Truajā Anrī

Egletjēru ģimene

Anrī Truajā

Egletjēru ģimene

Romānu cikls

Egletjēru ģimene

Lietus lāses ritēja pār rūtīm. Visas notekcaurules dziedāja. No tuksnesīgās ielas plūda pelēka gaisma. Pulkstenis bija desmit no rīta, bet šķita, ka kuru katru bridi var iestāties nakts. Tālumā skanēja zivju tirgotāja rags. Madlēna iededza galda lampu. Sliktā laikā ciemats patiesi izskatījās drūms. Un tomēr viņai nebija ne mazākās vēlēšanās doties uz Parīzi. Starp citu, Fransuāza savā vēstulē viņai to tieši nelūdza. Savāda vēstule, bez šaubām, rakstīta satraukumā. Viņa bija to saņēmusi šorīt un nemitējās atsaukt atmiņā. Sie nepabeigtie teikumi, neskaidrie epiteti, daudzpunkti . . . Vai Fransuāzai tiešām ir īstas raizes, ko viņa neuzdrošinās uzticēt papīram, vai arī viņa skumst bez iemesla, kā tas nereti gadās viņas vecumā? Katrā ziņā pēc tā, kas bija noticis pagājušajā mēnesī, Madlēna nolēmusi neatgriezties Bonaparta ielā, iekams brālis viņu uz turieni neaicinās. Viņš bija lūdzis Madlēnu vairs nejaukties viņa ģimenes lietās; Madlēna gaidīja, kad brālis atzīs savu kļūdu, lai izlīgtu ar viņu. Tiesa gan, spriežot pēc Fransuāzas vēstules, viņš uz nedēļu ir aizbraucis uz Londonu. Madlēna neizmantos viņa prombūtni, lai uzmāktos. Viņa ir par lepnu, lai samierinātos ar to, ka var tikties ar brāļadēliem un brāļameitu vienīgi slepus. Visbeidzot, viņai šeit ir ko darīt. Kopš vecā Mēlija nāca vairs tikai divreiz nedēļā, visa saimniecība gūlās uz viņas pleciem.

Vilnas lupata slīdēja pa lādes vāku kā pa spoguli. Nekas nav labāks par bišu vasku, lai atjaunotu koka sākotnējo spīdumu. Pat nav nepieciešams berzt stipri. Nepārtraukts maigs un draudzīgs pieskāriens, un viss spīd un laistās. Jau kuro reizi Madlēna iedomājās, vai lādei nebūtu labāka vieta pie loga, nevis blakus kamīnam. Saplēstām mantām, nekam nederīgiem drēbju gabaliem, veciem papīriem pilna tā bija diezgan smaga.

Viņa atspiedās ar abām rokām un pastūma to uz priekšu. Lāde izkustējās, saskrāpēdama grīdu. Nevienādais grīdas segums apgrūtināja darbu. Viņai nenācās viegli savākt šīs senlaicīgās sārtās flīzes ar brūniem un pelēkiem lāsumiņiem. Tās visas viņa atrada apkārtnes vecajās virtuvēs. Kāds prieks bija todien, kad viņa varēja apbrīnot visu kopumā, stāvot līdzās neliela auguma amatniekam, kurš bija strādājis pēc viņas norādījumiem! Kā gan viņu sauca? Moreti, Morelli . . . Katrā ziņā itālietis. Vienīgi itālieši prot restaurēt senas lietas. Vēl viens grūdiens, lai pārstumtu lādi pāri dubultai salaiduma vietai. Madlēna sasprindzināja muskuļus. Vidēja auguma, platiem pleciem, apaļīgiem gurniem — viņai vienmēr bija paticis fizisks darbs. Jauna meitene būdama, viņa kāpa kalnos kopā ar Iberu jau tad, kad viņi vēl bija tikai saderinājušies. Tagad viņa noteikti to nespētu. Viņa pārāk daudz smēķē, viņu moka aizdusa, viņa ir kļuvusi resna. Un ko gan var gribēt, viņai taču ir četrdesmit deviņi gadi! Bet ši lāde, pasarg dievs, tā viņu galīgi nomocīs. Viņa spēcīgi pagrūda to. Kārtībā! Pat nav vajadzīgs ķīlēt.

Madlēna ar plaukstu atbīdīja matus no pieres, atkāpās trīs soļus, atspiedās ar muguru pret sienu un aizdedzināja cigareti. Mazliet piemiegusi acis, viņa it kā pārtapa mākslas kritiķī. Nav nekādu šaubu, ka istabas iekārtojuma saskaņa ir izjaukta. Ikreiz, kad viņa mēģināja kaut ko mainīt istabā, viņai bija jāatzīst, ka pirms tam bijis labāk. Viņu pārņēma kas līdzīgs maigam niknumam, vērojot šo interjeru, kur vairs neko nevarēja pārveidot. Trīs gadus viņa cīnījusies, lai sasniegtu šo nomācošo saskaņotību. Tolaik viņa dzīvoja augšstāva mazajā istabiņā un līdz ar rītausmu, uzvilkusi darbatērpu un vilnas jaku, kāpa lejā, lai vadītu būvdarbus. Pusdienlaikā viņa ar strādniekiem, kas visi bija šejienieši, iedzēra pa malkam kalvadosa. Nepagāja neviena diena, kad viņai nebutu bijis jāpieņem kāds svarīgs lēmums. īsts meistardarbs bija ierīkot vītņu kāpnes lielās istabas vidū. Vienīgi augšējās daļas margas bija tā laika. Bet Kanapvilas galdnieks, Plēža tēvs, tās bija meistarīgi atjaunojis; ķirmju sagrauzts ozolkoks, ko viņš bija atradis kādā nojaucamā ēkā, kopā ar margām izskatījās kā vienā laikā darināts. No šī cēlā koka veidotie šaurie, vēdekļveidīgie pakāpieni apslēpa virtuvei atvēlēto telpas daļu. Melna bieza

skārda plāksnes aizsedza skatienam plīti un izlietni. Katli bija novietoti normandiešu skapī. Radio, atskaņotajs, telefons bija paslēpti vienā līmenī pie sienas aiz divām senlaicīgām durvīm.

Madlēna aizstūma lādi vecajā vietā. Viņa vairs neķersies tai klāt! Ne skapim, ne galdam, ne soliem . . . Viņas skatiens apstājās pie augstā kamīna, kas saglabājies sākotnējais. īsts muzeja piederums — robusti vienkāršs ar saviem baltajiem podiņiem. Pie pavarda pamatnes plāksne ar uzrakstu «Fait par moy, Jean Guillot, pour M. l'abbй Eros, curй de la paroisse, l'an de grвce 1783Aizsapņojusies Madlēna bieži iztēlojās šo abatu sēžam pie uguns ar lūgšanu grāmatu rokās un kaķi uz ceļgaliem. Viņa vienīgi baiļojās, vai šie koka paneli, šie pavirši tēstie baļķi pie griestiem neizskatīsies kā viltojums. Eh, labi, viņa tomēr ir ieguvusi! Ar saudzīgiem pārveidojumiem viņa ir atdevusi vecajai mācītāja mājai tās pirmatnējo izskatu. Vēl pagājušajā gadā kultūras pieminekļu restaurators Kormje kungs, braucot caur šo apvidu, bija viņu par to uzslavējis. Visu šo laiku viņas dzīve bija piepildīta ar rūpēm par māju gluži, tāpat kā ar rūpēm par vīrieti. Varbūt viņa jutās pat laimīgāka starp lietām, kuras izvēlas un izvieto pēc savas patikas, nekā savulaik ar savu vīru. Viņa apprecējās aiz vēsa prāta, aiz spartiskas draudzības. Viens gads vienmuļas laulības dzīves — bez neskaidrībām, bez vētrām, bez uzliesmojumiem, pēc tam karš, bēgļu gaitas. Ibērs bija kritis pie Denkerkas. Viņa par to uzzināja tikai pēc trim mēnešiem. Skumjas, sēras viņai likās neīstas tāpat kā līdzjūtības, ko viņa saņēma. Kad bija kļuvusi varoņa atraitne, viņai šķita, ka krāpj pasauli. No šīm laulībām viņai palika vienīgi neliels kapitāls, ko pārvaldīja viņas notārs, ienākumi, no kuriem pietika iztikai, un uzvārds, kas viņai netīkams: Goržē kundze. Viņas meitas uzvārds bija ausij daudz tīkamāks: Egletjēra. Pec darbošanās dažādu organizāciju un komiteju sekretariātos viņai radās izdevība dabūt pārdevējas vietu pie antikvāra Metivjē Senas kreisajā krastā. Tieši tur viņa apguva amatu. Nebijis Metivjē otrās sievas intrigu, viņa vēl tagad

1 līs. Žans Gijo, esmu to uzcēlis Krosa kungam, draudzes abatam, tai 1783. žēlastības gadā. (Franču vai.)

strādātu tur. Vienmēr ir bīstami būt par divu kungu kalpu. Tirgotavas tenku pieveikta, viņa pameta darbu, aizbrauca uz Dovilas Tuku un tur par nieka naudu nopirka jauku mazu, pussagruvušu mājiņu novārtā atstātas baznīcas dārzā. Nākamajā gadā viņa noīrēja veikalu otrpus ielai un atvēra tur nelielu senlietu vai drīzāk krāmu tirgotavu.

Sezonas beigās klienti tur iegriezās reti. Pa logu aiz lietus aizkara Madlēna redzēja veikaliņa slēgtās durvis ar parasto uzrakstu: «Lūgums griezties otrpus ielai.» Skatlogā jauks apaļš Luija XVI stila galdiņš uz vienas kājas, līgavas pušķis zem stikla kupola, sudraba tabakdoze, skaisti alvas flakoni un romantiskas tintnīcas no Parīzes porcelānā . . . Viņai patika vienkāršas mēbeles, banāli nieciņi, tie sniedza gandarījumu. Jo ilgāk viņa dzīvoja, jo vairāk pārliecinājās, ka saskarsme ar lietām var lieliski aizstāt saskarsmi ar cilvēkiem. Priekšmeti, ko devē par nedzīviem, slēpj sevī maigumu tiem, kuri spēj to sajust, to iepazīt, bet lielākai cilvēku daļai tā pietrūkst. Pietiek būt pilnīgi vientuļai, lai iepazītu vērtību, ko rada klusa saruna ar priekšmetiem. Ar pirkstu galiem Madlēna aizskāra kamīna malu. Viņa glāstīja gludo, auksto akmens virsu un domāja par Fransuāzu.

Gandrīz līdz galam izsmēķētā cigarete svilināja lūpas. Viņa to nodzēsa pelnutraukā, uzlika acenes un izņēma no kabatas vēstuli.

