ne. «Nē,» viņa domāja, «tāda tomēr es neesmu bijusi. Varbūt arī man trūka audzināšanas, kā

šī nejaukā Zidonija nupat aizrādīja, varbūt arī vēl kā cita. Pret mani tēva mājās izturējās pārāk labi, mani par daudz mīlēja. Tomēr varu teikt, ka nekad neesmu bijusi klīrīga. Tāda vienmēr bija Hulda. Tāpēc arī viņa man nepatika, kad mēs atkal šovasar tikāmies.»

Atceļā uz virsmežniecību sāka snigt. Krampass piebiedrojās Efijai un izteica nožēlu, ka viņam vēl nav bijusi iespēja sasveicināties. Un tūlīt viņš piemetināja, norādīdams uz lielajām krītošajām sniegpārslām:

— Ja tā vēl ilgi snigs, mēs iesnigsim.

— Tas nebūtu pats ļaunākais. Ar iesnigšanu man jau kopš senām dienām saistās jauks priekšstats — priekšstats par patvērumu un aizstāvību.

— Tas man ir kas jauns, cienītā kundze.

— Jā, — Efija turpināja un pūlējās smaidīt, — tas saistās ar savdabīgiem priekšstatiem, tie nerodas vienīgi personisku pieredzējumu ietekmē, ne arī tāpēc, ka kaut kur par tiem dzirdēts vai nejauši uzzināts. Jūs esat daudz lasījis, major, bet man šķiet, es zinu — protams, tas nav Heines, tas nav ne «Jūras spoks», ne «Viclīpuclī», — man šķiet, es tomēr zinu par vienu dzejoli vairāk. Šo dzejoli sauc — «Dieva siena»*, un es to iemācījos no galvas pirms daudziem, daudziem gadiem, kad vēl biju pavisam maza, pie mūsu Hoen-kremmenas mācītāja.

— «Dieva siena», — Krampass domīgi atkārtoja. — Skaists nosaukums — bet kāds tam te sakars?

— Tas ir vienkāršs stāsts, pavisam īss. Kaut kur plosās karš, karagājiens notiek ziemā, un kāda veca atraitne, kas briesmīgi baidās no ienaidniekiem, lūdz dievu, lai tas uzceļ ap viņu sienu, kura pasargātu no tiem. Un dievs liek mājiņai iesnigt, un ienaidnieks paiet garām.

Krampass bija acīm redzami samulsis un sāka runāt par ko citu.

Līdz ar krēslu visi atkal bija atgriezušies mežniecībā.

19. n о d a ļ а

Tūlīt pēc septiņiem viesi devās pie galda un priecājās, ka vēlreiz tika iededzināta neskaitāmām sudrabotām bumbiņām rotātā Ziemas svētku eglīte. Krampass vēl nepazina Ringa māju un bija ļoti izbrīnīts par to, ko redzēja. Damasts, vīna dzesinātā]s, daudzie sudraba trauki — tas viss atstāja kundzisku iespaidu, tālu pārsniedzot viduvējas virsmežziņa mājas apstākļus; par to bija jāpateicas Ringa sievai, kura, lai gan tik bikla un nevarīga, bija cēlusies no bagātas dan-cigiešu labības tirgotāja ģimenes. No turienes arī bija atceļojusi lielākā tiesa gleznu, kas kārājās pie sienām: labības tirgotājs un viņa sieva, Marienburgas pils zāle* un laba kopija no pazīstamās Memlinga** altārgleznas Dancigas svētās Marijas baznīcā. Olīvas klosteris*** bija pārstāvēts divas reizes — gan eļļā, gan korķa griezumā. Bez tam virs bufetes bija piekārts vecā Netelbeka**** portrets, gadu gaitā kļuvis gluži tumšs; portrets bija saglabājies vēl no tā nelielā nekustamā īpašuma, kas bija piederējis nupat pirms pusotra gada mirušajam Ringa priekštecim. Toreiz izsolē, kādas parasti mēdza notikt, neviens nebija iekārojis vecā portretu, līdz beidzot Inštetens, kuru tāda nevērība kaitināja, bija pieteicies to nopirkt. Tad nu arī Ringā bija pamodušās patriotiskas jūtas, un vecais Kolbergas aizstāvis palika virsmežniecībā.

Nebija jau nekāds meistardarbs šis Netelbeka portrets, bet citādi viss, kā jau norādīts, liecināja par

labklājību, ko gandrīz varēja saukt par greznību, un atbilstoši bija arī ēdieni, kas tika likti galdā. Katrs tos vairāk vai mazāk baudīja ar prieku, vienīgi Zido-nija ne. Viņa sēdēja starp Inštetenu un Lindekvistu un, ieraudzījusi Koru, teica:

— Tur jau atkal ir šī neciešamā skuķe, šī Kora. Paskatieties tik, Inšteten, kā viņa pasniedz mazās vīna glāzītes — tiešām veikli, kuru katru brīdi viņa varētu kļūt par krodzinieci. Neizturami. Un turklāt kādām acīm uz viņu raugās jūsu draugs Krampass! Ka tad — viņš jau atradis īsto! Kā jūs domājat — kas tur labs var iznākt?

Lai gan Inštetens viņai klusībā piekrita, tomēr tonis, kādā viņa visu pateica, bija tik aizvainojoši skarbs, ka viņš zobgalīgi piezīmēja:

— Jā, mana dārgā, — kas tur var iznākt? Es arī to nezinu.

Zidonija pa tam aizgriezās no viņa un pievērsās kaimiņam pa kreisi.

— Sakiet, cienīgtēv, — vai šī četrpadsmit gadus vecā koķete jau bijusi pie jums mācībā?

— Jā, cienītā jaunkundze.

— Piedodiet, tad man tomēr jāpiezīmē: jūs viņu neesat mācījis, kā nākas. Es labi zinu, mūsdienas tas ir ļoti grūti, bet man ir arī zināms, ka tiem, kuru aizgādnībā nodotas jaunās dvēseles, bieži vien trūkst īstas nopietnības. Šā vai tā — galvenie vaininieki tomēr ir vecāki un audzinātāji.

Lindekvists atbildēja tādā pašā tonī kā Inštetens — tas viss esot taisnība, taču pārāk ietekmējot laika gars.

— Laika gars! — iesaucas Zidonija. — Nerunājiet par to. Es to negribu dzirdēt, tā ir vislielākā vājuma pazīme, sava bankrota pasludināšana. Es zinu; nekad

nav vēlēšanās spert noteiktus soļus, vienmēr tikai izvairīties no nepatīkamā. Pienākums taču nav nekas patīkams. Un pārāk viegli aizmirstas, ka par to, kas mums uzticēts, arī reiz tiks pieprasīta samaksa. Vajag aktīvi iejaukties, mīļais mācītāj, vajag audzināt. Miesa ir vāja, protams, bet...

Šajā brīdī tika pasniegts angļu rostbīfs, un Zido-nija, nemanīdama Lindekvista smaidu, uzlika uz šķīvja pamatīgu gabalu. Tā kā viņa šo smaidu nemanīja, tad nebija arī ko brīnīties, ka viņa pavisam nepiespiesti turpināja:

— Starp citu, viss, ko jūs te redzat, nevar kļūt citāds; viss no paša sākuma te ir aplams un kļūdīgs. Rings — ja nemaldos, šāds vārds tur pāri Zviedrijā vai kur citur reiz bijis kādam pasaku karalim. Nu redziet, vai viņš neuzvedas tā, it kā būtu tā pēctecis; un viņa māte, ko es pazinu, bija Keslinā veļas gludinātāja.

— Manuprāt, tas nav nekas slikts.

— Slikts? Es arī neuzskatu, ka slikts. Bez šaubām, ir vēl kas sliktāks. Bet tik daudz es taču drīkstu no jums, iesvaidīta baznīcas kalpa, sagaidīt, lai jūs atzīstat sabiedriskās normas. Virsmežzinis taču nozīmē tikai mazliet vairāk nekā vienkāršs mežzinis, un mežzinim nebūs tādu sudrablietu un tāda vīna dzesināmā. Tas viss ir nepiedienīgi, un tāpēc izaug tādi bērni kā Koras jaunkundze.

Ikreiz, kad Zidonija jūtu uzplūdā izšļāca savas dusmu šaltis, viņa bija gatava pareģot ko briesmīgu, arī šodien beigu beigās būtu sākusi raudzīties nākotnē ar čūskas skatienu, ja šajā brīdī uz galda nebūtu parādījusies kūpošā punša bole, ar ko pie Ringa aizvien pabeidza Ziemas svētku mielastu, un turklāt trauslie cepumi, kas prasmīgi, cits uz cita salikti,

1.76

izveidoja vēl augstāku torni nekā pirms dažām stundām galdā celtā kūku piramīda. Un nu ari pats Rings, kas līdz šim bija izturējies mazliet atturīgi, sāka rīkoties un ar sajūsmas pilnu svinīgumu un virtuozu veiklību pildīja lielos slīpēta stikla vīna pokālus, kuri atradās viņam priekšā uz galda; tā bija īsta vīna ieliešanas māksla, ko vienmēr asprātīgā Padena kundze, kura šodien diemžēl nebija ieradusies, reiz bija nosaukusi par «Ringa pildījumu — en cascade». Slaidā lokā lija zeltsārta strūkla, un ne piliens negāja zudībā. Tāpat bija arī šodien. Beidzot, kad katrs turēja rokā to, kas viņam pienācās, — arī rūsgano, kuplo matu īpašniece Kora, kura pa tam bija iesēdusies «krusttēvam Krampasam» klēpī, — piecēlās vecais papenhāgenietis, lai uzsauktu tradicionālo svētku tostu savam mīļajam virsmežzinim.

— Vārdam «Rings»1 ir daudzas nozīmes, — viņš iesāka apmēram tā, — gan gada riņķis, gan aizkaru riņķis, gan laulības riņķis, un, ja runā par saderināšanās riņķi, jo arī par to galu galā īstā reize pieminēt, tad laimīgā kārtā varu pavēstīt, ka tādam šai namā būs vieta visdrīzākajā laikā, un tas rotās mazas skaistas ķepiņas pirkstu (un, proti, šeit pat divkārt) ...

— Kaut kas nedzirdēts, — Zidonija čukstēja mācītājam.

— Jā, mani draugi, — Gīldenklējs turpināja paceltā balsī, — vārdam «Rings» ir daudzas nozīmes, ir pat leģenda, ko mēs visi zinām, — tā ir leģenda par trīs gredzeniem*, veca ebreju leģenda, kura, tāpat

1 Der Ring — gredzens (vāc.); der Jahresring — gada riņķis (kokiem); der Gardinenring — aizkaru riņķītis; der Trauring — laulības gredzens; der Veriobungsring — saderināšanās gredzens,

177

12 —T. Fontāne

kā citas liberālas blēņas, izraisījusi un izraisīs vienīgi nesaderību un postu. Dievs, pasargā mūs no tā. Un nu atļaujiet man beigt runu, lai es neizmantotu jūsu pacietību un laipnību vairāk, nekā pienākas. Es n e-e s m u par šiem trim gredzeniem, mīļie draugi, es esmu tikai par vienu gredzenu, par vienu gredzenu, kurš ir tieši tāds, kādam tam jābūt, tas pārstāv visu labo, kas mums ir mūsu Kesinas vecpome-rāņu sabiedrībā, pārstāv visu, kas vēl ar dieva svētību ir par mūsu karali un tēvzemi — un tādu mums nav daudz (skaļas gaviles) — pie šī viņa viesmīlīgā galda tos redz vienotus. Es esmu par š о Ringu. Uz viņa veselību!

Visi pievienojās un drūzmējās ap namatēvu, kurš tikmēr, kamēr šī ceremonija vilkās, «Ringa pildījumu — en cascade» — savu pienākumu uzticēja Krampasam, kas sēdēja viņam pretī; bet pa tam mājskolotājs no savas vietas galda viņējā galā metās pie klavierēm un uzsita prūšu dziesmas pirmās taktis, pie kam visi, kājās stāvēdami, svinīgi sāka dziedāt: «Es esmu prūsis ... prūsis palikšu.»

— Kaut kas lielisks! — vecais Borke teica Inšte-tenam pēc pirmā panta. — Kaut kā tāda citās zemēs nav.

— Nē, — atteica Inštetens, kas šādu patriotismu neko augstu nevērtēja, — tajās ir kas cits.

Nodziedāja visus pantus, tad tika paziņots, ka piebrauktas karietes, un visi tūlīt cēlās kājās, lai zirgiem nebūtu jāgaida. Jo šī rēķināšanās ar zirgiem Kesinas apkaimē bija svarīgāka par visu citu. Priekšnamā divas glītas kalpones — Rings tikai tādas turēja — palīdzēja viesiem uzvilkt kažokus. Visi bija līksmā noskaņā, daži pat pārāk līksmā, un likās, iesēšanās kamanās noritēs ātri un netraucēti, taču pēk-

šņi atklājās, ka nav Gīzhīblera kamanu. Gīzhīblers bija pārāk manierīgs, lai tūlīt izrādītu nemieru vai saceltu kņadu; tomēr beidzot — jo kādam taču vajadzēja ko teikt — Krampass jautāja, kas īsti noticis.

— Mirambo nevar braukt, — paskaidroja kalps. — Kreisās puses zirgs iejūdzot iespēra viņam pa liela kaulu. Viņš guļ stallī un vaid.

Tūlīt, protams, tika pasaukts ārsts Hannemanis, kas devās uz stalli un, pēc minūtēm piecām atgriezies, ar īstu ķirurga mieru apgalvoja:

— Jā, Mirambo jāpaliek tepat; neko citu nevar darīt — mierīgi jāguļ un jāliek vēsas kompreses. Nekas bīstams jau nav.

Hannemaņa vārdi visus kaut cik nomierināja, taču vēl nebija izlemts, kas brauks ar Gīzhīblera kamanām, līdz Inštetens paskaidroja, ka viņš aizstāšot Mirambo un abus medicīnas spīdekļus — aptiekāru un dakteri pats cerot sveikus un veselus nogādāt mājās. Priekšlikums tika pieņemts ar smiekliem un jautrām asprātībām, kādas tika mērķētas visjaukākajam landrātam, kas bija tik izpalīdzīgs, ka pat necēla iebildumus, ja nācās braukt mājup šķirti no savas jaunās sievas. Un tā nu Inštetens ar Gīzhībleru un ārstu aizmugures sēdeklī atkal devās ceļā. Krampass un Lindekvists tūlīt tiem sekoja. Un, kad īsi pēc tam piebrauca Krūze ar landrāta kamanām, Zidonija smaidīdama piegāja pie Efijas un, norādīdama, ka nu esot brīva vieta, lūdza atļauju braukt kopā ar viņu.

— Mūsu karietē vienmēr tik karsti; tēvam tas patīk. Un bez tam es tik labprāt gribētu ar jums papļāpāt. Tikai līdz Kvapendorfai. Tur, kur nogriežas Mor-gnicas ceļš, es izkāpšu un pārsēdīšos mūsu neērtajā kastē. Un tētis turklāt vēl smēķē.

12*

179

Efijai bija maz prieka par šo ceļa biedri, viņa labprāt būtu braukusi viena pati; bet viņai vairs nebija citas iespējas, un tā nu Zidonija ierausās kamanās; tikko abas bija apsēdušās, kad jau Krūze uzšāva zirgiem ar pātagu, un viņi no mežziņa pagalma, no kurienes atklājās lielisks skats uz jūru, devās lejup pa diezgan stāvu kāpu uz piekrastes ceļu, kas bija vienu jūdzi garš un gandrīz taisnā līnijā aizveda līdz Kesi-nas pludmales viesnīcai, kur, nozarodamies pa labi, cauri plantācijai gāja uz pilsētu. Kopš pāris stundām sniegs vairs nekrita, gaiss bija svaigs, un pār tumšo plašo jūras klāju spīdēja blāva mēness gaisma. Krūze brauca gar pašu ūdens malu, reizēm pāri viļņu sakultajām putām, un Efija, mazliet drebinādamās, ievīstījās ciešāk mētelī un aizvien vēl ar nodomu klusēja. Viņa skaidri saprata, ka «smacīgā kariete» ir tikai iegansts un Zidonijai iegribējies sēsties viņas kamanās tikai tādēļ, lai pateiktu kaut ko nepatīkamu. Lai nu viņa mazliet paciešas. Turklāt Efija patiešām jutās nogurusi — varbūt no pastaigas mežā, varbūt arī no virsmežziņa punša, ko viņa, blakus sēdošās Fleminga kundzes mudināta, bija pavairāk iedzērusi. Efija aizvēra acis un izlikās aizmigusi, galva viņai slīga aizvien vairāk uz kreiso pusi.

— Neliecieties tik stipri uz kreiso pusi, cienītā kundze. Ja kamanas atsitīsies pret kādu akmeni, jūs izlidosiet ārā. Jūsu kamanām nav aizvelkamās ādas un, kā redzu, pat ne aizāķējamā.

— Es nevaru ciest aizvelkamo; tas ir kaut kas tik prozaisks. Un vislabāk man patiktu izlidot tieši bangās. Protams, pelde būtu mazliet par saltu, bet kas gan par to ... Starp citu — vai jūs neko nedzirdat?

— Nē.

— Vai jūs nedzirdat it kā mūziku?

— Vai ērģeļu?

— Nē, ērģeļu ne. Man likās, tā ir jūra. Tomēr tas ir kaut kas cits, bezgala liega skaņa, gandrīz kā cilvēka balss .. .

— Tās ir halucinācijas, — atteica Zidonija, kura attapa, ka nu ir īstais brīdis uzsākt sarunas. — Jums slimi nervi. Jūs dzirdat balsis. Lai dievs dod, ka jūs dzirdētu īstās balsis.

— Es dzirdu ... nu, protams, es zinu, tās ir blēņas, citādi es vēl iedomātos, ka esmu dzirdējusi nāras dziedam ... Bet kas tas ir, lūdzama? Kas tur laistās augstu debesīs? Laikam ziemeļblāzma.

— Nu kā tad, — Zidonija piekrita. — Bet cienītajai kundzei tas šķiet tīrais pasaules brīnums. Lai gan te nav nekāda brīnuma. Kur nu! Un, ja tāds arī būtu, mums jāpasargā sevi no dabas kulta. Turklāt tīrā laime — mums nav jābaidās, ka būs jānoklausās, kā mūsu draugs virsmežzinis, iedomīgākais no visiem mirstīgajiem, spriedelē par ziemeļblāzmu. Varu derēt: viņš iedomātos, ka debesis to dara viņam par prieku, lai viņa godības kļūtu vēl svinīgākas. Viņš ir īsts nerrs. Vai tad Gīldenklējam nebija nekā labāka ko darīt kā sumināt viņu! Un pie tam Rings spēlē uz reliģiskajām jūtām un nupat nesen uzdāvājis altāra segu. Varbūt arī Kora palīdzējusi to izšūt. Šīs lišķes pie visa vainīgas, jo viņu pasaulīgums allaž gūst virsroku un dabū ciest tie, kuri nopietni domā par savas dvēseles glābšanu.

— Ieskatīties otra sirdī ir tik grūti!

— Jā, tas ir grūti. Bet ir daži cilvēki, kuru sirdīs ieskatīties gaužām viegli. — Un Zidonija gandrīz vai ar nepieklājīgu neatlaidību raudzījās jaunajā sievietē.

Efija klusēja un nepacietībā novērsās.

— Bet, manuprāt, ir daži, kuru sirdis ieskatīties gaužām viegli, — atkārtoja Zidonija, panākusi to, ko gribēja, un, rāmi smaidot, turpināja: — Un tāda viegli atminama mīkla ir mūsu virsmežzinis. Es nosodu visus, kas tā audzina savus bērnus, taču vienā ziņā viņam ir labi — viņam viss ir skaidrs. Un to pašu var teikt par viņa meitām. Kora aizbrauks uz Ameriku un kļūs miljonāre vai metodistu sludinātāja; abos gadījumos viņa ir pazudusi. Es vēl neesmu redzējusi nevienu četrpadsmit gadus vecu ...

Šajā mirklī kamanas apstājās, un, kad abas sievietes paskatījās apkārt, lai uzzinātu, kas īsti noticis, viņas ieraudzīja, ka pa labi no viņām, apmēram soļus trīsdesmit attālu, apstājas arī abas pārējās kamanas — tālāk tās, kurās brauca Inštetens, tuvāk — Krampasa pajūgs.

— Kas noticis? — Efija vaicāja.

Krūze mazliet pagriezās atpakaļ un teica:

— Striegoņa, cienīgā.

— Striegoņa? Kas tas ir? Es neko neredzu.

Krūze pašūpoja galvu, it kā gribēdams sacīt, ka vieglāk šādu jautājumu uzdot nekā uz to atbildēt. Šai ziņā viņam arī bija taisnība. Jo, kas ir striegoņa, tas nebija dažos vārdos pasakāms. Bet apjukušajam Krūzēm tūlīt palīgā nāca Zidonija, kas te visos jautājumos bija lietas kursā un, protams, zināja arī vārda «striegoņa» nozīmi.

— Jā, cienītā kundze, nu ir slikti. Man tas neko daudz nenozīmē, es viegli tikšu pāri; lai tik piebrauc kariete, tai ir augsti riteņi, turklāt mūsu zirgi ir pieraduši. Bet ar šādām ragavām nav vis pa jokam; tādas var nogrimt, jums gribot negribot būs jāmet līkums.

— Nogrimt! Kas jums nāk prātā, cienījamā jaunkundze, — vēl aizvien nespēju aptvert. Vai tad striegoņa ir bezdibenis vai kas tamlīdzīgs un tajā var nogrimt ir ļaudis, ir mantība? Es nespēju pat iedomāties, ka pie mums tādas ar ir.

— Un tomēr mums tādas ir, tikai, protams, tās nav lielas. Šī te īstenībā ir tikai nožēlojama urga, tepat pa labi iztek no Gotenas ezera un aizlokās starp kāpām. Vasarā tā reizēm pavisam izžūst, tad var mierīgu prātu braukt pāri un to pat nepamana.

— Un ziemā?

— Jā, ziemā, tad ir pavisam citādi, ne jau vienmēr, taču itin bieži. Ziemā tā kļūst par slapūksni.

— Ak dievs, kādi tik nav tie nosaukumi un vārdi!

— ... tad urga kļūst par slapūksni, un visspēcīgāka tā vienmēr ir tad, kad vējš pūš no jūras. Tad tas sadzen jūras ūdeni mazajā urgā, bet to nevar pamanīt. Un tas ir visļaunākais, tur slēpjas īstās briesmas. Ūdens, protams, saplūst apakš zemes, un visa krastmalas smilts dziļi jo dziļi kļūst slapja un piemirkst. Un, kad nu pār šādu smilšu joslu grib tikt pāri, tad iegrimst tikpat kā muklājā vai purvā.

— Es zinu! — Efija moži iesaucās. — Tā ir tada vieta kā pie mums slīkšņa. — Un, par spīti bailēm, viņai pēkšņi kļuva reizē skumji un priecīgi ap sirdi.

Pa to laiku, kamēr risinājās sarunas, Krampass bija izkāpis no sava pajūga un piegājis pie Gīzhīblera, kura kamanas stāvēja pašā ārmalā, lai aprunātos ar Inštetenu, ko īsti darīt. Knuts gribot riskēt un braukt pāri, viņš teica, bet Knuts esot muļķis un nekā no šādām lietām nesaprotot; vajagot izlemt, ko darīt, tiem, kas labi pazīstot šīs vietas. Krampasam par lielu pārsteigumu arī Inštetens ieteica riskēt — katra ziņa lai vēlreiz pamēģinot; viņš zinot, ka te ik reizes

notiekot kaut kas tāds; šejienes ļaudis esot māņticīgi un jau priekšlaikus baidoties, bet īstenībā nekādas lielās briesmas nedraudot. Knuts nezinot ceļu, tāpēc Krūzēm vajagot vēlreiz sasparoties, bet Krampass lai tikmēr iesēžoties kamanās pie dāmām (tur esot neliels aizmugures sēdeklis), lai būtu klāt, ja kamanas apgāztos. Tas galu galā esot ļaunākais, kas varot notikt.

Ar šādu Inštetena rīkojumu Krampass nu ieradās pie dāmām, smaidot pateica, kāds pienākums viņam uzlikts, kā pavēlēts, ieņēma mazo sēdvietu, kura patiesībā bija ar vadmalu pārvilkta līste, un uzsauca Krūzēm:

— Nu tad aiziet, Krūze!

Krūze pa tam jau bija zirgus atrāvis soļus simt atpakaļ no striegoņas un cerēja, ka ar strauju izrāvienu kamanas laimīgi tiks pāri; bet, tiklīdz zirgu kājas skāra staigno vietu, tā iegrima pāri potītēm smiltīs, tā ka vienīgi ar pūlēm tika no striegoņas ārā.

— Nevarēs vis, — sacīja Krampass, un Krūze piekrītoši pamāja ar galvu.

Pa to laiku beidzot bija piebraukušas arī karietes ar Grāzenaba karieti priekšgalā, un, kad Zidonija, ar skubu pateikusies Efijai un atvadījusies, nosēdās pretī savam tēvam, kurš kā parasti kūpināja turku pīpi, zirgi tūlīt devās pāri striegoņai. Zirgiem dziļi iegrima kājas, bet riteņi viegli pārvarēja briesmas, un nebija pagājusi ne pusminūte, kad Grāzenaba pajūgs jau viņpus striegoņas brauca tālāk. Citas karietes sekoja. Efija ar skaudību noraudzījās tām pakaļ. Pa to laiku arī kamanu braucēji bija atraduši padomu un, proti, gluži vienkāršu — Inštetens bija nolēmis vairs neriskēt, bet izvēlēties drošāku iespēju — apmest nelielu līkumu. Tātad tieši tā, kā Zidonija pašā sākumā bija paredzējusi. No labās puses skanēja landrāta noteiktie norādījumi pagaidām palikt šaipus striegoņas, vēlāk sekot viņam gar kāpām un tad pa piekrasti braukt līdz koka tiltam. Kad abi kučieri — Knuts un Krūze bija sapratuši, kas jādara, pienāca majors, kurš reizē ar Zidoniju.bija izkāpis no kamanām, lai palīdzētu viņai pārsēsties; viņš teica Efijai:

— Nevaru pamest jūs vienu, cienītā kundze.

Mirkli Efija šaubījās, tad aši pavirzījās sānis, un Krampass apsēdās blakus kreisajā pusē.

Kas lai zina, varbūt šādu izturēšanos varēja pārprast, taču Krampass pārāk labi pazina sievietes, lai glaimotu savai patmīlībai. Viņš skaidri redzēja, ka Efija rīkojas tā, kā šajā situācijā vienīgi varēja rīkoties. Viņai nebija iespējams noraidīt Krampasu. Un tā nu viņi sekoja gar pašu piekrasti abām kamanām; otrā krastā pacēlās tumša mežu siena. Efija skatījās pāri uz mežu un bija pārliecināta, ka viņi brauks tālāk gar mežmalu — tieši pa to pašu ceļu, pa kuru bija braukusi agrajā pēcpusdienas stundā turpu. Bet Inštetenam pa to laiku bija radies cits nodoms, un brīdī, kad viņi devās garām koka tiltam, viņš izšķīrās braukt nevis gar mežmalu, bet iegriezās šaurā sānceļā, kas veda cauri biezam silam. Efija satrūkās. Ap viņu vairs nebija plašums un gaisma kā līdz šim, un viņai pāri liecās tumšie koku vainagi. Efija nodrebēja un cieši sažņaudza rokas, lai savaldītos. Pa galvu jaucās domas un tēli, un viņa iztēlē redzēja vecenīti dzejolī «Dieva siena», un, tāpat kā vecā, tā arī viņa tagad lūdza dievu, lai ap viņu tiktu uzcelta siena. Pāris reižu arī viņas lūpas nočukstēja vārdus, bet viņa pēkšņi juta, cik šie vārdi ir tukši. Viņa reizē ir baidījās, ir jutās it kā ietverta burvju lokā, no kura nemaz nevēlējās izkļūt.

— Efij! — atskanēja viņai pavisam tuvu pie auss, un viņa izdzirda, kā dreb majora balss. Tad viņš saņēma Efijas roku, atlieca vēl vienmēr cieši sažņaugtos pirkstus un apklāja tos karstiem skūpstiem. Viņai šķita, ka zūd apziņa.

Kad Efija atkal atvēra acis, viņi jau bija izbraukuši no meža un turpat netālu skanēja priekšējo kamanu zvaniņi. Tie skanēja aizvien tuvāk un tuvāk; piebraukuši pie pašām Utpatela dzirnavām, viņi no kāpu ceļa iegriezās pilsētā, kur ielas labajā pusē čurnēja mazas mājiņas ar apsnigušiem jumtiem.

Efija paraudzījās apkārt; pēc mirkļa kamanas jau piestāja pie landrāta mājas.

20. nodaļa

Celdams Efiju ārā no kamanām, Inštetens bija viņu cieši nopētījis, taču izvairījies runāt par savādo braucienu divatā; nākošajā rītā viņš piecēlās agri un vēl aizvien bija sliktā noskaņojumā, lai gan visiem spēkiem pūlējās to pārvarēt.

— Vai tu labi gulēji? — viņš jautāja, kad Efija ieradās pie brokastgalda.

— Jā.

— Tad jau viss kartība. Es par sevi gan to nevaru teikt. Es sapņoju, ka tavas ragavas iekļuvušas strie-goņā un Krampass pūlas tevi izglābt, bet nogrimst kopā ar tevi.

— Tu par to visu stāsti tik dīvaini, Gērt. It kā ar pārmetumu, un es nojaušu, kāpēc.

— Vai tā gan?

— Tev nepatika, ka Krampass nāca un piedāvāja mums savu palīdzību?

— Mums?

— Jā, mums, Zidonijai un man. Tu laikam esi aizmirsis, ka majors to darīja tavā uzdevumā. Un vai pēc tam, kad viņš man sēdēja pretī, turklāt uz diezgan nožēlojamas šauras līstes, man būtu vajadzējis viņu aizraidīt, tiklīdz piebrauca Grāzenabi un mēs devāmies tālāk? Es būtu kļuvusi smieklīga, un tu taču no tā ļoti baidies. Atceries, ka mēs ar tavu piekrišanu daudzas reizes kopā devāmies izjādēs, un vai tad es nebūtu drīkstējusi braukt kopā ar viņu? Aplam esot, kā mēdz teikt mūsmājās, goda vīram parādīt neuzticību.

— Goda vīram, — Inštetens ar uzsvaru noteica.

— Vai tad viņš tāds nav? Tu taču pats viņu nosauci par kavalieri, pat par lielisku kavalieri.

— Tas tiesa, — Inštetens turpināja jau laipnākā balsī, lai gan tajā vēl jautās klusa zobgalība. — Kavalieris viņš ir, un, ka viņš ir lielisks kavalieris, tas jau pavisam skaidrs. Bet goda vīrs! Mīļā Efij, goda vīrs izskatās citāds. Vai tu jau esi ko godīgu pie viņa pamanījusi? Es ne.

Efija lūkojās grīdā un klusēja.

— Manuprāt, mēs esam vienās domās. Starp citu, kā tu pati teici, tā ir mana vaina. Par netaktiskumu te nevar runāt, tas šajā gadījumā nav īstais vārds. Tātad pats vainīgs, — cik tas būs no manis atkarīgs, papūlēšos, lai nekas tāds vairs neatkārtotos. Bet arī tev, ja drīkstu dot padomu, jābūt piesardzīgai. Viņš ir nekautrīgs cilvēks, un viņam ir savi ieskati par jaunām sievietēm. Pazīstu viņu jau kopš agrākiem laikiem.

— Ņemšu tavus vārdus vērā. Man tikai liekas, tu viņu pārproti.

— Es viņu nepārprotu.

— Varbūt mani? — viņa ar uzsvaru teica un mēģināja viņam ielūkoties acīs.

— Arī tevi ne, mīļā Efij. Tu esi maza valdzinoša būtne, bet stingrība nav tava stiprā puse.

Inštetens piecēlās, lai ietu projām. Viņš jau bija aizgājis līdz durvīm, kad ienāca Fridrihs nodot Gīz-hīblera vēstuli, kas, protams, bija domāta Efij ai.

Efija paņēma vēstuli.

— Slepena sarakstīšanās ar Gīzhībleru, — viņa teica. — Atkal manam stingrajam vīram iemesls būt greizsirdīgam. Vai ne?

— Nē, ne gluži tā, mīļā Efij. Es izdarītu muļķību, domādams, ka starp Krampasu un Gīzhībleru ir atšķirība. Viņi, tā sakot, nav vienas proves cilvēki. Pēc proves, redzi, aprēķina tīro zelta vērtību, zināmos apstākļos tas attiecas arī uz cilvēkiem. Vēl jāpiebilst, ka man Gīzhīblera baltais žabo, lai gan neviens vairs žabo nenēsā, daudz tīkamāks nekā Krampasa rudā sapiera bārda. Tomēr šaubos, vai sievietēm ir tāda pati gaume kā man.

— Tu uzskati mūs par nevarīgākām, nekā mēs esam.

— Mierinājums, kas praktiski ir ārkārtīgi mazsvarīgs. Bet lai nu paliek. Izlasi labāk vēstuli.

Un Efija lasīja:

— «Man gribētos zināt, kā cienītā kundze jūtas. Zinu tikai to, ka laimīgi esat tikuši pāri striegoņai; bet arī mežā briesmu allaž gana. Nupat bija ieradies dakteris Hannemanis no Uvaglas un nomierināja mani par Mirambo; vakar viņam licies, ka vaina nopietnāka, viņš tikai negribējis neko teikt; šodien vairs neesot tik ļauni. Tas bija jauks brauciens.

Pēc trim dienām būs vecgada vakars. No tādām svinībām kā pērngad mums jāatsakās; bet balle tomēr notiks, un, ja Jūsu ierašanās aplaimos mūsu deju cienītājus, tad ne mazāk arī Jūsu pazemīgo Alonso G.»

Efija iesmējās. — Nu ko tu teiksi?

— Joprojām tikai to, ka es tevi labāk redzu kopā ar Gīzhībleru nekā ar Krampasu.

— Tāpēc ka tu pārvērtē Krampasu un pārāk zemu vērtē Gīzhībleru.

Inštetens jokodams padraudēja viņai ar pirkstu.

Pēc trim dienām bija vecgada vakars. Efija ieradās valdzinošā balles tērpā, kas viņai bija dāvāts Ziemas svētkos; Efija nedejoja, bet apsēdās pie vecākām dāmām, kurām pavisam netālu no orķestra bija nolikts atzveltnis. No muižnieku ģimenēm, ar ko Inšteteni visbiežāk satikās, nebija ieradusies neviena, jo pirms neilga laika bija izcēlušās mazas nesaskaņas ar pilsētas Ressource valdi, kura, it īpaši no vecā Gīlden-klēja puses, atkal tika apvainota par «kaitīgām tendencēm»; dažas muižnieku ģimenes, kuras, lai gan nebija Ressource biedri, tomēr parasti tika ielūgtas viesos un kuru muižas atradās otrpus Kesinas, bija atbraukušas pa ledu pāri upei un priecājās, ka var piedalīties svinībās. Efija sēdēja starp muižniecības padomnieka Padena paveco sievu un mazliet jaunāko Ticevica kundzi. Muižniecības padomnieka sieva — cienījama veca dāma bija daudzējādā ziņā oriģināla un centās ar ģermāniski kristietisku ticības stingrību izlīdzināt visu to slāviski pagānisko, ko tik dāsni viņai bija dāvājusi daba; it sevišķi to varēja teikt par viņas lielajiem vaigu kauliem. Savā stingrībā viņa aizgāja tiktāl, ka pat Zidonija Grāzenaba

salīdzinājumā ar viņu likās sava veida esprit fortx — varbūt tāpēc, ka apvienoja sevī Radegastu un Svan-tovicu dzimtas tradīcijas, — viņai piemita senais Pa-denu humors, kas jau kopš ilgāka laika bija par svētību ģimenei un sirsnīgi priecēja katru, kurš nāca ar to saskarē, ja arī tās bija ticības un politisko uzskatu ziņā pretinieki.

— Nu, mans bērns, — ierunājās muižniecības padomnieka sieva, — kā jums īsti klājas?

— Labi, žēlīgā kundze, mans vīrs ir lielisks cilvēks.

— Es zinu. Bet tas ne vienmēr līdz. Arī manējais bija lielisks. Kā tad te ir? Kārdinājumu nekādu nav?

Efija iztrūkās un reizē jutās it kā aizkustināta. Neparasti uzmundrinoši skanēja vecās dāmas brīvā, nemākslotā valoda, un tas, ka viņa bija arī tik dievbijīga, vērta sarunu vēl uzmundrinošāku.

— Ak, cienītā kundze ...

— Gadās jau visādi. Es zinu. Mūžam viens un tas pats. Šai ziņā laiki neko negroza. Un varbūt tas ir labi. Jo kā tas izpaužas, mīļā jaunā kundze, — tas izpaužas cīņās. Vienmēr nākas cīnīties ar cilvēka dabu. Un, kad pār to uzvarēsi un pats gandrīz vai kliegsi aiz sāpēm, tad labie eņģeļi gavilēs!

— Ak, cienītā kundze. Tas bieži vien ir ļoti grūti.

— Protams, grūti. Bet, jo grūtāk, jo labāk. Par to tikai priecājieties. Miesa ir grēcīga. Es to vēroju diendienā, man ir mazdēli un mazmeitas. Bet ticībā pastāvēt, mīļā kundze, tas ir pats svarīgākais, tā ir patiesība. Pie tādas atziņas mūs novedis vecais Mārtiņš Luters, dieva kalps. Vai zināt viņa galda runas?

— Nē, kundze.

— Es jums tās aizsūtīšu. [10]

Šajā mirki! pie Efijas pienāca majors Krampass un vaicāja, vai drīkstot apjautāties, kā viņa jūtas. Efijas sejai pārlija sārtums, bet, iekams viņa paguva atbildēt, Krampass teica:

— Vai drīkstu jūs lūgt, kundze, iepazīstināt mani ar dāmām?

Efija nosauca Krampasa uzvārdu; Krampass jau iepriekš bija visu izzinājis un, veikli tērzējot, ļāva domās nodefilēt garām visiem Padeniem un Ticevi-ciem, par kuriem kādreiz bija ko dzirdējis. Turklāt viņš atvainojās, ka vēl aizvien nav apmeklējis ģimenes, kuras dzīvo viņpus Kesinas upes, un iepazīstinājis tās ar savu sievu; dīvaini gan, kāds šķīrējs spēks piemītot ūdenim. Gluži tāpat kā ar Lamanša kanālu ...

— Kā tad? — vaicāja vecā Ticevica.

Taču Krampass uzskatīja, ka sīkāki paskaidrojumi būtu nevietā, jo tik un tā tie neko nenozīmētu, un turpināja:

— No divdesmit vāciešiem neatradīsies neviens, kas gribētu doties uz Angliju, visi — tikai uz Franciju. Tāda vara ir ūdenim. Es vēlreiz uzsveru: ūdenim piemīt šķīrējs spēks.

Padena kundze, kas ar smalku instinktu nojauta te ko divdomīgu, gribēja aizstāvēt ūdeņus, bet Krampass kļuva aizvien runīgāks un pievērsa dāmu uzmanību skaistajai Stojentinas jaunkundzei, kura, «bez šaubām, esot balles karaliene», turklāt, to sakot, viņa acis it kā nevilšus ar apbrīnu pakavējās pie Efijas. Tad, paklanījies visām trim, viņš steigšus atsveicinājās.

—- Glīts vīrietis, — sacīja Padena. — Vai viņš viesojas jūsu mājās?

— Dažreiz.

— Tiešām glīts vīrietis, — atkārtoja Padena. — Mazliet pašpārliecināts. Un šī augstprātība... Bet paskatieties tik, viņš patiesi piegājis pie Grētas Sto-jentinas. īstenībā viņš ir par vecu; viņam vismaz gadi četrdesmit pieci.

— Viņam būs četrdesmit četri.

— Ai, ai, jūs, liekas, viņu labi pazīstat.

Efijai bija gluži pa prātam, ka Jaunais gads iesākās ar visādiem satraukumiem. Jau Ziemas svētku naktī sāka pūst stiprs ziemeļaustrenis, kas nākamajās dienās pārgāja gandrīz vētrā, un trešā janvāra pēcpusdienā paklīda valodas, ka soļus simt no mola avāriju cietis kāds kuģis, kam nav izdevies iebraukt ostā; tas esot angļu kuģis, kas nācis no Zunderlandes, un, cik zināms, uz klāja atrodoties septiņi vīri. Lai kā loči pūloties, viņi nevarot apbraukt apkārt molam un sniegt palīdzību, bet sūtīt laivu no krasta esot pilnīgi neiespējami pārāk lielo bangu dēļ. Vēstis bija diezgan bēdīgas. Taču Johanna, kas šīs ziņas atnesa, tūlīt atrada mierinājumu: konsuls Ešrihs ar glābšanas ierīcēm un raķešu bateriju esot jau ceļā, un viss, protams, beigšoties laimīgi, jo atstatums līdz kuģim neesot tik tāls kā septiņdesmit piektajā gadā, kad taču arī notikusi šāda nelaime; toreiz viņi izglābuši pat pūdeli, nudien aizkustinoši bijis noskatīties, kā dzīvnieks aiz prieka ar savu sarkano mēlīti nemitīgi laizījis rokas kapteiņa sievai un mazajam jaukajam bērniņam, kas bijis tikai nedaudz lielāks par Anniju.

— Gērt, es iešu līdzi, man arī tas jāredz, — Efija tūlīt pateica, un abi nekavējoties devās ceļā, lai aizkļūtu laikā; viņi arī ieradās īstajā brīdī — tai mirklī, kad viņi, pagājuši garām plantācijai, sasniedza krast-

malu, atskanēja pirmais šāviens, un viņi pavisam skaidri redzēja, kā raķete ar ķeramo virvi uzšaujas līdz vētras padebesim, pārlido pāri kuģim un viņpus tā nokrīt lejā. Visas rokas uz klāja sniedzās pēc virves, un tad viņi ar tievākas virves palīdzību pievilka resnāko tauvu kopā ar grozu pie kuģa; drīz vien grozs, apmezdams loku, atgriezās krastā, un kāds skaists slaida auguma matrozis ar vaskadrānas kapuci bija izglābts un tika ar ziņkāri iztaujāts, bet grozs pa to laiku no jauna devās ceļā, atveda otru jūrnieku, tad trešo un tā citu pēc cita pārējos. Visi tika izglābti, un, kad Efija ar Inštetenu pēc pusstundas devās mājup, viņai gribējās nomesties kāpās un izraudāties. Viņas sirdī atkal bija modušās cēlas jūtas, un tas viņu bezgala aplaimoja.

Tas bija noticis trešajā janvārī. Bet jau tūlīt — piektajā Efija piedzīvoja jaunu satraukumu, protams, pavisam citādu. Inštetens, nākdams no rātsnama, bija saticis Gīzhībleru, kurš arī bija pilsētas padomnieks un maģistrāta loceklis; no viņa Inštetens bija uzzinājis par kara ministrijas aptauju: vai iestādes neuzskatot par iespējamu novietot pilsētā garnizonu. Ja no pilsētas puses nebūtu iebildumu, tātad ja tā būtu ar mieru celt staļļus un kazarmas, tad tai piesolītu divus huzāru eskadronus.

— Nu ko tu par to saki, Efij?

Efija bija galīgi samulsusi. Bērnu dienu nevainīgais prieks pēkšņi atkal uzbangoja viņas dvēselē, un uz mirkli viņai šķita, ka sarkanās uniformās ģērbtie hu-zāri — jo arī tie būtu ģērbušies sarkanās uniformās tāpat kā Hoenkremmenā — patiešām ir brīnišķas dzīves un nevainīga prieka sargi. Taču viņa aizvien vēl neteica ne vārda.

— Tu klusē, Efij.

— Jār savādi, Gert. Tas mani tik ļoti aplaimo, ka aiz prieka nevaru parunāt. Vai tiešām tas notiks? Vai tiešām viņi ieradīsies?

— Protams, ne jau tik drīz, Gīzhīblers pat domā, ka pilsētas tēvi, viņa kolēģi, nepavisam nav to pelnījuši, jo viņi nav ne priecīgi, ne vienis prātis par šo godu un, ja ne tieši par godu, tad vismaz par šo priekšrocību, bet iebilst ar visādiem «ja nu», «bet kas lai zin» un skopojas sakarā ar jaunajām būvēm; konditors Mihelsens pat izteicies, ka huzāri samaitāšot pilsētas tikumus un tiem, kam esot meitas, vajadzēšot piesargāties un aizlikt logiem režģus.

— Gandrīz vai neticami! Neesmu redzējusi uzvedīgākus cilvēkus par mūsu huzāriem; patiesi, Gērt. Tu jau pats zini. Un nu šis Mihelsens grib visu aizrestot. Vai tad viņam ir meitas?

— Protams, pat veselas trīs. Bet visas hors con-coursк

Efija smējās tik sirsnīgi, kā sen nebija smējusies. Bet jautrā noskana ātri pagaisa, un, kad Inštetens aizgāja un Efija palika viena, viņa apsēdās pie bērna šūpuļa, un uz spilvena sāka ritēt asaras. Atkal viņa jutās nomākta, kā gūstekne, kas vairs neizkļūs brīvībā.

Efija tālab ļoti cieta un vēlējās būt brīva. Efija bija spējīga pārdzīvot dziļas jūtas, tomēr viņai bija maiga daba, viņai nepietika izturības, un visi labie nodomi izrādījās veltīgi.

Viņa turpināja ierasto dzīvi: šodien tāpat, tāpēc ka neko nespēja grozīt savā dzīvē, bet rīt — tāpēc ka neko negribēja grozīt. Aizliegtajam, noslēpumainajam bija pār viņu vara. [11]

Tā nu iznāca, ka Efija, pēc dabas vaļsirdīga un atklāta, aizvien vairāk sāka izlikties un spēlēt komēdiju. Turklāt tas vedās tik viegli, ka viņa pati izbijās. Tikai vienā ziņā viņa palika sev uzticīga: visu skatīja skaidrām acīm un neko neizskaistināja. Reiz vēlu vakarā Efija guļamistabā nostājās spoguļa priekšā, vēroja gaismas un ēnu rotaļu, dzirdēja, ka ārā rej Rollo, un pēkšņi viņai likās — kāds raugās pār plecu. Taču viņa ātri atjēdzās. «Es zinu gan, kas tas ir; ne jau tas,» — viņa rādīja ar pirkstu uz augšstāva spoku istabu. «Tas bija kas cits ... mana sirdsapziņa ... Efij, tu esi pazudusi.»