«Madū tant, žēl, ka Tu šobrīd neesi pie manis. Man sācies muļķīgs nenoteiktības periods. Mani baida lēciens nezināmajā. Nevar būt ne runas, ka to varētu izstāstīt tētim. Kā jau vīrietis, viņš visu saprastu greizi. Bet māmiņa arvien vairāk attālinās no mums. Viņa ir pilnīgi savas laimes varā. Man jāizlemj pašai. Tas ir smagi …»

Madlēna paraustīja plecus: kas jāizlemj? Vai Fransuāzai turpināt mācības Austrumu valodu skolā vai arī kārtot eksāmenus Sorbonnā licenciāta grāda iegūšanai angļu valodā? Ne! Tur noteikti ir kas cits. Kāds puisis? Varbūt Fransuāza ir iemīlējusies? Neiespējami. Viņa ir tik prātīga, tik līdzsvarota, tik neinteresanta vīrietim. Iztēlojusies to, Madlēna skaidri redzēja sevi Fransuāzas vecumā — ziepēm mazgātu seju, ļoti veselīgu, tiešu un centīgu mācībās. Tādām būtnēm laimi sniedz vienīgi atsacīšanās', viņa domāja un aizdedzināja cigareti ar

slepenu apmierinājumu, ka tagad ir pasargāta no kataklizmām. Neviens vīrietis nebija ieņēmis Ibēra vietu pec viņa nāves. Noņēmusies ar savu darbu, ar brājabērniem, viņa nejuta vajadzību vēlreiz apprecēties. Vēl jo mazāk tieksmi pēc kāda sakara. Starp citu, viņa nekad nevienā nav izraisījusi interesi. Ar laiku viņa sāka justies laimīga starp koka un akmens lietām. Daži viņu noteikti uzskata par maniaku. Sī apmātība rūpīgi iekārtot savu māju tā, it kā viņa kuru katru dienu gaidītu ierodamies princi! Bet viņa tik reti uzņem viesus un turklāt necilus ļautiņus. Pa šiem pieciem gadiem, kopš viņa ir iekārtojusies, brālis un brāļabērni bija ieradušies tikai trīs reizes. Bet viņai taču ir divas burvīgas istabas viesiem. Ja Fransuāza apprecētos, viņa te varētu pavadīt nedēļas nogales ar vīru, bērniem . . . «Jāuzmanās! Mūsdienu bērni ir īsti mežoņi, viņi visu saplēš! Bet tikai ne Fransuāzas bērni! . . . Viņa pratīs tos audzināt. Es viņai palīdzēšu. Viņi mazdrusciņ būs arī mani. Nē, neviens nevar piederēt citam.» Par šo atziņu viņa bija dārgi samaksājusi. Kad Filips pēc šķiršanās lūdza viņu parūpēties par dēlu un meitas audzināšanu, viņa bija ticējusi, ka ir vajadzīga. Viņu pilnt’gi pārņēma mātes aicinājums. Danielam tad bija divarpus gadu, Fransuāzai nedaudz vairāk par četriem, Žanam Markam tik tikko seši. Gandrīz astoņus gadus viņa bija tiem aizrautīgi ziedojusi. Sajā laikā pie Metivjē viņa strādāja vairs tikai pusslodzi. Sievas kūdīts, antikvārs meklēja Madlēnai aizstājēju. Rūpes par māju bija viņu tā pārņēmušas, ka viņa uzklausīja šo lēmumu bez nepatikas. Viņai bija citas raizes. Putriņas, Daniela īkšķis, Fransuāzas adenoīdi, vakara lūgšana, termometrs, mācības, sliktas atzīmes, svētdienas pastaigas . . . Līdz piepeši uzradās cita. Bija jāvācas prom. Bez jebkādas pateicības. Tas bija normāli. Vai bērni cieta no šķiršanās? Droši vien ne. Dzīves straume nesa viņus uz priekšu, viņi auga arvien lielāki . . . Gandrīz vienlaikus viņa atstāja Metivjē veikaliņu un Bonaparta ielas dzīvokli. Nebija nedz darba, nedz māju. Tuka šķita viņai kā patvērums. Paslēpusies savā alā, tālu no dzīves kņadas, viņa nepagurdama spodrināja lietas un atmiņas. Nu labi! Un tomēr ir sīkumi, kas nav savesti kārtībā: kaltie dzelzs durvju rokturi, šis melnais plankums tumšajā kokā — kā tas izskatās! «Ja varētu

atrast vecus vara durvju rokturus, tie liktu koka durvīm skanēt. . .»

Pulkstenis jau divpadsmit! Viņa bija apņēmusies salasīt gliemežvākus liedagā. Tā ir viņas ikdienas pastaiga, vienīgais pienākums, ko vēl ir drosme uzņemties. Jau astoņi gadi, kopš viņa sākusi apvelties. Sākumā šis atklājums viņu, protams, apbēdināja. Tagad viņa uzjautrinājās par to. Atbrīvojusies no tieksmes patikt, viņa augas dienas pavadīja, tērpusies garajās biksēs un džemperī.

Pēc piecām minūtēm viņa izgāja uz. ielas dzeltenu lietusmēteli ap pleciem un cepurē platām malām, kas uzvilkta līdz pat uzacīm. Lietus un vējš sitās viņai sejā, liedzot jebkuru iespēju domāt. Neko nedomādama, aukstuma stindzināta, viņa, cīnoties ar vēju, gāja pa ciematu, kura jumti, logi un peļķes mirdzēja lietū. Viņas mašīna — mazlitrāžas «R4»—stāvēja laukumā pie pamestās baznīcas. Madlēna atslīga sēdeklī, iedarbināja motoru un noraudzījās, kā logu tīrītāji slīd pa ūdeni trīsuļojošo stiklu. Viņa ieradās pludmalē, kad bija sācies bēgums. Līdzens, smags un mikls tuksnesis pletās, cik tālu sniedzās skatiens, iepretim putojošam jūras klaidam. Starp iegarenām, gludām saliņām līkumoja straujas urdziņas, kas, jūras plašumā tiecoties, veidoja kanālus irdeniem krastiem, no kuriem pēc brīža pāri palika varavīksnes krāsās zaigojošas peļķes, pilnas caurspīdīgiem, vēžveidīgiem radījumiem. Melni ūdenszāļu murskuļi, ko apņēma biezas, sāļas putas, stiepās gar krastu kā ziepju putu paliekas. Svaigajā gaisā vēdīja sāls un aļģu smarža. Pamalē bija dzirdami tāli dārdi. Spalgi kliegdamas, debesīs riņķoja izsalkušas kaijas. Tālumā pie ūdens malas, kaut ko uzlasīdami, līkņāja daži lietū izmirkuši cilvēku stāvi. Madlēna savāca paris pa pusei smiltīs iegrimušu gliemežvāku, ar kabatas nazi atvērusi, viņa izēda vienu no tiem. Uz mēles bija jūtama jūras garša. Pārējos viņa neaiztika. Tie būs uzkodām. Vēlāk viņa vēl kaut ko nopirks pie miesnieka Silvestra. Viņam ir brīnišķīga lauku pastēte … Tā gan nav sevišķi ieteicama, ja vēlas saglabāt slaido līniju. Viņai nekad nav bijis drosmes atteikties no patikas labi paēst. Un kādēļ gan viņai tas būtu jādara? Brokastīs viņa uzvārīs kafiju, ko iemalkos pie kamīna kopā ar mazu glāzīti kalvadosa . . . Pēc tam paņems savu izšuvumu — lielu, nedaudz apvītušu dzel

tenu un sarkanu ziedu pušķi, uzliks kādu skaņuplati — vislabāk Bahu vai Mocartu, un tā aizritēs nebeidzamas stundas līdz pat vēlai naktij mīļo nedzīvo lietu vidū. Piepeši viņas domu ritums pārtrūka. Viņa paraudzījās apkārt. Visur pelēcība, lietus, smiltis, ūdens . . . Ko viņa dara šajā pludmalē ar iepirkumu grozu? Viņa gluži kā slāpes sajuta ierastu satraukumu. Piezvanīt Fransuāzai? Nē, pa tālruni nav iespējams izkratīt sirdi. Ir tādas atzīšanās, padomi, kurus var izteikt tikai aci pret aci. Aizbraukt uz turieni, iztaujāt, censties visu izdibināt . . .

Viņa izbēra gliemežvākus un devās atpakaļ, pagriezusi muguru vējam. Kājas grima mīkstajā zemē. Viņa iekāpa mašīnā, atgriezās mājās un sakravāja ceļasomu. Sie neparedzētie braucieni uz Parīzi jau bija kļuvuši par paradumu. Viņa atkal izgāja ārā, tērpusies pilsētas drānās, lietussargu rokā, divreiz pagrieza atslēgu slēdzenē, uzsvieda somu uz mašīnas aizmugures sēdekļa, apņēmīgi satvēra stūri un caur lietus brāzmām devās ceļā. Pa lietusgāzes noskaloto Parīzes šoseju kā zosis rindā brauca smagās mašīnas. Viņa tās apdzina citu pēc citas. No ši brīža viņa domāja tikai par Fransuāzu.

II

Ļoti savdabīgs ir lietus lāšu radītais troksnis uz banānkoku lapām. Tas līdzinās vienmuļai bungu rīboņai. kas ilgst jau trīs dienas un nogurdina prātu ka ļauna burvestība. Stāvēdams uz būdas sliekšņa, Daniels caur lietus aizsegu cenšas iztēloties tropisko mežu. kura noslēpumu nozvērējies atklāt. Piepeši lietusgāze pierimst, debesis noskaidrojas un no tvaika mutuļiem iznirst trīsuļojoša ainava. Pirms došanās projām uz ātru roku jāieēd brokastis, kas gatavotas no rīsiem un cukurniedrēm. No tālienes jau plūst tamtama, pudeļu ķirbja un zvārguļu skaņas. Tas ir signāls. Kolonna, kuras priekšgalā ir pavadonis melnādains atlēts ar apvītušas zāles gurnautu —, dodas uz priekšu. Ar cirvīti viņš izcērt taku cauri biezoknim. Gāžas nocirstās liānas, labi, ka tās vismaz nav čūskas. Daniels sper kāiu sapuvušās lapās un dubļos. No visām pusēm skan svilpotājputnu griezīgās balsis, pērtiķu smiekli, plēsīgo zvēru rēcieni .. .

—  Egletjēr, atkārtojiet, ko es tikko teicu!

Izrauts no Āfrikas dzīlēm, Daniels izmisīgi skatās uz plikpauraino, bālo un skumjo cilvēku, kurš viņam jautā.

Acīmredzot jūs nesekojāt!— matemātikas skolotājs atsāk.— Jums tomēr būtu jādivkāršo uzmanība, ņemot vērā, ka jums trūkst uztveres spējas eksaktajās zinātnēs. Nebrīnieties, ja būs jāierodas nākamo ceturt dien.

Danielam vairs nebija galvā kolonista cepures. Visapkārt smējās klasesbiedri. Par to viņš neturēja uz viņiem ļaunu prātu, tāpēc ka iepriekšējā stundā, kas notika ģeogrāfijas klasē, viņi bija pret viņu lieliski izturējušies. Visu mūžu Daniels būs pateicīgs par to, ka viņi izraudzījuši viņu un Luvjē ceļojumam, par kuru maksā Zelidžas fonds. Viss noritēja pēc reglamenta, aizklāti balsojot. Viņš teica runu, lai izklāstītu to, kas viņu interesē Āfrikā; un jau pēc pirmās balsošanas viņš bija ieguvis balsu vairākumu. Taisnību sakot, viņa labākais draugs Debikērs kopš divām nedēļām veicināja viņa izvirzīšanu. Kā lai viņam pateicas? Viņš atvedīs Debikēram totēmu no Ziloņkaula Krasta1 . Jo Daniels vēlas izpētīt tieši Ziloņkaula Krastu. Tur, spriežot pēc ietekmīgu autoru vārdiem, vēl ir vietas, kur godalietas joprojām kārto ar saindētu bultu palīdzību. Apmeklējot šos pirmatnīgos nostūrus, ir jāveic divkāršs ceļojums — Visumā un laikā. Jau domājot vien par to, Danielam reiba galva. Mājās brālis un māsa vīpsnāja par viņa apsēstību, tēvs neteica neko. Tēvs ir steidzīgi jāpārliecina. Bez viņa rakstiskas piekrišanas nav nekādu izredžu kļūt par kandidātu. Danielam bija žēl, ka profāniem pirmais bakalaura eksāmens šķiet svarīgāks par ekspedīciju. Tagad, kad biedri viņu izvirzījuši, saskaņā ar reglamentu līdz otrajam janvārim viņam jāiesniedz maršruta projekts, norādot izvēlētā objekta pētījumu mērķi. No septiņsimt divdesmit projektiem, ko izstrādās vecāko klašu skolēni, žūrija izvēlēsies trīssimt, kuru autori saņems nelielu ceļojuma pabalstu un piecās valodās tulkotu diplomu, kas viņiem noderēs par rekomendācijas vēstuli. Pēc atgriešanās no tālā brauciena viņiem jāiesniedz Zelidžas fondam ar fotogrā-

' Tagadējā Kotdivuāras Republika Līdz 1985. gadam Ziloņkaula Krasts. (Tulk. piezīme.)

fijām un zīmējumiem ilustrēta pētījumu atskaite, labā kās no tām dos tiesības uz daudz lielāku stipendiju nākamajam ceļojumam.