Tomēr viss gāja savu gaitu, lode bija sākusi ripot, un, kas reiz kādā dienā bija noticis, tas jau nākošajā likās neatvairāms.

Mēneša vidū tika saņemti ielūgumi no laukiem. Par to, kādā secībā izdarīt ciemošanos, visas četras ģimenes, ar kurām Inšteteni biežāk sagājās, jau bija vienojušās: ar Borkēm bija jāsāk, pēc tam jādodas pie Flemingiem un Grāzenabiem un ar Gīldenklējiem loks jānoslēdz. Ik reizes ar nedēļu ilgu starplaiku. Visi četri ielūgumi tika saņemti vienā un tai pašā dienā; skaidri redzams, viņiem vajadzēja atstāt iespaidu, ka viss ir rūpīgi un pamatīgi apsvērts, ka starp viņiem valda īpaši draudzīga saderība.

— Gērt, es nebraukšu tev līdzi, tu jau tūlīt atvainojies manā vārdā un pasaki, ka es kopš vairākām nedēļām ārstējos.

Inštetens iesmējās.

— Ārstējies. Tātad man jāuzveļ visa vaina šai ārstēšanās kūrei. Tas ir tikai iegansts; īstenībā tu gluži vienkārši nevēlies.

— Nē, te ir vairāk patiesības, nekā tu domā. Tu taču pats gribēji, lai aprunājos ar ārstu. Es to izdarīju,

un nu man jāklausa viņa padomam. Mūsu labais dakteris, viņš atzīst, ka esmu mazasinīga, — dīvaini, vai ne, — un tu taču zini — es ik dienas dzeru dzelzs-ūdeni. Iedomājies tikai pusdienas pie Borkēm, varbūt tur būs presēta cūkas galva un zutis aspikā, tev jāsaprot, ka man tas būtu tikpat kā nāve. Tu taču neuzstāsi savai Efijai... Protams, dažreiz man liekas ...

— Es tevi lūdzu, Efij ...

— ... vienīgais prieks man būs — ik reizes, kad brauksi prom, tevi gabaliņu pavadīt — vai nu līdz dzirnavām, vai kapsētai, vai līdz pašam meža stūrim, kur iegriežas Morgnicas ceļš. Un tad es izkāpšu un lēni nākšu atpakaļ. Kāpās aizvien ir tik jauki.

Inštetens bija ar mieru. Un, kad trīs dienas vēlāk piebrauca kariete, arī Efija iekāpa un pavadīja vīru līdz meža stūrim.

— Liec, lai pietur, Gērt. Nu tu nogriezīsies pa kreisi un brauksi tālāk, bet es iešu pa labi līdz liedagam un tad cauri plantācijai mājup. Tas ir patālu, tomēr ne pārāk. Dakteris Hannemanis man katru dienu atgādina: «Pats galvenais — kustības, kustības un svaigs gaiss.» Un laikam viņam būs taisnība. Pasveicini visus pazīstamos kungus un dāmas, tikai ne Zidoniju.

Šādi braucieni, kad Efija pavadīja vīru līdz meža stūrim, atkārtojās ik nedēļas; taču arī starplaikā Efija centās ārsta rīkojumus stingri ievērot. Viņa ik dienas, kā noteikts, gāja pastaigāties, lielākoties pēcpusdienās, kad Inštetens sāka iedziļināties savos laikrakstos. Laiks bija jauks, gaiss silts un spirdzinošs, debesis mākoņiem klātas. Viņa parasti devās staigāt viena un teica Rosvītai:

— Es, Rosvīt, iešu lejup pa šoseju un tad nogriezīšos pa labi — uz laukumu, kur karuselis, tur es tevi gaidīšu, nāc man pretī. Un iesim pa bērzu aleju vai

pa Rēperbānu mājās. Bet nāc tikai tad, ja Annija guļ. Ja viņa neguļ, sūti turp Johannu. Vai labāk — nenāc, nevajag, es jau pati zinu ceļu.

Pirmajā dienā pēc šādas norunas viņas patiešām satikās. Efija sēdēja uz sola, kurš bija nolikts visgarām lielam malkas šķūnim, un raudzījās uz zemu ēku iepretī; tā bija dzeltena statņu būve ar melnām nokrāsotām sijām — krodziņš, kur vienkārši ļautiņi iedzēra pa glāzei alus vai izspēlēja kāršu partiju. Vēl tikko metās krēsla, bet logos jau spīdēja uguns, gaismas stari krita pār sniega kupenām un nedaudzajiem savrup augošajiem kokiem.

— Skaties, Rosvīta, cik skaisti!

Tā tas turpinājās vairākas dienas. Taču vēlāk, aizgājusi pie karuseļa un malkas šķūņa, Rosvīta neviena vairs tur nesastapa, un, kad viņa atgriezās mājās, Efija priekšnamā nāca viņai jau pretī un teica:

— Kur tu, Rosvīta, paliki, es jau sen esmu mājās.

Pagāja vairākas nedēļas. Jautājums par huzāru izvietošanu pilsētā bija palicis neatrisināts, jo vietējie iedzīvotāji sagādāja visādas grūtības; bet, ta ka sarunas vēl turpinājās, tikai ar citu iestādi — ar korpusa štābu, tad Krampass tika aizsaukts uz Štetinu, kur gribēja dzirdēt viņa domas šai jautājumā. Otrā dienā viņš no turienes rakstīja Inštetenam.

«Piedodiet, ka biju spiests pazust neatvadījies. Viss iznāca steigā. Starp citu, es mēģināšu lietu vilkt garumā, jo ir tik patīkami kaut reizi tikt kur projām. Pasveiciniet cienīto kundzi — manu jauko labvēli.»

Inštetens nolasīja Efijai vēstuli. Efija izturējās mierīgi. Beidzot viņa teica:

— Tas tiešām labi.

— Kā tu to domā?

— Labi, ka viņš ir prom. Viņš vienmēr stāsta vienu un to pašu. Kad atgriezīsies, tad vismaz pagaidām viņam būs kas jauns, ko pastāstīt.

Inštetens pētījoši paskatījās uz Efiju. Bet viņš neko nemanīja, un aizdomas izgaisa.

— Arī es gribu braukt prom, — viņš pēc brīža piebilda, — protams, uz Berlīni; varbūt tad arī es reiz varēšu, tāpat kā Krampass, atvest jaunas ziņas. Mana mīļā Efija aizvien grib dzirdēt ko jaunu; viņa garlaikojas mūsu jaukajā Kesinā. Es būšu prom apmēram astoņas dienas vai varbūt mazliet ilgāk. Tu nebaidies ... tas jau vairs laikam nenāks ... tu jau zini, tas tur augšā ... Un, ja arī nāk, pie tevis taču ir Rollo un Rosvīta.

Efija klusībā pasmējās, un reizē viņai kļuva mazliet skumji. Viņa atcerējās dienu, kad Krampass pirmoreiz bija pateicis, ka Inštetens spēlē komēdiju, baidīdams viņu ar spoku. Lielais audzinātājs! Bet varbūt viņam bija taisnība? Varbūt šī komēdija bija nepieciešama? Un viņai nāca prātā visādas pretrunīgas domas — gan labas, gan ļaunas.

Pēc trim dienām Inštetens aizceļoja.

Par to, kas viņam padomā Berlīnē, viņš neteica ne vārda.

21. nodaļa

Bija pagājušas četras dienas kopš Inštetena aizceļošanas, kad no Štetinas atgriezās Krampass un atveda ziņas, ka valdība galīgi atmetusi savu nodomu — sūtīt uz Kesinu divus huzāru eskadronus; esot taču tik daudz mazu pilsētiņu, kuras tīkojot saņemt kavalērijas garnizonu un vēl jo vairāk ģenerāļa Blīhera

huzārus; parasti uz šādu piedāvājumu tūlīt atbildot ar sirsnīgu atsaucību, nevis vilcinoties. Kad Krampass to pavēstīja, maģistrāta locekļu sejas likās visai samulsušas; triumfēja vienīgi Gīzhīblers, jo vēlējās, kaut kolēģu mietpilsoniskums ciestu sakāvi. Vienkāršie ļaudis, padzirdējuši jauno vēsti, sapīka, pat daži konsuli un viņu meitas pēkšņi jutās neapmierināti, taču to visu ātri vien aizmirsa, laikam tāpēc, ka Kesinas iedzīvotājus vai vismaz pilsētas augstākās aprindas vairāk interesēja jautājums — kas Inštete-nam padomā Berlīnē. Tās nekādā ziņā negribēja zaudēt visu labi ieredzēto landrātu, taču par viņa pārcelšanu klīda pavisam neticamas baumas, kuras Gīzhīblers, ja arī pats nebija palaidis, tad vēlāk vēl tieši tās veicināja un nemaz nemēģināja apšaubīt. Starp citu, tika stāstīts, ka Inštetens būšot sūtnis Marokas vēstniecībā un vedīšot līdzi dāvanas, turklāt ne tikai tradicionālo vāzi, uz kuras attēlota Sansusī un Jaunā pils, bet arī kādu lielu saldējuma mašīnu. Tā kā Ma-rokā valdīja liels karstums, tad par šo mašīnu stāstīja tik pārliecinoši, ka visi noticēja.

Arī Efija dzirdēja šīs baumas. Vēl nesen viņa būtu par tām uzjautrinājusies, taču kopš gada beigām viņa bija tādā noskaņā, ka vairs nespēja par šādām lietām bezrūpīgi un nebēdnīgi smieties. Efijas sejai bija pavisam cita izteiksme, vaibsti zaudējuši aizkustinoši šķelmīgo bērnišķīgumu, kāds viņai vēl piemita pēc laulībām. Kamēr Krampass atradās Štetinā, Efija bija pārtraukusi pastaigas pludmalē un plantācijā, taču pēc viņa atgriešanās tās atkal uzsāka un neatteicās no tām pat nelabvēlīgos laika apstākļos. Tāpat kā agrāk, tika norunāts, ka Rosvīta ies pretī līdz Rēperbānai vai gandrīz līdz kapsētai, taču viņas satikās vēl retāk nekā agrāk.

*— Man tevi būtu jābar, Rosvīta, jo tu nekad nevari mani atrast. Bet tas nekas; es vairs nebaidos, pat ne kapsētas tuvumā, un mežā vēl nekad neesmu sastapusi nevienu dzīvu dvēseli.

To Efija teica Rosvītai dienu pirms Inštetena atgriešanās no Berlīnes. Rosvīta neveltīja sevišķu vērību viņas vārdiem un vairāk uzmanības pievērsa vītnei, ko sprauda virs durvīm; arī haizivs dabūja priedes zaru un izskatījās vēl dīvaināka nekā parasti. Efija teica;

— Tā ir labi, Rosvīt; rīt pārbraucis viņš priecāsies par šiem zaļumiem. Diez vai iet vēl šodien pastaigāties? Dakteris Hannemanis stingri man piekodinājis un aizvien pārmet, ka es neizturoties pietiekami nopietni pret šo norādījumu, jo citādi izskatītos labāk; bet man šodien nav nekādas patikas iet, smidzina lietus, un debesis tik apmākušās.

— Es atnesīšu kundzei lietus mēteli.

— To gan! Bet šodien nenāc man pretī, mēs tik un tā nesatiksimies. — Viņa pasmējās. — Tu gan, Rosvīt, nemaz neesi attapīga. Un es nevēlos, ka tu gluži ne par ko saaukstētos.

Rosvīta palika mājās, un, tā kā Annija gulēja, viņa aizgāja pie Krūzēm, lai papļāpātu ar Krūzes sievu.

— Mīļā Krūzes kundze, — viņa teica. — Jūs man gribējāt vēl ko pastāstīt par ķīnieti. Vakar mūs iztraucēja Johanna, viņa vienmēr izturas augstprātīgi, viņai šādas lietas vienaldzīgas. Man gan šķiet, tur kaut kas būs bijis, — nu, tam ķīnietim ar Tomsena māsasmeitu vai varbūt mazmeitu.

Krūzes sieva pamāja ar galvu.

— Vai nu tā bija nelaimīga mīlestība, — Rosvīta turpināja, pie kam Krūze atkal pamāja ar galvu, — vai varbūt arī laimīga, ķīnietis tikai nevarēja pār-

ciest, ka tā pēkšņi izdziest. Jo ķīnieši taču ari cilvēki vien ir, un ar tiem laikam mēdz notikt tāpat kā ar mums.

— Tāpat gan, — apgalvoja Krūzes sieva un, lai to pierādītu, gribēja ko pastāstīt, bet ienāca pats Krūze un teica:

— Māt, iedod man ādas laku; vērzelēm jābūt spožām, kad kungs rīt atgriezīsies; viņš visu redz, un, ja ar neko neteic, tomēr tūlīt var manīt, ka ir redzējis.

— Es jums iznesīšu, Krūze, — Rosvīta teica. — Jūsu sieva grib man ko pastāstīt; viņa tūlīt pabeigs, un tad es iznesīšu.

Pēc brītiņa Rosvīta izgāja pagalmā ar lakas pudeli rokā un apstājās blakus vērzelēm, ko Krūze bija pārlicis pār dārza žogu.

— Daudz jau tā nelīdzēs, — viņš teica, paņemdams no Rosvītas pudeli, — lietus aizvienam vēl smidzina, un spīdums atkal būs vējā. Bet, manuprāt, visur jābūt savai kārtībai.

— Nu kā gan citādi! Un laka taču labu labā, to jau tūlīt var redzēt, — ja laka laba, tā nelīp, bet ātri apžūst. Un, ja rītu smidzinās vai līs, tas neko vairs nekaitēs. Bet man tomēr jāteic — tas ar to ķīnieti ir dīvains notikums.

Krūze pasmējās.

— Blēņas vien, Rosvīta. Un mana sieva nevis pieskata, lai mājās būtu kārtība, bet pļāpā muļķības, un, kad gribu uzvilkt tīru kreklu, skaties vien — trūkst pogas. Un tā tas ir aizvienam, kopš te dzīvojam. Viņai allažiņ tikai tādas lietas galvā un vēl melnā vista arīdzan. Un tā ni olu nav izdējusi. Un kā tad lai izdētu? Ārā taču tā netiek, un no «kikerikī» vien ne-ķas nesanāk. To nevar prasīt ne no vienas vistas.

— Paklausieties, Krūze, to es pastāstīšu jūsu sievai. Esmu jūs vienmēr uzskatījusi par pieklājīgu cilvēku, un nu jūs runājat par kādu tur «kikerikī». Vīrišķi gan allaž izrādās sliktāki, nekā domā. Un man labāk vajadzētu paņemt, lūk, šo sareni un uzpindzelēt jums melnas ūsas.

— Jums, Rosvīt, var atļaut arī to. — Un Krūze, kas parasti izturējās ļoti cienīgi, šķiet, grasījās sarunāt aizvien lielākas blēņas, bet tad pēkšņi pamanīja Efiju, kura šodien nāca mājup no plantācijas pa citu ceļu un tieši šajā brīdī gāja garām dārza žogam.

— Labdien, Rosvīta, tu esi tik jautra. Ko dara Annija?

— Viņa guļ, cienītā kundze.

Taču Rosvīta, to teikdama, nosarka un, pārtraukusi sarunu, steigšus devās uz mājas pusi, lai palīdzētu Efijai noģērbties. Jo nebija zināms, vai Johanna ir dzīvoklī. Tagad, kad mājās bija mazāk darba, viņa bieži mēdza uzturēties pāri pretī «kantorī», jo ar Fridrihu un Kristeli, kuri nekad neko nezināja pastāstīt, viņai bija garlaicīgi.

Annija vēl gulēja. Efija noliecās pār šūpuli un ļāva Rosvītai paņemt cepuri un mēteli, tad apsēdās guļamistabā uz mazā dīvāniņa. Lēnām atglaudusi miklos matus, viņa uzlika kājas uz zema soliņa, ko Rosvīta piestūma, un, izjuzdama pēc garās pastaigas tīkamu mieru, teica:

— Man tev jāatgādina, Rosvīt, ka Krūze ir precējies.

— Es to zinu, cienītā kundze.

— Jā, ko visu gan dažreiz nezina un tomēr rīkojas tā, it kā neko nezinātu. No tā nekas labs nav sagaidāms.

— Nekas arī nav jāsagaida, cienītā kundze ...

— Ja tu ceri tāpēc, ka viņa ir slima, tad tu nerēķinies ar īstajiem apstākļiem. Slimie dzīvo visilgāk. Un turklāt viņai ir melnā vista. No tas piesargies, tā zin visu un izstāstīs visu. Nezinu, kāpēc, bet man bailes no tās. Varu saderēt — tam tur augšā arī kāds sakars ar vistu.

— Ak, es neticu. Taču briesmīgi tas ir. Un Krūze, kas vienmēr noskaņots pret sievu, nevar mani pārliecināt.

— Ko tad viņš teica?

— Teica, ka tur tikai peles grabinoties.

— Nu kaut vai peles, arī tas nav nemaz tik patīkami. Nevaru ciest peles. Bet es skaidri dzirdēju, kā tu ar Krūzi runāji; tu izturējies pret viņu tik familiāri, man pat likās, tu gribēji viņam uzkrāsot ūsas. Tas tomēr jau ir par daudz. Un vēlāk atkal sēdēsi pie viņiem. Tu vēl esi glīta sieviete un vari patikt. Bet, ka tev saku, — piesargies. Kā tad īsti bija ar tevi pirmoreiz? Vai vari pastāstīt?

— Ak, varu jau, varu. Bet tas bija briesmīgi. Un taisni tāpēc, cienītā kundze, ka tas bija tik briesmīgi, jūs varat būt pilnīgi mierīga Krūzes dēļ... Kam tā gājis kā man, tas mācību dabūjis un būs piesardzīgs. Reizēm man viss vēl rādās sapņos, un tad esmu otrā dienā kā salauzta. Tik trakas bailes . ..

Efija paslējās augstāk un atbalstīja galvu uz rokas.

— Nu stāsti! Kā tad viss bija? Tā vienmēr mēdz notikt ar jums, to atceros vēl no mazotnes, aizvien tas pats stāsts ...

— Jā, sākumā vienmēr tas pats, un es arī nedomāju, ka ar mani bija citādi, nu nepavisam ne. Bet, kad viņi man to skaidri un gaiši pateica acīs un man pēkšņi vajadzēja atzīties: «Jā, tā ir,» — tas bija briesmīgi. Māte vēl neko, bet tēvs — viņš bija ciema

kalējs, bargs un sirdīgs, — kad tēvs to padzirda, tad metās man virsū ar stieni, ko tikko bija izņēmis no uguns, un gribēja mani nogalēt. Es sāku skaļi kliegt, uzskrēju uz bēniņiem un paslēpos; tur stāvēju un trīcēju un devos lejā tikai tad, kad mani sauca un vēlēja nākt.

Man bija vēl viena jaunāka māsa, tā rādīja uz mani ar pirkstu un mēdījās. Un, kad bērnam vajadzēja nākt pasaulē, es iegāju turpat netālu šķūnī, jo mājās neiedrošinājos palikt. Tur mani pusdzīvu atrada sveši ļaudis, ienesa mūsu istabā un noguldīja gultā. Un trešajā dienā viņi man bērnu atņēma, bet, kad es jautāju, kur tas palicis, man atbildēja, ka bērns atrodoties drošās rokās. Ak, kundze, lai svētā dievmāte jūs pasargā no šāda posta!

Efija pietrūkās kājās un uzlūkoja Rosvītu lielām acīm. Taču viņa bija vairāk izbijusies nekā sašutusi.

— Ko tu runā! Es taču esmu precēta sieva. Kaut ko tādu tu nepavisam nedrīksti sacīt, tas ir nepiedienīgi, tas neklājas.

— Ak, cienītā kundze ...

— Pastāsti labāk, kas pēc tam ar tevi notika. Bērnu viņi tev atņēma. Un kas tālāk . ..

— Un tad pēc pāris dienām no Erfurtes ieradās kāds kungs un, garām braucot, iegriezās pie ciema vecākā apjautāties, vai neesot dabūjama aukle. Ciema vecākais atteica, ka esot gan. Lai dievs viņam dod veselību — svešais kungs paņēma mani tūlīt līdz, un kopš tā laika man sākās labākas dienas; pat pie reģistratorienes varēja vēl kā nekā iztikt, un beidzot nokļuvu pie jums, cienītā kundze. Un tas bija labākais, vislabākais, kas varēja notikt. — Un, to teikdama, viņa piegāja pie dīvāna un noskūpstīja Efijai roku.

— Rosvīta, neskūpsti man vienmēr roku, tas man

\ Г*

nepatīk. Un esi piesardzīgāka ar Krūzi. Tu taču visādi esi tik laba un prātīga sieviete ... Ar precētu vīru ... tur nekad nekas prātīgs nevar iznākt.

— Akf cienītā kundze, dievs un viņa svētie vada mūsu ceļus, un posts, kas mūs piemeklē, — arī tas ir dieva sūtīts. Un, ja tas mūs nepārmāca, tad neviens nevar līdzēt.. . Taisnību sakot, man vīrieši patīk ...

— Redzi nu, Rosvīt, redzi!

— Bet, ja ar mani atkal kas tāds gadītos — ar Krūzi nieki vien ir — un es vairs citādi nevarētu, tad mestos ūdenī. Tas bija pārāk briesmīgi. Kāds liktenis piemeklējis šo nabaga mazo radībiņu? Neticu, ka bērns vēl dzīvs, viņi ļāva tam aiziet bojā, un es esmu vainīga. — Rosvīta nometās zemē pie Annijas šūpuļa, sāka bērnu šūpot un dziedāja savu «Halberštates cālēnu».

— Nedziedi, — sacīja Efija, — man sāp galva. Atnes avīzes. Vai Gīzhīblers nav atsūtījis žurnālus?

— Jā, ir gan. Un pašā virsū bija uzlikts modes žurnāls. Mēs ar Johannu pāršķirstījām. Viņa vienmēr errojas, ka pati tādu nevarot dabūt. Vai lai atnesu?

— Jā, un atnes arī lampu.

Rosvīta aizgāja, un Efija, palikusi viena, noteica:

— Ar ko tik visu neizlīdzas? Skaista dāma ar uzroci un kāda cita ar plīvuru; modes lelles. Bet tas ir labākais, kā uzvedināt sevi uz citām domām.

Nākošās dienas priekšpusdienā no Inštetena pienāca telegrama, kurā viņš paziņoja, ka atbraukšot tikai ar otru vilcienu, proti, ieradīšoties Kesinā ne agrāk kā vakarā. Diena aizritēja vienā satraukumā; par laimi, pēcpusdienā atnāca Gīzhīblers un pakavēja laiku. Beidzot ap pulksten septiņiem piebrauca ekipāža.

Efija devās pretī, lai sasveicinātos. Inštetens bija neparasti satraukts un tāpēc nemanīja Efijas samulsumu, kāds brīžiem jautās cauri viņas sirsnībai. Priekštelpā dega lampas un sveces, un tējas servīze, ko Fridrihs jau bija uzlicis uz viena no galdiņiem, kas atradās starp skapjiem, atstaroja sveču mirgu.

— Izskatās gluži tāpat kā toreiz, kad mēs te ieradāmies. Vai vēl atceries, Efij?

Viņa pamāja ar galvu.

— Tikai haizivs ar priedes zaru izturas šodien rāmāk un arī Rollo tēlo atturīgo un neliek man vairs ķepas uz pleciem. Kas ar tevi noticis, Rollo?

Rollo pagāja savam kungam garām un paluncināja asti.

— Viņš ar kaut ko nav apmierināts — vai nu ar mani, vai kādu citu. Domājams, ar mani. Nu, iesim iekšā. — Un viņš devās uz savu istabu un, apsēdies uz dīvāna, lūdza Efiju apsēsties turpat blakus.

— Berlīnē bija tik jauki, jaukāk nekā varēja sagaidīt, bet, lai arī bija jautri, nemitīgi ilgojos pēc mājām. Un cik tu labi izskaties! Mazliet bāla un arī mazliet pārvērtusies, bet tev piestāv.

Efija nosarka.

— Un tu pat sarksti. Bet tā ir, kā es saku. Agrāk tu izskatījies pēc izlutināta bērna, bet nu pēkšņi — pēc sievietes.

— Patīkami dzirdēt, Gērt, bet liekas, tu tāpat tikai saki.

— Nē, nē, tas nav kompliments, tā ir taisnība ...

— Es gribētu ticēt.

— Un nu uzmini, no kā tev sveiciens.

— To, Gērt, nav grūti uzminēt. Turklāt mēs, sievietes, par kādu es sevi, kopš atkal esi mājās, drīkstu

uzskatīt (un viņa smaidīdama sniedza Inštetenam roku), mēs, sievietes, uzminam viegli. Mums nav tik lēna domāšana kā jums.

— Nu, no kā tad?

— Protams, no brālēna Brista. Viņš taču ir vienīgais, ko es Berlīnē pazīstu, vēl ir gan arī radinieces, kuras taču tu nebūsi apciemojis un kuras ir pārāk skaudīgas, lai man sūtītu sveicienu. Vai tu arī neuzskati, ka visas vecas radinieces ir skaudīgas?

— Jā, Efij, tas tiesa. Un tā ir atkal mana agrākā Efija, kas to saka. Zini, agrākā Efija, kas izskatījās vēl pēc bērna, — tā arī bija pa manai gaumei. Tāpat kā tagadējā cienījamā kundze.

— Tu tā domā? Un ja nu tev vajadzētu izvēlēties vienu no abām ...

— Tas ir viltīgs jautājums, tādās runās es neielaižos. Bet tur jau Fridrihs nes tēju. Kā esmu noilgojies pēc šī brīža! Par to es stāstīju arī tavam brālēnam Bristam, kad abi sēdējām pie Dresela un dzērām šampanieti uz tavu veselību ... Tev droši vien sāka džinkstēt ausis... Un vai zini, ko tavs brālēns teica?

— Noteikti kādas muļķības. Uz to viņš ir nadzīgs.

— Tā ir lielākā nepateicība, ko es savā mūžā esmu pieredzējis. «Uzdzersim uz Efijas, manas daiļās māsīcas, veselību ...» viņš teica. «Vai zināt, Inšteten, es mīļuprāt jūs izaicinātu uz divkauju un nošautu. Jo Efija ir eņģelis, un jūs man šo eņģeli atņēmāt.» Pie tam, to teikdams, viņš izskatījās tik nopietns un noskumis, ka es gandrīz noticēju.

— O, es zinu šo viņa noskaņojumu. Cik glāzītes jūs bijāt izdzēruši?

— Es vairs nevaru atcerēties un varbūt arī toreiz nebūtu varējis pateikt. Bet esmu pārliecināts, ka viņš

2Q7

to teica pavisam nopietni. Kas zin — varbūt tas būtu bijis pareizi. Vai tev liekas — tu ar viņu nebūtu varējusi sadzīvot?

— Sadzīvot? Tas ir par maz, Gērt. Lai gan man gandrīz gribētos teikt, ka es nudien nevarētu ar viņu sadzīvot.

— Kāpēc ne? Viņš taču ir jauks un glīts cilvēks, turklāt gluži saprātīgs.

— Jā, tāds viņš ir ...

— Bet...

— Bet viņš ir ēverģēlīgs. Un šī īpašība mums, sievietēm, nepatīk, pat tad ne, ja esam vēl pa pusei bērni, par kādu tu mani allaž esi uzskatījis un, lai gan esmu kļuvusi prātīgāka, arī tagad vēl uzskati. Ēverģēlīgs vīrietis — tāds mums neder. Vīrietim jābūt kā vīrietim.

— Labi, ka tu to pasaki. Pie velna, tad man jāsaņemas. Par laimi, varu sacīt, ka es par tā saukto saņemšanos vai vismaz par ko tādu, kas prasa saņemšanos nākotnē, esmu drošs... Saki — kā tu iedomājies — kas ir ministrija?

— Ministrija? Nu to var iedomāties divējādi. Tie var būt cilvēki — gudri, smalki ierēdņi, kas pārvalda valsti, un tā var būt arī tikai māja — kāda pils, Palazzo Strozzi* vai Pitti**, vai, ja tās ne, tad kāda cita. Redzi nu, ne jau velti esmu ceļojusi pa Itāliju.

— Un vai tu būtu ar mieru dzīvot tādā pilī? Es domāju — tādā ministrijā?

— Dieva dēļ, Gērt, tevi taču nebūs iecēluši par ministru? Gīzhīblers kaut ko tādu minēja. Un grāfs taču iespēj visu. Ak, tātad beidzot viņš to panācis, un man ir tikai astoņpadsmit gadu.

Inštetens pasmējās.

— Nē, Efij, ministrs vēl nebūšu, tiktāl mēs vēl neesam tikuši. Bet varbūt manī atklāsies visādi talanti, un tad tas nav neiespējams.

— Tātad vēl ne, vēl tu neesi ministrs?

— Nē. Un, taisnību sakot, mēs arī nedzīvosim ministrijā, bet es diendienā iešu uz ministriju tāpat kā tagad uz landrāta kantori, sniegšu ministram ziņojumus un pavadīšu viņu, kad viņš dosies inspekcijas braucienos pa provinces iestādēm. Un tu būsi ministrijas padomnieka sieva, dzīvosi Berlīnē un pēc pusgada tikko vairs atcerēsies, ka esi mitusi te, Kesina, un tev nav bijis nekā vairāk kā tikai Gīzhīblers, kāpas un plantācija.

Efija nebilda ne vārda, tikai acis viņai pletās aizvien platākas; mutes kaktiņi nervozi noraustījās, un viss trauslais augums nodrebēja. Pēkšņi viņa noslīdēja no dīvāna pie Inštetena kājām, apķēra viņa ceļus un teica tādā balsī, kā lūgsnu skaitot:

— Paldies dievam!

Inštetens nobāla. Ko tas nozīmēja? Kāda nojausma, kas jau kopš nedēļām, lai gan pārejoši, tomēr atkal un atkal nedeva viņam miera, pārņēma viņu, un viņa skatiens pauda to tik skaidri, ka Efija izbijās. Cēlu jūtu uzplūdā, kas radās vienīgi savas vainas apziņā, viņa bija izteikusi vairāk, nekā drīkstēja. Nepieciešams bija visu atkal izlīdzināt, par katru cenu atrast kādu atrisinājumu.

— Piecelies, Efij. Kas tev kait?

Efija steigšus pietrūkās kājās. Taču viņa vairs neapsēdās uz dīvāna, bet piestūma tuvāk krēslu ar augsto atzveltni, acīm redzot, tāpēc, ka nebija vairs spēka nosēdēt neatbalstoties.

— Kas tev kait? — Inštetens atkārtoja. — Man likās, tu te esi pavadījusi laimīgas dienas. Un nu tu

saki «paldies dievam», it kā būtu dzīvojusi vienās bailēs. Vai tu no m a n i s arī baidījies? Jeb vai no kaut kā cita? Pasaki!

— Un tu vēl vari jautāt, Gērt, — viņa teica, ar lielām pūlēm cenzdamās apslēpt trīsas balsī. — Laimīgas dienas! Jā, protams, bija laimīgas dienas, taču arī vēl citādas. Nekad te neesmu pilnīgi tikusi vaļā no bailēm, nekad. Vēl nav pagājušas ne divas nedēļas, kopš tas man atkal paraudzījās pār plecu, tā pati bālā seja, tā pati. Un pēdējās naktis, kad tu biji prom, tas bija atkal klāt, es neredzēju, bet tas atkal aizslīdēja garām, un Rollo atkal rēja, un Rosvīta, kas arī to dzirdēja, nāca un apsēdās uz manas gultas; tikai tad, kad ausa gaismiņa, mēs beidzot iemigām. Šī ir spoku māja, un es arī esmu spiesta ticēt, ka spokojas, — jo tu esi audzinātājs. Jā, Gērt, tas tu esi. Bet lai nu paliek, tik daudz es saprotu, esmu veselu gadu un vēl ilgāk šajā mājā dzīvojusi vienās bailēs, un, kad no šejienes tikšu prom, tad, cerams, arī bailes pazudīs, un es atkal jutīšos brīvi.

īnštetens klausījās, visu laiku lūkodamies viņā, un nepalaida garām ne vārda. Ko tas nozīmēja — «Tu esi audzinātājs» — un tad vēl tas, ko viņa teica iepriekš: «Un es arī esmu spiesta ticēt, ka spokojas.» Ko tas nozīmēja? Kur viņa dzirdējusi šādus vārdus? Un viņš juta sirdī mostamies un perināmies klusas aizdomas. Taču viņam bija pietiekami daudz gadu, lai saprastu, ka nojautas var pievilt un ka greizsirdībā, kura redz visu ar simt acīm, bieži vien maldāmies vēl vairāk nekā savā uzticības aklumā. Varēja taču būt arī tā, kā viņa apgalvoja. Un ja tiešām tā taisnība, kālab tad viņa nevarētu iesaukties — «paldies dievam»?

Un, aši apsvērdams visas iespējas, viņš atkal pārvarēja šaubas un sniedza pāri galdam sievai roku:

-— Piedod man, Efij, es biju tik pārsteigts par visu. Protams, esmu vainīgs. Es aizvien esmu bijis pārāk aizņemts ar savām darba lietām. Mēs, vīrieši, esam egoisti. Bet nu būs citādi. Vienā ziņā Berlīnē būs noteikti labi: tur nebūs spoku mājas. Kur lai tie arī rastos? Un nu iesim uz tavu istabu, gribu redzēt Anniju; citādi Rosvīta žēlosies, ka esmu slikts tēvs.

Dzirdot viņa vārdus, Efija pamazām nomierinājās, un apziņa, ka laimīgi izbēgusi no briesmām, ko pati sev sagādājusi, deva viņai atkal spēku un savaldību.

22. nodaļa

Nākošajā rītā viņi abi ar mazu novēlošanos ieturēja brokastis. Inštetens bija pārvarējis slikto omu un ļaunās aizdomas, un Efija jutās tik atvieglota, ka spēja ne vien notēlot labu garastāvokli, bet gandrīz bija atguvusi savu agrāko brīvo un nepiespiesto izturēšanos. Viņa vēl atradās Kesinā, taču tagad viņai šķita, ka viss jau ir tālu pagātnē.

— Es visu pārdomāju, Efij, — Inštetens teica, — sava daļa taisnības ir taviem iebildumiem pret mūsu māju. Kapteinim Tomsenam tā bija labu labā, taču jaunai izlutinātai sievietei tā nav piemērota; viss vecmodīgi, šauri. Tev Berlīnē jāsameklē labāks dzīvoklis, arī zālei tur jābūt, bet citādai nekā šeit, un priekšnamam un kāpņu telpai jābūt ar augstiem krāsainu stiklu logiem, kur attēlots ķeizars Vilhelms ar scepteri un kroni galvā vai arī kāds baznīcas motīvs — svētā Elizabete vai jaunava Marija. Teiksim, jaunava Marija — Rosvītai par prieku.

Efija smaidīja.

— Lai nu tā būtu! Bet kas mums sameklēs dzīvokli? Es taču nevaru likt to darīt brālēnam Bristam vai radiniecēm. Viņām kurš katrs būs pietiekami labs.

— Jā, kas sameklēs! To neviens nedarīs par paldies. Man šķiet, tev pašai vien būs jādodas turp.

— Un kad tu domā?

— Marta vidū.

— Ai, tas ir pārāk vēlu, Gērt, tad jau visi būs izdoti. Labi dzīvokļi diez vai uz mums gaidīs!

— Taisnība gan. Bet es tikai kopš vakardienas esmu atkal mājās un nevaru taču tūlīt teikt — «brauc rīt». Tas no manas puses nebūtu jauki, un tā man nepavisam neklātos darīt. Esmu laimīgs, ka varu būt atkal kopā ar tevi...

— Nē, — viņa atteica, trokšņaini savākdama vienkop kafijas traukus, lai slēptu samulsumu, kas viņu pārņēma aizvien vairāk, — nē, tā nevajag, ne šodien, ne rīt, bet tuvākajās dienās. Ja es ko sameklēšu, tad drīz vien atgriezīšos. Un vēl kas — Rosvītai un Annijai jābrauc līdzi. Vislabāk būtu, ja arī tu varētu braukt. Tomēr saprotu — tas nav iespējams. Ceru, mūsu šķiršanās nebūs ilga. Es jau zinu, kur atradīšu ...

— Nu?

— Tas lai paliek mans noslēpums. Man gribas, lai arī man būtu kāds noslēpums. Ar to es tev sagādāšu pārsteigumu.

Šajā brīdī ienāca Fridrihs, lai nodotu pasta sūtījumus. Lielāko tiesu tās bija dienesta vēstules un avīzes.

— Lūk, arī tev vēstule, — Inštetens teica, — un, ja nemaldos, no mātes.

Efija paņēma vēstuli.

— Jā, no māmiņas. Bet tas nav Frīzakas pasta zīmogs; paraugies, te skaidri rakstīts «Berlīne».

— Protams. — Inštetens smaidīja. — Vai tu par to brīnies? Māte ir Berlīnē un atrakstījusi savai mīļajai meitai vēstuli no viesnīcas.

— Jā, — Efija piekrita, — tas tiesa. Bet es nez kāpēc tomēr esmu uztraukusies un nevaru gūt mierinājumu vārdos, ko Hulda Nīmeijere vienmēr mēdza teikt: «Labāk baiļoties nekā cerēt.» Ko tu par to saki?

— Mācītāja meitai tas nu īsti nepiederētos. Bet nu izlasi vēstuli. Te ir papīrnazis.

Efija atgrieza aploksni un lasīja:

«Mīļā Efij, jau veselu dienu esmu Berlīnē; nepieciešamas Šveigera* konsultācijas. Ieraudzījis mani, viņš vēlēja laimes, un, kad es izbrīnījusies vaicāju, kālabad, tad uzzināju, ka pie viņa nesen bijis ieradies ministrijas direktors Villersdorfs, kas pastāstījis, ka Inštetens pārcelts uz ministriju. Esmu mazliet sapīkusi, ka man tas jāuzzina no trešās personas. Bet savā lepnumā un priekā Jums to piedodu. Jau no sākta gala paredzēju (jau toreiz, kad I. vēl bija Ratenovā), ka viņš taisīs karjeru. Nu tas nāk Tev par labu. Protams, Jums nepieciešams dzīvoklis un cits iekārtojums. Ja Tu, mīļā Efij, domā, ka Tev vajag mana padoma, tad brauc, cik vien ātri iespējams, šurp. Es palikšu te ārstēties astoņas dienas un, ja vajadzēs, varbūt vēl mazliet ilgāk; Šveigers skaidri neizteicās par to.

Noīrēju dzīvokli Šadova ielā, un man blakus ir vēl brīvas istabas. Par savām acīm pastāstīšu tiekoties; pagaidām manas domas nodarbina tikai Jūsu nākotne. Brists būs neizsakāmi laimīgs; šādās reizēs viņš vienmēr izliekas vienaldzīgs, taču patiesībā interesējas

vēl vairāk nekā es. Sveicinu Inštetenu, skūpstu Anniju, kuru Tu varbūt ņemsi līdz. Kā vienmēr Tevi maigi mīlošā māte

Luize B.»

Ne vārda neteikdama, Efija nolika vēstuli. Viņai bija skaidrs, kas jādara, taču viņa nevēlējās runāt, gaidīja, lai to pasaka Inštetens; tad viņa tūlīt pat piebalsotu.

Inštetens, protams, iekrita šais lamatās.

— Un tu, Efij, paliec tik mierīga.

— Ak, Gērt, katrai lietai ir divas puses. Vienā ziņā es priecājos, ka atkal redzēšu māmiņu varbūt pat pēc dažām dienām. Bet man ir daudz kas iebilstams.

— Kas tad?

— Tu jau zini, māmiņa ir ļoti noteikta un atzīst tikai savu gribu. Gluži pretēji tēvam viņa spēj panākt visu. Bet es labprāt vēlētos dabūt dzīvokli pa savai gaumei un iekārtoties tā, kā p a š a i patīk.

Inštetens pasmējās.

— Un tas ir viss?

— Vai tad nav diezgan? Bet tas vēl nav viss. — Un viņa saņēmās, paraudzījās vīrā un teica: — Un tad vēl, Gērt, es negribētu tūlīt šķirties no tevis.

— Šķelme tāda, to tu tikai tāpat vien saki, jo zini manas vājības. Mēs visi esam iedomīgi, bet es ticu, ka tā ir, kā tu saki. Es gribu ticēt un turklāt spēlēt varonīgo — tādu, kas spēj atteikties. Brauc, tiklīdz atrodi par vajadzīgu un kad tev atļauj sirdsapziņa.

— Tā tu nedrīksti runāt, Gērt. Ko tas nozīmē — «kad tev atļauj sirdsapziņa»? Tu gandrīz patvarīgi liec man būt pret tevi maigai, un tad man koķeti jāatbild: «Tādā gadījumā, Gērt, es nemaz nebraukšu.» Vai kaut ko līdzīgu.

Inštetens padraudēja viņai ar pirkstu.

— Efij, tu esi pārāk izsmalcināta. Es vienmēr domāju, ka tu esi bērns, bet nu redzu, ka tāda pati kā citas sievietes. Nu, lai tas paliek vai, kā tavs tēvs allaž saka: «Par to var daudz un dažādi spriest.» Pasaki labāk — kad gribi braukt?

— Šodien ir otrdiena. Teiksim, piektdien ar pusdienas kuģi. Tad vakarā būšu Berlīnē.

— Norunāts. Un kad tu atgriezīsies?

— Nu, teiksim, pirmdienas vakaru. Pēc trim die-nāņi.

— Nē, tas ir par ātru. Trijās dienās neko nepagūsi; un tik drīz arī māte tevi nelaidīs prom.

— Tātad — uzticību pret uzticību.

— Labi.

To teikdams, Inštetens piecēlās, lai dotos uz lan-drāta kantori.

Dienas līdz aizbraukšanai aizritēja nemanot. Rosvīta bija laimīga.

— Ak, cienītā kundze, Kesina — nu jā, tā nekas ... bet Berlīne tā tomēr nav. Un kur tad zirgu tramvajs! Kad tas sāk zvanīt, tad nezini, vai mesties pa kreisi vai pa labi, un reizēm likās, viss brāztos man pāri. Nē, kaut kā tāda te nav. Dažudien, manuprāt, redzam tikai pāris cilvēku. Vienmēr tikai kāpas un jūra. Un tā šalc un šalc, bet vairāk nekā arī nav.

— Jā, Rosvīta, tev taisnība. Tā šalc un šalc, bet īstas dzīves te nav. Un tad nāk prātā visādas muļķīgas domas. Tu taču nevari apstrīdēt, ka tas ar Krūzi neatbilda patiesībai.

— Ak, cienītā kundze ...

— Nu, es negribu vairāk nekā izdibināt. Tu, protams, neatzīsies. Nepaņem tikai pārāk maz mantu līdz. Īstenībā tu vari paņemt visas savas un Annijas mantas.

— Mēs taču vēl atgriezīsimies.

— Jā, es atgriezīšos. Tā vēlas kungs. Bet jūs abas varbūt varēsiet palikt pie manas mātes. Pieskati, lai viņa Anniju pārāk neizlutina. Pret mani viņa bija stingra, bet pret mazmeitu — kas zin . ..

— Un pie tam mūsu Annija ir tik jauka, ka nevar vien nopriecāties. Katram gribas pamīļot.

Tas bija ceturtdien — dienu pirms došanās ceļā. Inštetens atradās izbraukumā pa laukiem un bija sagaidāms mājās tikai pret vakaru. Pēcpusdienā Efija devās uz pilsētu, aizstaigāja līdz tirgus laukumam un iegāja aptiekā; tur viņa palūdza vienu pudelīti sal volatile^12.

— Nekad nevar zināt, ar ko gadās braukt kopā pa ceļam, — viņa teica vecajam aptiekāra palīgam, ar kuru mēdza patērzēt un kurš par viņu tāpat jūsmoja kā Gīzhīblers.

— Vai daktera kungs mājās? — Efija vaicāja, ielikusi pudelīti somā.

— Mājās gan, cienītā kundze; viņš ir tepat blakus, lasa avīzes.

— Es taču viņu netraucēšu?

— Ai nē, nekādā gadījumā!

Un Efija iegāja blakus telpā. Tā bija maza istabiņa ar augstiem griestiem un plauktiem visgarām sienām, uz kuriem bija novietotas dažādas kolbas un retortes; tikai gar vienu sienu uz plauktiem bija sarindo-

tas alfabētiskā secībā kastītes ar dzelzs riņķīšiem priekšpusē, tajās atradās receptes.

Gīzhīblers jutās reizē aplaimots un samulsis.

— Kāds gods! Šeit starp manām retortēm. Vai drīkstu lūgt cienīto kundzi uz brītiņu piesēst?

— Protams, mīļo Gīzhībler. Bet tik tiešām uz brītiņu. Gribu jums pateikt ardievas.

— Bet, cienītā kundze, jūs taču atgriezīsieties. Dzirdēju, ka tikai uz pāris dienām ...

— Jā, mīļais draugs, man jāatgriežas, ir pat norunāts, ka vēlākais pēc nedēļas būšu atkal Kesinā. Taču, kas zin, — varu arī vairs neatgriezties. Kas lai pasaka — vai tad nu mazums nejaušību var gadīties ... Zinu, jūs man iebildīsiet, ka es vēl esmu par jaunu ... arī jaunie var nomirt. Un tad vēl daudz kas cits. Un tāpēc labāk gribu no jums atvadīties, it kā es aizbrauktu uz visiem laikiem.

— Bet, cienītā kundze ...

— It kā tas būtu uz visiem laikiem. Vēlos jums pateikties, mīļais Gīzhībler. Ja Kesinā ir kas labs, tad tas esat jūs, protams, jūs esat labāks par visiem. Un, ja arī nodzīvošu līdz simt gadiem, nekad jūs neaizmirsīšu. Es te reizēm jutos tik vientuļa, un reizēm man bija skumji, skumjāk, nekā jūs varat iedomāties; es vēl aizvien nejūtos te īsti kā mājās; bet jau kopš pirmās dienas, kad ieraudzīju jūs, man kļuva vieglāk un labāk.

— Bet, cienītā kundze ...

— Un par to es vēlos jums pateikties. Nupat kā nopirku pudelīti sal volatile; kupejā dažreiz gadās tik dīvaini ļaudis, neļauj pat atvērt logu. Un, ja man varbūt — jo tā pamatīgāk iecērt acīs, proti, es to saku par sāli, — ja man varbūt acis pieplūdīs asarām, tad es atcerēšos jūs. Ardievu, mīļais draugs; un

pasveiciniet savu draudzeni Tripelli. Pēdējās nedēļās es bieži iedomājos par viņu un kņazu Kočukovu. Tās tomēr ir savādas attiecības. Bet es varu saprast... Un kādreiz atrakstiet. Vai arī es rakstīšu jums.

To pateikusi, viņa gāja projām. Gīzhīblers viņu pavadīja līdz pat laukumam. Viņš bija tik apjucis, ka nemaz nepievērsa uzmanības Efijas mīklainajiem izteicieniem.

Efija devās mājup.

— Atnesiet, Johanna, man lampu uz guļamistabu, — viņa teica. — Un tasi tējas. Man ir tik auksti, es nevaru sagaidīt, kamēr atgriezīsies kungs.

Johanna atnesa gan lampu, gan tēju. Efija jau sēdēja ar spalvaskātu rokā pie sava mazā rakstāmgalda, uz kura atradās vēstuļpapīrs.

— Tēju, lūdzu, nolieciet turpat uz galda.

Kad Johanna bija izgājusi no istabas, Efija aizslēdza durvis, brīdi pameta acis spogulī un atkal apsēdās. Un tad sāka rakstīt.

«Es aizbraucu rīt ar kuģi, un šīs ir atvadu rindas. Inštetens gaidīs mani pēc dažām dienām mājās, bet es neatgriezīšos. Jūs zināt, kādēļ es neatgriezīšos ... Vislabāk būtu bijis, ja es šo zemes stūrīti nekad nebūtu redzējusi. Es Jūs ļoti lūdzu — neuzskatiet to kā pārmetumu. Pati vien esmu vainīga. Raugos uz Jūsu māju... Jūsu rīcību var attaisnot — manējo ne. Es jūtos ļoti vainīga, bet ceru to izlīdzināt. Mēs tiekam no šejienes aizsaukti, un tas, man šķiet, ir mājiens, ka man vēl tiks piedots. Aizmirstiet visu, kas noticis, aizmirstiet mani. Jūsu Efija.»

Viņa vēlreiz pārlaida acis pār rindām, tik savāds viņai šķita vārds «Jūs»; bet arī tas bija nepiecie-sams; tas nozīmē — visi tilti nojaukti. Un tad viņa šīs rindas ielika aploksnē un devās uz namiņu starp kapsētu un meža stūri. Šaura dūmu strūkliņa kāpa no pussagruvušā skursteņa. Tur viņa atstāja vēstuli.

Kad Efija atgriezās mājās, Inštetens jau bija pārbraucis; viņa apsēdās vīram blakus un pastāstīja par Gīzhībleru un sal volatile pudelīti.

Inštetens smaidīja.

— Kur gan tu esi iemācījusies latīņu valodu, Efij?

Kuģis (tas bija viegls burinieks, jo tvaikoņi gāja tikai vasarā) atgāja ap pulksten divpadsmitiem. Jau stundas ceturksni pirms atiešanas Efija un Inštetens atradās uz klāja; arī Rosvīta un Annija bija turpat.

Mantu iznāca vairāk, nekā nepieciešams izbraukumam, kas paredzēts tikai uz nedaudzām dienām. In-štetens runājās ar kapteini; Efija lietus mētelī un gaišpelēkā ceļojuma cepurē stāvēja uz pakaļējā klāja netālu no stūres rata un vērīgi lūkojās uz nocietināto krastu un glīto māju virkni gar piekrasti. Tieši pretī kuģu piestātnei bija Hopenzaka viesnīca, trīs stāvu augsts nams, no kura slīpā jumta rāmajā, mazliet miglainajā gaisā nekustīgi nokarājās dzeltens karogs ar krustu un kroni. Efija brīdi raudzījās uz karogu, tad atkal pavērsa acis lejup, un pēdīgi viņas skatiens apstājās pie mazā ļaužu pulciņa, kas ziņkārīgi stāvēja krastā. Šajā mirklī noskanēja kuģa zvans. Efiju pārņēma dīvaina sajūta. Kuģis lēnām attālinājās no krasta, un, vēlreiz vērīgi paskatījusies uz piestātni, viņa ieraudzīja ļaužu bariņa priekšā stāvam Kram-pasu. Ieraugot viņu, Efija satrūkās un reizē arī kļuva līksma. Savukārt Krampass, kura izturēšanās bija

stipri mainījusies, šķita manāmi aizkustināts un nopietni māja viņai sveicienu, kam Efija ar lielu sirsnību atbildēja; pie tam viņas acīs bija tāda kā lūdzoša izteiksme. Tad viņa ātri devās uz kajīti, kur Rosvīta ar Anniju jau bija iekārtojušās. Šajā mazliet smacīgajā telpā viņa arī uzkavējās, kamēr kuģis no upes iebrauca plašajā Breitlinga līcī; tad Inštetens aicināja, lai viņa nāk uz klāja un papriecājas par lielisko ainavu, kāda atklājās tieši šai vietā. Efija devās augšup. Pāri rāmajam ūdens klājam slīga pelēki padebeši, un tikai reizēm uz brīdi no mākoņu plaisas atspīdēja blāvs saules stars. Efija atcerējās dienu, kad viņi pirms gada un trīs mēnešiem vaļējā ekipāžā bija braukuši gar šī paša Breitlinga līča krastu. Tik īss laika sprīdis; dzīve jo bieži te klusa un vienmuļa. Un tomēr — kas tik kopš šā laika nebija noticis!

Tā nu viņi brauca tālāk pa ūdens ceļu un jau ap pulksten diviem nokļuva pie stacijas vai, pareizāk sakot, ļoti tuvu pie tās. Kad viņi devās garām «Grāfa Bismarka» viesnīcai, tās durvīs, kā parasts, stāvēja Golhovskis un tūlīt steidzās pavadīt landrātu un viņa sievu līdz pat dzelzceļa uzbēruma kāpnēm. Vilciens vēl nebija pienācis, un Efija ar Inštetenu staigāja šurp un turp pa peronu. Viņi sprieda par dzīvokli. Abi bija vienojušies par kvartālu — tam vajadzēja atrasties kaut kur ap Tīrgartenu.

— Man patiktu dzirdēt zīlītes čirpstinām un papagaiļus ķērcam, — teica Inštetens, un Efija viņam piekrita.

Šai brīdī atskanēja gongs — un pienāca vilciens; stacijas dežurants bija ļoti laipns, un Efija dabūja atsevišķu kupeju.

Vēl rokasspiediens šķiroties, vēl mājiens ar lakatiņu, un vilciens jau atkal ieklandījās.

23. nodaļa

Frldrihštrāses stacijā valdīja drūzma, taču Efija jau pa kupejas logu bija ieraudzījusi māti un viņai blakus brālēnu Bristu. Atkalredzēšanās prieki bija lieli. Gaidīšana bagāžas novietnē neprasīja lieku pacietības pārbaudi, un apmēram pēc minūtēm piecām ekipāža aizripoja gar zirgu tramvaja sliedēm līdz Dorotejas ielai un tad tālāk līdz Šadova ielai, uz kuras tuvākā stūra atradās pansionāts. Rosvīta bija sajūsmā un nevarēja vien nopriecāties par Anniju, kas stiepa rociņas pretī pilsētas ugunīm.

Un tad jau viņi bija klāt. Efija dabūja divas istabas — gan ne blakus mātes istabām, taču tai pašā gaitenī. Kad viss bija nolikts savā vietā un Annija beidzot noguldīta gultiņā ar sānu margām, Efija atkal iegāja mātes istabā — mazā salonā ar kamīnu; tas kurējās ar vārgu liesmiņu, jo laiks bija jauks, gandrīz vai silts. Uz apaļā galda, kur stāvēja lampa ar zaļu abažūru, nolikti galda piederumi trim personām, bet blakus uz maza galdiņa tējas trauki.

— Tu, māmiņ, esi omulīgi iekārtojusies, — Efija teica, apsēzdamās iepretī mātei uz dīvāna un tūlīt pat sākdama rosīties ap tējas galdiņu. — Vai drīkstu atkal uzņemties tējas pasniedzējas lomu?

— Protams, mīļā Efij. Bet tikai Dagobertam un sev. Man jāatsakās, lai gan tas nav viegli.

— Es zinu — tavu acu dēļ. Bet nu pastāsti, māmiņ, — kas ir ar tavām acīm? Karietē, kura pie tam grabēja, mēs runājām tikai par Inštetenu un mūsu spožajiem panākumiem, pārāk daudz tikai par to vien, tā nedrīkst. Tici man — tavas acis man nozīmē daudz vairāk, un šobrīd, paldies dievam, liekas, tās nav

mainījušās, tu mani uzlūko tikpat laipni kā citkārt. — Efija piesteidzās pie mātes un noskūpstīja viņai roku.

— Efij, tu esi tik strauja. Gluži tāda pati kā senāk.

— Ai nē, māmiņ, neesmu vis vairs. Man gribētos gan, lai tā būtu. Bet ģimenes dzīvē cilvēks pārvēršas.

Brālēns Brīsts pasmaidīja.

— Es gan, māsīc, neko daudz nemanu; tikai esi kļuvusi vēl daiļāka. Un straujums arī tas pats agrākais.

— Tāpat kā brālēnam, — māte apstiprināja.

Taču Efija negribēja piekrist un sacīja:

— Lai nu kas, bet cilvēku pazinējs tu, Dagobert, neesi. Dīvaini gan ... Jūs, virsnieki, nepazīstat cilvēkus, jaunie, protams, nemaz. Jūs redzat tikai paši sevi un savus rekrūšus, un tie, no kavalērijas, vēl arī savus zirgus. Tie vispār neko citu neredz.

— Bet kur tu ņēmi visas šīs gudrības, Efij? Tu taču nepazīsti nevienu virsnieku. Kesina, kā lasīju, pat atteikusies no tai paredzētajiem huzāriem, starp citu, tas ir vienīgais gadījums pasaules vēsturē. Un tu gribi runāt par agrākajiem laikiem? Toreiz, kad Ra-tenovas pulka virsnieki pie jums ciemojās, tu biji vēl gandrīz bērns.

— Es varētu iebilst — bērni vēl labāk visu novēro. Bet nav vērts, tas viss ir nieki. Gribu zināt, kā mātei ar acīm.

Brīsta kundze pastāstīja, ka acu ārsta diagnoze esot — asinspieplūdums smadzenēs. No tā rodoties ņirbēšana acu priekšā. Vajagot ievērot diētu: jāat-sakoties no alus, kafijas, tējas un šad tad jānolaižot asinis,_tad drīz vien kļūšot labāk.

— Ārsts runāja par divām nedēļām. Bet es zinu, ko nozīmē ārsta norādījumi; divas nedēļas vai sešas — tiem puslīdz vienalga; un es būšu vēl te, kad

ieradīsies īnštetens un jūs ievāksieties jaunajā dzīvoklī. Nav ko noliegt — tā arī ir visprātīgāk, un es jau iepriekš priecājos par iespējami ilgāku ārstēšanos. Tikai sameklējiet kaut ko patiešām labu. Man padomā Landgrāfa un Keita iela, dzīvokļi tur eleganti, tomēr ne pārāk dārgi. Jo jums vajadzēs ierobežot izdevumus. Inštetena amats ir visai godpilns, bet ne pārāk ienesīgs. Arī Brīsts žēlojas. Cenas krītas, un viņš ik dienas apgalvo — ja netikšot ievesta aizsardzības muita, tad vajadzēšot ar ubaga tarbu pamest Hoenkremmenu. Tu jau zini, ka tēvam patīk pārspīlēt. Bet nu pietiks par to, Dagobert, varbūt tu pastāstīsi mums ko jauku. Runāt par slimību aizvien ir garlaicīgi, un pat tuvākie cilvēki klausās vienīgi tāpēc, ka cits nekas neatliek. Laikam arī Efija grib dzirdēt ko interesantu, kaut ko no «Fliegende Blātter» vai «Kladderadatsch»*. Stāsta, ka tās vairs neesot tik labas.

— Ai nē, tās ir tikpat interesantas kā agrāk. Tajās taču aizvien vēl darbojas Štrudelvics un Prudel-vics**.

— Man vislabāk patīk Karlhens Mīsniks un Vip-hens no Bernavas***.

— Jā, tie ir paši labākie. Bet Viphenam, kas, starp citu, — piedodiet, daiļā māsīc, — nav «Kladderadatsch» darbinieks, pašlaik nav ko darīt, jo tagad vairs nekaro. Žēl. Mūsējiem taču arī reiz vajadzētu sagaidīt savu kārtu, līdz beidzot tiktu vaļā no šī briesmīgā tukšuma, — un viņš novilka ar roku no formas tērpa apkakles līdz plecam.

— Ak, tās ir tikai ārišķības. Labāk stāsti! Kas tagad jaunākais?

— Jā, Efij, tagad ir kaut kas īpašs, ne katram piemērots. Tagad mēs, redzi, stāstām jokus no bībeles.

— Jokus no bībeles? Ko tas nozīmē? ... Bībele un joki — tas nesaderas.

— Tāpēc jau es teicu, ka tie katram neder. Bet, vai nu tie ir pieļaujami vai nav, tomēr tagad modē. Modes untums tāpat kā ķīvītes olas.

— Nu, ja vien tie nav pārāk dumji, tad pastāsti! Varēsi?

— Protams, varēšu. Un es pat gribētu piebilst, ka tev sevišķi patiks. Tie, kuri pašlaik apgrozībā, ir kaut kas izcili smalks un tiek stāstīti dažādās kombinācijās, kur vienkāršās bībeles frāzēs iepīts Vrangeļa* datīvs.

Paši jautājumi — visas šīs asprātības, proti, izteiktas jautājuma formā, starp citu, šai gadījumā ir pavisam naivas, piemēram: «Kas bija pirmais kučieris?» Un nu uzmini!

— Vai varbūt Apollons?

— Ļoti labi. Tu gan, Efij, esi velna skuķis. Es nebūtu iedomājies. Un tomēr netrāpīji naglai uz galvas.

— Nu, kurš tad tas bija?

— Pirmais kučieris bija «bēdas». Jau ījaba grāmatā teikts: «Leid soil mir nicht wideifahren» vai arī «wieder fahren»[13] — divos vārdos un ar «e».

Efija, pašūpojusi galvu, atkārtoja teikumu un arī piezīmi, taču, lai kā pūlējās, nespēja aptvert jēgu; viņa nepārprotami piederēja pie tiem privileģētajiem, kas tāda veida jokus nepavisam nespēja saprast, un tā nu brālēns Brists nokļuva neapskaužamā situācijā, un viņam vēlreiz nācās norādīt uz vārdu «widerfah-теп» un «wieder fahren» līdzību un atšķirību.

— Ak, nu es saprotu. Piedod, ka uzreiz neaptvēru. Bet tik tiešām, tas ir pārāk muļķīgi.

— Jā, muļķīgi gan, — Dagoberts bikli piekrita.

— Muļķīgi un nepiedienīgi un var sagandēt prieku par Berlīni. Te tev nu ir — gribi tikt prom no Kesi-nas, lai atkal būtu cilvēkos, un pirmais, ko dzirdi, ir joks no bībeles. Arī māmiņa nesaka ne vārda, un tas jau ko nozīmē. Un tomēr gribu tev atvieglot atteikšanos no ...

— Dari gan to, Efij.

— ... atvieglot atteikšanos un visā nopietnībā uzskatīt par labu zīmi tos pirmos vārdus, kurus man te pateica brālēns Dagoberts: «Lai bēdas mani nenomāktu.» Savādi gan, Dagobert, — lai gan šis joks nav izdevies, tomēr esmu tev par to pateicīga.

Dagoberts, izkūlies no kļūmīgās situācijas, gribēja par Efijas svinīgo noskaņu pazoboties, taču, pamanījis, ka tas māsīcu kaitina, atteicās no sava nodoma.

Tūlīt pēc pulksten desmitiem Dagoberts atvadījās un apsolīja ierasties nākošajā dienā, lai uzzinātu, kas darāms.

Kad viņš bija aizgājis, arī Efija devās uz savu istabu.

Laiks nākošajā diena bija sevišķi jauks, un māte ar meitu jau agri devās prom no mājām — vispirms uz acu klīniku, kur Efija palika gaidot priekšistabā un pārlapoja kādu albumu. Tad abas gāja uz Tīrgartenas kvartālu un aizstaigāja līdz Zooloģiskajam dārzam nolūkā sameklēt šajā apkaimē dzīvokli. Un patiesi — Keita ielā, par kuru viņas jau sākumā bija domājušas, pagadījās kaut kas gluži piemērots, tikai diemžēl tā bija jaunceltne, vēl mitra un pusgatava.

— Te, mīļā Efij, nekas neiznāks, — Brista kundze teica, — jau veselības dēļ vien no šā dzīvokļa jāatsakās. Un turklāt — slepenpadomnieks nevar būt pirmais īrnieks jaunbūvē.

Lai gan Efijai dzīvoklis ļoti patika, viņa piekrita šādam apsvērumam, jo vairāk tāpēc, ka viņas interesēs nebija ātri nokārtot dzīvokļa jautājumu. «Iegūt laiku nozīmē — iegūt visu» — un tāpēc prātīgākais, ko vien varēja darīt, — bija vilkt garumā meklēšanu.

— Mēs tomēr šo dzīvokli paturēsim prātā, māmiņ; tas ir tik jaukā vietā un tieši tāds, kādu esmu vēlējusies.

Abas dāmas devās atpakaļ uz pilsētu, paēda pusdienas restorānā, kas viņām bija ieteikts, un vakarā aizgāja uz operu, ko ārsts bija atļāvis apmeklēt ar noteikumu, ka Brista kundze vairāk klausīsies nekā skatīsies izrādi.

Nākošās dienas tika aizvadītas gluži tāpat; māte un meita no tiesas priecājās, ka var atkal pabūt kopā un reiz pa ilgiem laikiem no sirds izpļāpāties. Efija prata ne vien klausīties un stāstīt, bet, ja bija labā omā, arī lieliski patriekt tukšus niekus, ne vienu reizi vien kļūdama, tāpat kā senāk, pārgalvīga; māte rakstīja uz mājām, cik laimīga viņa jūtoties, ka «bērns» atkal esot līksms un smaidošs; viņi visi vēlreiz piedzīvojot tādus pašus jaukus brīžus kā pirms gadiem diviem, kad pirkts pūrs. Arī brālēns Brists neesot mainījies. Tā tiešām arī bija, Dagoberts vienīgi ieradās retāk nekā agrāk un uz jautājumu pēc iegansta šķietami nopietni apgalvoja; «Tu esi man bīstama, māsīc.» Māte un meita ikreiz tad smējās, un Efija teica:

— Dagobert, tu esi vēl ļoti jauns, taču šāda flirtēšana nozīmē, ka tu tomēr vairs tāds neesi.

Tā aizritēja turpat divas nedēļas. Inštetena vēstules kļuva aizvien uzstājīgākas, un viņš diezgan asi vērsās pat pret sievasmāti, tāpēc Efija nosprieda, ka ilgāk vilcināties vairs nedrīkst un dzīvoklis noteikti j.inoīrē. Bet ko tālāk? Līdz tam laikam, kamēr jāpār-vācas uz Berlīni, vēl palikušas trīs nedēļas, un Inšte-tens rakstīja, lai viņa drīz atgriežas. Atlika tikai viens līdzeklis: jānospēlē komēdija — jāizliekas slimai.

Tas Efijai nenācās viegli vairāku iemeslu dēļ; taču citādi nevarēja, un līdz ar šo atskārsmi viņa noģida, ka šāda loma tomēr jānospēlē.

— Māmiņ, kā tev zināms, Inštetens sāk uztraukties par manu prombūtni. Manuprāt, paklausīsim viņam un noīrēsim dzīvokli šodien pat. Un rīt braukšu mājās. Ak, cik man būs grūti no tevis šķirties!

Brista kundze piekrita.

— Kuru dzīvokli tu domā noīrēt?

— Protams, pirmo, to, kas atrodas Keita ielā un kas mums abām jau pašā sākumā tik ļoti patika. Tas gan nav vēl pavisam izžuvis, taču priekšā visa vasara — ar to varam sevi mierināt. Ja dzīvoklis būs pārāk mitrs un mani sāks mocīt reimatisms, tad galu galā vienmēr vēl paliek Hoenkremmena.

— Meitiņ, nepiesauc slimību, dažreiz pat nezini, no kā piemetas reimatisms.

Šie mātes vārdi nāca Efijai īstā reizē. Viņa noīrēja dzīvokli vēl tajā pašā priekšpusdienā un aizrakstīja Inštetenam, ka nākošajā dienā atgriezīsies. Nevilcinoties tika sakravātas ceļasomas un viss sagatavots ceļam. Bet, kad pienāca rīts, Efija, pasaukusi māti pie gultas, pavēstīja:

— Māmiņ, es nevaru aizbraukt. Man lauž kaulus un sāp mugura, tā vien liekas, tas būs reimatisms. Ne iedomāties nespēju, ka tik stipri var sāpēt.

— Nu, redzi, ko es tev teicu; nevajag piesaukt nelaimi. Vakar tu par to tik vieglprātīgi runāji — un šodien slimība jau klāt. Kad satikšu Šveigeru, pavaicāšu, ko lai dara.

— Nē, tikai ne Šveigeram. Viņš ir acu ārsts. Viņš vēl beigās ņems ļaunā, ja viņam citā slimībā prasa padomu. Man liekas, vislabāk būs, ja nogaidīsim. Varbūt pāries. Šodien dzeršu tikai tēju un sodas ūdeni un, kad izsvīdīšu, cerams, būšu vesela.

Māte piekrita, taču uzstāja, ka viņai kārtīgi jāpaēd. Agrākais uzskats, ka neko nedrīkst ēst, esot aplams un tikai novājinot; viņa pilnīgi piekrita jaunajai atziņai, ka jāēd krietni daudz.

Efiju šie jaunie atzinumi maz iepriecināja, viņa nosūtīja Inštetenam telegramu, kurā pavēstīja par «nelaimīgo atgadījumu» un netīkamo, cerams, tikai neilgo aizkavēšanos, un tad palūdza Rosvītai:

— Atnes, Rosvīt, man dažas grāmatas. Tas tev nenāksies grūti; es gribu vecas, pavisam vecas grāmatas.

— Labi, kundze. Maksas bibliotēka atrodas tepat blakus. Kādas lai atnesu?

— Es uzrakstīšu vairākas, lai vari izvēlēties, jo dažreiz viņiem nav tās, ko tieši pieprasa.

Rosvīta atnesa zīmuli un papīru, un Efija uzrakstīja šādas grāmatas: Valtera Skota «Aivenho» vai «Kven-tinu Dorvardu», Kupera «Spiegu»; Dikensa «Dāvidu Koperfīldu»; Vilibalda Alekša «Bredova kunga bikses»*.

Rosvīta izlasīja zīmīti un otrā istabā nogrieza pēdējo rindiņu; viņa kautrējās sevis un kundzes dēļ nodot zīmīti ar visām uzrakstītajām grāmatām.

Dienas pagāja bez sevišķiem notikumiem. Ne nākošajā, ne aiznākošajā rītā Efija nejutās labāk.

— Efij, ilgāk nevar vilcināties ... Ja slimība ievelkas garumā, no tās vairs netiek vaļā; ārsti visvairāk brīdina no šādas vilcināšanās un, protams, pamatoti.

Efija nopūtās.

Labi, māmiņ, bet kuru ārstu mēs aicināsim? Tikai ne jaunu; es nezinu, kāpēc, bet no jauna man būs neērti.

— Jauns ārsts vienmēr pats ir kautrīgs, un, ja viņš tāds nav, vēl jo sliktāk. Bet tu vari būt mierīga. Es aicināšu pavisam vecu; viņš vēl ārstēja mani, kad dzīvoju Hekeras pansijā, tātad pirms gadiem divdesmit. Jau toreiz viņš bija tuvu piecdesmitiem; viņam bija skaisti, sirmi, viļņaini mati. īsts dāmu mīlulis, bet zināja robežas. Ārsts, kas to aizmirst, nenoturas savā amatā, un citādi nemaz nevar būt; jo mēs, sievietes, vismaz augstāko aprindu sievietes, vienmēr uzvedamies solīdi.

— Tu tā domā? Es aizvien priecājos, kad dzirdu ko labu. Jo šad tad dabū dzirdēt arī ko citu. Un kā tad sauc veco slepenpadomnieku? Manuprāt, viņš taču ir slepenpadomnieks?

— Slepenpadomnieks Rumšitels.

Efija sirsnīgi iesmējās.

— Rumšitels! Vārds kā radīts tādam, kas nevar pakustēties.

— Efij, tu tik dīvaini runā. Tev nevar būt nekādu lielu sāpju.

— Nē, pašlaik ne, tās uznāk un atkal pāriet.

Nākošajā rītā ieradās slepenpadomnieks Rumšitels. Viņu sagaidīja Brista kundze, un ārsta pirmie vārdi bija:

— Gluži tāda pati kā māte.

Māte gan gribēja to apstrīdēt un iebilda, ka divdesmit vai vēl vairāk gadu esot ilgs laiks; bet Rumši-tels palika pie sava ieskata un apgalvoja, ka ne jau katra seja viņam paliekot atmiņā, bet, ja kāda paliekot, tad uz visiem laikiem.

— Un nu, mana cienītā Inštetena kundze, — kas jums vainas, kā varu palīdzēt?

— Ak, slepenpadomnieka kungs, man grūti izstāstīt, kas man kait. Sāpes te uznāk, te pāriet. Šobrīd tās it kā būtu pierimušas. Sākumā domāju, tas būs reimatisms, bet tagad gandrīz esmu pārliecināta, ka tā ir neiralģija, man sāp mugura, un es nevaru piecelties. Mans tēvs slimo ar neiralģiju, tāpēc esmu novērojusi tās pazīmes. Varbūt tā man iedzimta no tēva.

— Ļoti iespējams, — Rumšitels piekrita, pārbaudījis pacientes pulsu un neuzkrītoši, taču vērīgi viņu aplūkojis. — Ļoti iespējams, cienītā kundze.

Taču klusībā viņš nodomāja: simulēšana, pie tam ļoti veikla. īsta Ievas meita, comme il faut^14. Tomēr viņš nelikās neko manām un vislielākā nopietnībā sacīja:

— Labākais, ko varu ieteikt, ir miers un siltums. Zāles, starp citu, nekādas stiprās, arī palīdzēs.

Un viņš piecēlās, lai izrakstītu recepti. Aqua Amyg-dalarum amararum — pusunce, Syrupus florum Au-rantii — divas unces.

— No tām, kundze, lūdzu, ieņemiet ik pa divām stundām pusi tējkarotes. Tas nomierinās. Un tad vēl noteikti vēlams, lai nebūtu nekādas garīgas piepūles, ne apmeklējumu, ne grāmatu lasīšanas. — Pie tam viņš pamāja uz blakus nolikto grāmatu.

— Tas ir Skots.

— O, pret to nav ko iebilst. Vislabākais ir ceļojumu apraksti. Rīt es atkal iegriezīšos.

Apmeklējuma laikā Efija bija turējusies lieliski un savu lomu nospēlējusi teicami. Palikusi viena, kamēr māte pavadīja ārstu, viņa juta, ka pēkšņi vaigos sakāpj sārtums; Efija gluži skaidri bija manījusi, ka viņas spēlei tiek atbildēts ar tādu pašu spēli. Ārsts, bez šaubām, bija gudrs cilvēks, kas visu redzēja, bet ne visu gribēja redzēt — varbūt tādēļ, ka pats zināja, cik šāda rīcība reizēm respektējama. Jo vai tad nebija arī respektējamas komēdijas un vai tā, ko viņa pati spēlēja, nebija tāda?

Drīz vien atgriezās māte, un abas nevarēja vien noslavēt veco smalko slepenpadomnieku, kuram vēl aizvien piemita kaut kas jauneklīgs, lai gan bija turpat jau septiņdesmit.

— Sūti Rosvītu tūlīt uz aptieku ... Zāles jādzer ik pa trim stundām, to viņš man ārā vēl īpaši pieteica. Tāds viņš bija jau toreiz — nerakstīja daudz zāļu un nelika dzert bieži, taču tās vienmēr bija iedarbīgas un tūlīt līdzēja.

Rumšitels nāca katru otro dienu, bet vēlāk tikai katru trešo, jo redzēja, ka viņa vizītes mulsina jauno sievieti. Efija ieguva viņa simpātijas, un pēc trešās vizītes viņš nosprieda: «Kaut kāds iemesls mudina jauno sievieti tā izturēties.» Viņš jau sen vairs nejutās aizvainots par tādām lietām.

Kad Rumšitels atnāca ceturto reizi, viņš atrada Efiju sēžam šūpuļkrēslā ar grāmatu rokā un turpat blakus Anniju.

— Ak, cienītā kundze! Es ļoti priecājos. Nedomāju, ka jums palīdzējušas zāles, drīzāk gan jaukais laiks, saulainās, spirgtās marta dienas uzveikušas slimību. Lai nu labi klājas! Un kur tad mātes kundze?

— Viņa, slepenpadomnieka kungs, aizgāja uz Keita ielu, kur esam noīrējušas dzīvokli. Pēc dažām dienām gaidu ierodamies savu vīru; kad dzīvoklis būs savests kārtībā, es no sirds priecāšos jūs iepazīstināt ar viņu. Drīkstu taču cerēt, ka jūs arī turpmāk rūpēsieties par mums.

Ārsts paklanījās.

— Par dzīvokli jaunbūvē, — viņa turpināja, — esmu noraizējusies. Kā jums liekas, slepenpadomnieka kungs, vai mitrās sienas ...

— Ne mazākā mērā, cienītā kundze. Lieciet, lai trīs četras dienas pamatīgi kurina, un atstājiet logus un durvis vaļā, tad varat būt droša — uz manu atbildību. Un jūsu neiralģiju es neuzskatu par kaut ko nopietnu. Bet priecājos par jūsu piesardzību, kas deva man iespēju atjaunot veco pazīšanos un gūt jaunu.

Viņš atkal paklanījās, paraudzījās laipni acīs Annijai un atvadījās, nododams sveicienus mātei.

Tikko viņš bija aizgājis, Efija apsēdās pie rakstāmgalda un sāka rakstīt: «Mīļais Gērt! Nupat bija atnācis Rumšitels un paziņoja, ka ārstēšanās kūre beigusies. Tagad es varētu braukt jau rīt pat, bet šodien ir divdesmit ceturtais, un divdesmit astotajā Tu domā būt šeit. Es jau tā esmu nogurusi. Ceru, Tev nebūs iebildumu, ja nemaz neaizbraukšu. Mantas atrodas ceļā, un, ja es ierastos, mums vajadzētu kā svešiniekiem dzīvot Hopenzaka viesnīcā. Jāņem vērā arī, ko tas maksā, izdevumi tāpat aug augumā; starp citu, arī Rumšitelam jāmaksā honorārs, ja viņš arī turpmāk

paliek mūsu ārsts. Viņš ir ļoti laipns vecs kungs. Nav jau diez kāda slavenība, pretinieki un skauģi sauc viņu par «dāmu dziednieku». Taču šī iesauka nozīmē arī pagodinājumu; ne jau katrs prot pienācīgi izturēties pret mums, sievietēm.

Man šķiet, nav nekāda nelaime, ka personiski neatvadījos no kesiniešiem. Pie Gīzhīblera aizgāju. Majora sieva allaž izturējās tik noraidoši, pat nepieklājīgi; tad vēl vienīgi mācītājs, ārsts Hannemanis un Krampass. Pasveicini viņu no manis. Lauku ģimenēm es aizsūtu pastkartes; Gīldenklēji, kā Tu raksti, esot Itālijā (nesaprotu, ko viņi tur meklē), un tad nu paliek vēl trīs ģimenes. Atvaino mani, ja vien iespējams. Tu taču zini pieklājības normas un pratīsi atrast pareizos vārdus. Padena kundzei, kas man vecgada vakarā tik ļoti iepatikās, es varbūt aizrakstīšu pati un izteikšu savu nožēlu. Atsūti telegramu, lai zinu, vai Tu visam piekrīti. Kā vienmēr Tava Efija.»

Efija pati aiznesa vēstuli uz pastu, it kā ar to spētu paātrināt atbildes saņemšanu, un nākošās dienas priekšpusdienā no Inštetena pienāca gaidītā telegramma. «Piekrītu visam.»

Efijai kļuva līksmi ap sirdi, viņa nosteidzās lejup pa kāpnēm un devās uz tuvāko kariešu stāvvietu. «Keita ielā numurs viens.» Un kariete jau traucās pa Unter den Linden bulvāri, tad tālāk pa Tīrgartenas ielu un drīz piestāja pie jaunās mājas.

Augšstāvā jau juku jukām bija sakrautas iepriekšējā dienā atvestās mantas, bet tās Efiju netraucēja, un, kad viņa izgāja uz platā balkona, skatienam atklājās Tīrgartenas parks viņpus kanāla tilta; parka koki jau tinās zaļi mirgojošā plīvurā. Bet pāri visam zilgoja dzidras debesis un smaidīja saule.

Efija drebēja aiz satraukuma un dziļi uzelpoja. Tad viņa devās pār balkona slieksni istabā, pacēla augšup acis un salika rokas.

— Nu, ar dieva palīgu, sākas jauna dzīve! Lai viss būtu citādi!

24. nodaļa

Pēc trim dienām pavēlā stundā — ap pulksten deviņiem vakarā — Inštetens ieradās Berlīnē. Visi trīs — Efija, māte un brālēns sagaidīja viņu stacijā; sagaidīšana bija sirsnīga, it sevišķi sirsnīgi izturējās Efija, un, kad kariete apstājās Keita ielā pie jaunā dzīvokļa, bija jau pārrunāti vai visi iespējamie notikumi.

— Ai, tu proti izvēlēties, Efij, — Inštetens teica, iegājis vestibilā, — te nav ne haizivs, ne krokodila un, cerams, nebūs arī spoka.

— Nē, Gērt, tas pieder pagātnei. Nu sāksies citi laiki, es vairs nebaidos, un man gribas būt labākai nekā senāk un darīt vairāk tev pa prātam.

To visu Efija viņam pačukstēja, kamēr viņi pa grīdsegām noklātajām kāpnēm uzgāja otrā stāvā. Brālēns veda māti.

Augšstāvā šis tas vēl trūka, tomēr par mājīgu noskaņu bija gādāts, un Inštetens izteica savu prieku:

— Efij, tu esi labais gariņš.

Bet Efija noraidīja šo uzslavu un pamāja uz mātes pusi — īstenībā tas esot viņas nopelns. «To jānoliek šeit,» ikreiz skanējusi nenoraidāma pavēle, un vienmēr mātei izrādījusies taisnība, tāpēc, protams, aiztaupīts daudz laika un nekad neesot sabojāta oma.

Pēdīgi ienāca ari Rosvīta, lai apsveicinātos ar mājas saimnieku, un, izmantojot šo gadījumu, teica:

— Annijas jaunkundze lūdz viņu šodien atvainot. — Par šo mazo joku viņa jutās lepna, un tas arī sasniedza mērķi.

Tad visi apsēdās pie galda, un, kad Inštetens bija ielējis vīnu un ar visiem saskandinājis «par laimīgām dienām», viņš saņēma Efij as roku un lūdza:

— Bet nu, Efij, pastāsti — kā tad bija ar tavu slimību?

— Ak, lai paliek, nav vērts pieminēt, mani mazliet mocīja sāpes, taču galvenais — izjuka mūsu plāni. Bet nekas vairāk, nu tas ir garām. Rumšitels, izrādās, ir jauks, laipns vecs kungs, šķiet, tev jau to rakstīju. Ar spožām zināšanām viņš nevar īpaši lepoties, bet māte apgalvo — tā esot priekšrocība. Un viņai kā vienmēr taisnība. Mūsu labais dakteris Han-nemanis arī nebija nekāds spīdeklis, tomēr ārstēja labi. Un nu pastāsti — ko dara Gīzhīblers un visi pārējie?

— Jā, kas tad ir tie «visi pārējie»? Krampass liek cienīto kundzi sveicināt...

— Ak tā, ļoti jauki!

— Un arī mācītājs sūta tev sveicienu; tikai lauku muižnieki izturējās diezgan vēsi un, šķiet, gribēja uzvelt man vainu par to, ka tu neesot atvadījusies. Mūsu draudzene Zidonija atļāvās pat dzēlīgus vārdus, un tikai labā Padena kundze, pie kuras es aizvakar vēlreiz īpaši aizbraucu, patiesi priecājās par tavu sveicienu un tavām simpātijām pret viņu. Tu esot pievilcīga sieviete, viņa sacīja, bet man tevi vajagot labi pieskatīt. Un, kad es viņai atteicu — tavuprāt, esmu tev vairāk «audzinātājs» nekā laulāts draugs,

viņa paklusā balsī un gandrīz izklaidīgi piebilda: «Jaunais jēriņš, balts kā sniedziņš.»* — un pēkšņi apklusa.

Brālēns iesmējās. — «Jaunais jēriņš, balts kā sniedziņš ...» Vai tu dzirdi, māsīc? — Un viņš grasījās Efiju paķircināt, bet aprāvās, ieraudzījis, ka viņa piesarkst.

Saruna, kas skāra lielāko tiesu pagātni, vērpās vēl labu brīdi. Pēc visa, ko īnštetens stāstīja, Efija pēdīgi uzzināja, ka no Kesinas mājas tikai Johanna apsolījusies doties līdzi uz Berlīni. Viņa, protams, vēl palikusi tur, bet pēc pāris dienām ieradīšoties ar atlikušajām mantām; viņš priecājoties par Johannas lēmumu, jo viņa vienmēr bijusi pati noderīgākā un viņai piemitis īsts lielpilsētas šarms. Varbūt pat mazliet par daudz. Kristele un Fridrihs paziņojuši, ka esot par veciem, lai pārceltos, un ar Krūzi jau pašā sākumā bijis aizliegts par to runāt.

— Kam mums te kučieris? — īnštetens teica. — Zirgi un ekipāžas — tie ir tempi passati*; šis luksuss jau pieder Berlīnes pagātnei. Pat melnajai vistai mēs nevarētu dot pajumti. Vai varbūt es pietiekami nenovērtēju dzīvokli?

Efija papurināja galvu, un, kad uz brīdi iestājās klusums, māte piecēlās, lai ietu mājup; drīz jau būšot vienpadsmit, un viņai vēl tāls ceļš; starp citu, lai neviens viņu nepavadot, kariešu stāvvieta esot tik tuvu; šādu iedomu brālēns Brists, bez šaubām, noraidīja. Norunājuši nākošās dienas pēcpusdienā sastapties, viņi drīz vien šķīrās. [15]

Efija piecēlās diezgan agri; laiks bija gandrīz vasarīgi silts, un viņa lika piestumt kafijas galdu tuvu atvērtajām balkona durvīm; kad ienāca īnštetens, viņi abi izgāja uz balkona, un Efija jautāja:

— Nu, ko teiksi? Tu gribēji dzirdēt, kā žubītes čirkstina parkā un kā papagaiļi skaļi ķērc Zooloģiskajā dārzā. Nezinu, vai šie abi tev būs pa prātam, bet varbūt tomēr. Vai dzirdi? Putnu balsis skan no turienes — no mazā parka. Tas nav īstais Tīrgartenas parks, bet atrodas turpat tuvumā.

īnštetens bija sajūsmināts un pateicās Efijai, it kā viņa pati to visu būtu uzbūrusi. Viņi apsēdās, ienāca arī Annija. Rosvīta gaidīja, lai īnštetens pateiktu, ka meitene stipri izaugusi, ko viņš beidzot arī atzina. Un tad viņi atkal sāka pļāpāt — gan par kesiniešiem un vizītēm Berlīnē, gan beigu beigās arī par ceļojumu vasarā. Taču drīz vien nācās sarunas beigt, lai noteiktajā laikā ierastos uz satikšanos.

Viņi, kā norunāts, sastapās pie Helmsa — iepretī Sarkanajai pilij, staigāja pa dažādiem veikaliem, pie Hillera pusdienoja un diezgan agri atgriezās mājās. Viņi bija patīkami pavadījuši laiku. īnštetens no sirds priecājās, ka var atkal dzīvot lielpilsētā un baudīt tās iespaidus. Nākošajā dienā — pirmajā aprīlī* viņš devās uz kanclera pili, lai parakstītos apmeklētāju grāmatā (no personiska apsveikuma viņš ar nodomu atteicās), un tad gāja uz ministriju pieteikties. Tur viņu tūlīt pieņēma, lai gan diena bija trauksmaina gan dažādu darīšanu, gan daudzo apmeklētāju dēļ; šefs pret viņu izturējās ar īpašu laipnību. Viņš zinot, ko ieguvis ar Inštetenu, un esot pārliecināts, ka abi vienmēr labi sapratīšoties.

Arī mājas dzīvē viss nokārtojās. Efijai, protams, bija žēl, ka māte pēc ārstēšanās kūres, kura, kā jau sākumā varēja paredzēt, bija ilgusi gandrīz sešas nedēļas, devās mājup uz Hoenkremmenu; šķiršanās skumjas nedaudz remdināja Johannas ierašanās vēl tai pašā dienā Berlīnē. Tas tomēr iepriecināja, lai gan skaistā gaišmate nebija Efijai tik tuva kā gaužām nesavtīgā un bezgala labsirdīgā Rosvīta, taču pret viņu izturējās ar cieņu gan Inštetens, gan pati Efija; Johanna bija visai izdarīga un noderīga darbā un sevišķi pašapzinīgi un rezervēti izturējās pret vīriešiem. Ja varēja ticēt kesiniešu on dit\ tad viņas dzīves sākums saistījās ar sen pensijā aizgājušu Pa-zevalkas garnizona dūzi, no kā viņa bija mantojusi savus cēlos uzskatus, kā arī skaistos, gaišos matus un jo graciozo augumu. Visi priecājās par Johannas atbraukšanu, un ari viņa pati bija laimīga un apsolījās tāpat kā agrāk strādāt pie Efijas par istabeni un mājkalpotāju, bet Rosvītai, kura no Kristeles turpat vai gada laikā bija pietiekami apguvusi vārīšanas māku, vajadzēja ņemt savā ziņā virtuvi. Annijas uzraudzīšana un kopšana pienācās pašai Efijai, par ko Rosvīta, protams, tikai pasmaidīja. Jo viņa pazina jaunās sievas.

Inštetens savu dzīvi veltīja darbam un mājai. Viņš jutās laimīgāks nekā Kesinā, jo viņam nepalika apslēpts, ka Efija kļuvusi atklātāka un jautrāka. Un tāda viņa tagad varēja būt, jo jutās brīvāk. Lai gan viss pagājušais vēl nebija pagaisis no viņas dzīves, taču tas vairs nebiedēja vai arī biedēja pavisam reti, pie kam bailes ātri pārgāja, un, ja Efijai vēl ietrīsējās sirds, tas vienīgi piešķīra viņai īpašu pievilcību. [16]

Lai ko viņa darīja, ik solī jautās liega smeldze, kā pazemīga lūgšanās, un viņa būtu bijusi vēl laimīgāka, ja drīkstētu to parādīt vēl atklātāk. Protams, to nedrīkstēja.

Tolaik, kad Inštetens bija uzturējies Berlīnē aprīļa pirmajās nedēļās, lielpilsētas sabiedriskā dzīve vēl nebija pavisam pierimusi, lai gan jau kļuvusi klusāka, taču par rosīgu piedalīšanos tajā vairs nevarēja būt runas. Maija otrā pusē tā apsīka pavisam, un vairāk nekā agrāk Efijai prieku sagādāja satikšanās ar Inštetenu Tīrgartenā pusdienas laikā, kad viņš nāca mājup no ministrijas, kā arī pēcpusdienas pastaigas uz Šarlotenburgas pils parku. Staigājot šurpu turpu garo gabalu starp pili un oranžēriju, Efija vienmēr aplūkoja daudzās romiešu ķeizaru statujas, ievērodama, ka Nerons un Tits ir ļoti līdzīgi; viņa salasīja nobirušos egļu čiekurus un tad roku rokā ar vīru devās līdz pat Šprē upes krastam, kur vientuļš pacēlās Belvedera paviljons*.

— Tur reizēm arī spokojoties, — Efija teica.

— Nē, tur tikai parādās gari.

— Tas taču ir tas pats.

— Dažkārt jā, — piekrita Inštetens. — Tomēr, taisnību sakot, atšķirība ir. Garus parasti var izsaukt — vismaz te Belvederā tā esot bijis, kā man brālēns Brists nupat vakar pastāstīja, — spokam nekad nevar likt ko darīt, spoks ir dabisks.

— Tātad tu tomēr tici spokiem?

— Protams, ticu. Kaut kas tāds pastāv. Tikai mūsu Kesinas spokiem es īsti neticu. Vai tad Johanna tev jau parādīja savu ķīnieti?

— Kādu ķīnieti?

— Nu, mūsējo. Pirms Johanna atstāja mūsu veco māju, viņa to noplēsa augšstāvā no krēsla atzveltnes

un ielika naudas makā. Kad viņa man nesen samainīja sīknaudā mārku, es to ieraudzīju. Un samulsusi viņa man neko arī nenoliedza.

— Ak, Gērt, tev to nevajadzēja man stāstīt. Nu taču būs atkal kaut kas tāds mūsu mājās.

— Liec, lai viņa to sadedzina.

— Nē, to es nevaru, un tas arī neko nelīdzēs. Bet es gribu Rosvītai lūgt...

— Ko tad? Ak tā, es zinu gan, kas tev padomā. Viņai jānopērk svētbildīte un arī jānēsā naudas makā. Vai ne tā?