Paslēpies aiz biedra muguras, Daniels noliecās pār kabatas atlantu, kas bija atvērts Āfrikas lappusē. Viņš ar sarkanu zīmuli jau bija iezīmējis savu maršrutu: Parīze, Marseļa, Alžīra, Kasablanka, Dakāra, Konakrī, Abidžana . . . Varbūtējais pētījums: afrikāņu sanitārie apstākli mazapdzīvotās vietās. Nenoliedzami, tas ir pārdrošs pasākums liceja pirmās klases skolēnam, kam nav ne mazāko zināšanu medicīnā. Pat pilnīgi apzinoties, ka iecerētās problēmas pārsniedz viņa pašreizējās zināšanas, Daniels nešaubījās, ka tur, uz vietas, dzīves virpulī sirdsdegsme viņam aizstātu teoriju. Gadījumā, ja viņa projektu atzīs, viņam bus jādodas projām tūlīt pēc pirmā bakalaura eksāmena, vienalga, vai to noliek vai tanī izkrīt, — noteikti jūlija sākumā. Tagad ir tikai novembris. Septiņi gaidu pilni mēneši. Ar skumjām viņš ieklausījās vienmuļajā algebras formulu skanējumā. Atvasinājuma zīme. X + Y variācijas zīme. Melnā tāfele noraibināta ar krītu rakstītiem skaitļiem. Varētu teikt, ka tas ir nēģeru pūlis ar baltām ieplestām acīm. Bet lietus aiz netīrā loga liceja pagalmā joprojām lija pār būdiņām ar stāviem jumtiem, pār mūžamežu, pār krējumainas kafijas krāsas ezeru, kur plunčājās nīlzirgi. Beidzot pulksten četros atskanēja zvans, pārtraukdams skolotāju pusvārdā, atkal ietinot Āfriku miglā. Četrdesmit skolēni metās uz izeju tā, kā grimstoša kuģa pasažieri skrien pie glābšanas laivām. Debikērs panāca Dānielu gaitenī un uzsita viņam uz pleca.

—  Nu, vai esi apmierināts?

—  Un kā vēl,— Daniels sacīja.— Bet tev ari va jadzētu pieteikties.

—  Mani vecāki ir pret.

—  Bet ja viņus mazliet iespaido? . . .

—  Tu smejies?—Debikērs nopūtās.— Viņi vienmēr visam piekrita, tieši tas sarežģī lietu. Un turklāt mani nebūt neinterese doties vienalga kur, lai nosprāgtu badā. Man patīk dzīvot ērtībās. Ārpus savas istabas, bez savām skaņuplatēm, bez grāmatām es garlaikojos. Tu tur sajuksi prātā!

—  Pilnīgi iespējams.

—  Tev nav bail?

—  Jā gan, mazliet ir,— Daniels atzinās.— Bet tieši tas ir vissmieklīgākais.

Viņš dižojās ar savu piedzīvojumu kāri, lai iejustos tajā tēlā, kāds par viņu radies Debikēram, tāpat kā Debikērs, bez šaubām, izrādīja pārmērīgu tieksmi pēc ērtībām un intelektuālām nodarbībām, lai labāk atbilstu tam pieņēmumam, kāds par viņu ir Danielam. Debikērs ir vienmēr izmeklēti ģērbies neliela auguma gaišmatis, koķets, tīru kreklu, nelielām kājām melnās, labi nospodrinātās kurpēs. Tikko pamanāms zelta zobs piešķīra viņa smaidam metālisku spīdumu. Runājot bija dzirdama svelpjoša pieskaņa. Viņš ir pirmais visos priekšmetos. Danielam, kurš mazgājas, cik reti vien iespējams, kurš ir nevērīgs pret savu apģērbu, šis dendijs ar pareizu domāšanu ir paraugs veiksmei, kādu viņš nekad nevarētu gut. Daniels pameta ieslīpu skatienu uz savu attēlu gaiteņa loga stiklos. Kārtējo reizi viņš jutās neapmierināts ar šiem šaurajiem pleciem, šīm garajām rokām, ļodzīgo gaitu un mazo, apaļo galvu ar asajiem sejas vaibstiem zem gaišbrūno matu šķipsnas. Taču haki krāsas tropu tērpā viņš izskatīsies labāk — ar kinokameru pār plecu, niedres spieķi rokā . . .

Viņš noskrēja pa kāpnēm reizē ar Debikēru, šķērsoja pagalmu, kur valdīja liela kņada, un devās pie režģu žoga pieķēdētā mopēda.

—  Vai iedzersim kādu glāzīti?— vaicāja Debikērs.

Dažiem Senluija liceja pirmās klases skolēniem tas

bija rituāls: doties uz kvartāla bistro, pasūtīt vienu mēriņu pa diviem vai trim, smēķēt, spēlēt elektrisko biljardu, pļāpāt par politiku, mašīnām, meičām, kino un, īpašnieka nelabvēlīga skatiena pavadītiem, pašapmierinātiem izklīst. Bet šoreiz Daniels labāk gribēja taisnā ceļā braukt uz mājām. Viņš steidzās nokļūt savā istabā, vienatnē pārdomāt ceļojuma plānu.

—  Nē, vecīt, šodien es nevaru,— viņš sacīja Debikēram.— Mani gaida . . .

Si noslēpumainā intonācija ļāva iedomāties, ka viņam norunāta satikšanās ar kādu meiteni. Lai gan tā nebija, Daniels tikai mazlietiņ bija melojis. Patiesībā viņš bija pārliecināts, ka Daniela, viņa biedra Lorāna Sovelo māsa, nav vienaldzīga pret viņu. Daniela ir jauka, jautra, rūsgani gaišiem matiem un nebūt nav iedomīga. Viņi divreiz bija aizgājuši uz Molitoras peldētavu. Viņa uzdāvināja Danielam savu fotogrāfiju.

—  Tad es tevi neaizturu,— Debikērs teica.— Sveiks, vecais nejēga!

Viņš piemiedza aci vienlīdz divdomīgi un izsmalcināti.

Pēc mirkļa Daniels brauca pa vidu mašīnu straumei, galvu izslējis, izklaidīgu skatienu, it kā pirogā irtos pa upi, kas ņudz no kaimaniem. Viņš bija pilnīgi aizmirsis Dānielu.

Bonaparta ielā pagalms mājas priekšā atkal bija pārblīvēts. Dažādu veidu braucamie rindojās gar ēkas abiem spārniem un pat pie galvenās fasādes ar augstiem, tīriem logiem un joniešu pilastriem. Kaut gan pēc noteikumiem vienīgi īrnieki drīkst turēt mašīnas šajā vietā, viesi, piegādātāji tāpat atstāj te savus braucamos, izraisot protestus mājas iedzīvotājos, kuriem pārlieku bieži ir grūti izbraukt un iebraukt. Visi automašīnu īpašnieki no pirmā līdz ceturtajam stāvam bija pastāvīgi saniknoti un draudēja ķerties pie galējiem līdzekļiem pret mašīnu nelikumīgo novietošanu. Durvju sardze velti ņēmās izšķirt strīdu un pavadīja laiku, skriedama pa stāviem, nododama vienu sūdzības otriem. Ar pirmo acu uzmetienu Daniels konstatēja, ka tēva mašīnas tur nav. Bet, novietojot mopēdu pie sienas, viņš pamanīja kādu mazlitrāžas «R-4» tēraudpelēkā krāsā, apdauzītu un dubļainu. Viņš pazītu to starp tūkstošiem citu. Madū! Prieka pārņemts, viņš metās uz lieveni, veikli uzskrēja otrajā stāvā, parāva aiz zvana auklas, to noraudams (viņš vienmēr aizmirst atslēgu!), gandrīz nogāza no kājām veco Agnešu, kas purpinādama atvēra viņam durvis, izdrāzās cauri viesistaba;, ēdamistabai un beidzot atrada Madū Fransuāzas istabā. Viņas bija uzvilkušas mēteļus un grasījās doties prom. Strauji kā viesulis viņš metās virsū savai tantei, noskūpstīja viņas vaigus, kas oda pēc tabakas, gribēja viņu pacelt, taču atteicās no tā, vaļsirdīgi sacīdams:

—  Tu esi pārāk smaga!

Viņš uz līdzenas vietas būtu varējis izklāstīt Madū savu ceļojuma plānu uz Ziloņkaula Krastu, bet acīm redzami Fransuāza jau bija viņu uzpirkusi ar savām meitenes problēmām.

—  Kur jūs ejat?— viņš vaicāja.

—  Uz «Floru»,— Fransuāza teica.

—  Fs iešu kopā ar jums!

Fransuāza pakratīja galva un svarīgā tonī teica:

—  Nē. Mums ir jāaprunājas.

—  Tā jau es domāju!— Daniels noburkšķēja.

Noslēpumainība, kādu ap sevi radīja māsa, viņu

kaitināja. Agrāk viņa bija it ka persona bez noteiktas dzimtes. Bet kopš gada nav iespējams domāt par viņu kā par puiku. Pievienojusies svārstīgajam, pļāpīgajam un neizprotamajam sieviešu pulkam, viņa attālinājās no ģimenes.

—  Vai es šovakar tevi vēl satikšu, Madu?— Daniels atsāka.

—  Jā,— teica Madlēna, sabužinādama sava brāļadēla matu ērkuli.— Es pusdienošu kopā ar jums.

—  Tad labi! Man arī ir daudz kas tev stāstāms.

Madlēna un Fransuāza, rokās sadevušās, izgāja. Pa

ceļam jaunā meitene nosprieda, ka «Florā» viņām nebūs ērti runāties, un ierosināja doties uz kādu viņai zināmu patīkamu vietiņu angļu stilā aiz Senmišela bulvāra. Soļodama līdzās brāļameitai pa šauro ietvi, Madū jutās apjukusi. Ikreiz pēc atgriešanās no klusā ciemata un juras Parīze viņu nogurdināja. Troksnis, smaka, apvāršņa šaurums izraisīja viņai galvassāpes, nomācot prieku. Viņas skatiens slīdēja pār antikvariātu un gleznu galeriju skatlogiem. Šķita, visās mājās dekoratīvie rotājumi pārvietojas lejup stāvu pa stāvam, lai vispilnīgāk uzplauktu apakšstāvā. Vissmalkākās Luija XVI stila mēbeles labi saderēja ar abstraktiem gleznojumiem spilgtās krāsās. Savas profesijas mudināta, Madlēna atklāja īstu mākslas priekšmetu starp viltotiem, sajūsminājās par diviem Indijā darinātiem šķīvjiem (nelaimīgā kārtā viens no tiem bija ieplaisājis). Viņa mēģināja ar skatienu noteikt īsto gadu skaitu pievilcīgai pusmēness formas kumodei ar sarkankoka apdari, gandrīz vēlējās ieiet pavaicāt cenu . . . Bet viņu jau vilināja nākamais skatlogs. Kopš viņas bija nonākušas šajā kvartālā, kurā sadzīvoja seni akmens mūri un mūsdienīgas idejas, viņa, lai gan nogurusi, it kā atdzīvojās. Viņa nebija novilkusi kurpes ar zemajiem papēžiem, toties nožēloja, ka nav uzvilkusi garās bikses. Plandīdamies ap kājām, svārki radīja nepatīkamu sajūtu, it kā viņa būtu izģērbta. Fransuāza veda viņu no vienas ieliņas otrā. Aiz antikvariātiem bija pārtikas tirgotavas. Tad skārņi, kuros tirgoja svaigu gaļu, un zivju veikali, kas draudēja sagrūt no sidrabainu zvīņu

bagātības, kļuva retāki, lai dotu vietu bezkrāsas un bezsmaržas rakstāmlietu veikaliem. Tad Senmišela bul vārī, kur gluži kā jaunības vējš pretim plūda studentu straume, Fransuāza apstājās pie tējnīcas, kurai bija gaiša koka fasāde un kuras durvju apmales rotāja tumši zaļi un dzelteni kvadrāti pude|u stiklam līdzīgā nokrāsā.

—  Es pazīstu šo tavu vietiņu «angļu stilā»!—iesau cās Madlēna.— Manā laikā tā saucās vienkārši Senmi šela tējnīca.