Efija palocīja galvu.

— Nu, dari, kā gribi. Bet nesaki nevienam.

Beidzot Efija nosprieda par to labāk vairs neminēt ne vārda, un, šo to pļāpādami, taču aizvien vairāk pievērsdamies vasaras ceļojumu plāniem, viņi aizbrauca līdz restorānam «Lielā zvaigzne» un tad devās pa Korso aleju un plato Fridriha Vilhelma ielu uz savu dzīvokli.

Viņi bija nolēmuši jau jūlija beigās braukt atvaļinājumā uz Bavārijas kalniem, kur tieši šogad atkal notika Oberammergauas mistērijas*. Taču tas neizdevās; pēkšņi saslima Inštetena kolēģis slepenpa-domnieks Villersdorfs, kuru Inštetens pazina jau no agrākiem laikiem, tāpēc viņam vajadzēja palikt mājās un slepenpadomnieku aizstāt. Tikai augusta vidū viss atkal nokārtojās un bija iespējams doties ceļā; bet uz Oberammergauu braukt bija par vēlu, un tā viņi pēdīgi izšķīrās apmesties Rīgenā.

— Vispirms mēs pabūsim Štrālzundā, kur dzīvoja Silis**, kas tev pazīstams, un Šēls***, kurš atklāja skābekli un par kuru tu neko nezini; bet nav arī va-

jadzīgs zināt. Un tad no Štrālzundas tālāk uz Ber-genu un Rigardu, no kurienes, pēc Villersdorfa vārdiem, var pārredzēt visu salu, un pēc tam pa juras šaurumu starp Lielo un Mazo Jasmundi no Bodenas līdz pat Zasnicai. Jo ceļot uz Rīgenu nozīmē ceļot uz Zasnicu. Varbūt varētu arī uz Bincu, bet tur — man vēlreiz jācitē Villersdorfs — ir «tik daudz sīku akmentiņu un gliemežvāku liedagā, bet mēs taču gribam peldēties».

Efija jebkuram Inštetena priekšlikumam piekrita, pirmām kārtām jau nodomam atbrīvot uz četrām nedēļām kalpotājus; Rosvītai ar Anniju jābrauc uz Hoenkremmenu, bet Johannai pie sava nedaudz jaunākā pusbrāļa, kuram netālu no Pazevalkas bija kokzāģētava. Tā visi būtu pie vietas. Nākošās nedēļas sākumā Efija un Inštetens devās ceļā uņ vēl tās pašas dienas vakarā nokļuva Zasnicā. Virs viesnīcas durvīm bija uzraksts «Fārenheita hotelis».

— Cenas droši vien pēc Reomīra, — Inštetens, izlasījis viesnīcas nosaukumu, piebilda, un abi labā omā devās vēl vakara pastaigā uz klinšaino piekrasti, kur no klints izciļņa noraudzījās uz kluso jūras līci, kas, mēness gaismas pielijis, viegli ņirbēja. Efija bija sajūsmināta.

— Ak, Gērt, tieši kā Kapri, kā Sorento. Jā, te mēs paliksim. Protams, ne jau viesnīcā; jo viesmīļi, liekas, pārāk smalki, un man kauns pasūtīt pudeli sodas ūdens...

— Jā, īstie atašeji. Būtu labi, ja mēs dabūtu paši savu dzīvokli.

— Tieši manas domas. Rīt pat sāksim apskatīties.

Rīts bija tikpat jauks kā vakars, un viņi brokastoja brīvā dabā. Inštetens saņēma dažas vēstules, uz kurām bija nepieciešams ātri atbildēt, un Efija

nosprieda brīvo stundu izmantot dzīvokļa meklēšanai. Vispirms viņa devās garām pļavai, kur aplokā bija sadzīti lopi, tad tālāk gar māju rindām un auzu laukiem, līdz pēdīgi iegriezās ceļā — šaurā gravā, kas veda uz jūru. Tur, kur šaurais ceļš izgāja krastā, pacēlās garu dižskābaržu aizēnota viesnīca, nepavisam ne tik lepna kā Fārenheita hotelis; drīzāk tā izskatījās pēc restorāna, kur agrā rīta stundā viss vēl tukšs un kluss.

Efija apsēdās tādā vietā, kur var visu pārredzēt, un tikko paspēja mazliet nobaudīt pasūtīto heresu, kad pie viņas pienāca saimnieks, lai tiklab aiz pieklājības, kā aiz ziņkāres uzsāktu valodas.

— Mums te ļoti patīk, — Efija teica, — manam vīram un man; tik brīnišķīgs skats uz līci, vienīgi par dzīvokli esam noraizējušies.

— Jā, cienītā kundze, šai ziņā ir grūtības ...

— Bet sezona taču iet uz beigām ...

— Vienalga! Es varu gandrīz droši apgalvot, ka te, Zasnicā, jūs gan neko neatradīsiet; bet tālāk gar piekrasti, kur sākas nākošais ciems un redz vīdam māju jumtus, — tur jums varbūt palaimēsies.

— Un kā šo ciemu sauc?

— Krampass.

Efijai šķita, ka viņa pārklausījusies.

— Krampass, — viņa ar pūlēm atkārtoja. — Neesmu nekad dzirdējusi šādu vietas nosaukumu . .. Un tuvumā nekā nav?

— Nē, cienītā kundze. Šai apkārtnē ne. Bet tālāk uz ziemeļiem, tur gan ir ciemi; viesnīcā, kas atrodas Štubenkammeras tuvumā, jums paskaidros visu sīkāk. Tie, kas labprāt grib izīrēt, atstāj savas adreses.

Efija bija priecīga, ka iespējams aprunāties ar saimnieku vienai pašai, un, kad viņa nedaudz vēlāk

izstāstīja par sarunu vīram, neminēdama vienīgi to ciemu, kas atradās pie Zasnicas, viņš teica:

— Nu, ja apkārtnē nekā nav, tad visprātīgāk būs paņemt ekipāžu (tas parasti atstāj iespaidu uz viesnīcas saimnieku) un jo drīzāk pārcelties tālāk uz ziemeļiem, uz Štubenkammeru. Gan jau mēs tur atradīsim kaut ko idillisku — ar sausseržu lapeni, bet, ja ne, tad vēl paliek viesnīca. Galu galā vienalga.

Efija bija vienis prātis, un ap pusdienas laiku viņi jau sasniedza viesnīcu Štubenkammeras tuvumā, par kuru nesen bija ieminējies Inštetens; turpat arī viņi pasūtīja brokastis.

— Bet tikai pēc pusstundas; vispirms gribam iet pastaigāties un apskatīt Hertas ezeru*. Tur, domājams, ir ceļvedis?

Ceļvedis tika apsolīts, un drīz vien pie ceļotājiem pienāca vīrs pusmūža gados. Viņš izskatījās tik pašpārliecināts un svinīgs, it kā būtu izpildījis vismaz priestera lomu senajā Hertas rituālā.

Augsto koku ieskautais ezers atradās turpat netālu. Visgarām krastam auga meldri, un virs klusajiem, tumšajiem ūdeņiem ziedēja neskaitāmi daudz dzelteno ūdensrožu.

— Patiešām te viss atgādina kaut ko, — Efija ieteicās, — kaut ko no Hertas rituāla.

— Jā, cienītā kundze ... Par to turklāt liecina arī akmeņi.

— Kādi akmeņi?

— Upuru akmeņi.

Un, risinot sarunas, viņi trijatā devās prom no ezera un piegāja pie noraktas stāvas grants un māla sienas, kuras pakājē zvilnēja daži gludi, it kā nopulēti, nedaudz vidū iedobti akmeņi, pār kuriem lejup stiepās vairākas gropes.

— Un kādam nolūkam tās?

— Lai upuru asinis labāk notecētu, kundze.

— Iesim projām, — Efija teica un, saņēmusi viru aiz rokas, devās atpakaļ uz viesnīcu, kur jau bija uzliktas galdā iepriekš pasūtītās brokastis; no šīs vietas atklājās plašs skats uz jūru. Līcis laistījās saulē, pa to slīdēja dažas buru laiviņas, un ap tuvējām klintīm šaudījās kaijas. Tas bija tik skaisti, arī Efi-jai te patika; bet, raudzīdamās pāri mirdzošajam ūdens klajam, viņa dienvidu pusē atkal pamanīja pavīdam gaišus jumtus — tā ciema jumtus, kurš stiepās gar piekrasti un kura nosaukums šorīt bija viņu tā izbiedējis.

Inštetenam nebija ne jausmas, kas norisa Efijas sirdī, taču viņš skaidri redzēja, ka viņas prieks un sajūsma pagaisusi.

— Man žēl, Efij, ka tevi te nekas vairs neiepriecina. Tev neiziet no prāta Hertas ezers un it īpaši akmeņi.

Viņa pamāja ar galvu.

— Tev taisnība. Un jāsaka atklāti — nekas, ko savā mūžā esmu redzējusi, nav mani tā saskumdi-nājis. Nemeklēsim vairs te dzīvokli; es negribu šeit palikt.

— Un vakar tev viss vēl atgādināja jūras līci pie Neapoles un likās tik skaisti.

— Vakar jā.

— Un šodien? Šodien nekas vairs neatgādina So-rento?

— Tā vis nav, tomēr atgādina gan; tā ir Sorento, bet it kā mirstoša.

— Labi, Efij, — Inštetens teica un sniedza viņai roku. — Es tev neuzplīšos ar Rīgenu, mēs tātad no tās atteiksimies. Norunāts. Mums nav nekādas vajadzības katrā ziņā palikt Štubenkammerā vai Zas-nicā, vai arī kur citur. Bet uz kurieni tad?

— Pēc manām domām, paliksim te vēl vienu dienu un sagaidīsim tvaikoni, kurš, ja nemaldos, rīt pienāks no Štetinas un dosies tālāk uz Kopenhāgenu. Tas būs tik jauki, un es tev nemaz nevaru izteikt, cik ļoti ilgojos pēc kaut kā jauka. Te mani pārņem tāda sajūta, it kā es visu mūžu vairs nevarēšu smieties un vispār nekad nebūtu smējusies; un tu taču zini, cik labprāt smejos.

Inštetens prata iejusties Efijas pašreizējā noskaņā, un vēl jo jaukāk bija tas, ka viņš daudzējādā ziņā atzina — Efij ai taisnība. Lai gan te bija tik skaisti, tomēr šis skaistums izraisīja grūtsirdību.

Un tā viņi sagaidīja Štetinas kuģi un trešajā dienā pašā rīta agrumā iebrauca Kopenhāgenā, kur Kon-gens Nytory noīrēja dzīvokli. Pēc divām stundām viņi jau bija Torvaldsena* muzejā, un Efija teica:

— Jā, Gērt, tas ir jauki, ka atbraucām uz šejieni, un es esmu laimīga.

Drīz vien viņi devās pie galda un iepazinās ar kādu jitlandiešu ģimeni, kura sēdēja viņiem pretī un kuras daiļajai meitai — Torai fon Pencai gan In-štetens, gan Efija veltīja gandrīz vai apbrīnas pilnu uzmanību. Efija nevarēja vien apjūsmot meitenes lielās zilās acis un linu gaišos matus, un, kad pēc stundas pusotras visi piecēlās no galda, Pencu ģimene, kuriem diemžēl tajā pašā dienā vajadzēja no Kopenhāgenas aizbraukt, izteica cerību, ka vistuvākajā laikā drīkstēs viņus apsveikt Agerhusas pilī (kas atradās pusjūdzi attālu no Limfjordas); šo ielūgumu bez lielas vilcināšanās Inšteteni pieņēma. Tā aizritēja stundas viesnīcā. Bet ar to vēl prieku nebija gana šai neaizmirstamajā dienā, kuru Efija solījās pasvītrot kalendārā ar sarkanu zīmuli. Lai laimes mērs būtu pilns, vakarā tika apmeklēta izrāde Tivoli teātrī: itāliešu pantomīma, Arlekins un Ko-lumbīne. Efija bija kā apburta, raugoties mazajās draiskulībās, un, kad abi vēlu vakarā atgriezās viesnīcā, viņa teica:

— Zini, Gērt, es jūtu, ka pamazām sāku atgūties. Par skaisto Toru es tagad negribu runāt, bet, kad padomāju — priekšpusdienā Torvaldsena muzejs un vakarā šī Kolumbīne ...

— ... Kura tev īstenībā patika vēl labāk nekā Torvaldsena muzejs ...

— Atklāti sakot, jā. Tas ir pa manai gaumei. Mūsu mīļā Kesina bija man tīrā posta vieta. Tur man viss krita uz nerviem. Rīgena gandrīz tāpat. Es domāju, paliksim vēl dažas dienas Kopenhāgenā, protams, aizbrauksim uz Frederiksborgu un Helsingeru* un tad pāri uz Jitlandi; es patiesi priecāšos atkal redzēt skaisto Toru, un, ja es būtu vīrietis, tad iemīlētos viņā.

Inštetens pasmējās.

— Tad jau man būtu taisnība. Notiktu mērošanās spēkiem, un tad tik tu redzētu, ka man spara vēl diezgan.

— Tev nemaz nav jāpūlas to iestāstīt.

Tā noritēja ceļojums. Nonākuši Jitlandē, viņi brauca pa Limfjordu uz augšu līdz Agerhusas pilij, kur trīs dienas pavadīja Репса ģimenē, un tad, apstādamies daudzās stacijās, īsāku vai ilgāku laiku uzturēdamies Vīborgā, Flensburgā, Ķīlē, cauri Ham-burgai (kas viņiem sevišķi patika) atgriezās dzimtenē; viņi nedevās tieši uz Berlīni un Keitas ielas dzīvokli, bet vispirms aizbrauca uz Hoenkremmenu, kur gribēja baudīt pelnīto atpūtu. Inštetenam tas nozīmēja tikai dažas dienas, jo atvaļinājums bija beidzies, Efija palika nedēļu ilgāk un apsolīja atgriezties mājās tikai trešajā oktobrī — viņu kāzu dienā.

Annija bija lauku gaisā krietni pastiepusies, un nu piepildījās Rosvītas cerības — meitene skrēja pretī mātei zābaciņos. Brists bija mīlīgs vecaistēvs, taču brīdināja no pārliecīgas mīlestības, bet vēl jo vairāk no pārliecīgas stingrības un visumā izturējās tāpat kā vienmēr. Tomēr viss viņa maigums tika veltīts vienīgi Efijai; klusībā viņš vienmēr domāja par meitu, ļoti bieži arī tad, kad bija mājās divi vien ai sievu.

— Kāda tev šķiet Efija?

— Mīļa un laba kā allaž. Mēs dievam vien pateikties nevaram, ka mums tik jauka meita. Un cik viņa pateicīga par visu un aizvien tik laimīga atrasties atkal zem mūsu jumta.

— Jā, šis tikums viņai piemīt vairāk, nekā man patiktu, — Brists sacīja. — Tā vien liekas, ka viņai vēl vienmēr te būtu īstā mājvieta. Viņai taču ir vīrs un bērns; vīrs — zelta cilvēks un bērns — eņģelis, bet viņa izturas tā, it kā Hoenkremmena joprojām būtu vairāk pie sirds pieaugusi un vīrs un bērns nozīmētu mazāk nekā mēs abi. Mums ir lieliska meita, man viņa šķiet pat pārāk laba. Tas mani mazliet baida. Un tas tomēr ir netaisni pret Inštetenu. Nu, kā ar viņiem īsti ir?

— Ko tu ar to domā, Brist?

— Nu, es domāju to, ko domāju, un tu labi zini, ko. Vai viņa ir laimīga? Vai varbūt tomēr kaut kas nav tā, kā vajadzētu? Sākumā man likās, viņa vīru vairāk ciena nekā mīl. Un tas, manuprāt, ir slikti. Mīlestība ari nav pastāvīga, bet cieņa ne tik. Atklāti sakot, sievas skaišas, ja viņām kāds tikai jāciena, vispirms skaišas, tad garlaikojas un pēdīgi smejas.

— Vai tu spried pēc paša pieredzes?

— To es negribu apgalvot. Pie tam es diez ko netieku cienīts. Bet neērcināsim vairs viens otru, Luize. Saki — kā tur īstenībā ir?

— Tu, Brist, to pašu vien mal. Mēs jau neskaitāmas reizes esam to pārsprieduši un apmainījušies domām, bet tu neliecies un neliecies mierā un gribi visu izdibināt, turklāt tavi jautājumi ir tik briesmīgi naivi; it kā es varētu ielūkoties dvēseles dziļumos. Kāds tev priekšstats par jaunu sievieti un it sevišķi pašam par savu meitu? Vai tu domā, ka viss izprotams tik vienkārši? Jeb vai tu domā, ka esmu orākuls (es uzreiz nevaru atcerēties, kā to sauc) un, tiklīdz Efija izkratījusi sirdi, man patiesībā tūlīt rokā. Jo ko nozīmē «izkratīt sirdi»? Visu patiesību tomēr nekad neizpauž. Viņa sargāsies man uzticēt savus noslēpumus. Turklāt es nezinu, no kā viņai šī īpašība — viņa ir... jā, viņa ir ļoti viltīga maza būtne, un viņas viltība ir jo bīstamāka tālab, ka viņa pati ir tik jauka.

— Tātad tu atzīsti, ka viņa tomēr... jauka. Un arī laba?

— Arī laba. Proti, ļoti labsirdīga. Un par pārējo — par to taču neesmu droša. Man liekas, viņai ir nosliece mierināt sevi ar to, ka viss būs labi un dievs pārāk bargi ar viņu neapiesies.

— Tu tā domā?

— Jā. Vismaz man liekas daudz kas pavērsies uz labo pusi. Viņas raksturs palicis tāds pats, kā bijis, bet viņu apstākļi kopš pārcelšanās uz Berlīni kļuvuši labāki, un viņi aizvien vairāk pierod viens pie otra. Efija man ko līdzīgu arī pastāstīja. Un galvenais — es pati savām acīm pārliecinājos, ka tā ir taisnība.

— Nu, un ko viņa teica?

— «Māmiņ, tagad viss ir labāk. Inštetens vienmēr bijis priekšzīmīgs vīrs, tādu nav daudz, bet es nevarēju pie viņa pierast, viņam piemita kaut kas svešāds. Un svešs viņš bija arī maigos brīžos. Jā, tad visvairāk; bija laiks, kad es no tā baidījos.»

— Zinu, zinu.

— Ko tas nozīmē? Vai tad es arī esmu baidījusies vai varbūt tu pats? Vai nu šā, vai tā, tas vienlīdz smieklīgi. . .

— Tu gribēji stāstīt par Efiju.

— Tātad viņa man atzinās, ka svešuma izjūta zudusi, par ko viņa esot ļoti laimīga. Kesina viņai nebijusi īstā vieta — tur spoku māja un cilvēki vai nu pārāk dievbijīgi, vai arī pārāk banāli; bet kopš pārcelšanās uz Berlīni viņa jūtot, ka nokļuvusi īstajā vietā. Inštetens esot pats labākais cilvēks, mazliet gan par vecu un par labu viņai, bet nu jau viņas dzīvē ļaunākais pagājis. Man gan šis viņas izteiciens likās tik neparasts.

— Kā nu ne? Tas nepavisam neder, proti, — šis izteiciens. Bet...

— Šajā izteicienā kaut kas slēpjas. Un viņa gribēja likt man to manīt.

— Tu domā?

Jā, Brīst, tev aizvien šķiet, ka Efija ir pārāk naiva. Bet tu maldies. Viņa labprāt peld pa straumi, un, ja šī straume ir laba, tad arī viņa pati ir laba. Cīņa un pretestība nav viņas dabā.

Ienāca Rosvīta ar Anniju, un saruna pārtrūka.

Šī saruna starp Bristu laulāto pāri norisa tai pašā dienā, kad Inštetens bija aizbraucis no Hoenkrem-menas uz Berlīni, atstādams Efiju vēl vismaz uz vienu nedēļu vecāku mājās. Viņš zināja, ka Efijai nekas pasaulē neliekas jaukāk kā bezrūpīgi, labā noskaņā pasapņot, vienmēr dzirdēt laipnus vārdus un to, cik viņa jauka. Jā, tāda dzīve viņu ļoti aplaimoja, un arī šoreiz viņa baudīja to pilniem malkiem un ar vislielāko pateicību, lai gan te nebija nekādas iespējas izklaidēties; viesi ieradās reti, jo, kopš Efija bija apprecējusies, vismaz jaunos ļaudis te vairs diez kas nesaistīja, un pat dzīve mācītāja mājā un skolā bija kļuvusi citāda nekā vēl nesen. Reizēm skolas nams bija gluži tukšs. Abas dvīņu māsas pavasarī bija izgājušas pie vīriem — skolotājiem Gen-tinas tuvuma, par lielajām divkāršajām kāzām bija ziņots «Havellandes Vēstnesī»; Hulda pašlaik uzturējās Frīzakā, kur kopa vecu bagātu radinieci, no kuras bija sagaidāms mantojums un kurai, starp citu, ka parasti šādos gadījumos, izrādījās daudz garāks mūžs, nekā Nīmeijeri bija domājuši. Tomēr Hulda rakstīja, ka ir ar dzīvi apmierināta, un ne jau tāpēc, ka tada bija (gluži otrādi), bet gan tāpēc, lai nevienam nerastos aizdomas, ka tādai brīnišķīgai sievietei var klāties arī citādi, nevis tikai brīnum labi. Nī-meijers nebija stingrs tēvs, viņš rādīja meitas vēstules ar lepnumu un prieku, bet Jānke, kurš arī savu dzīvi veltīja vienīgi abām meitām, bija aprēķinājis, ka abas jaunās sievas dzemdēs vienā un tai pašā dienā un, proti, Ziemas svētku vakarā. Efija sirsnīgi smējās un tūlīt izteica vectēvam in spe^17 iet kūmās abiem mazbērniem, bet tad viņa pārstāja runāt par ģimenes jautājumiem un pastāstīja par Kopenhāgenu un Helsingeru, par Limfjordu un Agerhusas pili un it īpaši par Toru Pencu, kura, pēc viņas uzskata, esot «tipiski skandināviska», zilām acīm, linu krāsas matiem, aizvien ģērbusies sarkanā plīša ņieburā, uz ko Jānke vairākkārt piebilda:

— Jā, tādi viņi ir, īsti ģermāņi, daudz vāciskāki nekā paši vācieši.

Savā kāzu dienā, trešajā oktobrī, Efija gribēja būt atkal Berlīnē. Bija pēdējais vakars pirms aizbraukšanas, un Efija, aizbildinādamās, ka jāsakravājas un jāsagatavojas atceļam, jau samērā agri aizgāja uz savu istabu. Patiesībā viņai tikai gribējās būt vienai; lai arī Efija reizēm runāja labprāt, tomēr bija brīži, kad viņa ilgojās pēc miera.

Augšstāva istabas, ko viņa apdzīvoja, atradās dārza pusē; mazākajā telpā gulēja Rosvīta un Annija; durvis uz istabu bija tikai pievērtas; lielākajā mita viņa pati; Efija sāka staigāt šurp un turp pa istabu. Loga apakšējā puse bija vaļā, un mazie, baltie aizkariņi caurvējā noplandījās un tad lēnām noslīga pār krēsla atzveltni, līdz jauna vēja pūsma tos atkal saplivināja. Pie tam istabā bija tik gaišs, ka skaidri varēja salasīt uzrakstus zem gleznām, kuru rāmjiem bija šaura zelta maliņa un kuras bija pakārtas virs sofas. «Uzbrukums Dipelai, skansts Nr. 5» un turpat blakus: «Ķeizars Vilhelms un grāfs Bis-marks Ļipas augstienē».* Efija pakratīja galvu un pasmaidīja. «Nākamreiz, kad atbraukšu, izlūgšos citas gleznas; es nevaru ciest tādas — par karu.» Viņa aizvēra logu un apsēdās pie otra loga, kura vienu pusi atstāja vaļā. Cik labi viņa jutās! Virs baznīcas torņa bija pakāpies mēness un meta gaismu pār mauriņu, saules pulksteni un heliotropu dobēm. Viss sudrabaini zvīļoja, un blakus ēnu strēlēm stiepās baltas gaismas strēles, tik baltum baltas kā audekls balinātavā. Tālāk bija augsti rabarberu ceri un rudenīgi nodzeltējušām lapām, un Efija atcerējās dienu vairāk nekā pirms diviem gadiem, kad bija te rotaļājusies kopā ar Huldu un Jānkes meitenēm. Un tad bija ieradies viesis un viņa bija devusies augšā pa mazajām akmens kāpnītēm, kas atradās blakus solam, un pēc stundas kļuvusi līgava.

Efija piecēlās, piegāja pie durvīm un paklausījās. Rosvīta un Annija jau bija aizmigušas. Un pēkšņi, kad turpat acu priekšā gulēja bērns, atmiņā neaicinātas atausa dažādās ainas no Kesinā aizvadītajām dienām: landrāta māja ar zelmini un veranda ar skatu uz plantāciju; viņa sēdēja šūpuļkrēslā un šūpojās; un tad pienāca Krampass, lai apsveicinātos, bet pēkšņi parādījās Rosvīta ar meiteni; viņa to paņēma uz rokām, pacēla augstu gaisā un pēc tam noskūpstīja.

«Tā bija pirmā diena, un ar to viss sākās.» Domās iegrimusi, viņa atstāja istabu, kur meitene ar Ros-vītu gulēja, atkal apsēdās pie vaļējā loga un raudzījās klusajā naktī.

— Es nespēju tikt no tā vaļā, — viņa teica. — Un pats ļaunākais, kas mani galīgi apmulsina, ir tas ...

Šajā brīdī baznīcas tornī sāka sist pulkstenis, un Efija skaitīja sitienus.

— Desmit... Rīt ap šo laiku jau būšu Berlīnē. Mēs atcerēsimies mūsu kāzu dienu, un viņš man teiks mīļus, laipnus un varbūt pat maigus vārdus. Bet es sēdēšu, klausīšos, un manu dvēseli māks vainas apziņa.

Efija atbalstīja galvu rokā un klusēja.

— Un manu dvēseli māks vainas apziņa, — viņa atkārtoja. — Jā, t ā d a man ir. Bet vai tā māc manu dvēseli? Nē. Un tas ir iemesls, kāpēc baidos pati no sevis. To nomāc pavisam kas cits — bailes, briesmīgas bailes un mūžīgais nemiers: beigu beigās viss vēl var nākt gaismā. Un turklāt ne vien bailes ... arī kauns. Man ir kauns. Bet, tāpat kā nejūtu patiesu nožēlu, tā arī nejūtu patiesu kaunu. Kaunos vienīgi mūžīgo melu un krāpšanas dēļ. Es vienmēr lepojos ar to, ka nekad nemeloju un ka man nav jāmelo; melot ir tik zemiski, bet nu man jāmelo viņam un visai pasaulei, gan lieli meli, gan sīki; Rumšitels to manīja un bija neizpratnē, kas zin, ko viņš par mani tagad domā, nekādā ziņā ne jau to labāko. Jā, mani moka bailes un arī kauns par melošanu. Taču par savu vainu nekaunos un, ja arī kaunos, tad tikai mazliet, un mana vainas apziņa nav liela, un tas, ka man tādas nav, mani nomoka. Cik briesmīgi, ja visas sievas ir tādas, bet, ja nu visas tādas nav, kā es vismaz ceru, tad ar mani nav vairs labi, tad manā dvēselē kaut kā trūkst, trūkst īstu jūtu. Un to man reiz savās labajās dienās teica vecais Nīmeijers — toreiz, kad es vēl biju gandrīz bērns: «Vajag īstu jūtu, ja tādas ir — nekas ļauns nevar notikt, bet, ja tādu nav, tad lemts dzīvot mūžīgās briesmās un tad vienmēr esam ļaunā gara varā.» Žēlīgais dievs, vai tiešām ar mani ir tik bēdīgi?

Un viņa aizklāja seju rokām un rūgti raudāja.

Kad Efija pacēla galvu, viņa bija mazliet nomierinājusies un sāka raudzīties atkal dārzā. Visapkārt valdīja miers, tikai platānkokos klusa liega šalkoņa, it kā čabinātu lietus.

Tā pagāja brīdis. No ciema ielas atlidoja čērkstošas skaņas: vecais naktssargs Kulike nosauca pulksteņa laiku, un, kad viņš apklusa, varēja dzirdēt aiz-dunam vilcienu, kas pusjūdzes attālumā brauca garām Hoenkremmenai. Dunoņa pamazām apsīka, beidzot pieklusa pavisam, un vienīgi mēness gaisma lija pār mauriņu, vienīgi platānkoki vēl šalkoja, it kā klusi čabinātu lietus.

Bet tā bija tikai nakts elpa.

25. nodaļa

Nākošajā vakarā Efija jau bija Berlīnē, un Inšte-tens ar Rollo sagaidīja viņu stacijā; viņi sarunādamies brauca cauri Tīrgartenai, un suns rikšoja blakus karietei.

— Es jau sāku šaubīties, vai turēsi vārdu.

— Bet, Gērt, ko tu runā, es vienmēr turēšu vārdu, tas taču dzīvē ir galvenais.

— Tā vis nesaki. Vienmēr turēt vārdu ir ļoti grūti. Reizēm pat neiespējami. Atceries, kā bija toreiz, kad tu noīrēji dzīvokli: es tevi Kesinā gaidīju — un tā laikam gan bija Efija, kas neatbrauca.

— Jā, toreiz bija pavisam kas cits.

Viņa nespēja pateikt «es biju slima», un Inštetens viņas vārdiem nepievērsa uzmanību. Arī viņš domāja par ko citu — par darbu un sabiedriskiem pienākumiem.

— Mūsu Berlīnes dzīve, Efij, tikai tagad īsti sāksies. Toreiz, aprīlī, kad pārcēlāmies, sezona jau gāja uz beigām, labi vēl, ka paguvām izdarīt oficiālās vizītes; Villersdorfs — vienīgais mūsu labākais draugs diemžēl ir vecpuisis. Sākot ar jūniju, dzīve te apsīkst, un nolaistās logu storas jau pa gabalu vēsta, ka «visi izbraukuši»; vai nu tā ir vai nav, vienalga ... Un ko tad atliek darīt? Pa reizei patērzēt ar brālēnu Brīstu, pa reizei pusdienot pie Hillera, bet tā jau nav nekāda īstā Berlīnes dzīve. Turpretī tagad būs citādi. Es atzīmēju visus tos padomniekus, kas vēl rosīgi diezgan, lai derētu saviesīgai dzīvei. Un mēs arī tādi būsim, mēs būsim sabiedriski, un, kad pienāks ziema, tad visai ministrijai būs ko runāt: «Jā, šī laipnā kundze, kura ieradusies pie mums, — tā taču ir Inštetena kundze.»

— Ak, Gērt, tevi nepavisam vairs nevar pazīt, tu jau runā kā īsts kavalieris.

— Atceries, šodien ir mūsu kāzu diena!

Inštetens bija nopietni nolēmis atteikties no klusās dzīves, kādu bija pasācis, būdams landrāts, un sava ieņemamā amata, bet visvairāk Efijas dēļ rosīgi piedalīties sabiedriskajā dzīvē; tomēr sākumā tas izdevās tikai daļēji un retos gadījumos, īstais laiks vēl nebija pienācis, un labākais, ko pašlaik Berlīnē varēja darīt, tāpat kā iepriekšējā sezonā, — bija dzīvot mājās. Bieži atnāca Villersdorfs, tāpat arī brālēns Brists, un, kad tie ieradās, tad tika ataicināti arī Giciki — jauns precēts pāris, kas dzīvoja vienu stāvu augstāk. Giciki pats bija zemes tiesas padomnieks, viņa gudrā, možā sieva cēlusies no Šmetavu dzimtas. Reizēm tika, muzicēts, reizēm kādu laiciņu pat spēlēja vistu, taču drīz vien spēli pārtrauca, jo tērzēt bija patīkamāk. Giciki vēl pavisam nesen bija dzīvojuši mazā Augšsilēzijas pilsētiņā, un Villersdorfs, protams, pirms daudziem gadiem bija mitis pat dažādos mazos Pozenes provinces nostūros, tāpēc viņš ar prieku un izteiksmīgi mēdza noskandēt zobgalīgo pantiņu:

Šrimmā — esi dimbā,

Rogāzenā pakaļ dzenas,

Bet — vai manu! — Zamterā Ietupina bunkurā!

Vairāk par visiem uzjautrinājās Efija, tāpēc sekoja vesels birums nostāstu par mazpilsētu dzīvi un notikumiem. Pienāca kārta arī Kesinai — un līdz ar to Gīzhībleram, Tripelli, virsmežzinim Ringam un Zido-nijai Grāzenabai, pie kam arī Inštetens, ja bija labā omā, dzīvi piedalījās sarunās.

— Jā, mūsu labā Kesina! — viņš tad mēdza teikt. — Jāatzīst, tā patiesi bagāta dažādu tipu ļaudīm, ar Krampasu, majoru Krampasu, īstu skaistuli un gandrīz vai Barbarosu, priekšgalā, kurš nezin, kā lai saka, — vai nu neizprotamā, vai izprotamā kārtā bija stipri savaldzinājis manu sievu . ..

— Sacīsim labāk «izprotamā», — piebilda Villers-dorfs, jo viņš, kā zināms, bija «Ressource» priekšsēdētājs un spēlēja teātrī mīlētāju vai uzdzīvotāju lomas. Un varbūt vēl ko vairāk, varbūt viņš bija arī tenors.

Inštetens apstiprināja kā vienu, tā otru, un Efija smiedamās mēģināja visu uzņemt kā joku, kas viņai nevedās diez cik viegli, un, kad viesi aizgāja un Inštetens devās uz savu istabu, lai vēl izskatītu veselu kaudzi dokumentu, Efija juta, ka viņu atkal sāk mocīt vecās atmiņas un pa pēdām seko kāda ēna.

Vēl aizvien viņai uzmācās bailes, lai gan retāk un vairs ne tik mokoši; par to nebija jābrīnās, ņemot vērā, kā bija izveidojusies viņas dzīve. Aizgājušo dienu rūpes un raizes kliedēja ne tikai Inštetena, bet arī citu, ne tik tuvu cilvēku draudzīga izturēšanās, tāpat arī sirsnība, kādu viņai dāvāja ministriene, kas pati bija vēl gluži jauna sieviete; un, kad viņi jau divus gadus bija te nodzīvojuši un ķeizariene iecēlusi arī slepenpadomnieka sievu goda dāmu pulkā, bet vecais ķeizars Vilhelms galma ballē veltījis jau-

najai, skaistajai dāmai, «par kuru jau bija dzirdējis», dažus visžēlīgus, cildinošus vārdus, Efijai bailes pamazām pārgāja. Tas bija noticis kādreiz, bet nu jau tik tālu, tālu, it kā uz citas planētas, un beidzot viss izkūpēja kā migla un likās kā sapnis.

Laiku pa laikam no Hoenkremmenas apciemot viņus ieradās vecāki, kas nevarēja vien nopriecāties par bērnu laimi; Annija auga acīm redzot un, kā Brists izteicās, «bija tikpat skaista kā vecmāmiņa», un gandrīz vai vienīgais, kas aptumšoja viņu skaidrās debesis, bija raizes par to, ka viņiem bija tikai Annija; Inštetena dzimtai tātad laikam draudēja izmiršana (jo viņam pat nebija brālēnu ar šādu uzvārdu). Bristu maz interesēja citu ģimeņu turpmākais liktenis, jo viņš patiesībā domāja vienīgi par Bristiem un reizēm mēdza pajokot:

— Nudien, Inšteten, ja tā turpināsies, tad pienāks laiks, kad Annijai būs jāapprec baņķieris (cerams, ticīgs cilvēks, ja vēl tādi būs), un, ņemot vērā to, ka Inšteteni ir veca baronu dzimta, varbūt viņa augstība atļaus Annijas haute finance^18 atvases ierakstīt gotu kalendārā vai vismaz pieminēt Prūsijas vēsturē — kas gan būtu mazāk svarīgi — ar vārdu «fon Inšteteni», — dzirdot šādas runas, Inštetens vienmēr mazliet samulsa, Brista kundze paraustīja plecus, bet Efija pasmējās. Jo, lai gan viņa lepojās ar savu muižnieces kārtu, tas skāra tikai viņu pašu, un viņai gluži pa prātam būtu bijis elegants, daudz pieredzējis un galvenokārt ļoti bagāts znots.

Jā, viņa, kā parasti jaunas, šarmantas sievietes, viegli raudzījās uz tādu jautājumu kā dzimtas turpinājumu, bet, kad bija pagājis pietiekami ilgs laiks — viņi jau dzīvoja jaunajā vietā septīto gadu, — Brista kundze pēdīgi prasīja padomu vecajam Rumšitelam, kam ginekoloģijas jautājumos bija laba reputācija. Viņš ieteica braukt uz Švālbahu. Tā kā Efija kopš pērnās ziemas sirga ar katarālu afek-tāciju un viņai pat pāris reižu tika pārbaudītas plaušas, tad beidzot tapa nospriests:

— Cienītā kundze brauks vispirms uz Švālbahu un pavadīs tur, teiksim, trīs nedēļas un pēc tam tikpat ilgi Emsā. Pa ārstēšanās laiku Emsā tur var uzturēties arī pats slepenpadomnieks. Tātad tas nozīmē šķiršanos uz trim nedēļām. Vairāk es jūsu labā, mīļo Inšteten, neko nevaru darīt.

Šis priekšlikums arī tika pieņemts, un, proti, sekojot tālākam lēmumam, Efijai vajadzēja doties ceļā kopā ar slepenpadomnieka Cvikera sievu, lai, kā Brists apgalvoja, «viņai būtu sargātāja»; šai ziņā viņam bija taisnība, jo Cvikera kundzei, lai gan viņai jau bija četrdesmit gadu, sargāšana bija daudz nepieciešamāka nekā Efijai. Inštetens, kuram atkal vajadzēja citus aizstāt darbā, žēlojās, ka laikam nevarēšot būt kopā ar Efiju Emsā, nemaz jau nerunājot par Švālbahu. Aizbraukšanas diena bija paredzēta divdesmit ceturtajā jūnijā (Jāņu dienā); Rosvīta palīdzēja Efijai sakravāties un iezīmēt veļu. Efijai, tāpat kā agrāk, Rosvīta bija mīļa, jo viņa bija vienīgā, ar kuru brīvi un nepiespiesti varēja runāt par visu pagājušo, gan par Kesinu un Krampasu, gan par ķīnieti un kapteiņa Tomsena mazmeitu.

— Tu taču esi katoļticīga, Rosvīt? Bet vai tu nekad neej uz grēksūdzi?

— Nē.

— Карее?

— Agrāk gāju, tomēr taisnību nekad nestāstīju.

— Tas ir pavisam aplam. Tad, protams, nav nekādas nozīmes.

— Ak, kundze, manā pusē visi tā darīja. Un bija arī tādi, kas tikai pasmējās.

— Vai tu nekad neesi izjutusi, ka tā ir laime, ja var novelt no sirds smagu nastu?

— Nē, cienītā kundze. Esmu izjutusi tikai bailes, — toreiz, kad tēvs man ar nokaitētu dzelzs stieni bruka virsū, es izjutu lielas bailes, bet citu neko.

— Un no dieva?

— Ne visai, cienītā kundze. Ja no tēva bīstas tā kā es, tad dievu vairs tik ļoti nebīstas. Es allaž domāju, ka mīļais dieviņš ir labs un man, nabaga radījumam, palīdzēs.

Efija pasmaidīja un apklusa, viņa saprata, ka nabaga Rosvīta saka taisnību. Un tomēr viņa pateica:

— Zini, Rosvīt, kad es atgriezīšos, mums būs vēlreiz par to nopietni jāparunā. Tas tomēr bija liels grēks.

— Bērna dēļ — tāpēc ka viņš nomira aiz bada? Jā, tā, cienītā kundze, tas notika. Bet es nebiju vainīga, vainīgi bija citi... Un turklāt — tas jau tik sen.

2 6. nodaļa

Efija jau bija prom no mājām piekto nedēļu un rakstīja laimīgas, pat nebēdnīgas vēstules, it īpaši kopš pārcelšanās uz Emsu, kur taču atkal esot sabiedrība, proti, vīriešu sabiedrība, kurpretim Švāl-bahā tādas gandrīz nemaz neesot bijis. Slepenpadom-niece Cvikere, viņas ceļabiedre, reiz pat sākusi prātot, vai kūrortā tiešām nepieciešama šī piedeva — sabiedrība, un pavisam noteikti iebildusi pret to, lai gan viņas sejas izteiksme tobrīd skaidri liecinājusi gluži pretējo; Cvikere esot simpātiska, mazliet brīviem uzskatiem, droši vien sieviete ar pagātni, taču ļoti amizanta, no viņas varot daudz ko mācīties; lai gan viņai, Efijai, jau esot divdesmit pieci gadi, taču, iepazīstoties ar šo dāmu, viņa vairāk nekā jebkad jūtoties kā bērns. Turklāt Cvikere esot daudz lasījusi, arī sveštautu literatūru, un, kad viņa, Efija, nesen ieminējusies par Nanu* un jautājusi, «vai tiesa, ka tas tik briesmīgi», Cvikere atbildējusi: «Ak, mīļā baroniet, ko nozīmē — briesmīgi? Ir vēl daudz kas briesmīgāks.» — «Viņa, liekas, grib arī mani iepazīstināt ar šo «briesmīgāko»,» Efija vēstules beigās rakstīja, «bet es atteicos, jo zinu, ka tu «to» un tamlīdzīgas lietas uzskati par mūsdienu netikumu cēloni un laikam gluži pamatoti. Man nav kļuvis labāk. Vēl ļaunāk ir tas, ka Emsa atrodas ieplakā. Mēs ļoti ciešam no karstuma.»

Pēdējo vēstuli Inštetens lasīja ar dalītām jūtām — gan mazliet uzjautrināts, gan mazliet neapmierināts. Cvikere, kā redzams, nebija piemērota Efijai, kurai jau tā piemita nosliece uz maldu ceļiem; tomēr viņš atteicās no domas kaut ko tādu pieminēt vēstulē, pirmkārt, jau tādēļ, ka negribēja Efiju sarūgtināt, bet vēl jo vairāk tāpēc, ka zināja — tas nelīdzētu. Turklāt Inštetens ar ilgošanos gaidīja sievu mājās un žēlojās, ka tagad, kad visi ministrijas padomnieki aizbraukuši vai arī gatavojās doties prom, darba nav mazāk, bet diemžēl vēl vairāk.

Inštetens gaidīja brīdi, kad varēs atbrīvoties no darba un kad beigsies viņa vientulība; līdzīgas jūtas viņu ari pārņēma, kad viņš izgāja virtuvē, kur Armijai pēc skolas mācībām sevišķi patika uzkavēties; tas bija it labi saprotams, jo abas — gan Rosvīta, gan Johanna ne tikai mīlēja mazo meiteni, bet ari pašas dzīvoja mierā un saticībā.

Abu kalpoņu draudzība bija mājas draugu iemīļots sarunu temats, un zemes tiesas padomnieks Giciki reiz teica Villersdorfam:

— Šai gadījumā vēl lieku reizi iespējams pierādīt, cik pareizs ir vecu vecais gudrais teiciens: «Lai ap mani ir tukli ļaudis.» Cēzars, acīm redzot, labi pazinis cilvēkus un zinājis, ka omulīgi un saticīgi mēdz būt tikai embonpoint^19. — Šai gadījumā ne visai piemēroto franču vārdu, bez šaubām, varēja attiecināt uz abām kalponēm, tikai ar tādu atšķirību, ka, runājot par Rosvītu, tas nozīmēja stipru izskaistinājumu, turpretī Johannai atbilda pilnībā. Protams, Johannu nevarēja saukt tieši par korpulentu, viņa tikai bija labi noaugusi un spēcīga, un viņas vaibsti un zilās acis pauda pārākumu. Apguvusi labu stāju un uzvedību, Johanna apzinājās, ka ir ievērojamas ģimenes kalpotāja, un jutās stipri pārāka pār Rosvītu, kura vēl bija diezgan zemnieciska, tāpēc Johanna reizēm tikai pasmaidīja par Rosvītas pagaidām privileģēto stāvokli. Šo privilēģiju, ko tomēr noliegt nevarēja, Rosvīta bija ieguvusi, tikai pateicoties savas kundzes jaukai pēkšņai iedomai; viņa pret veco labo Rosvītu ar tās mūžīgo stāstu «par tēvu un nokaitēto dzelzs stieni» bija atļāvusies būt labsirdīga. «Vajag labāk uzvesties, tad nekas tāds negadīsies,» Johanna nodomāja, taču neteica neko. Abas sadzīvoja draudzīgi. Mieru un saticību jo vairāk veicināja tas, ka rūpes par Annijas audzināšanu tika uzticētas vienlīdz abām. Rosvītas ziņā bija «viss poētiskais» — pasaku un leģendu stās-tīšana, turpretī Johanna rūpējās par labo toni. Pienākumu sadale bija tik stingra, ka konflikti kompetenču dēļ izcēlās visai reti; pie tam liels nopelns te bija arī Annijas raksturam — viņa vienmēr centās parādīt, ka ir smalka jaunkundze; šīs lomas apgūšanai neatrast labākas skolotājas par Johannu.

Tātad vēlreiz: abas kalpones Annijas acīs bija līdzvērtīgas. Bet šajās dienās, kad dzīrās sagaidīt mājās Efiju, Rosvīta atkal bija aizsteigusies sāncensei soli priekšā, jo, proti, saskaņā ar pienākumiem viņas ziņā palika visi apsveikšanas darbi. Apsveikšanai bija iecerēti divi pasākumi: pirmkārt, vītne un vainags, un, otrkārt, apsveikuma pants. Vainags un vītne — pēc ilgākas šaubīšanās, vai izšķirties par burtu «S» (Sveicināta) vai par «E.f.I.», — galu galā nesagādāja nekādas sevišķas pūles (priekšroka tika dota burtam «S», ko iepina starp neaizmirstulēm), toties jo lielākas nedienas bija ar pantiņu, un laikam šis jautājums paliktu neatrisināts, ja Rosvīta nesaņemtu drosmi, neapturētu uz kāpnēm zemes tiesas padomnieku, kas atgriezās no sēdes, un enerģiski nepieprasītu viņam pantu. Giciki, ļoti labsirdīgs cilvēks, tūlīt bija apsolījis, un vēl tai pašā dienā pret vakaru viņa virēja atnesa gaidītās vārsmas.

Māmiņ, tevi atkal mājās gaidām,

Daudz jau dienu mūsu sirdis skumst.

Tētis ari tagad priecīgs smaida:

Pārnāks sieva, pārnāks māte mums!

Laimē staro acis, kvēlo sejas,

Mēs ar puķēm tevi apsveikt ejam.

Rosvīta un Johanna jau smejas,

Annija aiz prieka dej un sauc:

— Māmiņ, mājās brauc, mājās brauc!

Pats par sevi saprotams, šīs vārsmas tai pašā vakarā iemācījās no galvas, pie reizes arī kritiski novērtējot vai nu to skaistumu, vai neskaistumu. «Mātes» un «sievas» vārda īpaša pieminēšana, pēc Johannas domām, pirmajā brīdī liekoties atzīstama, bet šajos vārdos slēpjoties arī kaut kas tāds, kas varot radīt sašutumu, un viņa personiski par šo «sieva un māte» justos aizvainota. Annija, mazliet noraizējusies par šādu piezīmi, apsolīja nākošajā dienā pantu parādīt klasē skolotājai; pārnākusi mājās, viņa teica:

— Jaunkundzei pret «māti un sievu» neesot iebildumu, toties viņa iebilda pret «Rosvītu un Johannu».

Bet Rosvīta uz to atteica:

— Jaunkundze ir muļķa zoss, un tas ir tāpēc, ka viņa pārāk daudz mācījusies.

Tas bija trešdienā, kad starp Anniju un kalponēm bija norisusi šāda saruna un izšķirts strīds par apšaubāmajām rindām. Otrā dienā, kad no Efijas pienāca vēstule, kurā viņa ziņoja, ka atgriezīsies, iespējams, tikai nākošās nedēļas beigās, — Inštetens, kā parasti, devās uz ministriju. Bija jau pusdienas laiks, skolā stundas beigušās, un, kad Annija ar somu uz muguras no kanāla puses iegriezās Keita ielā, viņa pie namdurvīm sastapa Rosvītu.

— Paklau, kura no mums pirmā uzskries pa kāpnēm! — iesaucās Annija.

Rosvīta negribēja ne dzirdēt par šādām sacīkstēm, taču Annija aizsteidzās pa priekšu un, augšā uzskrējusi, paklupa tik nelaimīgi, ka atsitās ar pieri pret dzelzs kājslauķi, kas atradās blakus kāpnēm; no pieres sāka stipri plūst asinis. Ar pūlēm uzkāpusi augšā,

Rosvīta aizelsusies parāva zvanu, un, kad Johanna nobijušos meiteni ienesa istabā, abas sāka apspriesties, ko darīt.

— Jāsūta pēc ārsta ... un jāsūta pēc kunga .. . durvju sarga Lēna būs jau mājās no skolas.

Taču no šāda nodoma viņas topašubrīd atkal atteicās, jo tas būtu prasījis pārāk ilgu laiku; vajadzēja kaut ko darīt, ne mirkli nevilcinoties, un tāpēc meitene tika novietota uz dīvāna un tās galvu sāka vēsināt ar aukstu ūdeni. Viss vedās labi, un kalpones pamazām nomierinājās.

— Tagad pārsiesim viņu, — Rosvīta beidzot ieteicās. — Kaut kur vēl jābūt ritulim, no kura cienītā kundze grieza saites pērnziem, kad bija savainojusi kāju uz ledus ...

— Tiesa, tiesa, — Johanna piebalsoja, — tikai kur mēs to sameklēsim? ... Pag, atceros, tas laikam ir šujamgaldiņā. Galdiņš droši vien aizslēgts, bet atslēga nieks vien ir. Atnes, Rosvīta, kaltu, atlauzīsim galda virsu. — Un viņas ar pūlēm nocēla galdiņa virsu un sāka vandīties pa atvilktnēm, gan pa augšējo, gan apakšējo, taču saites rituli neatrada.

— Bet es taču skaidri atceros, ka to te redzēju, — Rosvīta ieteicās, gandrīz ar īgnumu turpinādama meklēšanu, un izsvaidīja pa plato palodzi visu, kas vien pagadījās pa rokai — gan šūšanas piederumus, adatu spilventiņu, spolītes ar kokvilnas un zīda diegiem, gan mazu sakaltušu vijolīšu pušķīti, kārtis, biļetes un pēdīgi mazu paciņu ar vēstulēm, kura bija pabāzta pašā apakšā un pārsieta ar sarkanu zīda diedziņu. Taču saite nekur nebija atrodama.

Šajā brīdī ienāca Inštetens.

— Ak, cienītais kungs! — iesaucās Rosvīta, iztrūkusies stāvēdama blakus meitenei. — Nekā briesmīga jau nav, Annija sasita pieri pret kājslauķi.. . bet, dieviņ, ko nu teiks cienītā kundze. Tomēr laime, ka viņas nav mājās.

Inštetens pa tam noņēma pagaidām uzlikto kompresi un ieraudzīja dziļu ieskrambā jumu, taču citādi nekā bīstama nebija.

— Nav tik ļauni, Rosvīt, — viņš sacīja. — Tomēr būs jāpasauc Rumšitels, — lai aiziet Lēne, viņai tagad laika diezgan. Kas tad te uz šujamgaldiņa?

Un nu Rosvīta pastāstīja, kā viņas meklējušas saites rituli; bet vairs nemeklēšot un sagriezīšot labāk kādu jauna audekla gabalu.

Inštetens bija vienis prātis un, kad abas kalpones atstāja istabu, apsēdās pie meitenes.

— Tu esi tik strauja, Annij, tāda pati kā māmiņa. Vienmēr kā vējš. Labi, ka nekas ļaunāks nav noticis — vienīgi, lūk, tas. — Un viņš norādīja uz ieskrambā jumu un noskūpstīja meitu. — Bet braši gan turējies, neraudāji, tāpēc vien piedodu tev šo neapdomību ... Manuprāt, dakteris stundas laikā būs klāt; klausi viņu un, kad viņš tev būs pārsējis galvu, tad negrozies, neaiztiec pieri — esi mierīga, jo tad ātrāk sadzīs, un, kad atgriezīsies māmiņa, viss būs jau pilnīgi vai gandrīz kārtībā. Laime gan, ka māmiņa atgriezīsies tikai nākamās nedēļas beigās — tā viņa man raksta; nupat saņēmu vēstuli; viņa sūta tev sveicienus un priecājas, ka drīz tevi atkal redzēs.

— Tu varētu man vēstuli nolasīt.

— Labprāt.

Taču, pirms viņš to paguva, ienāca Johanna un pateica, ka pusdienas jau uznestas. Lai gan Annijai bija savainota galva, arī viņa piecēlās un kopā ar tēvu sēdās pie galda.

2 7. nodaļa

Kādu brīdi abi klusēdami sēdēja viens otram pretī; beidzot, kad klusums Inštetenam jau kļuva nomācošs, viņš apjautājās par skolas direktori un vēl apprasījās, kura skolotāja Annijai esot vismīļākā. Annija atbildēja, taču bez sevišķas patikas, jo juta, ka tēvu tas maz interesē. Noskaņa kļuva priecīgāka tikai tad, kad Johanna pēc otrā ēdiena pačukstēja meitenei, ka būšot vēl kas. Un patiesi — labā Rosvīta, kurai likās, ka vainīga savas mīlules nelaimē, bija sasparojusies un pagatavojusi arī omleti ar ābolu šķēlītēm.

To redzot, Annija tapa runīgāka, un, kad atskanēja durvju zvans un ienāca slepenpadomnieks Rumšitels, arī Inštetens kļuva omulīgāks. Rumšitels ieradās nejauši. Viņam neesot bijis ne jausmas, ka meklēts un aicināts šurp. Viņš bija apmierināts, ka meitenei uzlikta komprese.

— Lieciet, lai atnes svinūdeni; rīt Annijai jāpaliek mājās. Vispār jāievēro miers.

Tad viņš apjautājās par cienīto kundzi — vai esot kādas ziņas no Emsas; rīt viņš atkal atnākšot slimnieci apraudzīt.

Kad viņi bija piecēlušies no galda un iegājuši blakus istabā — tajā pašā, kur ar tādu centību un tomēi velti bija meklēta saite, — Anniju atkal noguldīja uz dīvāna. Ienāca Johanna un apsēdās meitenei blakus, bet Inštetens pa tam sāka likt atpakaļ šujamgaldiņā uz palodzes juku jukām izsvaidītās lietas. Reizēm viņš nezināja, kur katru novietot, un prasīja padomu Johannai.

— Kur atradās šīs vēstules?

— Šeit — pašā apakšējā plauktiņā.

Un, jautādams un saņemdams Johannas atbildi, viņš uzmanīgāk nekā iepriekš aplūkoja mazo, ar sarkano aukliņu pārsieto paciņu, kurā, izrādījās, drīzāk gan bija daudzas salocītas zīmītes, nevis vēstules. Ar īkšķi un rādītājpirkstu novelkot gar paciņas malu, it kā tās būtu spēļu kārtis, gar viņa acīm paslīdēja dažas rindas, īstenībā tikai atsevišķi vārdi. Nevarēja būt ne runas, ka viņš kaut ko skaidri noskārstu, taču rokraksts viņam šķita jau redzēts. Vai varbūt palūkoties uzmanīgāk?

— Johanna, jūs varētu atnest kafiju, arī Annija dzers pustasītes. Ārsts nav aizliedzis. Un, kas nav aizliegts, tas ir atļauts.

To teikdams, viņš attina sarkano aukliņu un, kad Johanna atstāja istabu, ļāva visam paciņas saturam izslīdēt starp pirkstiem. Tikai pāris vēstules bija adresētas — «Landrāta fon Inštetena kundzei.» Nu viņš pazina rokrakstu; tas bija majora rokraksts. Inštetens neatcerējās, ka Krampass un Efija būtu sarakstījušies, un viņam sāka reibt galva. Iebāzis paciņu kabatā, viņš devās uz savu istabu. Pēc brītiņa Johanna klusi pieklauvēja pie viņa durvīm, lai paziņotu, ka gatava kafija. Inštetens atsaucās, taču palika turpat; aiz durvīm valdīja klusums. Tikai pēc stundas ceturkšņa kļuva dzirdams, ka viņš staigā šurp turp pa grīdsegu.

— Nez kas tēvam kait? — Johanna teica Annijai. — Ārsts taču apgalvoja, ka nekā ļauna neesot.

Staigāšana blakus telpā nerimās. Beidzot Inštetens ienāca atkal istabā un pateica Johannai:

— Pieskatiet, lai Annija mierīgi guļ. Būšu prom stundu vai varbūt divas.

Tad viņš vērīgi paraudzījās uz bērnu un aizgāja.

— Vai tu redzēji, Johanna, kāds tētiņš izskatījās?

— Jā, Annij. Viņam laikam lielas nepatikšanas. Viņš bija gluži bāls. Tādu es viņu nekad neesmu redzējusi.

Stundas aizritēja. Saule jau bija nogājusi, un pāri jumtiem sārtojās tikai atblāzma, kad Inštetens atgriezās. Viņš sniedza Annijai roku, apjautājās, kā viņa jūtas, un lika, lai Johanna ienes viņa istabā lampu. Lampu ienesa. Zaļajā abažūrā bija gandrīz caurspīdīgs ovāls laukumiņš ar fotogrāfijām; tie bija Efijas uzņēmumi vēl no Kesinas laikiem, kad tika uzvests Vīherta «Neapdomīgais solis» un visiem uzveduma dalībniekiem izgatavotas fotogrāfijas. Lēni griezdams abažūru no kreisās uz labo pusi, Inštetens cieši nopētīja katru uzņēmumu. Tad pārstāja skatīties, attaisīja balkona durvis, jo viņam kļuva karsti, un atkal paņēma vēstuļu paciņu. Pirmoreiz apskatot, viņš, šķiet, tūlīt dažas bija paņēmis un uzlicis virspusē. Nu viņš tās vēlreiz pusbalsī pārlasīja:

«Esi šodien pēcpusdienā atkal kāpās aiz dzirnavām. Pie vecā Adermaņa mēs varēsim mierīgi parunāties, jo māja ir pietiekami nomaļā vietā. Tev nav jābaiļojas. Mums arī ir savas tiesības. Un, ja Tu sev to vienmēr pūlēsies iestāstīt, tad, manuprāt, pazudīs visas bailes. Nemaz nebūtu vērts dzīvot, ja katrai nejaušībai piešķirtu likuma spēku. Pats labākais dzīvē nav vērtējams ar likuma mērauklu. Mācies par to priecāties.»

«... aizbraukt, aizbēgt — Tu raksti. Neiespējami. Es nevaru pamest savu sievu likteņa varā, pie tam vēl arī trūkumā. Tas nav iespējams, mums viss jāuzņem viegli, citādi aiziesim postā un būsim pazudināti. Vieglprātība ir labākais, kas mums pieder. Viss ir likteņa ziņa. Tā nolemts. Un vai Tu velies, lai būtu citādi, — lai mēs nekad nebūtu satikušies?»

Tad vēl trešā vēstule.

«... Esi šodien vēlreiz vecajā vietā. Kā gan tagad ritēs manas dienas bez Tevis! Šajā vientuļajā ligzdā. Es vairs nevaldu pār sevi, un vienā ziņā Tev taisnība: tas ir glābiņš, un mums pēdīgi jāpateicas tai rokai, kas mūs izšķīrusi.»

Inštetens tikko bija paguvis nolikt vēstules, kad jau atskanēja zvans. Johanna tūlīt pieteica:

— Slepenpadomnieks Villersdorfs.

Villersdorfs ienāca un acumirklī saprata: kaut kas

ir noticis.

— Piedodiet, Villersdorf, — Inštetens teica, — ka es jūs lūdzu tūlīt pat šodien ierasties pie manis. Es nevienu labprāt netraucētu baudīt vakara atpūtu un vismazāk nogurušu ministrijas padomnieku. Bet citādi nebija iespējams. Lūdzu, iekārtojieties ērtāk. Un te arī cigārs.

Villersdorfs apsēdās. Inštetens atkal sāka staigāt šurp un turp pa istabu un, mokoša nemiera urdīts, būtu labprāt turpinājis šo staigāšanu, taču saprata, ka tā neklājas. Tāpēc arī viņš paņēma cigāru, apsēdās Villersdorf am pretī un lūkoja nomierināties.

— Es lūdzu jūs ierasties divu iemeslu dēļ: pirmkārt, lai lūgtu nodot izaicinājumu uz divkauju un, otrkārt, lai pēc tam jūs būtu mans sekundants; pirmais lūgums ir nepatīkams un otrs vēl nepatīkamāks. Un nu gaidu jūsu atbildi.

— Jūs zināt, Inšteten, ka esmu jūsu rīcībā. Bet piedodiet, iekams uzzinu iemeslu, manu naivo jautājumu: vai tam tiešām tā jānotiek? Mūsu gados tas neder — jūs esat par vecu, lai ņemtu rokā pistoli, un es — lai būtu par sekundantu. Tomēr nepārprotiet mani — tas nenozīmē, ka saku «nē». Kā gan es varētu jums kaut ko atteikt? Bet nu pastāstiet — kas noticis?

— Runa ir par manas sievas mīļāko, kurš pie tam bija mans draugs vai tikpat kā draugs.

Villersdorfs paraudzījās Inštetenam acīs.

— Inšteten, tas ir neiespējami.

— Vēl vairāk nekā iespējami, tas ir pilnīgi skaidrs. Lasiet!

Villersdorfs pārlaida acis rindām. — Vai tās adresētas jūsu sievai?

— Jā, es tās atradu šodien viņas šujamgaldiņā.

— Un kas tās rakstījis?

— Majors Krampass.

— Tātad tas noticis toreiz, kad jūs vēl dzīvojāt Kesinā?

Inštetens pamāja ar galvu.

— Tātad pirms sešiem vai sešarpus gadiem?

— Jā.

Villersdorfs klusēja. Pēc brīža Inštetens ieteicās:

— Tā vien liekas, Villersdorf, ka jūs ietekmē šie seši vai septiņi gadi. Pastāv, protams, noilguma teorija, bet es nezinu, vai šoreiz tāda teorija der.

— To es arī nezinu, — atbildēja Villersdorfs. — Un teikšu jums atklāti, viss, šķiet, ir atkarīgs tikai no tā.

Inštetens izbrīnījies paraudzījās viņā. — Vai jūs to sakāt pavisam nopietni?

— Pavisam nopietni. Tagad nav laika noņemties ar jeu d’espiit^20 vai āķīgu dialektiku.

— Esmu ziņkārīgs, kā jūs to domājat. Sakiet man vaļsirdīgi — kāda ir jūsu nostāja šai gadījumā?

— Jūsu stāvoklis, Inšteten, ir briesmīgs, jūsu dzīves laime izirusi. Bet, ja mīļāko nošausiet, jūsu laime, tā sakot, vēl vairāk būs zudusi un sirdēstiem, kādi jūs moka pašlaik, vēl pievienosies sirdēsti par to, ko būsiet izdarījis. Galvenais — jāapsver, vai jums katrā ziņā tas jādara. Vai jūtaties tik aizskarts, aizvainots un sašutis, ka vienam jāaiziet no dzīves — jums vai viņam? Vai tiešām tā ir?

— Es nezinu.

— Jums tas jāzina.

Inštetens pielēca kājās, piegāja pie loga un nervozā satraukumā viegli piesita pie rūtīm. Tad strauji pagriezās, piegāja atkal pie Villersdorfa un sacīja:

— Nē, tā vis nav.

— Bet kā tad?

— Lūk, kā, — esmu bezgala nelaimīgs, esmu aizvainots, apkaunojoši pievilts, tomēr nejūtu naidu vai kāri pēc atriebības. Un, ja es jautāju sev — kāpēc gan tā? — tad neko citu nevaru atbildēt kā vienīgi — gadu dēļ. Mēdz runāt par neizpērkamu vainu; tas nav patiesi ne dieva, ne ļaužu priekšā. Es nekad nebūtu ticējis, ka laikam, tieši laikam ir tāda vara. Un tad vēl kas: es mīlu savu sievu, dīvaini gan — es viņu vēl vienmēr mīlu, un, lai gan uzskatu, ka tas, kas noticis, ir briesmīgi, mani tomēr tik ļoti valdzina viņas sirsnība, viņas šarms un jautrība, ka, par spīti visam, jūtu sirds dziļumos vēlēšanos piedot.

Villersdorfs piekrizdams pamāja ar galvu.

— Varu pilnīgi saprast, Inšteten, es laikam domātu tāpat. Bet, ja nu tā, ja jūs sakāt, ka ļoti mīlat šo sievieti, ka visu varat viņai piedot, un, ja vēl apdomā, ka tas noticis sen, tik ļoti sen, it kā pavisam uz citas planētas, ja tā, Inšteten, tad man jājautā — kāpēc vairs pieminēt šo notikumu?

— Jo tomēr tā tam jābūt. Esmu apsvēris gan vie-nādi, gan otrādi. Cilvēks nav vienpatnis, tas pieder sabiedrībai, un ar sabiedrību mums vienmēr jārēķinās, ik uz soļa esam atkarīgi no tās. Ja es dzīvotu vientulībā, tad varētu to pieļaut, tad es nestu nastu, kas man uzlikta, «īstā laime» būtu zaudēta, bet tik daudziem jādzīvo bez «īstas laimes», un arī man vajadzētu tā dzīvot, būtu jāspēj tā dzīvot. Nav nepieciešams būt laimīgam, un lielais vairums uz to arī nemaz nepretendē, un tas, kurš otram nozadzis laimi, nav jāaizraida uz viņpasauli. Ja viņš grib eksistēt, nerēķinoties ar sabiedrības domām, tad lai viņš dzīvo. Bet cilvēku kopīgajā dzīvē ir izveidojies kaut kas tāds, ko nu reiz nevar neievērot, un pēc šī «kaut kā» likuma pantiem mēs esam paraduši novērtēt it visu — gan sevi, gan citus, un šos pantus pārkāpt nedrīkst; citādi sabiedrība mūs nicinās, un pēdīgi mēs nicināsim arī paši sevi, nevarēsim vairs to paciest un ietrieksim sev lodi pierē. Piedodiet, ka nolasu jums šādu lekciju, kas beigu beigās neko citu nepauž kā vien to, ko katrs pats jau tūkstoškārt pārdomājis. Bet, protams, — kurš gan var pasacīt ko jaunu! Tātad es vēlreiz apgalvoju: nevis naida vai kā cita un nevis savas nozagtās laimes dēļ aptraipīšu rokas asinīm; nē, vienīgi šī sabiedrību tiranizējošā «kaut kā» dēļ, kas nerēķinās ne ar šarmu, ne mīlestību, ne ar noilgumu. Man nav citas izejas. Tas ir jādara.

— Es tomēr šaubos, Inšteten . ..

Inštetens pasmaidīja.

— Jums pašam jāizšķiras, Villersdorf. Tagad ir desmit. Pirms sešām stundām — šai ziņā gribu jums daļēji piekrist — manas kārtis vēl nebija atklātas, es vēl varēju izvēlēties vai nu vienu, vai otru, tad vēl bija izeja. Taču tagad vairs ne, tagad esmu nonācis Strupceļā. Ja vēlaties — pats esmu pie visa vainīgs, man vajadzēja vairāk savaldīties un saņemties, visu apslēpt sevī, visu izcīnīt savā sirdī. Bet tas nāca pārāk piepeši, pārāk smagi, un tāpēc nevaru sev pārmest, ka neesmu bijis noteicējs pār saviem nerviem. Es aizgāju pie jums, uzrakstīju zīmīti, un līdz ar to manas kārtis tika atklātas. Kopš šī brīža sākās mana nelaime un — kas vēl jo ļaunāk — par manu aptraipīto godu zina gandrīz visu vēl kāds cits, un pēc pirmajiem vārdiem, ko mēs šeit pārmijām, viņš zina arī visu pārējo. Un, tā kā šis līdzzinātājs atrodas tepat, — es vairs nevaru atkāpties.

— Es tomēr šaubos, — Villersdorfs atkārtoja. — Es ne visai ciešu vecas, nodrāztas frāzes, bet citādi pateikt to nav iespējams: Inšteten, es būšu kluss kā kaps.

— Jā, Villersdorf, tā vienmēr sola. Bet tāda klusuciešana vispār nepastāv. Un, ja jūs gribat būt patiess un attiecībā pret citiem ievērojat šo klusuciešanu, tad tomēr jūs pats visu zināt, un man nekļūst vieglāk, ka esat ar mani vienis prātis un pat sakāt: es jums visur piekrītu. Es esmu un arī palieku kopš šā brīža jūsu līdzdalības objekts (un tas nav nekas patīkams), un ik vārds, ko dzirdēsiet mani ar sievu pārmijam, gribot negribot būs padots jūsu kontrolei, un, kad mana sieva runās par uzticību vai arī, kā sievas mēdz darīt, spriedīs tiesu par kādu citu, tad nezināšu, kur acis likt. Un gadīsies pat, ka es pavisam parastā apvainošanas prāvā būšu izsacījies kādam par labu, «jo būs trūcis pierādījuma» vai kaut kas tamlīdzīgs, tad pār viņas seju pārslīdēs smaids vai tā vismaz notrīsēs un viņas dvēselē ieskanēsies:

«Labais Inštetens, viņam taču piemīt patiesa kaislība visus apvainojumus pārbaudīt ķīmiski pēc apvainojuma satura, bet pareizo slāpekļa daudzumu viņš nekad neatrod. Nav vēl bijusi tāda prāva, kas viņu būtu noslāpējusi.» Vai man ir taisnība vai nav?

Villersdorfs bija piecēlies.

— Tas ir briesmīgi, ka jums taisnība, bet jums tomēr i r taisnība. Ilgāk jūs vairs nemocīšu ar savu «vai tā jābūt». Pasaule nu ir reiz tā iekārtota, un nenotiek vis tā, kā mēs gribam, bet kā citi grib. Tas par «dieva sodu», kā daži skaļiem vārdiem apgalvo, protams, ir tīrās blēņas, gluži otrādi — mūsu goda kults ir elku pielūgšana, bet, kamēr pielūdzam elkus, tikmēr mums tiem jāklanās.

Inštetens pamāja ar galvu.

Viņi runājās vēl stundas ceturksni, līdz nolēma, ka Villersdorfam tai pašā vakarā jādodas ceļā. Nakts vilciens gāja divpadsmitos.

Tad viņi īsi atvadījās: «Uz redzēšanos Kesinā.»

2 8. nodaļa

Nākošajā vakarā Inštetens, kā bija norunāts, aizceļoja. Viņš brauca ar to pašu vilcienu, ar kuru iepriekšējā naktī bija braucis Villersdorfs, un tūlīt pēc pulksten pieciem rītā ieradās stacijā, no kurienes nozarojās ceļš pa kreisi uz Kesinu. Kā parasti pa sezonas laiku, tā arī šodien tūlīt pēc vilciena pienākšanas atgāja vairākkārt pieminētais tvaikonis, kura pirmos zvana signālus Inštetens dzirdēja, kāpdams pēdējos kāpienus lejup pa dzelzceļa uzbērumu. Līdz kuģa pieturai nebija ne trīs minūšu gājiens; viņš devās turp un apsveicinājās ar kapteini, kas likās mazliet samulsis — tātad par iepriekšējās dienas notikumiem viņš jau bija dzirdējis, — un ieņēma savu vietu netālu no stūres. Kuģis tūlīt atgāja; laiks bija lielisks, spīdēja spoža rīta saule, uz klāja nebija daudz braucēju. Inštetens atcerējās to dienu, kad abi ar Efiju bija atgriezušies no kāzu ceļojuma un braukuši gar Kesinas krastu vaļējā ekipāžā — toreiz bija apmākusies novembra diena, bet viņa sirds līksma; nu bija otrādi: ārā saule, bet viņš pats samācies kā novembra diena. Pēc tam viņš neskaitāmas reizes bija mērojis šo ceļu, un mierā iegrimušie lauki, aplokos lopi, kas pacēla galvu, kad viņš brauca garām, darbā aizņemtie ļaudis, auglīgie tīrumi — tas viss viņā radīja tīkamu noskaņu, turpretī tagad viss bija krasā pretstatā — viņš pat jutās laimīgs, ka pamazām savilkās mākoņi un līksmās zilās debesis lēnām sāka mākties. Viņi brauca lejup pa upi, un, kad pēc brīža bija tikuši jau garām vietai, no kuras pavērās lieliskais skats uz Breitlinga līci, kļuva redzams Kesinas baznīcas tornis un drīz vien arī krasta valnis ar namu garo rindu un kuģiem un laivām. Un tad viņi bija galā. Inštetens atvadījās no kapteiņa un uzkāpa uz piestātnes laipas, kas tika piestumta klāt, lai būtu ērtāk izkāpt. Villersdorfs jau gaidīja. Abi, nebilzdami ne vārda, sasveicinājās un devās šķērsām pāri dambim uz Hopenzaka viesnīcu, kur nosēdās ārā pie galdiņa, pār kuru bija uzsliets audekla jumts.

— Es vakar no rīta te apmetos, — Villersdorfs teica, negribēdams tūlīt uzsākt lietišķu sarunu. — Ke-sina ir tikai tāds nostūris, un tīri vai jāpabrīnās par labo viesnīcu. Es nešaubos, ka mans draugs — vecākais viesmīlis prot trīs valodas; spriežot pēc pārsukā-tajiem matiem un vestes piegriezuma, var droši rēķināties ar četrām . .. Žan, lūdzu, atnesiet mums kafiju un konjaku.

Inštetens gluži labi saprata, kāpēc Villersdorfs risina valodas šādā garā, un bija ar viņu vienis prātis,

taču nespēja apvaldīt nemieru un neviļus izņēma no kabatas pulksteni.

— Mums laika atliku likām, — Villersdorfs teica. — Vēl vesela pusotra stunda vai apmēram tik daudz. Es pasūtīju ekipāžu astoņos piecpadsmit; mēs nebrauksim ilgāk kā desmit minūtes.

— Un uz kurieni?

— Krampass vispirms ieteica meža stūri tūlīt aiz kapsētas. Bet tad pēkšņi pārdomāja un sacīja: «Nē, tur ne.» Mēs vienojāmies par kādu vietu starp kāpām. Tuvu liedagam; pašā priekšējā kāpā ir ieplaka, un var redzēt jūru.

Inštetens pasmaidīja.

— Krampass, šķiet, izmeklējis jauku vietu. Viņam vienmēr bijusi patika uz tādām izdarībām. Kā viņš izturējās?

— Lieliski.

— Augstprātīgi? Frivoli?

— Ne vienādi, ne otrādi. Es jums, Inšteten, teikšu atklāti — viņa izturēšanās mani satrieca. Kad es pieminēju jūsu vārdu, viņš kļuva gluži bāls un centās savaldīties, bet lūpas viņam nodrebēja. Pēc īsa mirkļa viņš atkal saņēma sevi rokās un vēlāk kļuva skumjš un rezignēts. Varu droši apgalvot: viņš jūt, ka netiks sveikā cauri, un nemaz arī to nevēlas. Ja es viņu pareizi saprotu, tad jāsaka — viņš mīl dzīvi un tai pašā laikā izturas vienaldzīgi pret to. Viņš ņem no dzīves visu, ko var, un tomēr saprot, ka tā nedod daudz.

— Kas viņam būs sekundants? Vai, labāk teikšu,— ko viņš vedīs līdzi?

— Kad viņš atkal bija nomierinājies, tās bija viņa lielākās rūpes. Viņš minēja pāris apkārtējo muižnieku, tad atkal atteicās no tiem — tie esot par vecu un pārāk dievbijīgi; viņš solījās sūtīt telegrammu uz

Treptovu savam draugam Budenbrokam. Un tas ari ieradās — lielisks cilvēks, drosmīgs un reizē bērnišķīgs. Viņš nevarēja vien samierināties un ļoti satraukts staigāja šurpu turpu. Bet, kad es visu izstāstīju, teica to pašu, ko jūs: «Jums ir taisnība, tam ja-notiek!»

Atnesa kafiju. Katrs paņēma pa cigāram, un yil-lersdorfs atkal centās runāt par nesvarīgākām lietām.

— Brīnos, neviens no kesiniešiem neierodas ar jums apsveicināties. Zinu, ka jūs bijāt iecienīts. Un pat jūsu draugs Gīzhīblers ...

Inštetens pasmaidīja.

— Jūs nepazīstat piekrastes ļaudis; pa daļai tie mietpilsoņi, pa daļai — muļķi, ne visai pēc manas gaumes; toties viens tikums tiem piemīt — tie ir ļoti smalki. Un tagad pat mans vecais Gīzhīblers. Protams, katrs labi zina, par ko ir runa; bet tieši tāpēc sargās izrādīt ziņkārību.

Šai pašā brīdī kļuva redzama vaļēja ekipāža, kas no kreisās puses brauca šurp lēnītiņām, jo vēl nebija pienācis noteiktais laiks.

— Vai mūsējie? — Inštetens jautāja.

— Liekas gan.

Jau pēc brītiņa pajūgs piestāja pie viesnīcas, un Inštetens un Villersdorfs piecēlās.

Villersdorfs piegāja pie kučiera un teica:

— Uz molu.

Mols atradās pretējā virzienā no dueļa vietas, nevis pa kreisi, bet pa labi, un nepareizais norādījums tika dots tikai tādēļ, lai novērstu varbūtējos pārpratumus, kādi tomēr aizvien bija iespējami. Turklāt, vai nu viņi būtu turējušies pa labi, vai pa kreisi, noteikti bija jābrauc cauri plantācijai, un tāpēc ceļš neizbēgami veda garām Inštetena vecajai mājai. Tā likās kļuvusi vēl klusāka nekā senāk; pilnīgi pamestas likās apakšstāva telpas. Diez kā gan tagad izskatījās augšstāvā! Un tā pati baisā sajūta, kuras dēļ Inštetens tik bieži bija nopēlis vai arī izsmējis Efiju, nu pārņēma viņu pašu, un viņš bija priecīgs, ka drīz tika mājai garām.

— Tur es dzīvoju, — viņš teica Villersdorfam.

— Māja izskatās dīvaina, liekas tukša un pamesta.

— Iespējams gan. Pilsētā to sauca par spoku māju, un, ja tā izskatās tāda kā pašlaik, tad ļaudīm taisnība.

— Kāpēc māju tā sauca?

— Ak, muļķības! Te dzīvoja vecs kuģa kapteinis ar savu mazmeitu vai brāļameitu, kura kādā dienā pazuda, un bez tam vēl ķīnietis, kas laikam bija viņas mīļākais; bet priekšnamā atradās neliela haizivs un krokodils, kas vienmēr šūpojās, jo bija pakarināti auklā. Visādi brīnumi būtu ko stāstīt, tikai ne pašlaik. Tagad taču pavisam kas cits spokojas man galvā.

— Jūs aizmirstat, ka viss var iziet arī gludi.

— Diez vai. Pirmīt, kad jūs, Villersdorf, pieminējāt Krampasu, tad teicāt gluži ko citu.

Drīz vien viņi bija izbraukuši cauri plantācijai, un kučieris gribēja nogriezties pa labi — uz mola pusi.

— Brauciet labāk pa kreisi. Uz molu varēsim paspēt vēlāk.

Un kučieris nogriezās pa kreisi uz plata braucamā ceļa, kas aiz vīriešu peldvietas gāja meža virzienā. Kad viņi atradās apmēram soļu trīssimt no meža, Vil-lersdorfs lika apstāties, un abi ar Inštetenu, brizdami pa plūstošajām smiltīm, devās lejup pa plato braucamo ceļu, kurš šķērsoja trīs kāpu rindas. Visapkārt auga biezi kāpu niedru puduri, turpat arī ziedēja sal-menes, un šur tur pavīdēja pa koši sarkanai neļķītei.

Inštetens noliecās un iesprauda vienu ziediņu pogcaurumā.

— Salmenes vēlāk.

Tā viņi soļoja uz priekšu minūtes piecas. Nonākuši līdz kādai padziļai ieplakai, kas atradās starp abām priekšējo kāpu rindām, viņi ceļa kreisajā pusē ieraudzīja pretiniekus: Krampasu, Budenbroku un kopā ar viņiem krietno ārstu Hannemani; viņš bija noņēmis cepuri, un viņa sirmie mati plīvoja vējā.

Inštetens un Villersdorfs devās pa smilšaino nogāzi augšup; Budenbroks nāca viņiem pretī. Visi sasveicinājās, pie kam abi sekundanti pagāja sāņus, lai vēl īsi un lietišķi aprunātos. Vienojās, ka a tempo tiks norādīts iepriekš un attālums starp abiem būs desmit soļu. Tad Budenbroks atgriezās savā vietā; viss nokārtojās ātri; un noskanēja šāvieni. Krampass sabruka.

Inštetens, pakāpies pāris soļu atpakaļ, novērsās, lai neredzētu, kas noris viņa acu priekšā. Bet Villersdorfs piegāja pie Budenbroka, un abi gaidīja, ko teiks ārsts; tas paraustīja plecus. Tai pašā brīdī Krampass ar roku deva mājienu, ka vēlas ko sacīt. Villersdorfs noliecās pie viņa un, tikko saklausīdams nedaudzos vārdus, ko teica mirēja lūpas, piekrītoši pameta ar galvu un piegāja pie Inštetena.

— Krampass grib jums vēl ko teikt, Inšteten. Jums viņš jāuzklausa. Viņam atlicis dzīvot ne vairāk kā pāris minūšu.

Inštetens piegāja pie Krampasa.

— Vai jūs ... — Tie bija viņa pēdējie vārdi.

Vēl tikai sāpīgi un gandrīz vai laipni iemirdzējās viņa acis, un tad viss jau bija garām.

2 9. nodaļa

Tās pašas dienas vakarā Inštetens atkal ieradās Berlīnē. Ar pajūgu, ko bija atstājis kāpās pie krustceļa, viņš taisnā ceļā, vairs neiegriezdamies Kesinā, bija braucis uz staciju; paziņot iestādēm par notikušo Inštetens uzdeva abiem sekundantiem. Vilcienā (viņš kupejā brauca viens pats) viņš vēlreiz visu pārdomāja un domāja gluži tāpat kā pirms divām dienām, tikai domu gaita bija kļuvusi citāda: tā sākās ar pārliecību par savu taisnību un savu pienākumu, līdz beigu beigās uzmācās šaubas. «Pārkāpums, ja par tādu vispār var būt runa, nav saistīts ar vietu un laiku, un nekad rīt tas nebūs mazāks kā šodien. Pārkāpums jāizpērk; tur slēpjas visa jēga. Bet noilgums ir kaut kas nenoteikts, kaut kāda vājuma izpausme vai vismaz kaut kas prozaisks.» Un, tā prātodams, viņš atkal saņēmās un klusībā vēlreiz nosprieda, ka noticis tā, kā vajadzējis notikt. Taču tai pašā brīdī, kad viņš to bija sev iegalvojis, atkal uzmācās šaubas. «Noilgumam tomēr jābūt, vienīgi noilgumam ir kāda jēga; ja arī tas viss ir prozaiski — gluži vienalga; tur, kur ir sava jēga, gandrīz vienmēr jaušams prozaiskums. Tagad man ir četrdesmit pieci gadi. Ja es vēstules būtu atradis pēc divdesmit pieciem gadiem, tad man būtu septiņdesmit. Un Villersdorfs teiktu: «Inšteten, neesiet nu tāds nerrs!» Un, ja to neteiktu Villersdorfs, tad Budenbroks, un, ja arī v i ņ š ne, tad es pats. Tas nu man skaidrs. Šaut pār strīpu — tas nozīmē pārspīlēt un kļūt smieklīgam. Neapšaubāmi. Bet kur tas viss sākas? Kur ir robeža? Pēc desmit gadiem divkauja vēl nepieciešama, tad tas nozīmē aizstāvēt godu, bet pēc vienpadsmit vai varbūt jau desmitarpus gadiem tā ir blēņošanās. Robeža, robeža! Kur tā ir? Vai tā bijusi? Vai tā jau pārkāpta? Kad atceros viņa pēdējo skatienu — tik rezignētu un savās ciešanās tomēr vēl smaidošu, kas it kā teica: «Inšteten, kāds jūs pedants ... Jūs varējāt gan man, gan sev to aiztaupīt.» Un varbūt viņam taisnība. Savā sirdī es zinu, ka tā ir. Jā, būtu es bijis briesmīga naida pārpilns, būtu manī slēpušās spīvas atriebības alkas ... Atriebība nav nekas cēls, tomēr cilvēcisks, un uz to, protams, ir cilvēciskas tiesības. Bet tagad viss bija tikai izrāde, lai izpatiktu aizspriedumam, tā bija spēle, pa pusei komēdija. Un šī komēdija man jāturpina un jāraida prom Efija, jāizposta viņas un līdz ar to sava dzīve ... Man vajadzēja vēstules sadedzināt, nekad neviens nedrīkstēja par tām uzzināt. Un, kad viņa, neko nenojauzdama, būtu atgriezusies mājās, tad man vajadzēja viņai pateikt: «Te ir tava vieta,» — un šķirties no viņas savā sirdī, nevis pasaules priekšā. Ir tik daudz tādu dzīvju, kuru īstenībā nemaz nav, un tik daudz ģimeņu, kuru īstenībā nav ... Laimes gan man vairs dzīvē nebūtu, bet nevajadzētu arī mūžam atcerēties viņa jautājošās acis un to mēmo, kluso apsūdzību!»

īsi pirms desmitiem vakarā Inštetens piebrauca pie savas mājas. Uzgājis augšā pa kāpnēm, viņš pavilka zvanu; Johanna atvēra durvis.

— Kā klājas Annijai?

— Labi, cienītais kungs. Viņa vēl neguj... Ja kungs...

— Nē, nē, tas viņu tikai uztrauks. Ar Anniju labāk tikšos rīt no rīta. Atnesiet, Johanna, man glāzi tējas. Vai kāds bija atnācis?

— Tikai ārsts.

Un Inštetens palika atkal viens. Kā parasti, viņš sāka staigāt šurp un turp pa istabu. «Viņām viss jau zināms; Rosvīta ir stulba, bet Johanna ir gudra sieviete. Un, ja viņa nezina pašus sīkumus, tad ir uz visu sagatavojusies un tomēr ko zina. Dīvaini, kādi tik mājieni netiek doti, kādi notikumi izklāstīti, it kā katrs pats tur būtu bijis klāt.»

Johanna atnesa tēju. Inštetens izdzēra. Pēc lielā nervu sasprindzinājuma viņš bija līdz nāvei noguris un drīz vien iemiga.

Inštetens piecēlās agri no rīta. Viņš sastapa Anniju, parunāja ar meiteni pāris vārdu, paslavēja slimnieci par labu uzvešanos un tad devās uz ministriju paziņot savam šefam par visu, kas noticis. Ministrs izturējās pret viņu iecietīgi.

— Laimīgs, Inšteten, ir tas, kurš no visiem dzīves pārbaudījumiem izkļūst sveikā; j ū s liktenis ir piemeklējis. — Pēc viņa domām, viss esot noticis tā, kā vajag, un turpmāko viņš atstājot Inštetena ziņā.

Inštetens atgriezās tikai pret vakaru; mājās viņš atrada Villersdorfa rakstītas nedaudzas rindiņas.

«Ierados šorīt agri. Daudz kas pieredzēts! Bija gan bēdīgi, gan aizkustinoši, it īpaši jāpiemin Gīzhīb-lers — vispatīkamākais kuprītis, kādu jebkad esmu sastapis. Par Jums viņš neko daudz nerunāja, par Jūsu sievu gan — par viņu gan! Mazais vīriņš nemaz nevarēja samierināties un beidzot sāka raudāt. Ko visu tik negadās pieredzēt! Kaut šādu Gīzhībleru būtu pasaulē vairāk! Bet diemžēl vairāk ir citu. Un tad scēna majora mājās ... briesmīgi. Ne vārda par to. Atkal reiz mācība: jābūt taktiskam. Rīt redzēsimies. Jūsu V.»

Izlasījis šīs rindas, Inštetens jutās pavisam satriekts, apsēdās pie galda un arī uzrakstīja dažas vēstules. Pēc tam piezvanīja Johannai.

— Iemetiet vēstules kastītē.

Johanna paņēma vēstules un dzīrās doties prom.

— ... Un vēl kas, Johanna, — kundze neatgriezīsies. Kāpēc — to jūs uzzināsiet no citiem. Annija nedrīkst neko zināt, vismaz pagaidām ne. Nabaga bērns. Jūs meitenei pamazām liksiet saprast, ka viņai vairs nav mātes. Es to nespēju. Bet jums tas jādara ar apdomu. Un pielūkojiet, lai Rosvīta visu nesabojā.

Johanna brīdi stāvēja kā apmāta. Tad viņa piegāja pie Inštetena un noskūpstīja viņam roku.

Kad Johanna atkal izgāja virtuvē, viņu pārņēma lepnuma un pārākuma apziņa un viņa jutās gandrīz vai laimīga. Inštetens taču bija viņai ne tikai pateicis visu, bet beigās vēl piebildis: «Un pielūkojiet, lai Rosvīta visu nesabojā.» Tas nozīmēja daudz, un, lai gan Johannai bija laba sirds un žēl kundzes, tomēr pašlaik viņa vairāk par visu izbaudīja triumfa jūtas, jo barons bija izturējies pret viņu ar zināmu familiaritāti.

Parastos apstākļos Johannai būtu bijis viegli parādīt savu uzvaru un neslēpt pārākuma apziņu, taču šodien nebija izdevīgi to darīt; sāncensei, lai gan viņa netika uzskatīta par uzticības personu, tomēr arī šis tas bija nācis ausīs. Apmēram tai pašā laikā, kad norisa Inštetena saruna ar Johannu, šveicars bija iesaucis Rosvītu savā mazajā apakšstāva istabiņā un iedevis izlasīt avīzi.

— Te, Rosvīt, kaut kas priekš jums; avīzi varat man vēlāk atkal nonest lejā. Tā gan ir ārzemnieku lapa, bet Lēna jau aizgāja pēc «Mazā Žurnāla». Tajā būs kaut kas vairāk; tie vienmēr zina visu. Kas to gan būtu domājis, Rosvīt!

Rosvīta, parasti ne sevišķi ziņkārīga, padzirdusi šādus vārdus, cik ātri vien varēdama, metās augšā pa virtuves kāpnēm un tikko paspēja izlasīt avīzē rakstīto, kad ienāca Johanna.

Johanna nolika Inštetena nupat nodotās vēstules uz galda, pārlaida acis pār adresēm vai vismaz izlikās, ka lasa (jo viņa jau iepriekš zināja, kam vēstules adresētas), un teica ar labi notēlotu mieru:

— Viena tiek sūtīta uz Hoenkremmenu.

— Tā jau es domāju, — Rosvīta piebilda.

Johanna par šādu piezīmi bija diezgan pārsteigta.

— Kungs nekad neraksta uz Hoenkremmenu.

— Parasti ne. Bet šoreiz tomēr... Paskatieties, ko man nupat lejā šveicars iedeva.

Johanna paņēma avīzi un pusbalsī sāka lasīt ar tinti trekni pasvītrotās vietas: «Kā īsi pirms redakcijas slēgšanas no labi informētām aprindām kļuvis zināms, vakar agri no rīta Aizpomerānijas kūrvietā Kesinā notikusi divkauja starp ministrijas padomnieku f. I. (no Keita ielas) un majoru Krampasu. Majors kritis. Runā, ka viņam bijis sakars ar ministrijas padomnieka sievu — skaistu, vēl ļoti jaunu sievieti.»

— Ko tik tādas avīzes visu neraksta, — teica Johanna saīgusi, ka jauno vēsti pasteidzies paziņot cits.

— Jā, nu to lasīs ļaudis, — Rosvīta sacīja, — un zākās manu mīļo nelaimīgo kundzi. Nabaga majors. Nu viņš ir beigts.

— Bet, Rosvīta, ko jūs īsti domājat? Vai tad viņam vajadzēja palikt dzīvam? Vai tad labāk, ja mūsu kungs būtu beigts?