Iedama brāļameitai pa priekšu, viņa sajuta grauz dētu maizīšu smaržu un saklausīja klusas sarunas. No visām pusēm uzvēdīja atmiņas. Gaišais, no koka veidotais zāles iekārtojums nebija mainījies. Arī mazās lampiņas uz galdiem ne. Madlēna atkal redzēja sevi sēžam kopā ar Ibēru zāles dziļumā iepretim kasei, reizēm pie kamīna, zem šīs angļu gravīras, kurā attēlotas medības ar suņiem, bet dažreiz pa kreisi no durvīm: tanī dienā viņi bija pavadījuši trīs stundas pie divām glāzēm tējas un īpašniece sausā tonī bija lūgusi nākamreiz pasūtīt atbilstoši galdiņa aizņemšanas laikam. Iedami ārjī, viņi bija smējušies līdz asarām. Kāpēc noliegt, ka viņai ir bijuši jauki brīži kopā ar Ibēru? Vai viņa jutusies laimīga — nē, bet iepriecināta, atmaigusi gan . . . Visas vietas bija aizņemtas. Tikai jaunieši Nenoliedzami viņa ir pati vecākā. Gadi uzgūla viņas pleciem kā smaga soma.

—  Skaties, lūk, divi iet projām,— Fransuāza čuk stēja.

Viņas steigšus apsēdās pie greiza apaļa galdiņa ar vienu kāju starp savstarpējā apbrīnā sastingušu pārīti un trim jauniem, manierīgiem sārtvaidžiem, kas kāri tiesā ja smalkmaizītes. Tikko apsēdusies, Madlēna aiz dedzināja cigareti, aizbildinādamās pati sev, ka nav smēķējusi vismaz pusstundu. Pēc tam, acis piemiegusi, viņa paliecās uz brāļameitas pusi, ar maigu prasīgumu pētīja šo nepievilcīgo seju ar skumjo muti un apaļo pieri zem gaišbrūniem, izspūrušiem matiem. Sajā skum jajā, bālajā sejā divas lielas, zaļas acis ar brūniem punktiņiem mirdzēja tik spoži, ka pārējā sejas nepievil čība drīz vien aizmirsās. «Ja vien viņa citādi sasukātos,» domāja Madlēna, «ja viņa mazliet krāsotos un atteik tos no šīm maisveidīgajām kleitām.» Viesu apkalpotāja

atnesa tēju un kēksa šķēles, ko viņas bija pasūtījušas. Fransuāza pielēja divas tases, satvēra Madlēnas roku, paspieda to un laimīgi nopūtās:

-TCik jauki, ka tu esi šeit! Skatos uz tevi, un viss man liekas vienkārši. Bet kāpēc tu mūs nebrīdināji par savu ierašanos?

Tas tika izlemts pēkšņi,— Madlēna atbildēja.

Steidzamas darīšanas . . . Man paziņoja, ka Druo zālē tiks pārdotas senlaicīgas uzvelkamas lelles. Un man tieši ir klients, kurš tādu meklē. Es ilgi nedomāju . . .

—      Es baidījos, vai tikai tu neesi atbraukusi manas vēstules dēļ.

Kādas vēstules?—tēlodama izbrīnu, vaicāja Madlena.-— Ai! Ne, ko tu iedomājies! Nē, nē.

Viņa ar karoti pamaisīja tasītē un vienaldzīgā tonī atsāka:

—      Starp citu, šī tava vēstule nebija pārāk priecīga. Vai tev ir kādas nepatikšanas?

Jā un nē, Fransuāza sacīja.— Galu galā es vairs labi nezinu, vai esmu izlēmusi.

—  Nekas nopietns?

—  Ne gluži tā.

Dažus mirkļus viņas minstinājās, viena šaubīdamās uzticēties, otra ar pārliecīgu ziņkāri baidīdamās iztraucēt. Beidzot Fransuāza nomurmināja:

—      Nu tā . . . Esmu sastapusi kādu pui$i . . . Patriku Tronšē . . .

Madlēnu pārņēma prieks: iemīlējusies Fransuāza atraisīsies, atplauks, viņas āda elpos caur visām porām!

—      Bet tā ir ļoti laba ziņa. mana dārgā!— viņa iesaucās.— Stāsti!

Es iepazinos ar viņu pagājušā gada maijā pie draugiem, — Fransuāza mierīgi teica. Vasaras brīvdienās mēs nesatikāmies. Atgriezusies skolā, es viņu pavisam nejauši atkal sastapu kādā kvartāla grāmatnīcā. Viņš gatavojas licenciāta zinātniskā grāda iegūšanai ģeoloģijas specialitātē. Mēs vairākkārt kaut kur kopā aizgājām.

—  Kāds viņš ir?— Madlēna vaicāja.— Vai skaists?

Sis jautājums viņai izspruka pār lūpām. Viņai bija

kauns par šādu bērnišķību. Priecīgā pārsteigumā Fransuāza raudzījās uz Madlēnu.

—  Manuprāt, tā nekas,— viņa noteica.

Nespēdama valdīt ziņkāri, Madlēna sāka uzbrukumu:

—  Gara auguma? Tumšmatis? Pastāsti man sīkāk!

—      Vidēja auguma,— Fransuāza smiedamās sacīja. — Drīzāk gaišmatis. Viņam ir acenes.

—  Gudrs?

—  Ļoti gudrs.

—  Un vēl?

—      Ļoti godīgs . . . loti tiešs . . . ļoti labi audzināts. Taču ir arī dažas sliktas īpašības . . .

—  Tu jau esi tādas pamanījusi?

—      Protams, Madū! Mēs necenšamies viens otru maldināt.

Madlēnai šķita, ka viņa ir vecmodīga ar savu pensionāres sajūsmu. It kā viņai būtu astoņpadsmit gadu, bet Fransuāzai piecdesmit.

—      No kādas ģimenes viņš ir?— viņa jautāja, lai turpinātu iesākto sarunu. Un klusībā nosprieda, ka ari šis jautājums ir anahronisks.

—  No vienkāršas,— Fransuāza sacīja.

—  Proti?

—  Viņa vecāki ir sīki ierēdņi.

Madlēna noteikti bija par sociālo vienlīdzību.

—      Ak tā! Tas ir ļoti labi,— viņa sacīja.— Galu galā, vai tu mīli viņu, vai jūs mīlat viens otru?

Fransuāza apēda kēksa gabaliņu, iedzēra tēju, noslaucīja lūpas un atbildēja:

—  Jā. Mums tas ir ļoti nopietni.

—  Ko tu saproti ar «ļoti nopietni»?

—  Mēs domājam precēties.

Atbildes tiešums pārsteidza Madlēnu.

—  Jau?— viņa nomurmināja.— Cik viņam gadu?

—  Februārī būs divdesmit.

Madlēna sarosījās.

—      Tikai divdesmit? Tas ir neprāts! Bez stāvokļa sabiedrībā! Ilgstoši studiju gadi nākotnē! Karadienests! . . .

—      Bet, Madū, mēs precēsimies tikai pēc pieciem gadiem.

—      Ak tā! . . . Bet tad pieci gadi ir pārāk daudz! Ko jūs darīsiet pa šo laiku?

—  Mācīsimies.

Madlēnas prātā uzplaiksnīja slimīga doma. Viņa nodzēsa cigareti pelnutraukā un bargi noprasīja:

—  Tu esi viņa mīļākā?

—  Nē. Un nedomāju par tādu kļūt.

Atri nākamā cigarete lupu kaktiņā. Sķiltaviņu sausais sprakšķis. Tabakas nomierinošais aromāts. Ar roku atgaiņādama dūmus, kas koda acīs, Madlēna neiecietīgā tonī čukstēja:

—  Bet, manu mazo meitenīt, jūs nekad tā nenoturēsieties piecus gadus! Nedz viens, nedz otrs jūs neesat no akmens. Jūs beigsiet ar to, ka izdarīsiet muļķības. Tu būsi stāvoklī . . .

—  Nedomāju, ka mūsu mīlestība liktu mums gulēt kopā,— teica Fransuāza, skatīdamās tantei tieši acīs.

—  Mēs neesam dzīvnieki. Patriks ir tikpat reliģiozs kā es. Es ticu viņa vārdiem tāpat kā viņš manējiem. Tas, ko tu saki, varbūt kaut ko nozīmē citiem, bet ne mums.

īsu brīdi, būdama atbruņota, Madlēna šaubījās par saviem argumentiem. Fransuāzai piemita tik cieša pārliecība, kas balstījās uz tik lielu sirdsskaidrību, ka patiesi viņa spētu palikt šķīsta piecus, desmit gadus līdzās vīrietim, kuru mīl un ķura sieva vēlas kļūt. Viņas dvēseles spēks manāms platajās, starojošajās un mierīgajās acu zīlītēs. Viņa ir līdz fanātismam prātīga, pār lieku līdzsvarota. Sī nosliece uz atturību Madlēnai likās daudz satraucošāka par tieksmi pēc visiem pasaules priekiem. Viņa uztraucās, ka trūkst jebkāda iemesla bailēm.

—  Es ļoti vēlētos iepazīties ar tavu Patriku,— viņa teica.

—  Es tevi iepazīstināšu ar viņu, kad tu to gribēsi.

—  Vai tev ir kāda viņa fotogrāfija?

Fransuāza parakņājās somā, un drīz vien Madlēna aplūkoja jaunu, parastu cilvēku, kurš smēķē pīpi, caur acenēm skatīdamies objektīvā. Nav iespējams neko spriest pēc šī spodrā kartona četrstūrīša.

—  Ļoti simpātisks,— viņa teica, pamādama ar galvu.

—  Ja, tādu iespaidu viņš parasti rada,— Fransuāza atzina.

Un ar mierīgu īpašnieces izskatu paņēma fotogrāfiju. Pēc tam viņa apēda kēksu. «Cik šī mazā ir vientuļa!» nodomāja Madlēna. Viņai laimi sagādāja sajūta, ka ir nepieciešama brāļameitai. Cigarete bija nodzisusi, at stādama mutē rūgtumu. Desmit minūtes jāiztiek bez smēķēšanas.

—  Tomēr es domāju,— viņa sacīja, jums vajadzētu oficiāli saderināties.

—  Kālab?— vaicāja Fransuāza.

—      Lai ļaudis nerastu iemeslu aprunāšanai, kad būsiet kopā.

—      Saderināšanās tagad nav vairs modē. Un turklāt mūsu gadījumā tas butu absurds: piecus gadus iepriekš. Neviens to nesaprastu.

Madlēna izdzēra tasi, atkal aizdedzināja cigareti, kāri ievilka dūmus un nomurmināja:

—      Bet, manu mazo meitenīt, kāpēc tu saki, ka nezini, vai esi izlēmusi?

Fransuāza virpināja pirkstos caurspīdīgos cukura iesaiņojuma papīriņus. Viņas skatiens apdzisa, starp uzacīm parādījās smalka rieva.

—      Ir tik daudz neveiksmīgu laulību,— viņa teica.

—  Būtībā . . . Vai tu saproti . . . Man vajag, lai tu mani atbalsti . . .

—      Bet es tevi atbalstu, mana dārgā, es tevi atbalstu tāpēc, ka tu esi laimīga,— Madlēna sacīja.

Viņa nodomāja: «Man noteikti jāsatiek šis zēns! Ka tikai viņa nav kļūdījusies, viņu novērtējot! Viņa ir tik tieša, tik lepna, tik naiva . . .» Divas siltas rokas atkal satvēra viņas roku. Fransuāza cieši raudzījās viņai acīs.

—  Tu nevienam neko neteiksi, Madū? Vai apsoli?

—  Apsolu,— Madlēna atbildēja.

Karstuma vilnis iesitās viņai sejā. Viņa nožēloja, ka atrodas starp cilvēkiem un nevar brāļameitu cieši ieskaut rokās kā tolaik, kad tā vēl bija bērns . . .

—  Vai mums nav jāatgriežas mājās?— viņa jautāja.

Fransuāza uzrāva lūpu.

—      Mājās tev uzklups Daniels, lai stāstītu par savām lietām. Mēs vairs nevarēsim mierīgi pasēdēt . . . Šeit ir labi, vai ne? . . .

III

—      Ja es būšu tā, kas runā ar tavu tēvu par šo ce|ojumu, viņš nepiekritīs jau tādē| vien, lai iebilstu man,— teica Madlēna.

—      Tu domā?— Daniels iesaucās.— Vai tāpēc, ka iepriekšējo reizi viņš tev sarunāja rupjības? Vispār viņš tevi uzklausa. Esmu pārliecināts, ka tu pratīsi viņu apvārdot.

—  Nav manā stilā apvārdot cilvēkus.

—  Es gribu sacīt, ka pratīsi viņam izskaidrot, ka tas ir nopietni, ka viņš var paļauties.

Apsēdusies uz izvelkamā dīvāna, elkoņus uz ceļgaliem atbalstījusi, Madlēna nogrozīja galvu.

—  Patiešām! Vai var ticēt?

—  Galu galā, Madū, visi atzīst, ka tas ir derīgi!

—  Tev būs jābrauc vienam, jāstrādā, lai nopelnītu iztiku, jāmitinās dievs zina kur . . .

—  Man būs ieteikuma vēstules.

Viņa slepus uzlūkoja Dānielu. Pa trim mēnešiem, kopš Madlēna nebija viņu redzējusi, viņš ir paaudzies. Izstīdzējis, stūrainu augumu, zēnisku galvu, bet vīrišķīgu balsi. Tikko viņa ar Fransuāzu atgriezās, viņš ievilka viņu savā miteklī. Viņš gribēja runāt ar viņu vienatnē. Kas tas ir par haosu — šī istaba dzīvokļa galā, aiz bufetes istabas! Ar tēva atļauju Daniels bija to iekārtojis un noformējis pats. Sienas sarkanas, bet griesti melnā krāsā. Galds apkrauts papīriem,, skapis bez durvīm vai lūza zem grāmatu svara, uz plaukta rindojās piķu uzgaļi, daudzkrāsaini akmeņi, ziloņkaula statuetes, amuleti; pie durvīm bija piesprausta Āfrikas karte; virs gultas — liels, krāsains attēls, kurā redzama nēģeriete ar nēšiem, kaila, karalisku izskatu, uz koka ripas izstieptu apakšlūpu, sīkās bizitēs sapītiem matiem un gluži ķā reaktīvie lādiņi stāvām krūtīm; istabu apgaismoja žuburains, moderns, niķelēts svečturis, un pie griestiem bija piekārta no iekšienes izgaismota mēnesszivs, kaktā ģitāra (kāpēc? Daniels neprot spēlēt ģitāru!); imitēta bambusa kastē noslēpts atskaņotājs raidīja apslāpētu melodiju, drūmu un saraustītu nēģeru spiričuelu, kas likās plūstam no tālienes.

—  Vai tu nevari apklusināt to verķi?— Madlēna vaicāja.

—  Tev nepatīk?

—  Tas man traucē domāt.

Daniels pārsteigts iepleta acis.

—  Nudien jocīgi! Man gan — tieši otrādi — tas palīdz. Es vienmēr mācos, mūzikai skanot.

—  Tas nemaz nedod tik labus rezultātus.

—  Kā? Es neesmu sliktāks par citiem!

Viņš izslēdza atskaņotāju. Atkal valdošajā klusumā Madlēna labāk apzinājās atbildību, kādu grasījās uzņemties. Doma atbalstīt brāļadēlu cīņā pret pašas brāli,

protams, ir kārdinoša, bet ne tādā mērā, lai viņa nesaskatītu šā pasākuma risku.

—  Bet ja tu saslimsti?— viņa jautāja.— Dizentērija . . .

—  Kā tad!— Daniels skaļi smējās.— Un čūskas, skorpioni, cece mušas! . . . Patiešām — es tevi nepazīstu, Madū! Kad bi ju mazs, tu mani reiz vedi uz Fontenblo mežu padzīvot teltī. Tu liki man staipīt līdzi smagas somas, peldēties aukstā ūdenī, cirst malku … Tu dedzināji krūmājus, lai man iemācītu nodzēst uguni . . .

Madlēna smaidīja caur cigaretes dūmiem. Tas, ka Daniels atceras viņu kopīgi pavadītās nedēļas nogales, tālās pastaigas, piepildīja viņas būtni ar maigumu. Viņa atsauca atmiņā naktis teltī, pamošanos rītausmā, ēdiena gatavošanu uz pārnēsājamās plītiņas. Toreiz viņam bija septiņi astoņi gadi … Ne vairāk. Kādu laiku viņa gaidīja, ka Filips pēc otrajām laulībām lūgs viņu arī turpmāk audzināt bērnus. Bet nē! Viņš vēlējas, lai Karola (tobrīd viņa saucās vienkārši Šarlote) pilnīgi uzņemtos savu laulātās draudzenes lomu un viena pati vadītu mājas dzīvi.

—  Vai tu esi ko tādu redzējusi?— Daniels vaicāja.

Viņš noilīdīja ar pirkstu uz fotogrāfiju, kas bija

piesprausta pie sienas: ta bija Madlēna, jauna, slaida («toreiz es svēru 55 kilogramus!»), šortos un sporta krekliņā pie telts ieejas, piekļāvusi sev puišeli ar netīriem ceļgaliem un saulē apsvilušu seju — Dānielu; aizmugurē pamanāma neveikla, sapīkusi meitene — Fransuāza; Žans Marks nebija redzams. Jo viņš fotografēja.

—  Man ari ir tāds attēls,— Madlēna teica.

—  Tagad tu izskaties labāk,— Daniels atzina.

—  Tev tā šķiet?

—  Jā, tu esi daudz pilnīgāka . . .

Smiedamās viņa pieliecās pie citas fotogrāfijas, kas bija piestiprināta augstāk: jauna, bāla meitene stingru soli, ar grāmatām padusē iet pa ielu.

—  Un kas tā ir?— viņa vaicāja.

—  Daniela Sovelo, kada skolasbiedrene,— viņš nevērīgi noteica.

Kamēr Madlēna aplūkoja blakus esošās fotogrāfijas, kurās bija redzami boksa čempioni un riteņbraucēji, Daniels nedrošā tonī atsāka sarunu.

—  Tātad, Madū, es varu cerēt uz tavu palīdzību?

Madlēna nopūtās, it kā akmens novēlās viņai no krūtīm. Vai viņa būtu spējīga pretoties kādam Daniela lūgumam? Cigarete bija izsmēķēta. Viņa ar skatienu meklēja pelnutrauku, kur to nodzēst.

—  Ņem,— teica Daniels, sniedzot viņai skārda kārbu.

Viņa nospieda smēķi un aplūkoja savus no tabakas

nodzeltējušos pirkstus. Pieliecies viņai, Daniels norūpējušos seju gaidīja.

—  Labi,— viņa teica.— Es runāšu ar tavu tēvu.

Viņš strauji apskāva Madlēnu.

—  Tu esi dievīga! Esmu pārliecināts, ka tev izdosies! Gribi, parādīšu tev savu maršrutu?

Abi noliecās pār atlantu, bet viņus iztraucēja Fransuāza: Karola viņus gaidot viesistaba. Daniels noņurdēja, ka nekad nekādos apstākļos kaut desmit minūtes nav miera šajā mājā, ar pirkstiem kā ar suku izbrauca caur matiem un devās līdzi māsai un tantei. Aizvēris istabas durvis, viņš uzlīmēja papīra strēmeli pāri virai un durvju rāmim.

—  Tā esmu drošs, ka neviens nerakāsies manā istabā, kamēr esmu prom.

—  Kā tev šķiet, kurš tad tur vandīsies?— Fransuāza brīnījās.— Tavs haoss nevienu neinteresē.

—  Jā,— viņš teica.— Esmu pārliecināts, ka Agnesa čiepj markas, lai stieptu tās savam zeņķim.

—  Nabaga Agnesa 1 Kā tu tā vari? . . .

Pa paradumam viņa mazliet paķīvējās.

Viesistabas durvis bija atvērtas. Gan sārtajam lašu

krāsas zīda sienu tapsejumam, gan dārgām un labi restaurētām Luija XV stila mēbelēm — visam trūka dzīvības. Nekas nemētājās. Viss sastindzis kā skatlogā. Karola, kā parasti, tērpusies bāli zilā mājastērpā ar platām piedurknēm.

—  Atvainojiet, ka pieņemu jūs mājastērpā. Bet, vakarā pārnākusi, jutos pārgurusi.

Patiesībā viņai bija ziedošs izskats un acīmredzot vienīgi rūpes patikt mudināja viņu šādi ģērbties. Madlēna apbrīnoja slaido stāvu, mazo kaķes galviņu ar smailo zodu, ļoti īsos matus un dūmakaini pelēkās acis ar nedaudz sagurušo un izklaidīgo skatienu, kam netrūka pievilcības. Kaut arī, atklāti runājot, viņa nav skaista, taču ir saprotams, ka viņa savaldzinājusi Filipu. Starp citu, viņai ir tikai trīsdesmit divi gadi, bet Filipam četrdesmit pieci.

—      Jāatvainojas ir man,— Madlēna sacīja.— Ierados nebrīdinājusi . . .

—      Bet, Madlēn, jūs taču esat mājās!— Karola teica.— Visi priecājas jūs redzēt. Es liku sakārtot jūsu istabu . . .

Madlēna sašutusi negaidīti iebilda:

—  Es šeit nepārgulēšu.

—  Kāpēc?

—  Pēc tā, kas notika iepriekšējo reizi! . . .

—      Tas ir absurds! Filips bija aizsvilies. Bet jūs taču viņu pazīstat, viņš nožēlo, viņš ir jau visu aizmirsis . . .

—      Lai tā būtu! Bet es neesmu aizmirsusi,— Madlēna teica.— Turklāt esmu noīrējusi istabu viesnīcā divu soļu attālumā . . .

Viņas skatienā jautās tāda apņēmība, ka Karola piekāpās. Sī padošanās apmierināja Madlēnu, kura laiku pa laikam centās parādīt savu niķīgo raksturu. Visu apsvērusi, viņa pasmaidīja un klausījās Dānielu ziņojam, ka viņš ir izvēlēts aizklātā balsošanā (šis fakts viņam šķita iespaidīgs) piedalīties Zelidžas fonda rīkotajā konkursā. Viņš secināja:

—      Ja viss būs labi, jūlijā es došos uz Ziloņkaula Krastu.

—      Vispirjns ir vajadzīga tēva piekrišana,— Karola teica.

—  Viņš būs ar mieru,— Daniels sacīja.

Un veltīja Madlēnai tik sazvērniecisku skatienu, ka Karola nevarēja to nepamanīt.

—  Kad Filips atgriežas?— Madlēna vaicāja.

—      Vispār parīt,— Karola atbildēja.— Ceru, jūs vēl būsiet šeit?

—  Jā, iespējams . . .

—      Es dusmojos uz Žanu Marku. Viņš ierodas arvien vēlāk un vēlāk! Mēs viņu negaidīsim, bet sēdīsimies pie galda.

—  Ko jūs,— Daniels teica,— Mersedese to nepieļaus!

—  Jūs viņu tomēr paturējāt?— Madlēna vaicāja.

—  Jā,— Karola nomākta nopūtās.

—  Kāpēc?— jautāja Fransuāza.

—      Cik Agnesa ir uzticama, tik šī man krīt uz nerviem,— paziņoja Daniels.— Viņa ir lepna kā arēnā ienācis matadors, viņa nepakustinās ne pirksta, lai padarītu kaut ko, kas neietilpst viņas pienākumos, un tieši deviņos, lai tur lūst vai plīst, viņa pazūd. Tiešām,

Madū, man ir sajūta — ja deviņi nozvanīs tad, kad viņa pasniedz sieru, viņa noliks šķīvi galda vidū, nosviedīs zemē priekšautu un metīsies uz durvīm kā Reno rūpnī casstrādnieks, kad apstājas konveijers.

—  Tu pārspīlē!— Karola iesmējās.

—  Nemaz ne. Atceries pagājušo piektdienu! Kad Diurjoni un Solūzi pusdienoja pie mums, saldo ēdienu pasniedza Agnesa. Tavā vietā es šo Mersedesi atlaistu.

—      Viņa man ir ļoti nepieciešama,— Karola teica.

—  Viņa labi gludina, ir tīrīga, kārtīga, pārmērīgi akurāta . . .

—  Tu tā domā? Viņa visu putro! Kad no skapja ņemu veļu, es nekad nezinu, vai tās manas, tēva vai Žana Marka drēbes. Man vairs nav biksīšu. Kārtības labad nopirku divas neilona, ko pats mazgāju.

—  Lieliska skola pētniekam,— ironiski noteica Fran suāza.

Karola atlieca galvu un satvēra ar pirkstiem savu mazo degungalu.