— Nē, Johanna, mūsējam arī jādzīvo, visiem jādzīvo. Es neatzīstu šaušanos un nevaru paciest pat šāviena troksni. Taču padomājiet, Johanna, pagājusi vai vesela mūžība, un vēstules, kuras man jau tūlīt likās aizdomīgas, jo bija trijām vai četrām kārtām aptītas ar sarkanu aukliņu un sasietas tikai ar mezglu bez cilpiņas, jau izskatījās pavisam sadzeltējušas — tik sen rakstītas. Mēs te jau dzīvojam ilgāk nekā sešus gadus, un kā tik sena notikuma dēļ...

— Ai, Rosvīt, jūs runājat pēc savas saprašanas. Un, atklāti sakot, tieši jūs esat vainīga. Viss tikai vēstuļu dēļ. Kāpēc jūs ar kaltu atlauzāt šujamgal-diņu, to nekādā gadījumā nedrīkstēja darīt; to, ko cits aizslēdzis, nedrīkst atlauzt.

— Tas tomēr ir neglīti, ka jūs, Johanna, mani tā apvainojat, jūs taču labi zināt, ka pati esat vainīga — jūs kā apstulbusi toreiz iebrāzāties virtuvē un teicāt, ka galdiņš jādabū vaļā, — tur vajagot būt saitei, un tāpēc es nācu ar kaltu; un nu es tā vainīgā. Nē, ko es jums teikšu ...

— Nu, es taču negribēju tā sacīt, Rosvīt. Bet kādēļ jūs nākat un gaužaties: nabaga majors. Ko nozīmē — nabaga majors! Nabaga majors nebija ne plika graša vērts; staigā un skrullē tik savas rudās ūsas — tāds nekam neder un ir tik par postu un nelaimi. Un, ja aizvien kalpots priekšzīmīgās mājās — jums tādu nebija, Rosvīt, jūs tādās netikāt, — tad arī zina, kas der, kas pieklājas un kas ir gods. Un, ja tad kaut kas tāds atgadās, tad arī saprot, ka citādi nevar, un notiek tas, ko sauc par izaicinājumu uz dueli, un viens top nošauts.

— Ak, to es arī zinu; neesmu tik muļķe, par kādu jūs mani vienmēr gribat pataisīt. Taču, ja tas noticis tik sen ...

— Jūs, Rosvīt, mūžīgi ar savu «tik sen» — tūlīt kļūst skaidrs, ka neko no tādām lietām nesajēdzat.

Arvien tas pats vecu vecais stāsts — kā tēvs jums uzbrucis ar nokaitētu dzelzs stieni; un ikreiz, kad darbojos ar nokaitētu bultu, man ienāk prātā jūsu tēvs un es redzu, kā viņš bērna dēļ, kurš nu jau viņā saulē, grib jūs nogalēt. Jūs par to mūžīgi runājat, Rosvīta, vēl tikai trūktu, ka jūs to sāktu stāstīt arī mazajai Annijai; droši vien, kad Annija būs iesvētīta, arī viņa to uzzinās un varbūt vēl tai pašā dienā; man dusmas, ka jūs, kas pati to visu piedzīvojusi, — un jūsu tēvs taču bija tikai ciema kalējs, kurš apkala zirgus vai apstīpoja riteņus, — ka jūs gribat, lai mūsu kungs mierīgi atmet visam ar roku tikai tāpēc vien, ka tas noticis tik sen. Ko nozīmē «noticis tik sen»? Seši gadi nav diez cik ilgs laiks. Un mūsu cienītajai kundzei, kura, kā cienītais kungs man tikko pateica, vairs nebraukšot šurp, — mūsu cienītajai kundzei būs tikai divdesmit seši gadi, augustā viņai ir dzimšanas diena, — bet jūs sakāt «tik sen». Un, ja arī viņai būtu trīsdesmit seši, lieciet vērā — ja ir trīsdesmit seši, tad jau tiešām jā-būt piesardzīgai, — bet, ja cienītais kungs neko nebūtu darījis, tad smalkie ļaudis viņu ignorētu. Un tādu vārdu jūs, Rosvīt, nemaz nesaprotat, tādu jūs pat neesat dzirdējusi.

— Nē, tādu es neesmu dzirdējusi un arī negribu dzirdēt. Bet zinu tikai to, ka jūs, Johanna, esat kungā iemīlējusies.

Johanna sāka aizgūtnēm smieties.

— Smejiet vien, smejiet. Es jau sen skatos. To jau var redzēt. Laime, ka kungs neliekas manām... Nelaimīgā kundze, mana nelaimīgā kundze.

Johanna gribēja izlīgt ar Rosvītu.

— Gan jau būs labi, Rosvīt, jūs atkal esat sliktā omā; bet es zinu, tāda ir visiem lauciniekiem.

— Var jau būt.

— Es aiznesīšu vēstules un apskatīšos, vai lejā šveicaram nav jau atnesta cita avīze. Ja pareizi sapratu, viņš Lēnu aizsūtījis pēc avīzes. Tur droši vien būs kas vairāk rakstīts; te šajā tikpat kā nekā nav.

30. n о d a J а

Efija un slepenpadomnieka Cvikera sieva jau turpat trīs nedēļas uzturējās Emsā, kur apdzīvoja mazas jaukas villas pirmo stāvu. Starp abu dzīvojamām istabām atradās kopējs salons ar skatu uz dārzu; salonā bija palisandrkoka klavieres, un Efija šad tad nospēlēja pa sonātei, bet Cvikere — kādu valsi; viņa bija gaužām nemuzikāla un jūsmoja vienīgi par Nī-mani* Tanheizera lomā.

Rīts bija brīnum jauks; mazajā dārziņā čivināja putni, un, lai gan bija vēl agrs, tuvējā kaimiņu mājā, kurā atradās lokāls, jau klaudzēja biljarda bumbiņas. Abas dāmas nebija brokastojušas salonā, bet grantētajā laukumiņā mājas priekšā, kurš bija uz-cementēts pāris pēdu augstumā un no kura pāris pakāpienu veda lejup dārzā; audekla jumtiņš bija nolaists, lai nekas netraucētu baudīt spirdzinošo gaisu; tiklab Efija, kā arī viņas kaimiņiene cītīgi strādāja savus rokdarbus. Abas tikai šad tad pārmija pa vārdam.

— Nesaprotu, kāpēc man jau četras dienas nav vēstules, — Efija teica, — viņš parasti raksta ik dienas. Varbūt Annija saslimusi? Vai varbūt viņš pats?

Cvikere pasmaidīja:

— Drīz vien, mīļā draudzene, dabūsiet zināt, ka viņš ir vesels, gluži sveiks un vesels.

Ēfijai mazliet netīkams likās tonis, kādā šie vārdi tika pateikti, un viņa gribēja ko atbildēt, taču tieši tai brīdī no salona iznāca istabene novākt brokastu galdu; meitene bija no Bonnas apkaimes un jau kopš mazotnes pieradusi dažādās dzīves parādības skatīt ar Bonnas studentu un huzāru acīm. Viņu sauca Afra.

— Afra, pulkstenis laikam jau deviņi, — vai pastnieks vēl nav nācis? — jautāja Efija.

— Nē, cienītā kundze, vēl ne.

— Diez kāpēc?

— Protams, vainīgs pats pastnieks; viņš ir no Zī-genas un galīgi izlaidies. Es jau viņam acīs pateicu, ka viņš tikai «stiepj gumiju». Un kādi viņam mati; man liekas, viņš nemaz nezina, kas ir celiņš.

— Afra, jūs nu šoreiz atkal esat pārāk stingra. Saprotiet taču — viņš ir pastnieks un augām dienām mūžīgā tveicē ...

— Ir jau tiesa, cienītā kundze. Bet citi taču tiek ar darbu galā; ja galva uz pleciem, viss vedas. — Un, to teikdama, viņa veikli paņēma paplāti uz pirkstgaliem un nogāja pa kāpieniem lejā, lai cauri dārzam pa taisnāko ceļu nokļūtu virtuvē.

— Glīts meitēns, — Cvikere teica. — Tik veikla un naska, gandrīz varētu teikt — ar dabisku grāciju. Vai zināt, mīļā baroniet, ka man šī Afra ... starp citu, viņai brīnišķīgs vārds, esot pat kāda svētā Afra, bet man šķiet — mūsējā nav no svētajām ...

— Jūs, mīļā slepenpadomnieka kundze, atkal iedziļināties blakus tēmā, kas šoreiz saucas «Afra», un pavisam aizmirstat, ko gribējāt teikt...

— Nav tiesa, mīļo draudzen, tūlīt atsākšu par to

pašu. Es gribēju sacīt, ka man šī Afra stipri vien atgādina stalto sievieti, ko es redzēju jūsu mājās . . .

— Jā, jums taisnība. Līdzība ir. Tikai mana Berlīnes istabene ir daudz skaistāka, it īpaši mati viņai ir skaistāki un kuplāki. Tik skaistus linu krāsas matus kā mūsu Johannai es vēl neesmu redzējusi. Mazliet līdzīgus gan, taču ne tik kuplus . ..

Cvikere pasmaidīja.

— Reti gadās, ka jauna sieviete ar tādu sajūsmu runā par savas istabenes linu krāsas matiem. Un tad vēl par to kuplumu! Vai zināt, tas man liekas aizkustinoši! Jo īstenībā ar istabeņu izvēli ir mūžīgas nepatikšanas. Tām jābūt glītām, jo katru ciemiņu, vismaz vīriešus, nepatīkami pārsteidz, ja atveras durvis un tajās parādās melnā ģērbta gara kārts ar pelēku seju; tīrā laime, ka gaiteņi lielāko tiesu ir tumši. Turpretī, ja ar šādu mājas reprezentāciju un tā saukto pirmo iespaidu rēķinās pārāk daudz un ja tādam glītam sievišķim dāvā tik citu pēc cita baltus priekšautiņus, tad, atklāti sakot, nav vairs ne brīdi miera un — ja vien godkāre vai pašpaļāvība nav pārāk liela — tad jāpadomā, kā te varētu «izlīdzēties». «Izlīdzēties», redziet, bija Cvikera iemīļotais vārds, ar ko viņš mani bieži garlaikoja; bez šaubām, katram slepenpadomniekam ir šādi iemīļoti vārdi.

Efija klausījās ar dalītām jūtām. Bijusi Cvikere mazliet citāda, tad viss teiktais būtu izklausījies brī-num jauki, bet, tā kā viņa nevarēja būt citāda, tad tas, kas Efiju citkārt droši vien būtu uzjautrinājis, tagad viņu pat mazliet aizskāra.

— Tā ir taisnība, ko jūs, mīļā, teicāt par slepen-padomniekiem. Ari Inštetenam ir līdzīgs paradums, bet viņš tik smejas, ja es par to ieminos, un vēlāk atvainojas par savu kancelejisko valodu. Protams, jusu vīrs ir ilgāk sava postenī un vispār laikam vecāks ...

— Tikai mazliet, — Cvikere dzēlīgi un noraidoši atteica.

— Un tomēr es neizprotu jūsu bažas, par kādām nupat runājāt. Tam, ko mēs saucam par labu ieražu, vēl vienmēr ir liela vara ...

— Jums tā šķiet?

— ... Un es nekādā gadījumā nevaru iedomāties, ka tieši jums, mīļā draudzene, lemts izbaudīt šādas rūpes un bažas. Piedodiet, ka es par šo jautājumu runāju tik atklāti, bet jums tieši piemīt tas, ko vīrieši sauc par šarmu. Jūs esat jautra, valdzinoša, interesanta, un, ja tas nav netaktiski, tad, ievērojot visas šīs jūsu priekšrocības, atļaušos vaicāt, vai tas, ko jūs minējāt, saistīts ar visādiem sirdēstiem, kādus pati esat piedzīvojusi?

— Ar sirdēstiem? — jautāja Cvikere. — Ak, mīļā cienītā kundze, sirdēsti — tas ir pārāk plašs jēdziens arī vēl tad, ja varbūt pats tos piedzīvojis. Vārds «sirdēsti» ietver sevī pārāk daudz, pat ļoti, ļoti daudz. Un tad vēl — ir taču galu galā arī savi palīglīdzekļi un pretspēki. Jūs nedrīkstat to uzņemt traģiski.

— Man nav īsti skaidra priekšstata par to, uz ko jums labpatikas aizrādīt. Ne jau tāpēc, ka es nezinātu, kas ir grēks, — to es arī zinu; bet ir taču atšķirība, vai nododamies visādām grēcīgām domām vai arī tādas lietas kļuvušas vai nu pilnīgi, vai daļēji par ieradumu. Un ja nu vēl tas notiek paša mājās ...

— To es negribu teikt, to negribu tieši apgalvot, lai gan, jāatzīstas atklāti, arī šai ziņā es nepavisam neuzticos vai, kā tagad būtu jāsaka, neuzticējos, jo nu tas viss pagājis. Bet ir vietas arī ārpus mājas. Vai esat dzirdējusi kaut ko par piknikiem?

— Protams. Man gribētos, lai Inštetens par tādām lietām vairāk interesētos ...

— Apdomājiet labi, mīļā. Cvikers bieži uzturējās Zātvinkelā*. Varu tikai jums teikt, ka, dzirdot pieminam šo vārdu, vēl tagad sajūtu sirdī dūrienu. Un vispār šīs izpriecu vietas mūsu mīļās vecās Berlīnes apkārtnē! Tomēr es Berlīni mīlu. Bet jau šo minēto vietu nosaukumi vien ietver sevī atliku likām baiļu un rūpju. Jūs smaidāt. Taču ko gan jūs, mīļā draudzene, varat teikt par lielu pilsētu un tās morāli, ja gandrīz vai tieši pie tās vārtiem (jo starp Šarloten-burgu un Berlīni tagad vairs nav nekāda liela atšķirība) gandrīz ik uz soļa varat sastapt vietas ar šādiem nosaukumiem: Žūpu kalns, Žūpu ciems un Žūpu saliņa. Trīsreiz vārds «žūpa» ir par daudz. Jūs varat apbraukāt visu pasauli, bet kaut ko tādu nekur neatradīsiet.

Efija pamāja ar galvu.

— Un tas viss, — Cvikere turpināja, — tepat Ha-veles zaļajā mežā. Tas viss atrodas rietumu pusē, kur kultūra un morāle augstāka. Bet nu, mana cienītā, paraudzīsimies uz otru pusi, gar Šprē upi uz augšu. Es nerunāšu par Treptovu un Štralavu — nieki vien, — tās ir nekaitīgas, bet, ja jūs paņemsiet šīs apkaimes karti, tad atradīsiet tādus dīvainus nosaukumus kā Kīkebuša un Vūlheide ... Ja jūs būtu dzirdējusi, kā Cvikers šos vārdus izrunāja . . . Nudien, brutāli vārdi, gribu saudzēt jūsu ausis. Bet, zināms, tieši šīm vietām tiek dota priekšroka. Es ienīstu šos piknikus, kuri tautas būtību saskata izbraucienos ar pajūgiem un dziesmā «Esmu prūsis», bet patiesībā te slēpjas sociālas revolūcijas iedīgļi.

Ja es saku «sociāla revolūcija», tad, protams, domāju — morāla revolūcija, viss pārējais ir jau pagūts, un Cvikers savas dzīves pēdējās dienās man vēl apgalvoja: «Tici man, Sofij, Saturns apris pats savus bērnus.» Lai kādi trūkumi un vājības piemita Cvike-ram, viņš nenoliedzami bija filozofs un viņam bija sava izpratne par vēsturisko attīstību . . . Bet es redzu, ka mana mīļā Inštetena kundze, kas parasti ir tik uzmanīga, klausās tikai ar vienu ausi, kā tad, tur jau nāk pastnieks, un viņas sirsniņa lido tam pretī, un viņa garā jau lasa mīļos vārdus, kas rakstīti vēstulē . . . Nu, slinkuma lāpītāj, ko jūs mums atnesāt?

Tas, kam bija veltīti šie vārdi, pa tam bija pienācis pie galda un ņēma ārā no somas sūtījumus: vairākas avīzes, divas frizētavu reklāmas un pēdīgi ierakstītu vēstuli lielā aploksnē, adresētu baronietei fon Inštetenai, dzimušai Bristai.

Saņēmēja parakstījās, un pastnieks aizgāja. Cvi-kere pārlaida acis frizētavu reklāmām un pasmējās par šampūnu cenu pazeminājumu.

Efija viņā neklausījās; grozīdama saņemto vēstuli pirkstos, viņa juta neizprotamas bailes atvērt aploksni. Ierakstīta, diviem lieliem zīmogiem aizzīmogota un biezā aploksnē. Ko tas nozīmēja? Pasta spiedogs: Hoenkremmena; un adresi, pēc rokraksta

spriežot, rakstījusi māte. Jau piektā diena — un no Inštetena ne rindiņas.

Viņa paņēma rokdarbu šķērītes ar perlamutra rokturi un lēnām atgrieza aploksni. Un nu viņa piedzīvoja jaunu pārsteigumu. Mātes rokas rakstītas ciešas rindiņas un naudas zīmes, apņemtas ar platu papīra strēmeli, uz kuras tēvs ar sarkanu zīmuli atzīmējis summu. Viņa nolika naudu sānis un, atlaidusies šūpuļkrēslā, sāka lasīt. Taču tālu viņa netika, rindas sajuka, un no viņas sejas pazuda pēdējā asins lāsīte. Efija salīka uz priekšu un sāka atkal lasīt.

— Kas jums kait, mīļā draudzene? Vai sliktas ziņas? i

Efija pamāja ar galvu, taču nebilda ne vārda, tikai lūdza pasniegt glāzi ūdens. Padzērusi viņa teica:

— Tas pāries, mīļā slepenpadomnieka kundze, bet es gribētu uz brīdi aiziet... Ja jūs man atsūtītu Afru.

Un viņa piecēlās un iegāja salonā laimīga, ka var, garām ejot, atbalstīties pret flīģeli. Efija nokļuva līdz savai istabai salona labajā pusē, taustīdamās sameklēja durvis un, atvērusi tās un aizgājusi līdz gultai, kas stāvēja gar sienu, nesamaņā saļima.

31. n о d a J а

Aizritēja minūtes. Kad Efija bija atkal atžirgusi, viņa apsēdās krēslā pie loga un raudzījās klusajā ielā. Kaut taču tur būtu valdījis troksnis un kņada; bet tikai saule apspīdēja bruģēto ceļu, pār kuru krita žoga margu un koku ēnas. Efiju pārņēma bezgalīga vientulības sajūta. Pirms stundas viņa vēl bija laimīga sieva, visu pazīstamo ļaužu mīlule un nu pēkšņi izstumta. Viņa bija izlasījusi tikai vēstules sākumu, bet ar to pietika, lai skaidri izprastu savu likteni. Kurp gan tagad? Atbildes viņai nebija, un tomēr viņa visiem spēkiem ilgojās tikt projām no visa, kas bija ap viņu; prom no šīs slepenpadomnieka sievas, kurai viss bija vienīgi «interesants gadījums» un kuras līdzjūtība, ja vispār viņa tādu juta, droši nebija nekas vairāk kā ziņkārība.

— Kurp gan?

Vēstule atradās uz galda, Efijai pietrūka drosmes to izlasīt līdz galam. Pēdīgi viņa nodomāja: «No kā es vēl baidos? Kas tajā vēl var būt pateikts, ko es jau nezinātu? Tas, kura dēļ viss noticis, ir miris, atgriešanās mājās neiespējama, pēc pāris nedēļām notiks šķiršanās, un bērns paliks pie tēva. Kā gan citādi! Esmu vainīga, un vainīgais nevar bērnu audzināt. Ar kādiem līdzekļiem? Pati kaut kā iztikšu. Jāizlasa, ko māte raksta, kā viņa iedomājas manu dzīvi nākotnē.»

Un ar tādām domām viņa atkal paņēma vēstuli, lai izlasītu tās beigas.

«... Un nu par Tavu nākotni, mīļā Efij. Tev vajadzēs būt patstāvīgai, pie tam, cik apstākļi atļaus, Tu vari būt droša, ka mēs Tevi atbalstīsim. Vislabāk būs, ja Tu dzīvosi Berlīnē (lielās pilsētās tādas lietas tiek ātrāk aizmirstas) un piederēsi pie tiem daudzajiem, kas zaudējuši tīru gaisu un spožu sauli. Tu dzīvosi vientuļi, un, ja Tu to negribēsi, Tev, ļoti iespējams, būs jāsaietas ar zemākām aprindām. Та pasaule, kurā Tu līdz šim dzīvoji, Tev būs slēgta. Un, kas visbēdīgākais gan mums, gan Tev (arī Tev, jo mēs taču Tevi pazīstam), — arī vecāku mājas Tev būs slēgtas; mēs Tev nevaram piesolīt mierīgu dzīves vietu Hoenkremmenā, patvērumu mūsu mājās, jo tas nozīmētu dzīvot noslēgtībā no visas pasaules, un to mēs noteikti nevēlamies. Ne jau tāpēc, ka mēs šai pasaulei būtu ļoti pieķērušies un atteikšanās no tā, ko sauc par «sabiedrību», mums liktos kaut kas pilnīgi nepanesams; nē, nevis tāpēc, bet vienkārši tāpēc, ka mēs gribam atklāti parādīt savu viedokli, lai visa sabiedrība — es nevaru Tev šos vārdus aiztaupīt — redzētu, ka nosodām Tavu — mūsu vienīgā un ļoti mīļotā bērna rīcību ...»

Tālāk Efija vairs nespēja lasīt; acis viņai pienesās asarām, un, veltīgi mēģinādama tās atturēt, viņa pēdīgi sāka elsojot nevaldāmi raudāt, un tas mazliet atviegloja sirdi.

Bija pagājusi apmēram pusstunda, un pie durvīm kāds klauvēja; paklausot Efijas aicinājumam, uz sliekšņa parādījās slepenpadomnieka sieva.

— Vai drīkstu ienākt?

— Protams, mīļā kundze, — Efija atteica, viegli apsegusies un sakrustotām rokām gulēdama uz dīvāna. — Esmu ļoti nogurusi un iekārtojos te pēc iespējas ērtāk. Lūdzu, paņemiet krēslu.

Cvikere apsēdās tā, ka galds ar puķu vāzi atradās starp Efiju un viņu. Efija neizrādīja ne mazāko samulsumu un nepavisam nemainīja pozu, pat rokas paturēja tāpat sakrustotas. Pēkšņi viņai bija gluži vienaldzīgi, ko šī sieviete domā; viņa gribēja vienīgi tikt projām no šejienes.

— Jūs saņēmāt bēdīgas ziņas, mīļā cienītā kundze ...

— Pavisam bēdīgas, — Efija atbildēja. — Katrā ziņā tik bēdīgas, lai mūsu kopējā dzīve te tūlīt pat beigtos. Man šodien pat jāaizbrauc.

— Es negribu būt uzbāzīga — bet vai kaut kas ar Anniju?

— Nē, ne ar Anniju. Vēstule nav no Berlīnes, šīs rindas sūta mana māte. Viņa norūpējusies par mani, un man viņa jāmēģina izklaidēt, vai arī, ja tas neizdotos, tad vismaz būšu pie viņas.

— Es jūs saprotu, lai gan man ļoti žēl, ka pēdējās dienas te Emsā būs jāpavada bez jums. Vai drīkstu jums piedāvāt savus pakalpojumus?

Iekams Efija paspēja ko atbildēt, ienāca Afra un pavēstīja, ka citi jau ieradušies uz otrajām brokastīm. Visa sabiedrība esot ļoti satraukta: iespējams, ka uz trim nedēļām te apmetīšoties ķeizars, un beigās paredzēti lieli manevri, pie kam ieradīšoties arī Bonnas huzāri.

Cvikere tūlīt sāka gudrot, vai nebūtu vērts līdz tam laikam palikt tepat, beidzot izšķīrās par «jā» un tad gāja, lai atvainotos par Efijas neierašanos uz brokastīm.

Kad arī Afra gribēja aiziet, Efija pateica:

— Kad jūs, Afra, vēlāk būsiet brīva, ienāciet uz kādām piecpadsmit minūtēm pie manis palīdzēt sakravāties. Jau šodien pat gribu braukt projām ar vilcienu, kas atiet septiņos.

— Jau šodien? Ak, cik žēl, cienītā kundze. Nu tik te sāksies jaukas dienas.

Efija pasmaidīja.

Cvikere cerēja vēl daudz ko uzzināt, un tāpēc tikai ar pūlēm Efijai izdevās viņu pārliecināt, ka nav vajadzības pavadīt «barona kundzi» uz staciju. Stacijā, kā Efija bija apgalvojusi, aizceļotājs vienmēr esot izklaidīgs un norūpējies tikai par savu vietu vagonā un bagāžu; tieši tāpēc no mīļiem draugiem vajagot atvadīties jau mājās. Cvikere beidzot piekrita, lai gan nomanīja, ka aizbilstamā tikai atrunājas; viņa bija daudz pieredzējusi un tūlīt saprata, kas taisnība, kas meli.

Afra pavadīja Efiju uz staciju un lūdza, lai viņa noteikti apsolās nākošajā vasarā atkal atbraukt; kas reiz bijis Emsā, tas vienmēr atbraucot vēlreiz. Nekur neesot tik skaisti kā Emsā — ja nu vienīgi vēl Bonnā.

Pa to laiku Cvikere, sēdēdama nevis pie mazliet ļodzīgā rokoko stila sekretāra salonā, bet pie tā paša galda verandā, kur pirms stundām desmit kopā ar Efiju bija ieturējusi brokastis, rakstīja vēstuli.

Viņa bija ļoti apmierināta, ka ar vēstuli varēs sagādāt izklaidēšanos kādai sev draudzīgai Berlīnes dāmai, kas pašlaik uzturējās Reihenhallē. Abas radniecīgās dvēseles bija jau kopš laba laika atradušas viena otru, un visspilgtāk tas izpaudās stipri skeptiskajos spriedumos par vīriešiem; viņas atzina, ka vīrieši visnotaļ atpalikuši no tā, ko pēc taisnības varēja no viņiem prasīt, it sevišķi tie, kurus dēvēja par «neatvairāmiem». Tie, kas aiz samulsuma nezina, kur likt acis, pēc īsas prakses vienmēr esot paši labākie, bet īstie donžuāni, izrādās, aizvien sagādājot vilšanos. Kā gan citādi beigu beigās arī lai būtu? Abas draudzenes allaž apmainījās ar šādām visgudrām frāzēm.

Cvikere jau aprakstīja otru lapu un risināja jo pateicīgo tēmu, kas, protams, saucās «Efija». «Visumā viņa bija ļoti patīkama, jauka, šķietami vaļsirdīga, un viņai nepiemita muižnieku kārtas uzpūtība (vai arī viņa lieliski prata to slēpt), un, ja viņai ko interesantu stāstīja, ko es, cik vien iespējams, arī darīju, — šķiet, par to man Tevi nav jāpārliecina — viņa aizvien vērīgi klausījās.

Tātad pievilcīga sieviete ap gadiem divdesmit pieci vai mazliet vairāk. Un tomēr es neticēju, ka viņa ir laimīga, un vēl joprojām neticu, jā, tagad varbūt vismazāk. Un šodien atgadījums ar vēstuli — tur noteikti kaut kas slēpjas. Par to esmu pilnīgi pārliecināta. Un, ja es šajā ziņā maldītos, tad tas būtu pirmoreiz manā dzīvē. Tas, ka viņa ar patiku runāja par Berlīnes modes sludinātājiem un secināja, cik katrs no tiem dievbijīgs, kā arī «Grietiņas» skatiens, kādu viņa reizēm nejauši uzmeta, ikreiz liecināja, ka viņa nevar ne mušai nodarīt pāri, — tas viss, manuprāt ... Bet tur jau nāk mūsu Afra, glīts meitēns, par kuru, liekas, Tev jau rakstīju, un noliek man uz galda avīzi, ko man sūtot, kā viņa saka, mūsu pansionāta saimniece; dažas vietas te pasvītrotas ar zilu zīmuli. Piedod, vispirms izlasīšu ...

Postskriptum. Avīzē rakstītas diezgan interesantas ziņas, un tās pienāca īstā reizē. Es izgriežu ar zilu zīmuli pasvītrotās vietas un pielieku klāt vēstulei. Redzi nu, ka neesmu maldījusies. Kas gan šis Krampass varētu būt? Neticami — raksta zīmītes un vēstules un ari vēl saglabā! Kādam nolūkam tad ir krāsnis un kamīni? Vismaz tik ilgi, kamēr vēl pastāv šī muļķīgā duelēšanās, kaut ko tādu darīt nedrīkst; varbūt nākošā paaudze varēs aizrauties ar vēstuļu rakstīšanu (jo tad tas vairs nebūs bīstami). Bet mums vēl par to ne domas nevar būt. Turklāt man žēl jaunās baronietes, un vienīgo gandarījumu man sagādā apziņa, ka arī šoreiz neesmu maldījusies. Un šis gadījums pie tam nebūt nav tik vienkāršs. Vājāks diagnostics, kas zin, tomēr būtu pievīlies. Kā vienmēr

Tava Sofija.»

32. nodaļa

Bija pagājuši trīs gadi, un Efija gandrīz tikpat ilgi jau dzīvoja mazā dzīvoklītī Keniggreca ielā starp Askanas laukumu un Halles vārtiem; viss, cik vien iespējams, vienkārši un ikdienišķi: viena istaba ielas pusē, otra — pagalma pusē, aiz tās virtuve un kalpones istabiņa. Un tomēr tas bija sevišķi glīts dzīvoklis un iepatikās ikvienam, kas te ienāca, bet it īpaši laikam vecajam slepenpadomniekam Rumšite-lam, kurš te šad tad iegriezās un bija piedevis nelaimīgajai jaunajai sievietei (ja vispār šāda piedošana bija nepieciešama) ne tikai kādreizējo komēdiju ar reimatismu un neiralģiju, bet arī visu pārējo, kas kopš tā laika bija noticis. Jo Rumšitels zināja arī visus citus notikumus. Rumšitelam nu jau bija turpat astoņdesmit gadu, bet ikreiz, tiklīdz Efija, kas jau kopš laba laika it bieži slimoja, viņam aizrakstīja un lūdza atnākt, viņš nekavējoties ieradās nākošās dienas rīta pusē un negribēja ne dzirdēt, ka Efija atvainojas par to, ka viņam tik augstu bijis jākāpj.

— Tikai nekādu atvainošanos, mīļā kundze; jo, pirmkārt, tā ir mana profesija un, otrkārt, esmu laimīgs un pat mazliet lepojos, ka varu vēl tik viegli uzkāpt trešajā stāvā. Ja nebaidītos jūs apgrūtināt — apmeklēju taču jūs kā ārsts, nevis kā dabas mīļotājs un ainavu apjūsmotājs, — tad nāktu laikam vēl biežāk, lai vienīgi jūs redzētu un kādu brītiņu pasēdētu pie loga pagalma pusē. Man liekas, jūs pietiekami nenovērtējat šo panorāmu.

— Ai nē, nav tiesa, — Efija iebilda, taču Rumšitels viņā neklausījās un turpināja:

— Lūdzu, tikai uz mirkli panāciet šurp vai ari ļaujiet, lai pievedu jūs pie loga. Šodien atkal tik lielisks skats! Palūkojieties turp uz daudzajām dzelzceļa līnijām, trīs, nē, pavisam četras, un kā tur bez mitas braukā šurpu turpu ... tūlīt atkal vilciens pazudīs aiz koku pudura. Tiešām lieliski! Un kā caur balto dūmu strēli izlaužas saulstari! Ja tieši blakām neatrastos Mateja kapsēta, tad ideāla ainava.

— Man patīk lūkoties uz kapsētām.

— Jā, jūs tā drīkstat runāt. Bet mēs, ārsti! Mums allaž nedod miera jautājums, vai tur varbūt nevarētu būt daudz mazāk dusētāju. Starp citu, cienītā kundze, esmu ar jūsu veselību apmierināts, vienīgi žēl, ka negribat ne dzirdēt par Emsu; Emsa jūsu katarālajā stāvoklī darītu brīnumus ...

Efija klusēja.

— Emsa darītu brīnumus. Bet, ja jums tur nepatīk (un es to arī saprotu), tad dzeriet minerālūdeņus. Trijās minūtēs jūs būsiet Prinča Albrehta dārzā, un, lai gan tur nav mūzikas un greznu tualešu, un visas šīs izklaidēšanās kā īstā dziedniecības avotu kūrvietā, galvenais tomēr ir un paliek paši minerālūdeņu avoti.

Efija bija ar viņu vienis prātis, un Rumšitels paņēma cepuri un spieķi. Bet viņš vēlreiz piegāja pie loga.

— Dzirdēju, ka Krusta kalnā izbūvēšot terasi, — lai dievs dod veselību pilsētas valdei, — ja klajās vietas tur tālumā sazaļos, tad... Brīnišķīgs dzīvoklis. Gandrīz gribas jūs vai apskaust... Un ko es jau sen jums, cienītā kundze, gribēju teikt — jūs rakstāt man vienmēr tik jaukas vēstules. Kas gan par tādām nepriecāsies! Bet tādēļ jums ik reizes jāpūlas ... Atsūtiet pie manis labāk Rosvītu.

Efija pateicās ārstam, un viņi šķīrās.

«Atsūtiet pie manis labāk Rosvītu ...» — Rumšitels bija teicis. Vai tad Rosvīta dzīvoja pie Efijas? Vai tad viņa nebija Keita ielā, bet Kēniggrecas ielā? Protams, viņa bija te un jau krietnu laika sprīdi, tieši tikpat ilgi, cik ilgi te dzīvoja Efija. Rosvīta ieradās pie savas mīļās cienītās kundzes trīs dienas pirms pārkravāšanās jaunajā dzīvoklī; tā bija nozīmīga diena abām, tik ļoti nozīmīga, ka par to vēlāk tiks īpaši pieminēts.

Toreiz, kad Efija saņēma no vecākiem vēstuli, kurā tie liedza atgriezties Hoenkremmenā, un ar vakara vilcienu ieradās no Emsas Berlīnē, viņa tūdaļ nenoīrēja sev dzīvokli, bet sameklēja pajumti kādā pansionātā. Šai ziņā viņai puslīdz laimējās. Abas dāmas, pansionāta īpašnieces, bija izglītotas un taktiskas un jau sen atradinājušās izrādīt ziņkārību. Te bija kopā tik daudz ļaužu, ka vēlēšanās izzināt katra noslēpumus būtu bijusi pārāk apgrūtinoša. Tas tikai būtu kavējis kārtējos darbus. Efija vēl vienmēr atcerējās Cvikeres skatienus, kas it kā nopratināja otru, tāpēc viņa jutās visai aizkustināta par pansionāta dāmu atturību; bet, kad bija pagājušas divas nedēļas, Efija skaidri manīja, ka šeit valdošā noskaņa viņai gan garīgi, gan fiziski nav paciešama. Pie galda viņas lielāko tiesu bija septiņas, un proti, bez Efijas un vienas pansionāta īpašnieces (otra pārzināja pansijas saimniecību) vēl bija divas angļu studentes, kāda muižnieku kārtas dāma no Saksijas, ļoti skaista galīciešu ebrejiete, kas savus īstos nodomus nevienam neatklāja, un Pomerānijas skolotāja meita no Polcinas, kura bija nolēmusi kļūt par gleznotāju. Sabiedrība nepavisam nesaderējās kopā, un it īpaši nepatīkama bija augstprātība, ar kādu viņas izturējās cita pret citu, pie tam dīvainā kārtā anglietes šai ziņā vēl neieņēma pirmo vietu, bet par uzvaras lauriem sacentās ar dziļi māksliniecisku izjūtu apveltīto polcinieti; Efija turējās savrup un būtu samierinājusies ar nomācošo garīgo atmosfēru, ja vien būtu varējusi tīri fiziski paciest pansionāta gaisu. Kur īsti meklējama vaina, to vispār nevarēja izdibināt, skaidrs bija tikai tas, ka ļoti jūtīgajai Efi-jai te trūka elpas, un drīz vien viņa bija spiesta šo ārējo apstākļu dēļ meklēt citu pajumti, ko arī atrada tepat tuvumā. Tas bija jau minētais dzīvoklis Kēnig-grecas ielā. Efijai vajadzēja pārvākties rudens pusē; viņa bija iegādājusies visu nepieciešamo un septembra pēdējās dienās sāka skaitīt pat stundas, kas atlikušas līdz brīdim, kad tiks prom no pansionāta.

Vienā no šīm pēdējām dienām, kad Efija, stundas ceturksni agrāk iznākusi no ēdamistabas, atpūtās uz jūras zāļu dīvāna, kas bija pārklāts ar lielām puķēm cauraustu vilnas drānu, pie durvīm kāds klusi pieklauvēja.

— Lūdzu.

Ienāca istabene, slimīga izskata sieviete ap gadiem trīsdesmit pieciem, kura pastāvīgi uzturējās koridorā, tā ka pat viņas tērpa krokas bija piesūkušās ar sasmakušo pansionāta gaisu, un pateica:

— Atvainojiet, cienītā kundze, ar jums kāds vēlas runāt.

— Kas?

— Kāda sieviete.

— Vai viņa pateica savu vārdu?

— Jā, Rosvīta.

Un, nudien, padzirdot šo vārdu, Efijai miegs bija tūlīt kā ar roku atņemts, viņa pielēca kājās, izskrēja koridorā, satvēra Rosvītu aiz elkoņa un ievilka sava istabā.

— Rosvīta! Tu! Tavu prieku! Kadas ziņas tu atnesi? Protams, labas. Cilvēks ar tik labsirdīgu seju var atnest tikai labas vēstis. Ak, cik es esmu laimīga, varētu tevi vai noskūpstīt. Neticēju, ka piedzīvošu vēl tādu prieku. Mana mīļā, labā, kā tev tagad klājas? Vai atceries vēl tās dienas, kad ķīnietis spokojās? Tie bija laimīgi laiki. Toreiz man likās — tie ir nelaimīgi, jo es vēl nezināju, cik dzīve ir nežēlīga. Nu es to zinu. Ko nu — spoks vēl nepavisam nav tas ļaunākais! Nāc, mīļā Rosvīt, nāc un apsēdies te pie manis un pastāsti... Kā es ilgojos! Ko dara Annija?

Rosvīta tikko spēja parunāt, viņa raudzījās apkārt dīvainajā istabā, kuras pelēkās, it kā noputējušās sienas ietvēra šaura zeltaina svītriņa. Beidzot viņa atguvās un pastāstīja, ka cienītais kungs esot atgriezies no Glacas*; vecais ķeizars atzinis, ka sešas nedēļas šajās lamatās esot gana, un viņa tikai gaidījusi šo dienu, kad kungs atkal būšot mājās, — proti, Annijas dēļ, kuru taču vajagot pieskatīt. Johanna gan esot kārtīga sieviete, taču vēl pārāk glīta un noņemoties par daudz pati ar sevi, dievs vien zina kas viņai vēl esot prātā. Bet nu, kad cienītais kungs atkal varēšot uzmanīt, lai viss būtu, kā nākas, tad viņa tomēr nolēmusi palūkoties, kā klājas cienītajai kundzei ...

— Tas labi, Rosvīt...

Viņa nolēmusi palūkoties, kā klājoties cienītajai kundzei, vai viņai kā netrūkstot un vai viņa varbūt kundzei neesot vajadzīga; tad viņa tūlīt palikšot tepat un palīdzēšot, darīšot visu, ko vajag, un rūpēšoties, lai tikai viņai atkal klātos labi.

Efija bija atslīgusi dīvāna stūrī un aizvērusi acis. Bet pēkšņi viņa saslējās un teica;

— Jā, Rosvīt, tas, ko tu saki, — tā ir laba doma. Man tev jāpastāsta, ka es nepalikšu pansionātā, esmu noīrējusi dzīvokli un parūpējusies arī par iekārtu; pēc trim dienām pārvākšos. Ja arī tu nāktu līdz un es tev atkal varētu teikt: «Nē, Rosvīt, šeit ne, — skapis jānovieto tur, bet spogulis te,» — jā, tad būtu jauki, tas gan man patiktu . . . Un, kad mēs būtu piekusušas no visām šīm mocībām, tad es palūgtu: «Ros-vīt, pārej pāri ielai un atnes mums vienu karafi augļ-ūdens, ja strādā, tad gribas arī padzerties, un, ja iespējams, pagādā mums kaut ko labu no «Habs-burgu» viesnīcas, traukus varēsi aiznest vēlāk,» —• jā, Rosvīt, ja es par to padomāju, tūlīt kļūst vieglāk ap sirdi. Bet saki man — vai tomēr nepārdomāsi? Par Anniju nav ko runāt, tu viņai esi pieķērusies, viņa tev ir tikpat kā pašas bērns, bet par Anniju jau būs kas rūpējas, arī Johanna viņu iemīļojusi. Tātad šai ziņā nav ko iebilst. Bet, ja tu gribi atkal nākt pie manis, tad tev jāapdomā, ka viss ir mainījies. Es neesmu vairs tā, kas toreiz; man ir pavisam mazs dzīvoklītis, un šveicars laikam gan lielu uzmanību neparādīs ne tev, ne man. Un mums būs maza, maza saimniecība, apmēram kaut kas līdzīgs tam, ko mēs toreiz saucām par «ceturtdienas galdu», — kad tika sakopta māja. Vai atceries? Un vai atceries, kā reiz šādā dienā atnāca Gīzhīblers, mēs viņu nosēdinājām pie galda, un vēlāk viņš teica: «Tādu delikatesi es vēl nekad neesmu baudījis.» Tu taču atminies, ka viņš bija ārkārtīgi manierīgs, bet patiesībā tomēr vienīgais visā pilsētā, kas no ēdieniem ko saprata. Citiem viss likās labs.

Rosvīta ar prieku klausījās Efijas vārdos, un viņai likās, ka viss jau virzās uz labo pusi, kad Efija vēlreiz ievaicājās:

— Vai esi visu labi pārdomājusi? Man tomēr tev jāatgādina — lai gan tā bija manis pašas saimniecība, — ka tu pa šiem daudzajiem gadiem esi izlepusi, jo mums nekad nevajadzēja saimniekot taupīgi; taču tagad man jābūt taupīgai, jo esmu nabaga, un man ir tikai tas, ko saņemu — tu jau zini — no

Hoenkremmenas. Vecāki izturas pret mani tik labi, cik vien viņu rocība atļauj, bet viņi nav bagāti. Un nu saki — kā tu domā?

— Teikšu tikai to, ka es paņemšu koferi un būšu klāt nākošo sestdien, pie tam nevis vakarā, bet jau no paša rīta, kad būs jāsāk iekārtot dzīvoklis, jo es taču varu strādāt pavisam citādi nekā jūs, cienītā kundze.

— Tā nesaki, Rosvīt. Es arī varu. Ja vajag, tad var visu.

— Un vēl kas, cienītā kundze, jums nav manis dēļ ko baiļoties; es nekad nedomāšu, ka «Rosvītai tas nav pietiekami labs». Rosvītai viss būs labs, viņa dalīsies ar cienīto kundzi priekos un bēdās, it īpaši bēdās. Jā, par to es patiesi būšu laimīga. Tad tik jūs redzēsiet, kā es to protu. Un, ja es neprastu, tad gribētu iemācīties. Jo es, cienītā kundze, neesmu aizmirsusi, kā visu pamesta sēdēju kapsētā un domāju, sak, labāk būtu tūlīt likties blakus zem velēnām. Kurš tas bija, kas pienāca pie manis? Kam man jāpateicas, ka paliku dzīva? Ai — esmu tik daudz pieredzējusi! Kad tēvs toreiz bruka man virsū ar nokaitētu stieni...

— Es jau to zinu, Rosvīt...

— Jā, bēdīgi tas bija. Bet, kad nabaga un pamesta sēdēju kapsētā, tas bija vēl bēdīgāk. Un tad ieradās cienītā kundze. Lai tad nemantoju debesu valstību, ja es to aizmirstu.

To teikdama, viņa piecēlās un piegāja pie loga.

— Paskatieties, cienītā kundze, uz viņu jums taču arī jāpaskatās.

Nu arī Efija piegāja pie loga.

Viņpus ielas sēdēja Rollo un lūkojās augšup uz pansionāta logiem.

Pēc dažām dienām Efija ar Rosvītas palīdzību pārcēlās uz jauno dzīvokli Kēniggrecas ielā, kur viņai tūlīt iepatikās. Protams, Efijai nebija sabiedrības, bet tolaik, kamēr dzīvoja pansionātā, viņa bija saskarē ar cilvēkiem pieredzējusi tik maz prieka, tāpēc vismaz pagaidām viņai vientulība nelikās nomācoša. Tiesa, ar Rosvītu viņa nevarēja risināt estētiskas sarunas, ne arī spriest par to, ko rakstīja avīzes; bet, ja saruna skāra vienkāršus cilvēciskus jautājumus un Efija ieteicās — «ak, Rosvīt, kā es atkal baiļojos», tad uzticamā sieviete ikreiz atrada vajadzīgo atbildi, un allaž viņai bija prātā mierinājuma vārdi, kā arī labs padoms.

Līdz Ziemas svētkiem dzīve ritēja mierīgi, bet svētvakarā valdīja pavisam skumja noskaņa, un, kad pienāca Jaunais gads, Efija kļuva gaužām grūtsirdīga. Laiks nebija pie sala, tikai samācies un lietains, dienas bija īsas, toties vakari jo garāki. Ko lai sadara? Efija lasīja, adīja, izlika pasjansu, spēlēja Šopēnu, taču arī noktirnes neienesa daudz prieka viņas dzīvē, un, kad Rosvīta ienāca ar paplāti un bez tējas traukiem nolika uz galda arī divus šķīvīšus — ar olu un sīkās šķēlītēs sagrieztu Vīnes šniceli, Efija, aizvērdama klavieru vāku, piebilda:

— Nāc šurp, Rosvīt, un pakavē man laiku.

Rosvīta pienāca un apsēdās.

— Es jau zinu — cienītā kundze ir atkal pārāk daudz spēlējusi; tad jūs vienmēr tāda izskatāties — seja vienos sārtos plankumos. Slepenpadomnieks taču jums aizliedzis daudz spēlēt.