—  Sakiet, ko gribat, bērni, bet es paturēšu Mersedesi. Starp citu, ja viņu padzīšu, es nevarēšu atrast nevienu viņas vietā. Ja nu vienīgi spānietes, kas nerunā franciski. Mersedese vismaz jau septiņus gadus dzīvo Fran cijā.

—  Un divus gadus pie mums,— Daniels teica.— Tas ir neticami! Jā! Viņa ir mūs labi izdīdījusi. Uzmanību! Piesargieties!

Viņš izslējās, un tajā pašā brīdī istabene — kalsna, melnīgsnēja, nerunīga, smailu degunu, smagiem plaksti ņiem — ienāca viesistabā un paziņoja:

—  Kundze, galds ir klāts.

Pie galda Karola pūlējās atdzīvināt sarunu, par spīti mājkalpotājas stindzinošajai klātbūtnei; Mersedese nāca un gāja, raidot nicinošus skatienus, it kā būtu iemaldījusies sevis necienīgā vidē. Pusdienās bija kartupeļu vira ar pienu, sviestu un sieru, aukstā gaļa un salāti. Taču Karola, kas ieturēja diētu, lika sev atnest plānu ceptas gaļas šķēli bez sāls un ūdenī vārītus dārzeņus. Viņa negribīgi ēda.

—  Man vajadzētu ņemt paraugu no jums,— Madlēna teica,— bet nav drosmes.

—  Es to daru ne tik daudz izskata, cik veselības dēļ Tiklīdz pieņemos svarā, mani moka galvas sāpes . . .

«Mijā, tu melo!» nodomāja Madlēna, nezinādama, kāpēc. Tagad Karola izvaicāja bērnus, kā aizritējusi diena. Fransuāza stāstīja par krievu valodas lekcijām Austrumu valodu skolā.

—  Tur ir pamatīgs juceklis. Mūsu ir divreiz vairāk. Vairs nezina, kur mūs izvietot. Tikai šodien mēs iepazināmies ar savu pasniedzēju. Viņš ir pasakains!

—  Kas tad viņā ir tik pasakains?— Karola jautāja.

—  Viss! Un vispirms viņš patiešām ir krievs. Viņu sauc Aleksandrs Kozlovs. Viņš mums vismaz iemācīs labu izrunu. Tas ir pats grūtākais . . .

Fransuāza runāja sirsnīgi, it ka būtu aizkustināta par interesi, kādu viņai izrada pamāte. Madlēna nodomāja, ka ir kļūdījusies, pirms pieciem gadiem bažīdamās, ka Karola sadursies ar bērnu naidīgumu. Viņi bija pieņēmuši Karolu tāpēc, ka viņa necentās nevienu iekarot. Varbūt pat viņi ir tuvāki Karolai nekā tēvam? Tomēr ne jau viņai bērni izkrata sirdi. Kas attiecas uz noslēpumiem, Madlēna ir pārliecināta, ka nav aizstāta. Sēžot pie galda starp brāļadēlu un brāļameitu, viņa jutās bagātāka, saņēmusi daudzos uzticības apliecinājumus, īpaši necentusies tos izraisīt. Ja pirms ierašanās bija izjutusi tukšuma sajūtu, tagad viņa aizvedīs sev līdzi pietiekami daudz rūpju, ar kurām aizpildīt savas vientulīgas dienas un naktis. Fransuāza iemīlējusies, Daniels gatavojas braukt uz Āfriku . . . Pirms saldā ēdiena Madlēna uzbudināta aizdedzināja cigareti, atvainojās, piecēlās, lai paņemtu pelnutrauku.

—  Kundze, es jums to būtu pasniegusi,— Mersedese teica.— Tādēļ jau esmu šeit. . .

Kalpone runāja, gandrīz neatverot muti.

Patiesi,— nokaunējusies murmināja Karola.

Brīdī, kad Mersedese sāka nomainīt šķīvjus saldajam ēdienam, dzīvokļa viņā galā noklaudzēja durvis. Visi pacēla galvu. Aizelsies spēji iedrāzās Žans Marks.

—  Es esmu satriekts. Sastrēguma dēļ autobuss ilgi netika uz priekšu.

—  Tev, tāpat kā man, atliek iegādāties mopēdu,— teica Daniels.— Tad varēsi visur paspēt.

Nepaskatījies uz jaunāko brāli, Žans Marks apgāja apkārt galdam un iesaucās:

—  Madlēna! Kāds pārsteigums!

Viņš vienīgais no trim bērniem jau no divu gadu vecuma atteicās viņu saukt par Madū tanti. Varbūt

tāpēc, ka viņš ir vecākais: drīz būs divdesmit gadi. Madlēna pavērsa vaigu pretim lielajam, smalki veidotajam, iedegušajam un akurātajam jauneklim, kas noliecās «pie viņas. Pēc tam viņa redzēja Žanu Marku skūpstām Karolas roku. Iedzimta elegance kā tēvam. Bet zoda daļā bija kaut kas gļēvs. Viņš saglabājis no bērnības nelāgo ieradumu gulēt ar pavērtām lūpām. Garas, melnas skropstas aizēnoja viņa zilganzaļās acis.

—  Vai mesjē Žans Marks ir jau pusdienojis, vai ari man viņam kas jāpasniedz?— Mersedese griezīgā tonī vaicāja.

—  Dodiet man šķēli aukstas gaļas,— nomurmināja Žans Marks.— Ar to pietiks.

Atlocītām piedurknēm un netīru priekšautu — Agnesa atnesa saldo ēdienu:, pulkstenis bija piecas minūtes pāri deviņiem, Mersedese nebija ilgāk uzkavējusies. Visa ģimene sāka smieties.

—  Ko es tev sacīju, Madu!— Daniels iesaucās.

—  Jā, neko nevar teikt, mēs esam ļoti piekāpīgi,— noburkšķēja Žans Marks.

—  Tam visam nav nekādas nozīmes.— Karola nopūtās.

Paradoksāli, bet bailes no sarežģījumiem mājas dzīve lika viņai izturēties tā, it kā viņa lieliski pazītu sociālos aizspriedumus. Viņas pacietībai nebija robežu. Viesistabā Karola lika pasniegt visiem kafiju, bet sev zāļu tēju, runāja par savu nogurumu, bezmiegu, zvērēja, ka Parīze viņu galē nost, ka simtreiz labāk viņa gribētu dzīvot zvejniekciemā. Viņa aizgāja desmitos, zinādama, ka Madlēna ar nepacietību gaida, kad tiks atstāta vienatnē ar brāļabērniem.

Madlēna atzinās bērniem, ka pretēji tam, ko sacījusi, viņa vēl nav noīrējusi istabu. Bērni vēlējās, lai viņa paliek pārnakšņot, bet tad, piekāpušies viņas uzstājīgajiem lugumiem, visi trīs pavadīja viņu līdz tuvējai viesnīcai. Viņa atstāja savu mašīnu pagalmā. Damels nesa uz pleca viņas somu. Žans Marks un Fransuāza turējās katrs savā pusē viņai pie rokas. Gājēju bija maz. Ietves laistījās lietū. Dažiem senlietu veikaliņiem bija apgaismoti logi. Laternu baltā gaisma nesniedzās augstāk par jumtiem. Ap Madlēnu atkal bija sapulcējusies Egletjēru ģimene. Cienījama, vienota ģimene, kas iet kopsolī. Viņai bija tik labi ar brāļadēliem un brāļa meitu, ka negribējās likties gulēt. Bet viņiem rīt agri

jāceļas. Bērni iekārtoja viņu Monē viesnīcā parastā istabā — mazā, tīrā, ar puķainām tapetēm, vara gultu un sveķaina priedes koka skapi, kurā karājās dažāda lieluma drēbju pakaramie, un devās prom, kā gaismu aiznesot sev līdzi jaunību. Palikusi viena, Madlēna atcerējās, ka mājās pirms prombraukšanas nav atvienojusi gāzi; šis satraukums, sajaucies ar automašīnu troksni, ilgi neļāva viņai aizmigt.

IV

Apkrāvusies saiņiem, Madlena piegāja pie taksometra stāvvietā, nosauca viesnīcas adresi, smagi atkrita sēdeklī, novietodama sev līdzās uzvelkamo lelli, kam grabēja neskaitāmās detaļas. Vai viņa pareizi rīkojusies, to pirkdama? Kas lai zina.'Katrā gadījumā tā nebija maksājusi dārgi. Pārējām lellēm cenas bija pasakaini augstas tāpēc, ka to mehānismi darbojās. Pēc nocenotāja vārdiem, viņas lelle ir grūti «atjaunojama». Madlēna parādīs to Truvilas pulksteņmeistaram. Sis mesjē Bijārs ir tik apķērīgs un izdomas bagāts, ka mācēs ar kādu viltību atdot mehānismam dzīvību. Jātcic, viņa lija gājusi uz izpārdošanu bez nodoma iepirkties un, lūk, tagad atgriežas ar brīnišķīgu XVIII gadsimta «nēģeri-smēķētāju»— viena roka tam sastingusi gaisā, otra tur pīpi. Viņa noņēma avīžpapīru, kurā bija to ietinusi. Nēģeris kļuva redzams — jokains, trīsstūrainu cepuri uz baltās marķīza parūkas. Lelles apģērbs sārtā un bāli zaļā krāsā noteikti bija oriģināls, taču laika zoba skarts, pērtiķveidīgā seja ar šokolādes krāsas ādu apdrupusi, zobi no ziloņkaula. Vienalga, vai mehānisma pazudušās detaļas atradīsies vai tas nedarbosies, viņa to nepārdos. Viņai šī lelle ļoti patik. Madlena mēģinā ja iedomāties to savas istabas interjerā. Uz kamīna? Nekādā gadījumā, nēģeris neciestu neko sev līdzās. Uz lādes? Ne tik. Varbūt uz apaļā galdiņa Luija XVI stilā? Taču tas ir masīvs, piecdesmit trīs centimetrus augsts — tā rakstīts katalogā … Ak, jā — nedrīkst aizmirst vara durvju rokturus! Varbūt viņa atrastu, ko vēlas, krāmu tirgū? Viņa tur iebāzīs degunu svētdienas rītā. Madlēna bija sajūsmināta katrreiz, kad atklāja jaunu nodarbošanos Parīzē. Pie katras mazākās taksometra sašūpošanās «nēģeris-smēķētājs»

paklanīja galvu. Vai tas ir tīkams vai satraucošs? Drīzāk satraucošs. Viņa kā lodītes apaļajās acīs mirdzēja neprāts. Madlēna uzmanīgi turēja to, lai neļautu tam nokrist, mašīnai pēkšņi apstājoties. Sai brīdī viņa nožēloja, ka nav braukusi ar savu «R-4» (bet nav iespējams atrast stāvvietu). Sis šoferis tik nejēdzīgi brauc! Nekādā ziņā viņa nenokļūs viesnīcā pusseptiņos. Taču Danielam viņa bija solījusies parunāt ar tēvu pirms pusdienām. Kopš tā laika, kad brāļabērni bija vēl pavisam mazi, viņa saglabājusi pārliecību, ka bērnam dotais vārds jātur. Tādējādi kāda neapdomīga solījuma dēļ, ko devusi vienam no viņiem, viņa bieži nonāca pienākuma verdzībā. Kā Lisija varēja pamest savus trīs vēl tik mazos bērnus? Stulbene, vējgrābsle! Acīmredzot Filips viņu vairs nemīlēja. Pamesta, piekrāpta viņa bija radusi mierinājumu kāda neinteresanta, desmit gadu jaunāka tipa sabiedrībā. Kā galvu zaudējusi, Lisija bija pat braukusi viņam lidzi uz Tunisiju, kur viņš sameklējis darbu. Protams, viņa nevarēja vest bērnus uz turieni. Starp citu, Parīzē viņierņ bija labāk . . . «Madlēna rūpēsies par viņiem. Viņa, Madlēna, ir šeit grūtos brīžos. Tik uzticama būtne!»—«Nē, es neesmu uzticama būtne,» viņa ļoti sašutusi nosprieda, «vai es kopš šī brīža neizjutu slepenu atvieglojumu? Sī sieviete, kuru es nosodīju, deva manai vientulīgajai dzīvei jēgu. Diendienā mani apņēma rūpes, es biju paglābta no tukšuma sajūtas. Astoņus gadus Lisijas muļķības, egoisma, vienaldzības dēļ es guvu neizsakāmi lielu prieku. Pat tad, kad pēc otrajām laulībām viņa atgriezās Parīzē, es mierigi joprojām varēju audzināt viņas bērnus pēc sava prāta. Filips neiejaucās. Tagad viņš dižojas Karolas dēļ. Kā viņš mani uzņems? Parasti, atgriezies no brauciena, viņš mēdz būt labā garastāvoklī.» Madlēna bija nolēmusi izmantot visus līdzekļus, ja būtu nepieciešams, pat strīdu, lai gūtu virsroku. Pārģērbšanās prasīs desmit minūtes. Un atkal sarkanā gaisma krustojumā. Pēdējā. Viņa jau laikus sameklēja naudu, ko samaksāt šoferim. Viņš palīdzēja viņai izcelt uzvelkamo lelli no mašīnas.