— Ai, Rosvīt, slepenpadomniekam ir viegli aizliegt, un arī tev viegli to pateikt. Bet ko gan lai es daru? Nevaru taču augu dienu sēdēt pie loga un skatīties pāri uz Kristus baznīcu. Svētdienās, kad dievkalpojumi notiek vakaros un baznīcas logos deg ugunis, es vienmēr skatos turp; bet neko daudz tas nelīdz, tad man aizvien kļūst vēl smagāk ap sirdi.

— Cienītā kundze, jums vajag kādreiz ieiet baznīcā. Reiz taču jūs bijāt tur pāri.

— Ak, bieži vien. Bet no tā man daudz netiek. Mācītājs sprediķo gluži labi, viņš ir gudrs vīrs, un es būtu laimīga, ja kaut simto daļu zinātu no tā, ko zina viņš. Bet klausīties sprediķi — tas ir tas pats, kas lasīt grāmatu; un, kad viņš sāk skaļā balsī runāt un mētāties ar rokām un viņa melnie mati plivinās, tad visa svētsvinīgā noskaņa vējā.

— Vējā?

Efija pasmaidīja.

— Tu domā, man tāda nemaz nav bijusi. Un laikam tā arī ir. Bet kāpēc? Tas nav manas vainas dēļ. Viņam katra vārda galā vecā derība. Un, ja arī tas nav peļami, mani tas neiepriecina. Un vispār klausīšanās nav tas, kas man derētu. Man, redzi, vajadzētu tik daudz darba, kas pilnīgi aizpildītu dzīvi. Tas man derētu. Ir tādas biedrības, kur jaunas meitenes mācās mājsaimniecību, šūšanu vai par bērndārzniecēm. Vai tu par tādām neesi dzirdējusi?

— Esmu gan kādreiz dzirdējusi. Annijai arī vajadzēja iet uz bērnudārzu.

— Nu redzi, tu zini labāk par mani. Es vēlētos iestāties tādā biedrībā, kur varētu būt noderīga. Bet par to nevar būt ne domu; dāmas mani nepieņems un arī nedrīkst pieņemt. Un tas ir tik briesmīgi, ja man nav vietas pasaulē un pat aizliegts darīt labu. Es arī nedrīkstu nabadzīgiem bērniem palīdzēt sagatavot stundas ...

— Tas ari nebūtu jums nekas piemērots, cienītā kundze; bērniem aizvien ir ieziesti zābaki, un, kad laiks mitrs, tad ir tāda smaka un dvaka, to cienītā kundze nepavisam nevarētu paciest.

Efija pasmaidīja. — Tev, Rosvīt, laikam taisnība, bet tas ir slikti, ka tev taisnība, pēc tā es spriežu, ka manī vēl pārāk stipri iemājo vecais gars un ka man vēl klājas pārāk labi.

Rosvīta tādas runas negribēja ne dzirdēt.

— Tik labai sievietei kā cienītā kundze dzīvē nemaz nevar klāties par daudz labi. Jums tikai nevajag aizvien spēlēt tādus bēdīgus gabalus; reizēm man liekas, viss vēl būs labi un gan jūs sev kaut ko atradīsiet.

Un Efija atrada arī. Lai gan Polcinas skolotāja meitas gleznotājas iedomību Efija allaž atcerējās kā kaut ko briesmīgi nepatīkamu, tomēr viņa gribēja mācīties gleznot un, lai arī pati par to uzjautrinājās — apzinādamās, ka netiks tālāk par pašas zemākās pakāpes diletantismu, — taču ar aizrautību ķērās pie darba; nu viņai bija nodarbošanās, pie tam vēl tāda, kuru varēja veikt mierā, klusumā un no sirds. Viņa pieteicās pie kāda pavisam veca profesora gleznotāja, kurš bija labi pazīstams brandenbur-giešu aristokrātu aprindās, turklāt arī dievbijīgs; jau tūlīt pašā sākumā viņš Efijai ļoti pieķērās. Vecais gleznotājs laikam saprata, ka te jārūpējas par kādas dvēseles glābšanu, un izturējās pret Efiju īpaši sirsnīgi, tikpat kā pret savu meitu. Efija jutās bezgala laimīga, un diena, kad notika viņas' pirmā stunda, nozīmēja viņas dzīvē pagriezienu uz labo pusi. Viņas nelaimīgā dzīve vairs nelikās tik nelaimīga, un Rosvīta lepojās, ka viņai bijusi taisnība un kāds atrisinājums tomēr atrasts.

Tā pagāja viens gads, otrs un trešais. Efiju iepriecināja iespēja atkal sastapties ar cilvēkiem, un viņā pamodās vēlēšanās atjaunot agrākās pazīšanās un nodibināt jaunas. Reizēm viņu pārņēma dedzīgas ilgas pēc Hoenkremmenas, un vēl vairāk viņa ilgojās atkal redzēt Anniju. Annija taču bija viņas pašas bērns, un, kad viņa iedomājās par meiteni un atcerējās Tripelli, kas reiz bija teikusi — pasaule esot tj.k maza, un neesot nekādu šaubu, ka Centrālajā Āfrikā pēkšņi var sastapt vecu paziņu, — tad viņa patiesi brīnījās, ka nekad vēl nav satikusi Anniju. Bet pienāca diena, kad arī tam bija jānotiek. Viņa gar Zooloģisko dārzu nāca mājup no zīmēšanas stundas un tuvējā piestātnē iekāpa zirgu tramvajā, kas gāja pa garo Kūrfirsta ielu. Bija ļoti karsts, un nolaistie logu aizkari, kas stiprajā caurvējā te piepūtās, te saplaka, sniedza viņai pavēni. Viņa sēdēja, atzvilusi kaktā, iepretī priekšējai platformai un raudzījās durvju stiklā iededzinātajā reklāmā, kur bija redzami dīvāni ar pušķiem un bārkstīm, kad pēkšņi pamanīja (jo tramvajs tieši tai brīdī brauca lēnām) trīs skolnieces ielecam vagonā; visām bija mugursomas un mazas smailes cepurītes, divas bija draiskulīgas gaišmates, trešā — tumšmate un nopietna. Tā bija Annija. Efija stipri iztrūkās, un sastapšanās ar savu bērnu, pēc kura taču bija tik senjau ilgojusies, iedvesa viņai nāves bailes. Ko darīt? Ātri izšķīrusies, viņa atvēra durvis uz priekšējo platformu, kur, izņemot braucēju, neviena nebija, un lūdza viņu tuvākajā piestātnē izlaist ārā pa priekšdurvīm.

— Tas ir aizliegts, jaunkundz, — braucējs teica; bet Efija iedeva tam monētu un uzlūkoja to tik lūdzošām acīm, ka labsirdīgais vīrs piekāpās un nomurmināja:

— Šite jau nevar, bet lai nu vēl šoreiz.

Un, kad tramvajs apstājās, viņš noņēma režģus, un Efija izlēca no vagona.

Vēl ļoti satraukta Efija atgriezās mājās.

— Zini, Rosvīt, es redzēju Anniju.

Un viņa pastāstīja par sastapšanos zirgu tramvajā. Rosvīta bija neapmierināta, ka māte un meita nav baudījušas atkalredzēšanās priekus, un viņu bija grūti pārliecināt, ka tik daudzu cilvēku klātbūtnē tas nebūtu labi. Efijai bija jāpastāsta, kāda meitene izskatās, un, kad Efija ar mātes lepnumu pastāstīja, Rosvīta teica:

— Annija izskatās pa daļai pēc mātes, pa daļai pēc tēva. Skaistums un, ja drīkstu teikt, īpatnīgums ir no māmiņas, bet nopietnība — no tēva. Bet, kad es labi apdomāju, viņa tomēr ir vairāk pēc cienītā kunga.

— Paldies dievam! — Efija iesaucās.

— Nu, par to, cienītā kundze, vēl jāstrīdas. Varbūt kādam tomēr vairāk patīk māmiņa.

— Tu tā domā, Rosvīt? Es neticu.

— Nu, nu, man jūs neko neiestāstīsiet, man liekas, cienītā kundze it labi zina, kā ir patiesībā un kas vīriešiem jo sevišķi tīk.

— Ak, nerunā par to, Rosvīt!

Saruna apsīka, un viņas vairs to neatsāka. Lai gan Efija vairījās runāt ar Rosvītu par Anniju, viņa tomēr nevarēja apklusināt sevī nemieru, ko bija izraisījusi sastapšanās, un, domājot par to, ka bēgusi no sava bērna, viņa ļoti cieta. Māca kauna sajūta, un ilgas redzēt Anniju guva slimīgu izpausmi. Rakstīt Inštetenam un lūgt viņa atļauju bija neiespējams. Efija skaidri apzinājās savu vainu un it kā ar īpašu dedzību pūlējās paturēt sevī šo apziņu. Taču sirds dziļumos viņa izjuta pret Inštetenu pretsparu. Inšte-tenam bija taisnība, viņa domāja, nenoliedzami taisnība, — bet beigu beigās viņam tomēr arī nebija taisnība. Viss bija noticis tik sen, sākusies jauna dzīve — viņš būtu varējis izjaukt, iznīcināt to, bet viņš iznīcināja nelaimīgo Krampasu.

Nē, Inštetenam nav vērts rakstīt, tas veltīgi, taču Anniju viņa gribēja satikt, gribēja parunāt, pieglaust pie krūtīm; Efija domāja dienām ilgi, līdz beidzot izlēma, kā vislabāk panākt sastapšanos.

Jau nākošās dienas priekšpusdienā Efija rūpīgi apģērbās melnā atturīgā tērpā un devās uz Unter den Linden, lai pieteiktos pie ministra kundzes. Vizītkartē, kuru viņa nodeva, bija rakstīts vienīgi — Efija fon Inštetena, dzimusi Brīsta. Viss pārējais bija atmests, arī baronietes tituls.

— Viņas ekselence liek jūs lūgt.

Efija sekoja sulainim priekšistabā, kur apsēdās un, lai gan bija visai satraukta, sāka aplūkot gleznas, kas rotāja sienas. Te bija Gvido Reni* «Aurora», bet pie pretējās sienas karājās angļu vara gravīras — Benjamiņa Vesta** gravīras, izstrādātas pēc slavenā akvatinta paņēmiena ar daudzām gaismēnām. Vienā no gleznām bija redzams karalis Līrs tīrelī negaisa laikā.

Efija tikko bija paguvusi apskatīt gleznas, kad atvērās blakus istabas durvis un iznāca liela auguma slaida dāma ar pievilcīgiem sejas vaibstiem; viņa sniedza Efijai roku.

— Mana mīļā cienītā kundze, ļoti priecājos jūs redzēt ... — To teikdama, viņa piegāja pie dīvāna un apsēzdamās novilka arī Efiju sev blakus.

Efiju aizkustināja skaidri paustā labsirdība. Ne vēsts no augstprātības vai pārmetuma, tikai cēla, cilvēciska līdzjūtība.

— Kā es varu jums pakalpot? — viņa beidzot jautāja.

Efijai notrīsēja lūpas. Pēdīgi viņa pasacīja:

— Atnācu pie jums ar lūgumu, ko ekselencei varbūt iespējams izpildīt. Es ļoti vēlētos sastapt savu desmit gadus veco meitu, ko neesmu redzējusi jau trīs gadus.

Ministra kundze saņēma Efijas roku un sirsnīgi viņu uzlūkoja.

— Saku — neesmu redzējusi trīs gadus, bet tas nav īsti pareizi. Pirms trim dienām es viņu redzēju. — Un Efija visai dzīvi attēloja sastapšanos ar Anniju. — Bēgu pati no sava bērna. Tā jau ir — ko sēsi, to pļausi, es neko negribu pārgrozīt savā dzīvē. Tā, kā ir, tā ir pareizi, neko citu nevēlos. Bet, ja ir runa par bērnu, — tad tas tomēr pārāk cietsirdīgi, es vēlos, lai man atļauj viņu šad tad redzēt, ne slepus un pazagšus, bet ar visu aizbildnieku ziņu un piekrišanu.

— Ar visu aizbildnieku ziņu un piekrišanu, — ministra kundze atkārtoja Efijas vārdus. — Tas nozīmē — ar jūsu vīra piekrišanu. Saprotu, viņš grib audzināt bērnu tā, lai atsvešinātu no mātes, — rīcība, ko nedrīkstu atļauties nosodīt. Varbūt viņam ir taisnība; piedodiet, cienītā kundze, ka es to saku.

Efija piekrītoši pamāja ar galvu.

— Jūs arī pati atzīstat, ka jūsu vīrs izturas pareizi, un tikai prasāt, lai respektē jūsu dabiskās jūtas, kuras, liekas gan, ir pašas cēlākās jūtas (vismaz no mūsu — sieviešu viedokļa raugoties). Та taču ir, vai ne?

— Protams.

— Tātad man jādabū atļauja, lai jūs varētu satikties ar meitu savā dzīvoklī un mēģināt par jaunu atgūt bērna mīlestību.

Efija vēlreiz piekrītoši pamāja ar galvu, un ministra kundze turpināja:

— Darīšu, ko spēšu, cienītā kundze. Bet tas mums nenāksies viegli. Jūsu vīrs, piedodiet, ka es joprojām viņu tā saucu, nav cilvēks, kas pakļaujas noskaņai vai garastāvoklim, viņš rīkojas pēc principiem, un atteikties no tiem, kaut vai uz laiku, viņam būs grūti. Ja tā nebūtu, tad viņš izturētos citādi un arī meitu audzinātu pavisam citādi. Tas, kas jūsu sirdij šķiet nežēlīgi, viņam nozīmē tikai taisnīgu rīcību.

— Jūs, ekselence, laikam domājat, ka labāk būtu, ja es atteiktos no sava lūguma?

— Nē, kāpēc! Es tikai gribēju paskaidrot, kāda ir jūsu vīra nostāja, nevis lai attaisnotu viņa rīcību, bet norādītu uz grūtībām, ar kādām mums, ļoti iespējams, būs jāsaduras. Bet es ceru, mēs tomēr ko panāksim. Ja mēs, sievietes, gudri ievadām sarunas un nepāršaujam pār strīpu, tad daudz ko panākam. Turklāt jūsu vīrs mani jo sevišķi ciena un manu lūgumu nenoraidīs. Rīt pie mums būs maza sabiedrība, un es sastapšu viņu, tā ka parīt jau it agri saņemsiet no manis dažas rindiņas, kas jums pavēstīs, vai esmu rīkojusies gudri — proti, vai man laimējies. Pēc manām domām, mēs uzvarēsim, jūs redzēsiet savu bērnu un būsiet priecīga. Meitene esot ļoti skaista. Nebūtu arī ko brīnīties!

33. nodaļa

Aiznākamajā dienā, kā jau solīts, Efija saņēma vēstuli ar dažām rindiņām. Viņa lasīja: «Priecājos, ka varu Jums, cienītā kundze, pavēstīt labas ziņas. Viss notika, kā vēlējāmies; Jūsu vīrs ir cilvēks ar pārāk labām manierēm, lai varētu atteikt dāmai lūgumu; pie tam — arī t о nedrīkstu Jums noklusēt — es skaidri redzēju, ka viņš savu «jā» neuzskata par pareizu un atzīstamu. Taču nepiesiesimies sīkumiem tad, kad jāpriecājas. Mēs norunājām, ka Annija apciemos Jūs trešdien pēc pulksten divpadsmitiem, un novēlu, lai Jūsu sastapšanās notiktu zem laimīgas zvaigznes.»

Efija saņēma šīs rindas ar pusdienas pastu, un līdz Annijas atnākšanai nebija vairs palikušas pat divas stundas. īss laika sprīdis, tomēr Efijai tas likās vēl pārāk garš; viņa ar nemierīgu prātu staigāja no vienas istabas otrā, tad atkal izgāja virtuvē, kur sāka ar Rosvītu par šo to pļāpāt: gan par efejām, kas vijās gar Kristus baznīcu un nākamgad droši vien aizaugs pavisam priekšā logiem, gan par nama sargu, kas nav, kā nākas, aizgriezis gāzes krānu (ka drīz vien neuzlidojot gaisā), un ka petroleju labāk nest no lielās lampu tirgotavas Unter den Linden, nevis no An-haltštrāses; par it visu viņas runāja, vienīgi par Anniju ne, jo Efija gribēja apslāpēt bailes, ko izjuta, lai arī ministra kundze bija atsūtījusi vēstuli, vai varbūt arī tieši šīs vēstules dēļ.

Bija jau pienācis pusdienlaiks. Beidzot atskanēja nedrošs zvans, un Rosvīta gāja paraudzīties pa durvju «actiņu», kas atnācis. Tik tiešām — tā bija Annija. Rosvīta noskūpstīja meiteni, taču nebilda ne vārda un klusi, it kā mājās būtu kāds slimnieks, veda

Anniju pa gaiteni vispirms uz dibenistabu un tad līdz priekšistabas durvīm.

— Ej vien iekšā, Annij! — Un, pateikusi šos vārdus, viņa, negribēdama traucēt, atstāja meiteni vienu un devās atpakaļ uz virtuvi.

Kad meitene ienāca, Efija stave ja istabas viena malā, atspiedusi muguru pret spoguļa ietvaru.

— Annij!

Taču Annija, pa daļai samulsusi, pa daļai ar nodomu palika stāvot pie mazliet pievērtajām durvīm, un tāpēc Efija steidzās pie meitenes, pacēla viņu un noskūpstīja.

— Annij, mīļais bērns, kā es priecājos! Nāc, aprunāsimies. — Un viņa paņēma meiteni pie rokas un pieveda pie dīvāna, lai apsēstos. Annija stāvēja, ar kreiso brīvo roku satvērusi lejup nokārušos galdauta stūri, vēl arvien bikli raudzīdamās uz māti.

— Vai tu zini, Annij, ka es tevi reiz redzēju?

— Jā, man arī tā likās.

— Un nu stāsti man labi daudz! Cik liela tu esi izaugusi! Un, lūk, kur šī rēta! Rosvīta man par to jau stāstīja. Tu esi rotaļās vienmēr tik strauja un draiskulīga. Tas tev no māmiņas, arī viņa bija tāda. Un kā tev iet pa skolu? Tu droši vien esi pati labākā skolniece, pēc izskata spriežot, tev jābūt paraugskolnie-cei, kas vienmēr pārnes mājās vislabākās atzīmes. Dzirdēju, ka tevi esot slavējusi fon Vedelštates jaunkundze. Tas ir labi; es arī bija godkārīga, bet man nebija tādas teicamas skolas. Vislabāk man patika mitoloģija. Kas tev vislabāk padodas?

— Es nezinu.

— Kā nu nezini? To parasti zina. Kurā priekšmeta tev ir labākās atzīmes?

— Reliģijā.

— Nu redzi, tagad es vismaz zināšu. Jā, tas ir jauki, man tur nebija tik labas, bet tas ir atkarīgs no skolotāja. Mums bija tikai kandidāts.

— Mums arī bija tikai kandidāts.

— Un tagad vairs nav?

Annija pamāja ar galvu.

— Kāpēc vairs nav?

— To es nezinu. Mums tagad atkal ir mācītājs.

— Kuru jūs visi ļoti mīlat.

— Jā, divas no pirmās klases arī grib mainīt ticību.*

— Ak tā — es saprotu; tas ir jauki. Un kā klājas Johannai?

— Johanna mani pavadīja līdz pat durvīm . ..

— Un kāpēc tu viņu nevedi līdz?

— Viņa teica, ka labāk gribot palikt lejā un pagaidīt pie baznīcas.

— Un tur jūs atkal satiksieties?

— Jā.

— Cerams, viņa nekļūs nepacietīga. Pie baznīcas ir mazs dārziņš; tās logi jau pa pusei aizauguši ar efejām, it kā tā būtu pavisam veca baznīca.

— Man tomēr nepatiktu likt Johannai ilgi gaidīt.

— Ai, redzu, tu esi ļoti smalkjūtīga, par to man vajadzētu priecāties. Tikai šī varbūt nav īstā reize būt tādai.. . Un nu pastāsti — ko dara Rollo?

— Rollo klājas labi. Bet tētis saka — viņš esot kļuvis slinks; vienmēr tik guļ saulītē.

— Varu iedomāties. Tāds viņš jau bija toreiz, kad tu vēl biji pavisam maziņa ... Un nu saki, Annij, — jo šodien mēs tikai tāpat vien satikāmies — vai tu mani apciemosi biežāk?

— Jā, protams, ja man atļaus.

—- Tad mēs varēsim aiziet uz Prinča Albrehta dārzu pastaigāties.

— Jā, protams, ja man atļaus.

— Vai arī aiziesim pie Šillinga ēst saldējumu — ananasu vai vaniljas, tie man garšo vislabāk.

— Jā, protams, ja man atļaus.

Pie šā trešā «ja man atļaus» Efijas mērs bija pilns; viņa pielēca kājās, un viņas acīs, palūkojoties uz meiteni, pazibēja ass pārmetums.

— Man liekas, Annij, tev ir pats pēdējais laiks iet, citādi Johanna kļūs nepacietīga.

Viņa pazvanīja. Rosvīta, kas atradās blakus istabā, tūlīt ienāca.

— Rosvīt, pavadi Anniju līdz baznīcai. Tur gaida Johanna. Cerams, viņa nebūs saaukstējusies. Man būtu žēl. Pasveicini Johannu.

Un Rosvīta ar Anniju aizgāja.

Tiklīdz Efija izdzirda, ka Rosvīta aizslēdz durvis, viņa atrāva uz krūtīm vaļā kleitu, jo draudēja noslāpt, un sāka histēriski smieties.

Tad tāda bija šī atkalredzēšanās! Viņa piesteidzās pie loga, attaisīja vienu pusi un mēģināja kaut kā nomierināties. Un arī atrada, kur patverties savās bēdās. Blakus logam atradās grāmatplaukts ar vienāda lieluma sējumiem — pāris Šillera un Kernera* dzejoļu krājumiem, bet virs tiem bija nolikta bībele un dziesmu grāmata. Efija paķēra abas grāmatas — jo viņai vajadzēja kaut ko, kā priekšā varētu mesties ceļos un skaitīt lūgšanu, — nolika tās uz galda malas — tieši tur, kur bija stāvējusi Annija, — un, pēkšņi noslīgusi pie zemes to priekšā, sāka pusbalsī lūgt dievu:

— Dievs debesīs, piedod, ko esmu nogrēkojusies. Es biju vēl bērns . .. Taču nē, nē, es nebiju vairs bērns, bet jau liela diezgan, lai saprastu, ko daru. Es apzinos savu vainu un negribu to mīkstināt... Bet tas ir par daudz. Un tagad — šī sastapšanās ar bērnu; dievs, nevis tu mani gribi sodīt, bet viņš, vienīgi viņš! Es ticēju, ka viņam ir cēla sirds, un vienmēr viņam blakus jutos maza un sīka; bet tagad zinu, ka viņš ir tāds — viņš ir mazs un sīks. Un, tā kā viņš ir sīks, tad arī nežēlīgs. Jo sīkais vienmēr ir nežēlīgs. V i ņ š ir meiteni ietekmējis, viņš vienmēr bijis audzinātājs, Krampass zobodamies viņu toreiz tā nosauca, un viņam bijusi taisnība. «Protams, ja man atļaus.» Tev nebūs vairs vajadzīga atļauja, man jūs neviena vairs nevajag, es jūs ienīstu, arī pati savu bērnu ienīstu. Kas par daudz, tas par daudz. Viņš bija karjerists, nekas vairāk. Gods, gods, gods ... un tad viņš nošāva to, nelaimīgo, ko es pat nemīlēju un biju jau aizmirsusi, tāpēc ka nemīlēju. Nieki vien viss bija — un tad asinsizliešana un slepkavība. Un mana vaina. Nu viņš atsūta pie manis bērnu, jo nespēj atteikt ministra kundzei, bet, iekāms sūta šurp, iedresē kā papagaili teikt tikai vienu frāzi — «ja man atļaus». Pretīgi atcerēties to, ko esmu nodarījusi; bet vēl pretīgāka man jūsu tikumība. Prom no manām acīm! Man vēl jādzīvo, cik nu vairs atlicis.

Kad Rosvīta atgriezās, Efija, seju novērsusi, bezsamaņā gulēja uz grīdas.

34. nodaļa

Ataicinātais Rumšitels atzina, ka Efijas veselības stāvoklis rada bažas. Nosliece uz tuberkulozi, ko viņš jau sen bija novērojis, tagad izteicās krasāk nekā agrāk, bet ļaunākais tas, ka bija manāmas arī pirmās nervu slimības pazīmes. Viņa rāmi laipnā izturēšanās, turklāt vēl mundrais noskaņojums nāca Efijai par labu, un ārsta klātbūtnē viņa izturējās mierīgi. Kad vecais vīrs beidzot devās projām, Rosvīta pavadīja' viņu līdz kāpņu telpai un teica:

— Ak dievs, slepenpadomnieka kungs, man ir tik bail; ka tik nu atkal tas neatkārtojas, — tas taču ir iespējams; dieviņ mīļais — man vairs nav ne brīdi mierīgs prāts. Bet tas jau arī bija par daudz — šī sastapšanās ar bērnu. Nelaimīgā cienītā kundze. Un vēl tik jauna — kad daža laba tikai sāk dzīvi.

— Lai nu paliek, Rosvīt. Gan viss būs atkal labi. Bet viņai jābrauc projām. Gan jau tad redzēsim, kā būs. Cits gaiss, citi cilvēki.

Pēc divām dienām Hoenkremmenā pienāca vēstule ar šādu saturu:

«Cienītā kundze! Senās draudzīgās attiecības ar Bristu un Bellingu ģimeni un ne mazāk sirsnīgā mīlestība, kādu jūtu pret Jūsu meitas kundzi, attaisnos šīs rindas. Tā vairs nevar turpināties. Jūsu meita, ja nekas nemainīsies viņas jau kopš gadiem vientuļajā un bēdīgajā dzīvē, ātri aizies bojā. Viņai vienmēr bijusi nosliece uz tuberkulozi, kālab es jau pirms gadiem ieteicu Emsu; šai vecajai kaitei vēl nākusi klāt jauna: nervu sistēmas traucējumi. Lai stāvoklis nekļūtu ļaunāks, nepieciešama gaisa pārmaiņa. Bet uz kurieni braukt? Nekādas grūtības nesagādātu, ja izvēlētos kādu Silēzijas kūrvietu — laba būtu Zalc-burga un vēl labāka Reinerca, ja ir runa par nervu komplikāciju. Taču pēc taisnības tai vajadzētu būt tikai Hoenkremmenai. Jo Jūsu meitu, cienītā kundze, var izārstēt ne tikai svaigs gaiss; viņa nonī-kuļo tāpēc, ka viņai nav neviena cita kā tikai Ros-vīta. Kalpones uzticība ir jauka, bet vecāku mīlestība vēl labāka. Piedodiet man, vecam vīram, ka iejaucos lietās, kas neattiecas uz ārsta profesiju. Bet varbūt tomēr attiecas, jo galu galā arī šai gadījumā ar manu muti runā ārsts un viņa pienākums, piedodiet man šos vārdus, uzstādīt prasības .. . Esmu tik daudz dzīvē pieredzējis . . . bet šoreiz par to pietiks. Ar lūgumu nodot Jūsu vīra kungam sveicienu dziļā pazemībā dakteris Rumšitels.»

Brista kundze bija šo vēstuli nolasījusi savam vīram; abi sēdēja dārzā uz ēnainā, flīzēm izliktā celiņa; ar muguru pret paviljonu un ar skatu pret laukumiņu ar saules pulksteni. Meža vīnogulājs, kas vijās ap logiem, lēni šūpojās vēja pūsmā, un uz ūdens spožajos saulstaros nekustīgi sēdēja dažas spāres.

Brists klusēja un bungāja ar pirkstiem pa paplāti.

— Lūdzu, nebungā, labāk runā.

— Ak, Luize, ko lai es saku. Pietiekami daudz jau pateikts ar to, ja pabungāju. Tu jau sen zini, ko es par to visu domāju. Toreiz, kad pienāca Inštetena vēstule — kā zibens no skaidrām debesīm, — toreiz biju ar tevi vienis prātis. Bet nu jau pagājusi vesela mūžība; vai tad man te līdz mūža galam būs jātēlo lielinkvizitors? Teikšu tev — sen jau tas apnicis ...

— Nepārmet man, Brīst; es viņu mīlu tāpat kā tu, varbūt vēl vairāk, katrs mīl, kā prot. Bet nedzīvo taču pasaulē vienīgi tādēļ, lai būtu mīlīgs, lai saudzīgi un iecietīgi izturētos pret to, kas ir pret likumu un bausli un ko ļaudis nosoda un vismaz pagaidām — arī taisnīgi nosoda.

— Ak, ko nu! Un tomēr ir vēl kas svarīgāks.

— Protams, bet kas pēc tavām domām?

— Vecāku mīlestība pret saviem bērniem. Un ja vēl tikai viena meita ...

— Tad atmet ar roku gan katķismam, gan morālei un atsakies no «sabiedrības».

— Ak, Luize, par katķismu vari runāt, cik tīk, bet neskandini par savu «sabiedrību».

— Iztikt bez sabiedrības ir ļoti grūti.

— Iztikt bez bērna tāpat. Un tici man, Luize, «sabiedrība», ja vien grib, var arī piemiegt aci. Pēc mana uzskata: ja ratenovieši nāk pie mums — lai nāk, bet — ja ne — lai arī nenāk. Es sūtīšu telegrammu: «Efij, brauc šurp.» Vai esi ar mieru?

Brista kundze piecēlās un noskūpstīja vīru uz pieres.

— Katrā ziņā. Tikai tu nedrīksti man pārmest. Viegls šis solis man nav. Un kopš šī brīža mūsu dzīve kļūs citāda.

— Es to pacietīšu. Rapši labi padevušies, un rudenī varēšu patrenkāt pa kādam zaķim. Sarkanvīns man vēl garšo it labi. Kad mūsu bērns būs atkal mājās, tas garšos vēl labāk... Un nu es nosūtīšu telegrammu.

Efija jau bija vairāk nekā pusgadu Hoenkrem-menā; viņa mitinājās tajās pašās istabās otrajā stāvā, kurās jau bija dzīvojusi agrāk, kad atbrauca ciemā; lielākā bija iekārtota viņai pašai, blakus istabā gulēja Rosvīta. Bija piepildījušās visas iespējamās cerības, ko Rumšitels tika lolojis sakarā ar viņas uzturēšanos Hoenkremmenā un visiem citiem labvēlīgiem apstākļiem. Klepus pārstāja, pazuda arī skarbie vaibsti, kas citkārt tik piemīlīgajai sejai bija atņēmuši lielu tiesu pievilcības, un pienāca dienas, kad Efija atkal sāka smieties. Par Kesinu un visu, kas ar to sakarā, tika reti runāts, vienīgi ja pieminēja

Padena kundzi un, bez šaubām, arī Gīzhībleru, pret kuru vecais Brists izjuta jo siltas simpātijas.

— Šis Alonso, šis spānietis, kas devis patvērumu Mirambo un izaudzinājis Tripelli, — viņš ir īsts ģēnijs, tur nu es neļaušu sevi apstrīdēt. — Un tad Efijai vajadzēja notēlot Gīzhībleru visā godībā — ar platmali rokā un nebeidzamo manierīgo klanīšanos — Efija arī prata labi atdarināt, lai gan darīja to nelabprāt, jo allaž izjuta to it kā netaisnību pret labo, mīļo cilvēku. Inštetens un Annija nekad netika pieminēti, lai gan neviens neapšaubīja, ka Annija esot mantiniece un mantošot Hoenkremmenu.

Jā, Efija atkal atžirga, un māmiņa, kurai, kā jau parasti sievietēm, mazliet patika visu notikumu, cik arī bēdīgs tas nebūtu, uzskatīt par «interesantu gadījumu», sacentās ar tēvu mīlestības un uzmanības apliecinājumos pret meitu.

— Tik brīnišķīgu ziemu mēs ilgi neesam pieredzējuši, — teica Brists. Efija piecēlās un atglauda tēvam plānos matus no pieres. Tas viss likās jauki, tomēr Efijas veselība bija uzlabojusies tikai šķietami, patiesībā slimība progresēja un slepeni saēda viņu. Kad Efija — ģērbusies atkal, tāpat kā toreiz savā saderināšanās dienā ar Inštetenu, zilibaltsvītrotā ķiteļa piegriezuma kleitā ar vaļīgu jostiņu ap vidu — ātriem, līganiem soļiem piegāja pie vecākiem, lai padotu labrītu, tie paraudzījās viņā ar laipnu izbrīnu — ar laipnu izbrīnu un tomēr noskumuši, jo nepalika apslēpts, ka nevis jaunības svaigums, bet it kā apgarotība piešķīra slaidajam tēlam un mirdzošajām acīm īpatnu izteiksmi. Katrs, kas vērīgāk palūkojās uz Efiju, to redzēja, tikai viņa pati neko nemanīja un dzīvoja laimes sajūtā, ka atkal var atrasties šai jaukajā un mierpilnajā mājā, izlīgusi ar tiem, ko vienmēr mīlējusi un kas ar! viņu mīlējuši pat viņas posta un «trimdas» gados.

Efija nodevās dažādiem saimniecības darbiem un rūpējās par mājas izdaiļošanu un sīkiem praktiska rakstura pārkārtojumiem. Viņas skaistuma izpratne ļāva vienmēr izvēlēties pareizo ceļu. Lasīšanu un, galvenais, mākslas viņa bija pametusi novārtā. «Esmu tās tik daudz baudījusi, priecājos, ka tagad varu turēt rokas klēpī.» Lasīšana un māksla arī pārāk daudz atgādināja viņai bēdīgās dienas. Mākslu viņa aizstāja ar dabu, ko prata vērot klusi un ar aizrautību, un, kad platānkokiem bira lapas, kad saulstari zibsnīja mazā aizsalušā dīķīša ledū vai arī vēl pa pusei ziemīgajā puķu dobē uzziedēja pirmie krokusiņi, — viņa jutās labi un stundām ilgi varēja visā noraudzīties, aizmirsdama, ko viņai liedz dzīve vai, pareizāk, ko viņa pati sev atņēmusi.

Gadījās ari, ka ieradās viesi, ne jau visi novērsās no viņas; tomēr galvenokārt viņa sagājās ar skolas un mācītāja mājas ļaudīm.

Nekas daudz nebija zaudēts ar to, ka skolotāja meitas bija izlidojušas pasaulē — varbūt tas bija pat vēl labāk; pret Jānki pašu — kurš ne tikai visu Zviedrijas Pomerāniju, bet arī Kesinas apgabalu uzskatīja par Skandināvijas sastāvdaļu un pastāvīgi uzstādīja attiecīgus jautājumus, — pret šo savu veco draugu viņa izturējās vēl sirsnīgāk nekā agrāk.

— Ziniet, Jānke, mums tur bija tvaikonis, un, kā jau es jums, šķiet, reiz rakstīju vai arī stāstīju, daudz netrūka, ka es būtu aizbraukusi pāri līdz Visbijai. Padomājiet tikai — gandrīz līdz pašai Visbijai. Jocīgi — bet par daudz ko tādu, kas atgadījies manā dzīvē, es varu teikt «gandrīz».

— 2ēl gan, žēl, — piebilda Jānke.

— Protams, žēl. Bet Rīgenai es nudien apbraucu apkārt. Tas nu gan jūs būtu interesējis, Jānke. Vai varat iedomāties — Arkona — un tur ir liela vendu kara apmetne, tā esot vēl saglabājusies; es pati gan tur nebiju; ne pārāk tālu no turienes atrodas Hertas ezers ar baltām un dzeltenām ūdensrozēm. Man tur visu laiku bija jādomā par jūsu Hertu ...

— Par Hertu ... nu jā, jā ... Bet jūs gribējāt stāstīt par Hertas ezeru...

— Jā, es pastāstīšu ... Un ziniet, Jānke, pie paša ezera ir divi lieli upurakmeņi, pavisam gludi, un uz tiem vēl ir gropes, pa kurām kādreiz tecējušas upuru asinis. No tā laika jūtu nepatiku pret vendiem.

— Bet piedodiet, cienītā kundze. Tie gan nav bijuši vendi. Upurakmeņi un Hertas rituāls, tas jau bija daudz, daudz senāk, vēl pirms Kristus dzimšanas; tīrie ģermāņi, no kuriem mēs esam cēlušies...

— Es zinu, — Efija pasmējās, — no tiem mēs visi esam cēlušies — Jānkes dzimta noteikti un varbūt arī Brīsti.

Tad Efija pārtrauca runāt par Rīgenu un Hertas ezeru un apjautājās par Jānkes mazbērniem — kuri viņam esot mīļāki: Hertas vai Bertas bērni.

Efija izturējās draudzīgi pret Jānki. Un, lai gan viņam bija jo liela interese par Hertas ezeru, Skandināviju un Visbiju, viņš tomēr bija vienkāršs cilvēks, un tāpēc vientuļajai jaunajai sievietei daudz labāk patika patērzēt ar Nīmeijeru. Rudenī, kamēr vēl varēja pastaigāties parkā, viņai bija iespējams izrunāties tiku tikām; bet, kad pienāca ziema, pastaigas uz daudziem mēnešiem tika pārtrauktas, jo Efija pati nelabprāt devās uz mācītāja māju; mācītāja Nīmeijera kundze viņai vienmēr bija likusies ļoti nesimpātiska, un tagad viņas izturēšanās bija kļuvusi pavisam augstprātīga, lai gan pēc draudzes ieskatiem viņa pati nebija gluži bez vainas.

Tā Efijai par lielu nožēlu pagāja visa ziema. Bet, kad aprīļa sākumā krūmi tērpās zaļā plīvurā un apžuva parka celiņi, pastaigas atsākās.

Reiz viņa atkal staigāja pa parku. Tālumā dzirdēja kūkojam dzeguzi, un Efija skaitīja gadus. Pieķērusies Nīmeijēram pie rokas, viņa ieteicās:

— Vai dzirdat — dzeguze kūko! Man tomēr netīk skaitīt. Sakiet, draugs, — kādas ir jūsu domas par dzīvi?

— Ak, mīļā Efij, neuzstādi man tādus filozofiskus jautājumus. Tas tev jājautā kādam filozofam vai arī jādabū izziņa no fakultātes. Kādas ir manas domas par dzīvi? Gan labas, gan sliktas. Reizēm tā ir ļoti laba un reizēm ļoti slikta.

— Tas pareizi, draugs, tas man patīk; vairāk neko negribu zināt. — Un, kad Efija to teica, viņi jau bija pienākuši pie šūpolēm. Tikpat žigli kā senāk bērnu dienās viņa uzlēca uz šūpuļdēļa un, iekams vecais paguva attapties no izbīļa, jau bija ieķērusies virvēs un veikli, gan pietupdamās, gan izsliedamās stāvus, sāka šūpoties. Viens mirklis — un viņa jau lidoja pa gaisu, turēdamās pie virves tikai ar vienu roku, bet ar otru norāva no kakla mazu zīda lakatiņu un pavēdināja it laimīgi un pārgalvīgi. Tad viņa ļāva šūpolēm pamazām apstāties, nolēca zemē un atkal saņēma Nīmei jēra roku.

— Efij, tu esi tāda pati kā senāk.

— Nē. Kaut tā būtu! Bet tā vairs nekad nebūs, es tikai vēlreiz gribēju pamēģināt. Ai, cik skaisti tas bija, un cik gaisā bija patīkami; man likās, es uzlidošu debesīs. Vai es tur nokļūšu? Sakiet man to, draugs, jums tas jāzina. Lūdzu, lūdzu ...

Nīmeijers saņēma Efijas galvu savās veca vīra rokās, noskūpstīja viņu uz pieres un pateica:

— Jā, Efij, nokļūsi.

35. n о d a ļ а

Efija visu dienu pavadīja parkā, jo viņai vajadzēja svaiga gaisa; vecais Frīzakas ārsts Vīzike neko neiebilda pret to, taču atļāva viņai šai ziņā pārāk lielu brīvību, un kādā aukstā maija dienā Efija saaukstējās; viņai bija drudzis, stiprs klepus, un ārsts, kas citkārt nāca katru trešo dienu, tagad ieradās ik dienas, būdams neziņā, kā palīdzēt, jo miega un klepus zāles, ko Efija pieprasīja, viņš baidījās dot tādēļ, ka bija temperatūra.

— Dakter, — vecais Brīsts jautāja, — kas te galu galā notiks? Jūs pazīstat viņu kopš mazotnes, pats viņu esat saņēmis. Man viņas slimošana gaužām nepatīk, viņa acīm redzami izdilst, — un ko nozīmē sarkanie plankumi vaigos un spīdums acīs, kad viņa pēkšņi uz mani jautājoši palūkojas? Kādas ir jūsu domas? Kas būs? Vai viņai jāmirst?

Vīzike lēnām pašūpoja galvu.

— To es neesmu teicis, Brista kungs. Nav labi, ka viņai temperatūra. Bet gan jau mēs to nodzīsim, un tad viņai jābrauc uz Šveici vai Mentonu. Tīrs gaiss, patīkami iespaidi, tas viss palīdzēs aizmirst pagātni ...

— Lēta, Lēta.

— Jā, Lēta, — Vīzike pasmaidīja. — Žēl, ka lāga vecīši grieķi mums atstājuši tikai šo vārdu, bet nevis pašu upi...

— Vai vismaz recepti; ūdeņus tad varētu kaut kā samaisīt. Va velns, Vīzike, tas tik būtu veikaliņš, ja mēs šeit iekārtotu tādu sanatoriju. Frīzaka — aizmirstības avots. Nu pagaidām pamēģināsim ar Rivjēru. Mentona ir laikam tā pati Rivjēra? Kviešu cenas gan šobrīd ir atkal zemas, bet, ko vajag, to vajag. Es aprunāšos ar sievu.

To viņš arī darīja un tūlīt saņēma piekrītošu atbildi, jo pēdējā laikā — droši vien vienmuļās dzīves ietekmē — Brista kundzei bija radusies jo karsta vēlēšanās arī reiz redzēt dienvidus, tāpēc vīra priekšlikums nāca kā saukts. Taču Efija pati par to negribēja ne dzirdēt.

— Jūs esat tik labi pret mani. Esmu diezgan liela egoiste, un šo upuri arī pieņemtu, ja tas man solītu ko labu. Bet es noteikti zinu, ka tas man vienīgi kaitēs.

— To tu, Efij, tikai iedomājies.

— Nē, esmu kļuvusi tik jūtīga; viss mani kaitina. Ne jau te pie jums. Jūs mani lutināt un novēršat visu netīkamo. Bet ceļojumā tā vis nevarēs, tur nebūs iespējams izvairīties no nepatīkamā; sākumā tas bus vagona pavadonis un beigās — viesmīlis. Man jau kļūst nelabi, kad iedomājos vien viņu pašapmierinātās sejas. Nē, nē, atstājiet mani tepat. Es vairs nespēju aizbraukt no Hoenkremmenas, te ir mana īstā vieta. Heliotropi lejā laukumiņā apkārt saules pulkstenim man mīļāki nekā Mentona.

Pēc šīs sarunas visas ieceres bija jamet pie malas, un pat Vīzike, kas tik daudz bija cerējis no šā Itālijas brauciena, teica:

— Mums jārespektē viņas domas, jo tā nav kaprīze; šādiem slimniekiem ir smalka nojausma, un ar dīvainu noteiktību tie zina, kas palīdz, kas ne. Un tas, ko Efijas kundze teica par vagona pavadoni un viesmīli, — tas ari ir gaužām patiesi, un nav tāda gaisa, kam būtu tik lielas dziednieciskas spējas un kas atsvērtu visu to, par ko jāskaišas viesnīcā (ja vispār par to jāskaišas). Tātad atstāsim viņu tepat; ja tas nav labākais atrisinājums, tad, protams, arī ne sliktākais.

Tas arī bija pareizais atrisinājums. Efija atlaba, pieņēmās mazliet svarā (vecais Brists šai ziņā bija īsts fanātiķis) un nebija vairs tik nervoza. Taču nepieciešamība pēc svaiga gaisa kļuva aizvien lielāka, un pat tad, kad pūta rietenis un debesis sedza pelēki mākoņi, viņa daudzas stundas pavadīja brīvā dabā. Šādās dienās Efija devās pastaigā pa laukiem un pa slīkšņu, bieži vien aiziedama savu pusjūdzi tālu, bet, kad jutās nogurusi, apsēdās uz ārdiem un, sapņos iegrimusi, raudzījās uz gundegām un sārtajiem skābeņu ceriem, kas šūpojās vējā.

— Tu allaž pastaigājies viena, — Brista kundze teica. — No mūsu ļaudīm nav ko baidīties, bet apkārt vazājas arī daudz svešu diedelnieku.

Mātes vārdi Efiju ietekmēja; viņa nebija padomājusi par šādām briesmām, un, kad abas ar Rosvītu bija divatā, viņa teica:

— Tevi, Rosvīt, taču nav vērts ņemt līdzi, tu esi kļuvusi pārāk resna un vairs neturies stingri uz kājām.

_— Tik ļauni, cienītā kundze, tomēr vēl nav. Es pat vēl varētu apprecēties.

— Protams, — Efija pasmējās. — To taču var katrā laikā. Bet zini, Rosvīt, man būtu vajadzīgs suns, kas pavada. Tēta medību suns man nemaz nav pieķēries, medību suņi ir muļķi un sāk ausīties tikai tad, kad mednieks vai dārznieks paņem no vadža bisi. Man bieži ienāk prātā Rollo.

— Jāf — Rosvlta piekrita, — tādu suņu kā Rollo viņiem te nav. Bet ar vārdu «te» es nedomāju neko sliktu. Hoenkremmena ir jauka vieta.

Pēc šīs sarunas starp Efiju un Rosvītu bija aizritējušas pāris dienas. Inštetens iegāja savā kabinetā stundu agrāk nekā parasti. Viņu bija pamodinājusi spožā rīta saule, un, juzdams, ka nevarēs vairs iemigt, viņš bija piecēlies, lai ķertos pie darba, kuru jau sen vajadzēja pabeigt.