Nokļuvusi savā istabā, Madlēna aizliedza sev pārāk tuvu aplūkot «nēģeri-smēķētāju», ko viņa novietoja uz tualetes galdiņa: viņa gribēja domāt vienīgi par gaidāmo sarunu ar Filipu. Tikai apakšsvārkos stāvēdama skapja spoguļdurvju priekšā, viņa enerģiski sukāja

matus un domās pārcilāja argumentus, kurus izmantos. Krūštura šaurās lencītes griezās apaļajos plecos. Ada uz kakla bija sārta, krunkaina. Viņa neapmierināta sarauca uzacis. Vienā rāviena viņa apģērba «izejamo» kleitu — vienmēr šūtu pēc viena modeļa, taisnu, tumši zilu —, nopūderēja degunu, zodu, pārbaudīja, vai somā ir palicis pietiekami daudz cigarešu, uzvilka mēteli, devās uz durvīm un spoguli ieraudzīja sev pievērstu uzvelkamās lelles ciešo skatienu.

Apsēdies pie sava rakstāmgalda, sakrustotām rokām, zodu pret krūtīm atbalstījis, Filips klausījās māsā ar pieaugošu niknumu. Vai tāpēc, ka dažus gadus nodarbojusies ar bērniem, viņa arī visu turpmāko dzīvi jauksies viņu darīšanās? Kā viņa nesaprot, ka viņas laiks ir pagājis, ka nevienam šajā mājā viņa nav vairs vajadzīga, ka brāļabērni viņu mīl tikai tad, ja viņa paliek dzīvot laukos? Visļaunākais, ka viņa runā ar brāli Daniela interesēs. Tas ir savādi. Smagiem soļiem, cigareti mutē viņa staigāja no loga pie galda. Viņam gribētos teikt «nē», lai atņemtu viņai uzvaras ilūziju. I3et nenoliedzami, ka Danielam jādodas šajā braucienā. Jo pārbaude būs smagāka, jo zēns vairāk norūdīs raksturu. Būtībā vienīgais, ko Filips varēja šajā iecerē pārmest, bija tas, ka ar šo nodomu viņu iepazīstināja Madlēna. Tas zināmā mērā pazemoja viņa tēva patmīlību. Filips nolaida rokas un nervozi ar visiem desmit pirkstiem bungoja pa galda malu.

—  Es labi zinu, ka tu man iebildīsi,— Madlēna teica.— Tavuprāt, Daniels ir pārāk jauns. Jā, pēc izskata viņš ir tikai bērns, vienīgi tas, ka viņš vēlas doties šajā braucienā, var mūs pārliecināt par viņa prāta briedumu.

Sis «mus» darīja galu Filipa pacietībai.

—  Mani uztrauc nevis Daniela bērnišķība,— viņš teica,— bet gan viņa mācības. Viņam jāgatavojas bakalaura eksāmenam. Ieņēmis galvā domu par lielo ceļojumu, viņš vairs nemācās. Un, ja viņš izkrīt eksāmenā, ko tad? Tomēr ļaut. viņam braukt?

Filips pamanīja,-ka pret savu gribu izrunājis šo teikumu ka jautājumu, it kā gribēdams zināt māsas domas.

2-328

33

—  Varbūt varētu viņam teikt, ka viņš brauks, ja noliks eksāmenu,-tādējādi piespiežot viņu mācīties?— viņa ierosināja.

Filips nepalaida garām izdevību, lai iebilstu.

—  Nē,— viņš izlēma.— Esmu pret audzināšanas sistēmu, kas balstās uz bērnu iekārdināšanu ar balvu. Danielam ir jāmācās uzņemties atbildību. Viņš brauks, lai tur vai kas!

—  Tev taisnība,— Madlēna sacīja.

Filips nojauta, ka šāds iznākums māsu sajūsmina, bet viņa diplomātiski valdās, lai neizrādītu savu apmierinājumu. Varbūt tā ir pat labāk. Iepriekšējā reizē viņš tika pāršāvis pār strīpu. Muļķīga scēna. Gluži ne par ko. Viņa bija aizgājusi, aizcirzdama durvis. Ko viņš bija pateicis māsai tik aizskarošu? Filips vairs neatcerējās. Kopš kāda laika viņu uztrauca šie atmiņas zudumi. Pārāk daudz darba. Tātad — kāpēc viņš bija saecējies ar māsu? Viņš nīda pieklājību. Tā ir vājo tikums. Rēķināšanās ar citu cilvēku žēlsirdību noved pie savas personības daļējas noniecināšanas. Vai viņš jebkad lūdzies kāda žēlsirdību, vienalga, kas tas arī būtu.

—  Daniels būs tik priecīgs,— Madlēna teica.

Filips pret paša gribu piekrita, pamādams ar galvu.

Viņa nodzēsa cigareti ķīniešu šķīvītī, kas noderēja par pelnutrauku. Viņas skatiens slīdēja pār grāmatām plauktos.

—  Man šī istaba tiešām ļoti patīk,— viņa atsāka.

Pie durvīm klauvēja, un uz sliekšņa parādījās Merse-

dese, protams, ar niknu izteiksmi sejā.

—  Durvju sardze man tikko aizrādīja, ka Goržē kundzes mašīna traucē kādam īrniekam iebraukt,— viņa sacīja.— Viņš lūdz, lai nekavējoties nāk novietot to citur.

—  Pie velna!— Madlēna noteica.— Es kāpju lejā! Viņa izņēma no somas aizdedzes atslēgu un izsteidzās

ārā. Tikko viņa bija prom, arī Filips izgāja no darbistabas. Viņš gribēja izmantot māsas īso prombūtni, lai aci pret aci parunātu ar dēlu.

Viņš sastapa Dānielu istabā cīnāmies ap kādu uzdevumu. Uz galda krita dzeltenīga gaisma no mēnesszivs, kas karājās pie griestiem. Apslāpētas džeza mūzikas skaņas nogurdināja ausis. Durvīm veroties, Daniels pacēla galvu, un viņa seja pauda jautājumu. Bez

šaubām, viņš bija sūtījis tanti pie tēva un gaidīja sarunas iznākumu.

—  Kāpēc tu pats nenāci pie manis par to runāt?— nīgri vaicāja Filips.

—  Tas tika izlemts, kamēr tu biji ceļojumā,— nomurmināja Daniels.— Bet Madū bija šeit … Es viņai pastāstīju vispirms . . . Un tātad šodien . . .

—  Šodien viņa man to paziņoja. Nākamajā reizē nāc pie manis bez starpniekiem! Vai tu esi vīrietis vai ne?

Pēc šī ievada Filips, apsēdies uz dīvāna stūra, gribēja ieturēt pauzi, tad, atcerējies, ka Madū kuru katru mirkli var atgriezties, ātri sacīja:

—  Es neiebilstu pret šo ceļojumu tāpēc, ka tevi izvirzījuši biedri. Tātad tu brauksi. Kurp tu vēlies. Bet es noteikti ceru, ka ar savām sekmēm skolā tu attaisnosi uzticību, kādu tev parādu. Es ceru . . .

Viņš nevarēja turpināt. Daniels metās tēvam klāt un vētraini apskāva. Sis delveris ir pārlieku demonstratīvs. Madlēnas audzināšana . . . Gluži bez elpas Filips sacīja:

—  Pietiek, pietiek!

Cik reižu viņš bija sacēlies pret mājinieku jūtu uzplūdiem! It īpaši, ja tādus izrādīja zēns. Patiesībā viņam šķa nepatīkams jebkurš pieskāriens, ja tas nebija sievietes pieskāriens. Viņu pārāk aizrāva fiziskā mīlestība, un viņš nicināja maiguma izpausmes starp tēvu un dēlu. Sī tikko izdīgusī bārdiņa, kas skāra viņa vaigus, šī vīrišķīgā un spēcīgā smarža! . . . Tomēr Filips bija pārliecināts, ka ir ļoti pieķeries bērniem. Viņš mīl viņus pēc sava prāta — savaldīgi un lepni. Beidzot atbrīvojis tēvu, Daniels iesaucās:

—  Cik tu esi dievīgs! Neuztraucies par eksāmenu! Es to nolikšu! Un kā vēl! . . . Ceļojumam es izvēlējos Ziloņkaula Krastu. Man jau ir kaudzēm materiālu par apvidu . . .

Gaitenī atskanēja Madlēnas soļi. Viss ir pateikts, viņa var ienākt. Daniels krita viņai ap kaklu. «Atkal laizīšanās,» nodomāja Filips.

—  Tēvs piekrita! . . . Tas ir lieliski!— Daniels elsa.

Viņš tomēr nepateicās Madlēnai par iejaukšanos.

Varbūt viņš gaidīja, kad paliks vienatnē ar viņu, lai to darītu? Filips vēroja abus ar interesi. Madlēna sabužināja zēna matus un sacīja:

—  Ceļojums — tas ir ļoti jauki, bet tev jādomā par savu nākotni! Kādu profesiju tu esi izvēlējies?

2

35

—      Es neesmu mainījis domas,— Daniels teica.— Es vēlos kļūt par veterināru.

Sīs pieticīgās vēlmes vienmēr ir sarūgtinājušas Filipu.

.— Kāpēc nc par ārstu?— viņš vaicāja.— Tāpēc, ka veterinārija jāmācās īsāku laiku?

Nē,— Daniels atbildēja.— Tāpēc, ka es mīlu dzīvniekus.

—  Un cilvēkus ne?

—  Arī. Bet viņi ir . . . ir mazāk noslēpumaini . . .

Es ļoti labi saprotu, ko viņš vēlas teikt,— ar pārliecību paziņoja Madlēna.

—  Iedomājies, es arī,— saniknots teica Filips.

Un viņš piebilda:

-Galu galā tie ir tikai plāni. Pēc nākamā gada eksāmeniem tu zināsi daudz labāk.

Runādams viņš visu laiku domāja par savu vecāko dēlu, kurš bija gribējis studēt filoloģiju, bet apgūst tiesību zinātnes, lai viņam izpatiktu. Sākumā Žans Marks pretojās. Patlaban viņš ir samierinājies. Un pat apmierināts. Vēl divi mācību gadi, karadienests — un viņu varēs ņemt birojā. Viņam ir viss, kas vajadzīgs, lai veiktos: gudrība, darbaspējas, zināms iespaidīgums . . . Bez šaubām, kādu dienu viņš aizstās tēvu un vadīs biroju. Tikai žel, ka viņš nav tik drosmīgs kā Daniels. Sešpadsmit gadu vecumā viņš nekad neiedomātos viens pats doties uz Āfriku. Pat ja viņam to lūgtu, viņš teiktu «nē»—aiz bailēm no nezināmā, no piedzīvojuma… No kā viņš mantojis šo jūtīgo un mazdūšīgo iedabu? Atzīdams Žanu Marku par savu mīļāko bērnu, Filips tomēr viņu mazliet ienīda par vilšanos, kādu tas sagādāja. Viņš izklaidīgi klausījās Madlēnā un Danielā, kuri strīdējās par starpību starp reptili un krokodilu, un piepeši izbrīnījās, ka līdzās nav Karolas. Vai viņa tikko pārnākusi?

Filips devās viņu meklēt un sastapa viņas istabā. Karola sukāja matus pie tualetes spoguļa.

Cik ilgi tu esi šeit?

—  Apmēram stundu.

—  Kāpēc tu neienāci pie manis darbistabā?

—     Mersedese man sacīja, ka tu tur esi ar Madlēnu. Negribēju jūs traucēt.