Kad pulkstenis rādīja ceturksni uz deviņiem, viņš pazvanīja. Johanna ienesa paplāti ar brokastīm; uz paplātes bez avīzēm «Kieuzzeitung» un «Norddeu-tsche Allgemeine» atradās arī divas vēstules. Inšte-tens pārlaida acis adresēm un pēc rokraksta pazina, ka viena ir no ministra. Bet no kā otra? Pasta zīmogu nevarēja skaidri salasīt, un «Viņa labdzimtībai baronam fon Inštetena kungam» liecināja par rakstītajā naivo neziņu, kā te pieņemts titulēt. Atbilstošs bija arī gaužām neveiklais rokraksts. Toties dzīves vieta uzrādīta pavisam pareizi: V. Keita ielā lc, otrajā stāvā.

Inštetens, kā jau īsts ierēdnis, vispirms atvēra «ekselences» vēstuli. «Mans dārgais Inšteten! Priecājos par iespēju Jums darīt zināmu, ka Viņa Majestātei labpaticis apstiprināt Jūsu paaugstināšanu, un sakarā ar to sirsnīgi gratulēju.» Inštetens priecājās par ministra laipnajiem vārdiem gandrīz vēl vairāk nekā par pašu paaugstinājumu. Kopš tā rīta Kesinā, kad Krampass atvadoties bija paraudzījies viņā ar skatienu, ko viņš vairs nekad nevarēja aizmirst, Inšte-tens skeptiski raudzījās uz tādām lietām kā virzīšanos uz augšu pa karjeras kāpnēm. Kopš tā laika viņš skatīja visu citādām acīm, mēroja visu ar citu mēru. Kas tad galu galā bija paaugstinājums? Nevienu reizi vien šais gados, kas bija aizritējuši bez kāda prieka, viņš atcerējās jau pa pusei aizmirstu anekdoti no ministrijas dzīves: Ladenbergs, vecākais*, saņemdams pēc ilgas gaidīšanas Sarkanā Ērgļa ordeni, nikni nometis to un iesaucies: «Pūsti nu te, kamēr paliksi melns!» Patiešām tas vēlāk arī kļuvis «melns», taču pārāk vēlu un droši vien saņēmējam vairs nav sagādājis nekādu īstu mierinājumu. Viss, kas dara prieku, saistīts ar laiku un apstākļiem, un tas, kas mūs šodien aplaimo, rīt jau kļūst nevērtīgs. Inštetens dziļi izjuta to, un, tāpat kā viņam imponēja vai vismaz bija imponējusi augstāko instanču parādītā labvēlība un gods, tāpat viņam tagad vairs nebija šaubu, ka ārējais spožums nav galvenais un tas, ko sauc par «laimi», ja tāda vispār pastāv, ir nevis šis spožums, bet kaut kas cits. «Laimīgs, ja nemaldos, var būt, pirmkārt, tad, ja ieņem atbilstošu vietu (bet kurš ierēdnis gan par sevi var to teikt), un, otrkārt, tad, ja ikdienas dzīve noris patīkami, proti, var izgulēties un nespiež jaunie zābaki. Ja kādam divpadsmit stundu garās darba dienas septiņsimt divdesmit minūtes paiet bez sevišķām nepatikšanām, tad var teikt, ka aizvadīta laimīga diena.» Arī šodien Inštetens bija atkal tādā noskaņā, kad gribas nodoties līdzīgām bēdīgām apcerēm. Viņš paņēma otru vēstuli. Izlasījis to, viņš pārvilka ar roku pār pieri un sāpīgi izjuta, ka laime tomēr ir, ka ari viņam tā bijusi, bet tagad vairs nav un nevar būt.

Ienāca Johanna un pateica: — Slepenpadomnieks Villersdorfs.

Tas jau stāvēja uz sliekšņa. — Apsveicu, Inšteten.

— Jums es ticu, citus tas tikai kaitinās. Vispār...

— Vispār. Jūs taču negribēsiet šādā brīdī noņemties ar sīkumainu kritiku?

— Nē. Viņa Majestātes žēlastība liek man par to kaunēties un vēl jo vairāk ministra labvēlība, par visu man jāpateicas viņam.

— Bet...

— Bet es neprotu vairs priecāties. Ja es to neteiktu jums, bet kādam citam, tad to uzskatītu par tukšu pļāpāšanu. Bet jūs, jūs saprotat. Paskatieties visapkārt — cik te viss tukšs un vienmuļš! Kad ienāk Johanna, mūsu tā sauktais «lielais vinnests», tad man kļūst baigi. Šī teatrālā izturēšanās (un Inštetens atdarināja Johannas manieres), šī pa pusei komiskā plecu grozīšana, it kā ar īpašu prasību pret kaut ko — nezinu, vai pret sabiedrību vai pret mani, — tas viss man liekas tik bēdīgi un nožēlojami, ka varētu vai nošauties, ja vien tas nebūtu gaužām smieklīgi.

— Mīļais Inšteten, un šādā noskaņojumā jūs gribat kļūt par ministrijas direktoru?

— Ak, ko nu! Kā gan noskaņojums var būt citāds? Izlasiet, šīs rindas nupat saņēmu.

Villersdorfs paņēma otru vēstuli ar neskaidro pasta zīmogu, pazobojās par «labdzimtību» un tad piegāja pie loga, lai varētu labāk saredzēt.

«Cienītais kungs! Jūs droši vien brīnīsieties, ka es Jums rakstu, bet to daru Rollo dēļ. Annija mums pagājušajā gadā pastāstīja, ka Rollo esot kļuvis slinks; bet tas nekas, te viņš varēs slinkot, cik tīk, — jo slinkāks, jo vēl labāk. Un cienītai kundzei viņš ļoti noder. Vienmēr, kad viņa iet staigāt pa lauku vai pļavu, viņa teic: «Es baidos, Rosvīt, esmu tur gluži viena; bet kas mani lai pavada? Rollo — jā, tas varētu; viņš uz mani arī netur ļaunu prātu. Tā ir dzīvnieku priekšrocība, ka viņi par tādām lietām nesirdās.» Tie ir cienītās kundzes vārdi, un vairāk es neko negribu teikt, tikai vienīgi lūgt vēl cienīto kungu pasveicināt manu Anniju un Johannu. Ar vislielāko pazemību Jūsu uzticīgā kalpone Rosvīta Gellenhāgena.»

— Jā, — teica Villersdorfs, salocīdams vēstuli, — viņa ir labāka par mums.

— Gluži manas domas.

— Un tas arī ir iemesls, kādēļ jums viss pārējais liekas tik apšaubāms.

— Jums taisnība. Par to es jau sen domāju, un šie vienkāršie ar tīšu vai netīšu apsūdzību teiktie vārdi mani atkal briesmīgi satrauc. Tas viss mani nomoka jau gadiem ilgi; es vēlētos vairs nedomāt par šo notikumu; man nekas vairs nepatīk, jo mani paaugstina, jo vairāk jūtu, ka tam visam nav nekādas jēgas. Mana dzīve ir izpostīta, un klusībā esmu nodomājis, ka man vajadzētu atmest ar roku karjerai un godkārības alkām un savu skolmeistara tieksmi, kura man laikam gan visraksturīgākā, es varētu likt lietā kā augstāka ranga tikumības direktors. Tādi taču mēdz būt. Tātad, ja tā turpinātos, man vajadzētu kļūt tikpat briesmīgi slavenam vīram, kāds, piemēram, Hambur-gas Tiesas mājā bijis doktors Viherns* — šis brīnumdaris, kas visus noziedzniekus savaldījis ar savu skatienu un dievbijību.

— Hm, pret to nav ko iebilst; to varētu gan.

— Nē, to arī nevar. Pat t о ne. Man viss ir liegts. Kā es varu aizkustināt slepkavu dvēseles? Tad man pašam jābūt bez grēka. Bet, ja tā nav un arī man aptraipītas rokas, tad vismaz tādu pašu bēdu brāļu priekšā jātēlo, ka nožēloju grēkus un esmu ārkārtīgi satriekts.

Villersdorfs pamāja ar galvu.

— ... Nu, redziet, jūs piekrītat. Bet to visu es vairs nespēju. Nevaru notēlot grēku sūdzētāju spalvu kreklā un dervišu vai faķlru, kas, sevi apsūdzēdams, dejo, kamēr mirst, jau nepavisam ne. Un tādēļ, ka tas viss nekam neder, esmu izgudrojis, ka vislabākais ir doties projām no šejienes, aizbraukt kaut kur pie melnādainajiem, kam nav ne jausmas par kultūru un godu. Ak šie laimīgie! Jo tieši tas — šīs blēņas galu galā pie visa vien vainīgas. To nedara aiz kaislības, kas tomēr vēl būtu pieļaujams. Tātad vienīgi tukšas iedomas ... tukšas iedomas! . .. Un tad vispirms viens sabrūk, bet vēlāk otrs. Un vēl jo ļaunāk.

— Ak, ko nu, Inšteten, tie ir untumi, pēkšņas idejas. Doties cauri Āfrikai — kāpēc gan? Ja nu vēl kāds leitnants, kuram daudz parādu. Bet nevis tāds vīrs kā jūs! Vai gribat ar sarkanu fesku galvā vest sarunas vai ar karaļa Mteza* znotu noslēgt asins-draudzību? Jeb vai jūs gribat tropu ķiverē, kurai augšpusē seši caurumiņi, aizslapstīties garām Kongo, līdz pie Kamerūnas vai tās tuvumā atkal izkļūsiet ārā? Neiespējami!

— Neiespējami? Kāpēc? Un, ja neiespējami, ko tad?

— Palieciet tepat un samierinieties. Kuram tad nav rūpestu? Kurš gan vai ik dienas nedomā: «Īstenībā ļoti apšaubāma lieta.» Man tāpat sava nasta jānes — ne jau tieši tāda kā jums, tomēr tikai nedaudz vieglāka. Tās ir pēdējās muļķības — klaiņot apkārt pa mūžamežu vai pārnakšņot termītu mājokļos; kam tas tīk, lai jau dara, taču tādiem kā mums tas neder. Stāvēt postenī līdz pēdējam, kamēr krīt, — lūk, tas ir labākais. Bet līdz tam — no katra sīkuma gūt cik iespējams mierinājuma, priecāties, kad vijolītes zied, kad Luizes** piemineklis grimst puķēs vai arī mazas meitenītes ar augstiem saišu zābaciņiem kājās lec pār virvi. Vai arī aizbraukt uz Potsdamu un ieiet Miera baznīcā, kur atdusas ķeizars Fridrihs* un kur patlaban viņam sākuši būvēt kapenes. Bet, kad jūs tur būsiet, tad pārdomājiet par viņa dzīvi, un, ja tad vēl jūs negūstat mieru, tad, protams, nekas jums vairs nevar palīdzēt.

— Labi, labi. Bet gads ir garš un katra diena ... un tad vēl vakars.

— Vakarus aizvadīt nav liela māka. Mums taču ir «Sardanapals»** vai «Kopēlija» ar del Eru***f un, kad nav viņas, mums vēl paliek Zīhens****. Nav smādējams. Trīs kausi droši nomierina. Vēl vienmēr daudziem, pat ļoti daudziem pret šādām lietām tā pati nostāja kā mums, un reiz kāds, kuram arī daudzkārt bija izgājis greizi, man teica:

«Ticiet, Villersdorf, bez «palīgkonstrukcijas» vispār nav iespējams iztikt.» Tas, kurš to teica, bija arhitekts, tātad viņš zināja. Un viņam bija taisnība. Nepaiet ne diena, kad man neienāk prātā šī «palīg-konstrukcija».

Villersdorfs, vaļsirdīgi atzinies, paņēma cepuri un spieķi. Inštetens, dzirdot šos drauga vārdus, atcerējās pats savu «mazo laimīti» un, pa pusei piekrizdams un sevī smaidīdams, pamāja ar galvu.

— Un kur jūs tagad iesiet, Villersdorf? Vēl par agru doties uz ministriju.

— Es šo dienu gribu izmantot tikai pats sev. Vispirms vēl stunda pastaigas gar kanālu līdz Šarloten-burgas slūžām un atpakaļ. Un tad uz brīdi iegriezīšos Potsdamas ielā pie Hūta***** — tur jākāpj piesardzīgi augšā pa mazām koka kāpnītēm. Apakšā ir puķu veikals.

— Un vai tas jūs iepriecina? Tas jums sniedz mierinājumu?

— To es negribētu tieši apgalvot. Bet tas mazliet palīdz. Tur ēs sastopu pastāvīgos apmeklētājus, kuri agri no rīta iebauda pa malciņam un kuru vārdus es ar gudru ziņu noklusēšu. Viens pastāsta par hercogu Ratiboru, otrs — par firstu-bīskapu Kopu un trešais par Bismarku. Vienmēr uzzin kaut ko jaunu. Trīs ceturtdaļas gan piegudrots klāt, bet, ja vien stāsta asprātīgi, nav ko daudz kritizēt — klausies ar pateicību.

Un, to teikdams, viņš devās projām.

36. nodaļa

Maija mēnesis bija jauks, bet jūnijs — vēl jaukāks, un Efija, laimīgi pārvarējusi sāpīgo satraukumu, ko izjuta pirmajā brīdī pēc Rollo ierašanās, bija ļoti priecīga, ka uzticīgais suns atkal ir pie viņas. Rosvīta tika uzslavēta, un vecais Brīsts veltīja atzinīgus vārdus Inštetenam, kurš neesot nekāds sīkmanis, bet allaž bijis galants un kārtīgs cilvēks.

— Žēl gan, ka muļķīgais atgadījums visu izjauca. Īstenībā viņi taču bija tīrais paraugpāris.

Vienīgais, kas atkalredzēšanās brīdī palika rāms un mierīgs, bija pats Rollo, jo vai nu viņam nebija laika izjūtas, vai arī viņš uzskatīja atšķirtības gadus par nekārtību, kas beidzot novērsta. Rollo bija kļuvis vecs, un tas laikam ietekmēja viņa izturēšanos. Viņš skopi dāvāja laipnības, tāpat kā atkalredzēšanās brīdī bija skopi izrādījis prieku, toties bija kļuvis vēl uzticīgāks. Suns ne soli neatkāpās no savas pavēlnie-ces. Pret medību suni viņš izturējās vēlīgi, taču kā pret zemāku radījumu. Naktī Rollo gulēja pie Efijas istabas durvīm uz meldru paklāja, no rītiem, ja brokastis ēda laukā, — blakus saules pulkstenim, — aizvien rāms, miegains, un tikai tad, kad Efija piecēlās no galda un devās uz priekšnamu, lai paņemtu salmu cepuri un saulessargu, viņš it kā atgriezās jaunajās dienās un, nebēdādams, vai tas būs pa spēkam vai nebūs, drāzās pa ciema ielu gan augšup, gan atkal lejup, mezdams mieru tikai tad, kad viņi jau bija nonākuši tuvējos laukos. Efijai svarīgāks par ainavu skaistumu bija lauku gaiss; viņa vairījās staigāt pa mežu un lielāko tiesu gāja pa plato ceļu, kura malās auga ļoti vecas vīksnas, bet tālāk, kur sākās šoseja, — apses; lielais ceļš veda uz dzelzceļa staciju, kas atradās stundas gājiena attālumā. Efiju iepriecināja it viss, viņa laimīga ieelpoja smaržas, kas plūda no rapšu un āboliņa lauka, vēroja, kā cīruļi uzspurdza debesīs, un skaitīja aku vindas un siles, pie kurām lopi devās nodzerties. Un līdz viņai atskanēja klusas zvaniņu šķindas. Efijai gribējās aizvērt acis un iegrimt saldā aizmirstībā. Netālu no stacijas, tieši pie pašas šosejas, stāvēja ceļu veltnis. Tur viņa ik dienas atsēdās atpūsties; no šejienes varēja vērot dzīvo kustību uz stigas; vilcieni nāca un gāja, un reizēm viņa pamanīja divus dūmu stabus, kas uz mirkli it kā saplūda vienā un tad atkal aizslīdēja — viens pa labi, otrs pa kreisi, līdz beidzot izgaisa aiz ciemata un mazā mežiņa. Rollo sēdēja Efijai blakus un dalījās ar viņu brokastīs; pakampis pēdējo kumosu un laikam gribēdams parādīt pateicību, viņš kā apsēsts drāzās prom pa tīruma vagu un apstājās tikai tad, kad turpat blakus no otras vagas pacēlās dažas irbes, kurām tur bija perēklis.

— Cik skaista ir šī vasara! Pirms gada man ne prātā nenāca, ka es, mīļo māmiņ, vēl varēšu būt tik laimīga, — Efija teica, ik dienas ar māti pastaigādamās gar dīķi vai noraudama dārzā no zara agrīnās šķirnes ābolu un kāri ēzdama to; viņai bija ļoti skaisti zobi. Brista kundze noglaudīja meitai roku un sacīja:

— Vispirms kļūsti atkal vesela, Efij, pavisam vesela; tad atnāks arī laime, ne jau bijusī, bet gluži cita. Paldies dievam, laime var būt dažāda. Gan tu redzēsi — mēs kaut ko atradīsim arī tev.

— Jūs esat tik labi. Atklāti sakot, manas vainas dēļ taču jūsu dzīve tā pārmainījusies un jūs esat pirms laika novecojuši.

— Ak, mīļā Efij, par to nerunā. Toreiz, kad tas notika, ari es domāju tāpat. Tagad redzu — mūsu mājas klusums ir labāks nekā agrākā kņada un skaļā burzma. Un, kad būsi atspirgusi, varēsim ari paceļot. Toreiz, kad Vīzike ieteica Mentonu, tu biji slima un nervoza, un tas, ko, slima būdama, teici par vagonu pavadoņiem un viesmīļiem, bija tīrā patiesība, bet, kad tu vairs nebūsi tik nervoza, varēsi ceļot — jo tad tevi tas viss vairs nekaitinās un tu tikai pa-smiesies par plātīgu uzvešanos un sasprogotiem matiem. Un kur tad zilā jūra, baltās zēģeles un sarkaniem kaktusa ziediem klātās klintis — es vēl ko tādu neesmu redzējusi, tikai iztēlojos. Man gan gribētos to visu aplūkot savām acīm.

Tā aizritēja vasara, ari naktis, kad zvaigznes krīt, bija jau garām. Šajās naktīs Efija pāri pusnaktij bija sēdējusi pie loga, nevarēdama vien noskatīties. «Es nekad neesmu bijusi stipra savā ticībā, bet ja nu mūs tomēr radījušas debesis un, beidzot šīspasaules gaitas, mums jāatgriežas savā debesu dzimtenē augšā pie zvaigznēm vai vēl kur tālāk! Es par to neko nezinu, es ari negribu zināt, bet tikai ilgojos.»

Nelaimīgā Efija, tu pārāk ilgi raudzījies brīnumu pilnajās debesis, pārāk daudz domāji par tām — un beigu beigās nakts dzedrais gaiss un migla, kas kāpa no dīķa, tevi atkal noguldīja slimības gultā. Ataicinātais Vīzike, apskatījis viņu, paveda Bristu sāņus un teica:

— Neko vairs nevar līdzēt, jums jābūt gataviem, ka viņa drīz aizies.

Viņš bija teicis taisnību, un pēc dažām dienām, nepavisam ne vēlā stundā — pulkstenis vēl nebija desmit, kad Rosvīta nonāca lejā un teica Brīsta kundzei:

— Cienītā kundze, ar jūsu meitu ir ļauni, viņa visu laiku kaut ko klusi pie sevis runā un reizēm, liekas, skaita lūgšanu, — viņa gan negrib to izrādīt, — man šķiet, kuru katru brīdi var pienākt beigas.

— Vai viņa vēlas runāt ar mani?

— To viņa tieši nav teikusi. Bet, manuprāt, gribētu gan. Jūs jau zināt, kāda viņa ir; nevēlas traucēt un sabiedēt. Tomēr labi būtu, ja jūs aizietu pie viņas.

— Labi, Rosvīt, — Brīsta kundze piekrita, — es iešu.

Un pulkstenis vēl nebija nositis desmit, kad viņa devās augšā pa kāpnēm un iegāja pie Efijas. Logs bija atvērts, un Efija gulēja guļamkrēslā pie loga.

Piestūmusi pie Efijas guļvietas mazu krēsliņu, kura melnkoka atzveltnei bija trīs apzeltīti šķērskociņi, Brista kundze saņēma meitas roku un vaicāja:

— Kā tu jūties, Efij? Rosvīta teica, tev esot drudzis.

— Ak, ko nu Rosvīta, viņa ir tik bailīga. Pēc viņas izskata nopratu; viņai liekas, es mirstu. Es nezinu. Bet viņa domā, ka visiem no tā tikpat bail kā viņai pašai.

— Un tu tik mierīgi par to runā, mīļā Efij?

— Pavisam mierīgi, māmiņ.

— Vai tik tu neapmāni sevi? Visi grib dzīvot, un jaunībā vēl jo vairāk. Un tu, mīļā Efij, esi vēl tik jauna.

Brīdi klusējusi, Efija ieteicās:

— Tu zini, ka neesmu daudz lasījusi, Inštetens bieži par to brīnījās, un viņam tas nebija pa prātam.

Efija pirmo reizi pieminēja atkal Inštetena vārdu, kas atstāja lielu iespaidu uz māti, jo nu viņai kļuva skaidrs, ka tuvojas beigas.

— Bet man liekas, — Brīsta kundze atkal atsāka, — tu gribēji man ko stāstīt.

— Jā, gribēju gan; tu teici, es vēl esot tik jauna. Protams, esmu vēl jauna. Bet tas nav svarīgi. Tas bija toreiz laimīgajās dienās, kad Inštetens vakaros man lasīja priekšā; viņam bija ļoti labas grāmatas, un vienā no tām bija rakstīts, ka reiz kāds cilvēks aizsaukts no līksma viesību galda; nākošajā dienā tas apjautājies, kā gājis pēc viņa aiziešanas. Un viņam atbildēts: «Ak, visādi, bet patiesībā jūs neko neesat zaudējis.» Redzi, māmiņ, šie vārdi man iespiedušies atmiņā — tātad nekāda liela bēda nav, ja no galda tiek aizsaukts mazliet agrāk.

Brīsta kundze klusēja. Bet Efija paslējās drusku augstāk un teica:

— Un, tā kā es pieminēju agrākos laikus un arī Inštetenu, tad man tev, mīļā māmiņ, vēl kas jāpasaka.

— Tu uztraucies, Efij.

— Nē, nē, kad izkratu sirdi — tas mani neuztrauc, gluži otrādi — nomierina; man gribējās tev pasacīt: es mirstu, izlīgusi ar dievu un cilvēkiem, izlīgusi arī ar viņu.

— Vai tavā sirdī bija rūgtums pret viņu? Patiesībā — piedod man, mīļā Efij, ka es tagad tev to vēl saku, — patiesībā tu taču biji vainīga visās jūsu ciešanās.

Efija pamāja ar galvu.

— Jā, māmiņ. Bēdīgi — tomēr tā ir. Bet viss šis briesmīgais notikums un pēdīgi atgadījums ar Anniju, tu jau zini — toreiz es tomēr, ja drīkstu lietot šo smieklīgo vārdu, mainīju savu nostāju un pavisam nopietni uzskatīju, ka vainīgs ir viņš, jo man likās, viņš ir salts aprēķinātājs un turklāt vēl nežēlīgs. Un toreiz manas lūpas viņu nolādēja.

— Un tas tevi tagad nomāc?

— Jā. Man gribētos, lai viņš uzzina, kā es šeit savās slimības dienās, tās, šķiet, tomēr bijušas skaistākās dienas manā dzīvē, kā es šeit esmu nonākusi pie atziņas, ka viņš vienmēr rīkojies pareizi. Jā, ko gan viņam būtu bijis jādara — šai gadījumā ar nelaimīgo Krampasu? Vēlāk viņš mani tik dziļi sāpināja, audzinādams bērnu pret mani; tas man likās tik nežēlīgi un ļoti skumdināja — bet arī šai ziņā viņam taisnība. Pastāstiet Inštetenam, ka esmu nomirusi ar pārliecību, ka viņam taisnība. Tas viņu iepriecinās, uzmundrinās, varbūt viņš varēs man piedot. Jo viņam piemita arī daudz kas labs, viņš bija tik augstsirdīgs, kāds diez vai spētu būt cits, kuram nav vairs īstas mīlestības.

Brista kundze redzēja, ka Efija ir nogurusi; likās, viņa jau bija aizmigusi vai arī taisījās laisties miegā. Māte klusi piecēlās un atstāja istabu. Tiklīdz viņa bija aizgājusi, arī Efija piecēlās un apsēdās pie vaļējā loga, lai vēlreiz dziļi ieelpotu dzestro gaisu.

Mirdzināja zvaigznes, un parkā nekustējās ne lapiņa. Bet, jo ilgāk Efija ieklausījās, jo skaidrāk izdzirda, it kā platānkoku lapās atkal liegi čabinātu lietiņš. Viņu pārņēma sajūta, ka ir atbrīvota. Miers, miers.

Bija aizritējis vesels mēnesis, un septembris gāja uz beigām. Laiks pieturējās jauks, bet koku lapotni parkā jau lielāko tiesu rotāja sārti un zeltaini toņi; kopš rudens iestāšanās trīs dienas bija plosījusies vētra — visur daudz sabirušu lapu. Laukumiņā mājas priekšā bija notikušas pārvērtības; saules pulksteni tur vairs neredzēja, bet vietā, kur tas bija stāvējis, kopš vakardienas atradās balta marmora plāksne ar uzrakstu «Efija Brista» un zem tā krusts. «Es vēlētos, lai uz plāksnes būtu mans agrākais vārds, otru es nebiju valkājusi ar godu» — tas bija Efij as pēdējais lūgums. Un to viņai apsolīja izpildīt.

Vakar bija uzstādīta marmora plāksne, un tās priekšā sēdēja Brists ar sievu, raudzīdamies gan uz to, gan heliotropiem, kuri tika saudzēti un nu ietvēra plāksni. Turklāt blakus, galvu nolicis uz ķepām, gulēja Rollo.

Vilke, uzvilcis gamašas, kuras jo dienas jo kļuva platākas, atnesa brokastis un pastu, un vecais Brists teica:

— Vilke, liec, lai sakārto mazo karieti. Mēs ar sievu gribam pabraukties pa laukiem.

Brista kundze ielēja kafiju un raudzījās uz mauriņu un savu puķu dobi.

— Paskaties, Brist, Rollo atkal guļ plāksnes priekšā. Viņš pārdzīvo visu vēl vairāk nekā mēs. Est arī neēd.

— Jā, Luize, dzīva radība. To es vienmēr esmu teicis. Mēs neesam tik jūtīgi, kā domājam. Mēs aizvien runājām par instinktu. Galu galā tas ir pats labākais.

— Nerunā tā. Kad tu sāc filozofēt... neņem nu ļaunā, bet tiktāl tava saprašana nesniedzas. Tev ir laba galva, bet no šādiem jautājumiem tu tomēr neko nesaproti...

— Patiesībā nevaru gan saprast.

— Un, ja nu vispār ir par ko runāt, tad pavisam par ko citu, Brist, un es atzīstos — nepaiet ne diena, kad man tas nebūtu ienācis prātā, kopš mūsu nelaimīgais bērns tur atdusas ...

— Kas tad?

— Vai tomēr mēs paši vien neesam vainīgi.

— Blēņas, Luize. Kāpēc tu tā domā?

— Vai mums nevajadzēja viņu citādi audzināt. Tieši mums. Nīmeijers, atklāti sakot, ir tikai nulle, jo viņš visu apšauba. Un tad vēl, Brist, diemžēl.. . tava mūžīgā divkosība ... un pēdīgi, par ko es apsūdzu tikai pati sevi, jo es neuzskatu, ka esmu bez vainas, — vai viņa tomēr nebija par jaunu?

Šai brīdī pamodās Rollo un lēni papurināja galvu, bet Brists mierīgi noteica:

— Ak, ko nu, Luize ... par to var spriest daudz un dažādi.

PIEZĪMES

1. nodaļa

5. lpp. Georgs Vilhelms — Brandenburgas kūrfirsts (1619—1640).

8. lpp. Fricis Reiters (1810—1874) — pazīstams vācu rakstnieks; rakstījis lejasvācu dialektā. Mininga un Lininga — meitenes viņa romānā «Dorchlāuchting».

8. lpp. Erceņģelis Gabriels, kā leģendā stāstīts, pavēstījis jaunavai Marijai, ka viņa izraudzīta dzemdēt dieva dēlu. Pēc Klicinga vārdiem, Hulda gaida brīdi, kad tiks «izraudzīta».

12. lpp. Ķeizars — te domāts Vilhelms Pirmais, Prūsijas karalis.

12. lpp. Kesina — pilsētas ar šādu nosaukumu Vācijā vispār nav. Notēlodams Kesinu un tās iedzīvotājus, T. Fontāne izmantojis atmiņas par Svinemindes pilsētu, kur pavadījis bērnību.

3. nodaļa

23. lpp. «Fliegende Blatter» — to laiku populāra satīriska avīze.

24. lpp. «Svētlaimīgo sala» — šveiciešu mākslinieka A. Beklina (1827—1901) glezna, kas atradās Berlīnes Nacionālajā galerijā.

4. nodaļa

27. lpp. Aina zem plūškoka — aina no vācu rakstnieka Heinriha Kleista (1777—1811) drāmas «Heilbronnas Kātiņā» (1810); Veters no Btrālas — personāžs drāmā.

30. lpp. Sedānas kaujas gadadiena (1870. gada 2. septembrī). Franču — prūšu karā šai kaujā galīgu sakāvi cieta un kapitulēja franču armija. Liela daļa armijas ar Napoleonu III priekšgalā tika saņemta gūstā.

31. lpp. Lots — bībeles leģendas personāžs.

5. nodaļa

39. lpp. R. Kēgelis (1829—1896) — populārs tā laika galma mācītājs.

40. lpp. Valhalla — Slavas templis Rēgenburgas tuvumā, celts pēc grieķu Partenona parauga laikā no 1830. gada līdz 1842. gadam; tajā bija izstādīti ievērojamu vācu karavadoņu krūšutēli.

45. lpp. Pinakotēka — gleznu galerija Minhenē. Ar vārdu «otra» Efija apzīmē Gliptotēku — skulptūru muzeju.

45. lpp. A. Palladio (1508—1580) — ievērojams renesanses laika itāļu arhitekts.

45. lpp. «Dus viņš Padujā...» — šos vārdus Mefistofelis saka par Martas vīru..(V. Gēte, «Fausts», I daļa.)

6. nodaļa

47. lpp. Senprivalas panorāma — Senprivatas kaujas (1870. gada 18. augustā) panorāma.

48. lpp. Vaicina — kāda no Bismarka muižām (Pomerānijā).

49. lpp. Grāls — šeit domāts Bismarks.

51. lpp. Ģenerālis H. de Meca (1792—1865) — dāņu armijas virspavēlnieks dāņu — prūšu karā 1864. gadā.

52. lpp. Rollo — viens no normāņu vadoņiem, kurš 911. gadā kļuva par pirmo Normandijas hercogu un tika saukts par Robertu Pirmo.

7. nodaļa

61. lpp. F. Vrangelis (1784—1877) — prūšu ģenerālis; pēc 1848. gada revolūcijas sagrāves padzina Prūsijas Nacionālo sapulci, kas bija sasaukta Berlīnē. Karā pret Dāniju (1864) sākumā bija Austrijas un Prūsijas karaspēka virspavēlnieks, taču vēlāk tika atcelts.

63. lpp. «Konsuli — tas taču ir kaut kas augsts un dižs.» Efija ar to šeit domā Romas konsulus — augstas amatpersonas senajā Romā.

8. nodaļa

71. lpp. Fērbellinas kauja notika Brandenburgas un Šveices karā 1675. gada 28. jūnijā.

71. lpp. «... kad Frobēns apmainīja zirgu...» — epizode Fērbellinas kaujās laikā; staļļmeistars Frobēns apmainījās zirgiem ar kūrfirstu Fridrihu Vilhelmu — baltais kūrfirsta zirgs bija ātri pamanāms — un to drīz vien trāpīja šveiciešu lode.

72. lpp. «Te es stāvu» — šos vārdus teica M. Luters (1483—1546) Vormsas seimā (1521). Ataicināts uz seimu, lai sniegtu paskaidrojumu par saviem «ķecerīgajiem» uzskatiem, Luters atsacījās no tiem.

9. nodaļa

73. lpp. «... krietnais Luijs, Napoleona brāļadēls...» — te domāts Luijs Bonaparts, kas 1851. gada 2. decembrī, izdarījis valsts apvērsumu, kļuva par Francijas imperatoru un saucās Napoleons Trešais. Luijs Bonaparts tiešām bija Napoleona Pirmā brāļadēls. Tālāk ir runa par franču — prūšu karu 1870.—1871. gadā. Inštetens nosauca Luiju Bonapartu par «Sārbrikenas varoni un iekarotāju», jo 1870. gada 2. augustā Luijs Bonaparts deva pavēli uzbrukt Sār-brikenai — un prūšu karaspēks atkāpās.

74. lpp. Nobilings 1878. gadā izdarīja atentātu pret imperatoru Vilhelmu Pirmo. Sakarā ar šo notikumu Bismarks reihstagā ieveda likumu pret sociālistiem (1878. gada 19. oktobrī).

76. lpp. Leburžē — pieminēts sakarā ar kādu epizodi franču — prūšu karā.

76. lpp. «... jau kopš Versajas laikiem ...» — tas ir, no franču— prūšu kara laikiem, jo Versaļā atradās prūšu armijas štābs.

78. lpp. Baireita, Rihards Vāgners — Efijas atmiņā Baireitas vārds saistās ar R. Vāgneru (1813—1883), jo 1876. gadā šajā pilsēta īpaši šim nolūkam nodibinātā teātrī sāka uzvest Vāgnera operas.

10. nodaļa

98. lpp. Viardo Polina (1821—1910) — ievērojama franču dziedātāja, I. Turgeņeva draudzene, kuras mājā viesojās ne mazums krievu.

11. nodaļa

104. lpp. Boks un Bote — nošu veikali Berlīnē.

104. lpp. K. Lēve (1796—1869) — pazīstams tā laika komponists. Tālāk pieminētas divas viņa komponētas balādes — «Špeieras zvani» un «Bruņinieks Olafs».

108. lpp. T. Torkvemada (1420—1498) — kopš 1481. gada spāņu lielinkvizītors.

110. lpp. «... sveic ķēniņi trīs...» — pēc bībeles leģendas, trīs austrumzemju ķēniņi ieradušies paklanīties Kristus bērnam.

13. nodaļa

117. lpp. Eižens Rihters (1838—1906) — parlamenta deputāts, Bismarka politikas pretinieks.

117. lpp. «... ar Vāgnera nostāju ebreju jautājumā.» Te ir runa par R. Vāgnera antisemītiskajiem uzskatiem.

119. lpp. R. Vilmss (1824—1880) — pazīstams tā laika ķirurgs.

124. lpp. /. Vullenvēbers — Lībekas birģermeistars, pēc Braun-šveigas hercoga pavēles 1537. gadā sodīts ar nāvi.

124. lpp. Stokholmas asinspirts — pēc Dānijas un Zviedrijas karaļa Kristiāna Otrā pavēles 1520. gadā tika nogalināti opozīcijas vadoņi, kas uzstājās pret dāņu kundzību Zviedrijā.

129. lpp. Rēperbāna — iela Hamburgā.

14. nodaļa

131. lpp. Kēniggrecas kaujas gadadiena — Austrijas un Prūsijas karā pie Kēniggrecas 1866. gada 3. jūlijā notika kauja.

133. lpp. Petri Klints — tā tika dēvēta katoļu baznīca.

133. lpp. Rocher de Bronze (Iran.) — Bronzas klints; tā Fridrihs Vilhelms Pirmais nosauca junkurus — lielmuižnieku šķiru Prūsijā.

15. nodaļa

135. lpp. G. Blihers (1742—1819), A. Veiling tons (1769—1852) — prūšu un angļu ģenerāļi, kuri komandēja sabiedroto armijas kaujās pie Vaterlo (1815).

142. lpp. Pie Vionvillas franču—prūšu karā notika kauja (1870. gada 16. augustā), kas beidzās ar prūšu armijas uzvaru.

143. lpp. Tā laika lugas, ko sarakstījuši maz pazīstami rakstnieki.

149. lpp. «... un netēlo pravieti. Pat ne to — no operas...» — te domāta D. Meijerbēra (1791—1864) opera «Pravietis».

150. lpp. Lionkūra un Bovē — franču pilsētas; te ir runa par franču—prūšu karu.

152. lpp. Šnepfentāle — audzināšanas iestāde, ko nodibināja pazīstamais vācu pedagogs H. Zalcmanis (1747—1811).

152. lpp. Bunclava — mācību iestāde, ko nodibināja hernhūtieši (brāļu draudze).

17. nodaļa

156. lpp. Vineta — pilsēta, kura, kā leģenda stāsta, nogrimusi jūras dzīlēs.

157. lpp. «Tev ir dimanti un pērles», «Tavi maigie liljas pirksti» — Heines dzejoļi.

158. lpp. «... Kārlis Stjuarts nes savu galvu padusē.» T. Fon-tānes romāna varonis kļūdās — Heines dzejolī «Kārlis Pirmais» par to nav stāstīts.

158. lpp. «Viclipuclī» — Heines dzejolis.

159. lpp. Par Nežēlīgo Pedro rakstīts Heines dzejolī «Spāņu Atridi».

159. lpp. Henrijs Astotais (1491—1547) — Anglijas karalis, Elizabetes Pirmās tēvs; no savām sešām sievām viņš divas sodīja ar nāvi; viena no sodītajām bija Elizabetes māte.

159. lpp. «Melnais ērglis» un «Роит le mērite» — augstākie prūšu ordeņi.

162. lpp. «... priekšlaicīgi nospēlēt Tūļas karali.» V. Gētes balādē «Tūļas karalis» stāstīts, ka karalis glabā kausu, lai paturētu piemiņā savu iemīļoto.

18. nodaļa

163. lpp. ... grāis pāriet uz dzīvi Frīdrihsrūē... — te ir runa par Bismarka muižu.

164. lpp. Canal Grande — kanāls Venēcijā.

164. Ipp. «Neapdomīgais solis» — E. Vīherta (1831—1902) luga; tālāk minētais Arturs fon Šmetvics ir lugas personāžs.

171. Ipp. Vendu templis — par vendiem vācieši sauca rietumu slāvus; tie izmiruši vai pārvācojušies laikā no XII līdz XVII gadsimtam.

173. Ipp. «Dieva siena» — pazīstamā vācu dzejnieka K. Brentano (1778—1842) dzejolis.

19. nodaļa

174. Ipp. Marlenburgas pils — uzcelta netālu no Dancigas ap 1274. gadu.

174. Ipp. H. Memlings (ap 1433—1494) — ievērojams renesanses laika holandiešu gleznotājs.

174. Ipp. Olīvas klosteris atradās Dancigas tuvumā.

174. Ipp. I. Netelbeks — kuģa kapteinis, organizēja Kolbergas aizstāvēšanu pret franču armijas uzbrukumu 1806.—1807. gadā.

177. Ipp. «... Leģenda par trim gredzeniem...» — domāta līdzība par trim gredzeniem, kuru stāsta ebrejs Nātans Gudrais G. Lesinga tāda paša nosaukuma lugā (3. cēl., 7. aina).

21. nodaļa

208. Ipp. Palazzo Strozzi vai Pitti — šīs abas pilis atrodas Flo-rencē, celtas renesanses laikmetā.

22. nodaļa

213. Ipp. K. Bveigers (1830—1905) — universitātes acu klīnikas direktors.

23. nodaļa

223. Ipp. «Kladderadatsch» — tā laika satīriska avīze. Strudel-vies un Prudelvics, Karlhens Mīsniks — «Kladderadatsch» satīrisko stāstu personāžs. Viphens no Be manas — kāds no toreizējiem žurnālistiem, kas ar šādu pseidonīmu rakstīja savas satīriskās militāra satura korespondences (1870—1871).

224. Ipp. Prūšu ģenerālis T. Vrangelis datīvu lietoja nepareizi — akuzatīva vietā.

228. Ipp. «Fon Bredova kunga bikses» — T. Fontānes vecākā laikabiedra Vilibalda Aleksisa (īstā vārdā Vilhelms Hērings; 1798—1871) vēsturisks romāns; V. Aleksisu sauca par «vāciešu Valteru Skotu».

24. nodaļa

236. Ipp. «Jaunais jēriņš balts kā sniedziņš.» — vācu rakstnieka F. Bertuha (1747—1822) dzejoļa rindas.

237. Ipp. Pirmais aprīlis — Bismarka dzimšanas diena.

239. Ipp. Belvedera paviljons atradās Sarlotenburgas pils parkā.

240. Ipp. Oberammergaua — Bavārijas ciemats, kur tika sarīkotas viduslaiku mistērijas, kuras noskatīties no malu malām sabrauca ļaudis.

240. Ipp. F. Bills — prūšu virsnieks. Būdams dedzīgs patriots, viņš pēc Tilzītes miera centās izprovocēt karu pret Napoleonu; viņš noorganizēja sacelšanos Strālzundē, kur krita cīņā.

240. Ipp. K. Šēls (1742—1786) — farmaceits un ķīmiķis, dzimis Strālzundē.

243. Ipp. Herta — senģermāņu dieviete.

245. Ipp. B. Torvaldsens (1768—1844) — ievērojams dāņu skulptors.

246. Ipp. Frederiksborga un Helsingera — Dānijas pilsētas, kurās atrodas senas karaļu pilis.

251. Ipp. «Uzbrukums Dipelai, skansts Nr. 5», «Ķeizars Vilhelms un grāis Bismarks Ļipas augstienē» — gleznas, kurās attēlotas Prūsijas—Dānijas—Austrijas kara ainas.

26. nodaļa

260. Ipp. Nana (1880) — E. Zolā romāns, kas tolaik izraisīja daudz diskusiju.

30. n о d а l а

287. Ipp. A. Nīmanis (1831—1917) — Berlīnes operas tenors, k^s parasti dziedāja R. Vāgnera operās.

291. Ipp. Zātvinkela (Berlīnes tuvumā) — vieta, kur tika rīkoti pikniki.

303. lpp. Glaca — cietoksnis — cietums.

311. lpp. Gvido Reni (1575—1642) — itāļu gleznotājs.

311. lpp. Benjamins Vests (1738—1820) — amerikāņu gleznotājs, kas dzīvoja un strādāja Anglijā. Viņa gleznā «Karalis Līrs tīrelī negaisa laikā» attēlota aina no V. Šekspīra traģēdijas «Karalis Līrs».

33. nodaļa

316. lpp. «... divas no pirmās klases ari grib mainīt ticību» — divas ebreju meitenes arī grib pieņemt kristīgo ticību.

317. lpp. T. Kerners (1791—1813) — populārs vācu dzejnieks XIX gadsimtā.

35. nodaļa

330. lpp. Ladenbergs, vecākais. Ladenbergi — tēvs un dēls — darbojās Prūsijas valsts amatos. Te ir runa par Ladenbergu, vecāko, — Filipu Ladenbergu (1769—1847.) «Melnā Ērgļa» ordenis bija augstāks apbalvojums nekā «Sarkanā Ērgļa» ordenis.

332. lpp. 1. Viherns (1808—1881) — viens no tā saucamās «garīgās misijas» pamatlicējiem, nodibinājis audzināšanas iestādes mazgadīgajiem noziedzniekiem.

333. lpp. Karalis Mieža (miris 1884) — Ugandas virsaitis (Ekvatoriālā Āfrikā).

333. lpp. Luizes piemineklis — domāts Prūsijas karalienes Luizes (1776—1810) piemineklis.

334. lpp. Ķeizars Fridrihs — Fridrihs Trešais (1831—1888).

334. lpp. «Sardanapals» un «Kopēlija» — itāliešu komponista

R. Leonkavallo (1858—1919) un franču komponista L. Delība (1836—1891) baleti.

334. lpp. Del Era — tai laikā ievērojama Berlīnes operas balerīna.

334. lpp. «Zīhens» — alus lokāls.

334. lpp. Hūta — vīna pagrabiņš.

Teodors Fontāne Efija Brista

Redaktore V. Kumuška. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore M. Zaumane. Korektore B. Kalēja.

Nodota salikšanai 1970. g. 7. maijā. Parakstīta iespiešanai 1970. g. 16. jūlijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x100/32. 11,03 fiz. iespiedi.; 14,35 uzsk. iespiedi.; 15,3 izdevn. 1. Metiens 60 000 eks. Maksā 51. кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23568/D-210. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr, 1333.

Theodor Fontane EFFIE BRIEST Roman

Verlag Philipp Rcclam Jun. Leipzig

Теодор Фонтане ЭФФИ БРИСТ Роман

Государственное издательство художественной литературы Москва 1960 Издательство «Лиесма>

На латышском языке Художник Мара Рикман

1

Līgavas pūrs. (Franc.)

2

Pie kopējā galda (viesnīcā).

3

Nolādēto pili. (Fianc.)

4

«Baronielei Inštetenai, dzimušai fon Bristai. Atbraucu laimīgi. Kņazs K. sagaidīja stacijā. Jūsmoja par mani kā vēl nekad. Tūkstoškārt pateicos par Jūsu laipno uzņemšanu. Sirsnīgs sveiciens barona kungam. Marieta Tripelli.» (Franc.)

5

Runas maniere. (Franc.)

6

Labvēlīgs. (Angl.)

7

Cūka. (Franc.)

8

Thule — Buhle,- die Buhle — mīļākā. (Vāc.)

9

Intīmā sabiedrībā. (Franc.)

10

Brīvdomātāja. (Franc.)

11

Ārpus konkurences. (Franc.)

12

Aromātiskā sāls. (Lat.)

13

Lai bēdas mani nenomāc. (Vāc.)

Widerlahren — notikt, atgadīties; šeit: nomākt.

Wieder fahren — braukt atkal.

14

Šeit: tūlīt redzams. (Franc.)

15

Pagājušie laiki. (Ital.)

16

Baumas. [Franc.)

17

Iespējamību. [Latin.)

18

Finansu virsotņu. (Fianc.)

19

Tuklie. (Franc.)

20

Prāta rotaļu. (Franc.)

Content

Fontāne Teodors Efija Brīsta

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

20. nodaļa

21. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

2 6. nodaļa

2 7. nodaļa

2 8. nodaļa

2 9. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

36. nodaļa

PIEZĪMES

1