Tu nebūtu mūs traucējusi,— viņš, plecus paraustīdams, teica.— Gluži otrādi! Mēs runājām par Danicla

ceļojumu. Tā tomēr ir ģimenes lieta. Tev ir savs vārds sakāms . . .

Karola ar skatienu pateicās viņam un nomurmināja:

—  Ko nu es tur . . . Mans vārds . . . man . . .

—  Bet protams, bet protams.

Filips piegāja pie sievas un apkampa viņu. Viņš vairs nejuta sevišķu iekāri, bet novērtēja viņas ādas elastīgumu, dabisko grāciju, mierīgo atmosfēru, kādu viņa radīja mājā.

V

Lija tik stipri, ka liela daļa tirgotāju bija atteikušies atvērt savas bodītes. Sur tur dēļu būdiņas dziļumā starp noslēpumainiem mēbeļu un greznumlietiņu dārgumiem, čokurā sarāvusies, zvilnēja kāda būtne. Lietussargiem rokā reti klienti klīda gar bodītēm, neko nepirkdami. Vienīgi Madlēna, savas iedomas rosināta, neņēma vērā slikto laiku. Viņa bija pārliecināta, ka meklētais atrodas tieši šeit — krāmu tirgū. Dažreiz viņai likās, ka ir apmierinājusi vēlēšanos, rakņādamās grozā starp nederīgām lietām. Bet katru reizi, turēdama priekšmetu rokā, viņa jutās vīlusies. Varbūt viņa ir pārāk izvēlīga? Vai viņa labi zina, ko grib? Aukstais vējš saldēja viņas augumu, lietus lāses trīsēja uz galvā uzmauktās cepures malām. Viņa paskatījās rokaspulksteņa aizsvīdušajā stikliņā: piecas minūtes pāri vienpadsmitiem! Cik ātri skrien laiks! Divpadsmitos viņai ir jābūt mazā kafejnīcā Žakoba ielā, kur Fransuāza iepazīstinās viņu ar Patriku. Tas ir ļoti svarīgi! Un tomēr viņa neatstās krāmu tirgu tukšām rokām. Vēl jo vairāk tāpēc, ka rīt, vēlākais, parīt jādodas atpakaļ uz Tuku. Viņa droši iegāja visnetīrākajā un nožēlojamākajā no visām būdām, kur sēdēja resna veča, ietinusies melnās šallēs, kuru bārkstis karājās kā dēles. Nepaskatīdamās uz šo resnuli, iedvesmota viņa devās pie vecām mantām piekrautas kastes. Viņas kārās rokas iegrima kaudzē. Starp sarūsējušu atslēgu saišķi, korķu viļķi, aizbīdni un dzelzs naglām iznira lodveidīgas formas vara durvju rokturis ar izteiktām, ieapaļām malām kā melonei. Slēdzene bija netīrumu pilna, bet, atkal notīrīta, šī lietiņa mirdzētu kā zelts. Tā bija smaga un labi iegūla plauksta. Vairākas paaudzes, dienu no dienas pieskaro

ties rokturim, bija noslīpējušas tā sākotnējo izciļņo reljefu. Tas Madlēnas iztēlē rosināja domu par cilvēka mūžu. Lai Dievs dod, ka tur būtu arī citi! Slēpdama nepacietību, Madlēna turpināja meklēt, noliekusies pār šo jūkli, no kura plūda pelējuma smaka. Beidzot viņa atrada četrus puslīdz vienādus durvju rokturus.

Lietus, krēslas un aukstuma iemidzinātā tirgone beidza snauduļot un, tik tikko pakustinādama lūpas, noteica pilnīgi pieņemamu cenu. Madlēna tā steidzās, ka nekaulējusies samaksāja un ietina pirkumu papīrā, kas mētājās uz krēsla. Pēc tam, piespiedusi ieguvumu pie vēdera, viņa salīkusi metās ārā. Pēc uzvelkamās lelles — vara rokturi! Tiešām — viņa nebija velti tērējusi laiku Parīzē!

Galvenajā alejā viņu pārsteidza spēcīga lietusgāze; lepni nu gan viņa izskatās, lai stādītos priekšā Patrikam. Izmirkusi, nošķiestām zeķēm, netīrām rokām, zem šīs smieklīgās cepures saplacinātiem matiem. Jo labāk, lai viņš domā, ko grib,— viņai nav laika iegriezties viesnīcā, lai pārģērbtos. Viņas mašīna bija cieši iespiesta starp divām citām, un vajadzēja veikt desmitiem manevru, lai izkļūtu ārā. Grozot stūri uz vienu pusi, pēc tam uz otru, viņai sejā iesitās karstuma vilnis. Viņa klusībā lādējās: «Kādi riebekļi!» Un «abi mazie», kas viņu gaida. Viņa bija zvērējusi Fransuāzai, ka nenokavēsies. Vienmēr šie solījumi, kas tūdaļ sagādāja viņai mokas. Beidzot, viegli skardama iežogojumu, mašīna līdz pusei izkļuva no spraugas. Jau kāda cita gaidīja, lai ieņemtu vietu. Šoferis nervozēja. Droši vien viņš bija pamanījis Kalvadosas numuru un pēc tā izdarīja secinājumus par provinciāļu neveiklību. Spogulī Madlēna redzēja viņu šūpojam galvu un klusi bungojam pa stūri. «Labi, labi,» viņa pukojās, «pagaidi vienu minūti!» Viņa izbrauca no stāvvietas un strauji pagrieza stūri, lai iekļūtu labējā rindā.

Kustība Parīzē bija tik dzīva un nevienmērīga, ka pa ceļam uz Senžermēndeprē laukumu Madlēnas domas bija aizņemtas vienīgi ar to, kā izvairīties no sadursmes ar mašīnām, kas viņu nepārtraukti apdzina gan pa labi, gan pa kreisi.

Bija mazliet pāri divpadsmitiem, kad sasvīdusi, aiz elsusies un neapmierināta Madlēna ieradās Žakoba ielas kafejnīcā. Pārkāpusi slieksnim, mazās, pārpildītās zāles dziļumā viņa pamanīja Fransuāzu sēžam blakus

jauneklim ar lielām acenēm uz skumīgi nokārtā deguna. Viņš bija vēl neizskatīgāks nekā fotogrāfijā. Laužoties cauri drūzmai, Madlēnas vilšanās kļuva vēl lielāka. Viņa vēl nebija pateikusi ne vārda, bet Patriks jau sniedza roku un sacīja:

—  Priecājos, kundze.

«Un turklāt viņš nav pārāk labi audzināts,» viņa nodomāja, apsēžoties un noskūpstot Fransuāzu. Vispirms kafejnīcas kņada viņu tā apdullināja, ka viņa ar mokām sadzirdēja, ko jaunieši saka. Viņi bija kopā aizgājuši uz dievkalpojumu. Gan vienu, gan otru svētdienas sprediķis bija sajūsminājis. Viņi atkārtoja vairākas tur dzirdētās domas. Madlēna izlikās, ka pievienojas viņu saviļņojumam. Taču viņai bija sev jāatzīstas, ka pamazām ir atsvešinājusies no reliģioziem rituāliem. Interesanti: kopš viņa apmetusies provincē pie pamestās baznīcas, viņa vairs nepilda savus pienākumus. Viņai šķita, ka vecie akmeņi blakus mājai ir saglabājuši dažas īpašības no kādreizējās nozīmes un viņai nav nekādas vajadzības doties citur meklet Dievu. Reizēm, kad viņa sēdēja savā viesistabā, kas kādreiz piederējusi abatam mesjē Erosam, viņu negaidīti pārņēma svētlaime, līdzīga tai, kādu viņa izjuta, baudot svēto vakarēdienu. Viņa varētu apgalvot, ka šajos brīžos istabā vēdī vīraka smarža.

—  Ko kundze vēlas?

Madlēna satrūkās, paskatījās uz viesmīli un palūdza:

—  Glāzīti baltvīna.

Patriks pārsteigts paraudzījās uz viņu. Viņš, tāpat kā Fransuāza, dzēra aprikožu sulu.

—  Krāmu tirgū bija tik auksts,— kā atvainodamās teica Madlēna.

—  Tu kaut ko atradi?— Fransuāza vaicāja.

—  Liekas, jā. Burvīgus vara durvju rokturus. Bet tos vajadzēs apskatīt uz vietas. Varbūt tomēr nav īstie.

—  Tas mani pārsteigtu,— Fransuāza sacīja.

Un viņa paskaidroja Patrikam:

—  Tantei ir neparasta gaume. Kad mēs iekārtosimies, es lūgšu viņai padomu.

Sī tiešā pāreja pie galvenās problēmas pārsteidza Madlēnu. Acīmredzot Fransuāza laulību jautājumu bija galīgi izlēmusi. Neslēpjot to savai tantei, viņa it kā aicināja vairs neatgriezties pie šī temata. Madlēna saprata un gandarīta noteica:

—  Pēc pieciem gadiem tev vairs nebūs vajadzīgs padomdevējs, mana mīļā.

Ašais Fransuāzas skatiens pauda pateicību, ka Madlēna izvairījusies no piezīmēm par pāragrām laulībām. Noskaidrojusi situāciju, Madlēna izvaicāja Patriku par mācībām un nākotnes nodomiem. Viņš runāja nesteidzīgi, pārliecinoši, garos, pareizi veidotos teikumos. Tas, ko viņs sacīja, nebija muļķīgi, bet visam pietrūka savdabības. Tomēr, stāstot par savu iespējamo piedalīšanos naftas atradņu meklēšanā, viņš atdzīvojās.

—  Sākumā droši vien man būs daudz jāceļo . . . tas ir aizraujoši, šī ekspedīcija, bet vēlāk Fransuāza un es — mes ceram, ka es dabūšu pastāvīgu vietu Parīzē.

Fransuāza klausījās viņā ar apbrīnu, kas pārsteidza Madlēnu. «Ko viņa saskata Patrikā tik pievilcīgu?» viņa domāja, aizdedzinot cigareti. Viņa iztēlojās viņus vienu otra skavās. Jo vairāk viņa aizdomājās, jo mazāk saprata, kāpēc brāļameita ir iemīlējusies tik necilā puisī. Taču viņš šķita patīkams, gudrs, godīgs. No otras puses, Fransuāza ari nav nekāda skaistule. Viņus vieno tieksme mācīties. Droši vien viņi varētu būt laimīgi . . . Nonākusi pie šīs atziņas, Madlēna sasprindzināja gribasspēku un visas savas šaubas pārvērta labsirdībā. Sēdēdama pretim jauniešiem, Madlēna centās skatīties uz viņiem ar vislielāko labvēlību. Ja Fransuāza viņai tūlīt vaicātu viņas domas par Patriku, viņa atbildētu: «Viņš ir jauks. Es tevi saprotu, mīļā …» Kaut ari viņa domātu pavisam citādi. Fransuāza visādi centās izcelt savu līgavaini. Pārtrauca viņu pusvārdā, pārtvēra domu, jo viņš likās pārlieku pieticīgs, noniecinādams savu pirmo eksāmenu rezultātus vai spēju apgūt modernās valodas. Šķita, ka viņa grib iedvest viņam lielāku pārliecību vai arī iestāstīt sev, ka viņš ir pārāks par citiem. Tā noteikti bus viņa, kas visu vadīs. Vīrs varēs pateikties viņai' par savām neveiksmēm vai panākumiem. Vai ģimenēs tā nav pārāk bieži? Sīs domas drūzmējās Madlēnas galvā, kad jaunieši pieklusināja balsis, lai uzticētu viņai būtiskāko — savu galveno satraukumu par šķiršanās problēmu. Viņi bija tik pārlie cināti par savu spēku, tik lepni par savu ticību un tik pilni apņēmības veidot paraugģimeni pēc baznīcas priekšrakstiem, ka katra doma par šķiršanos viņus aizskāra.

—  Saproti, Madū,— Fransuāza sacīja,— netiesādami savus vecākus, mēs esam spiesti atzīt, ka viņi iet pa nepareizu ceļu. Ticības trūkuma vai apstākļu dēļ, vienalga. Pafriks un es — mēs gribam par katru cenu no tā izvairīties. Mēs precēsimies uz mūžu . . .

—  Jūsu vecāki arī ir šķīrušies?— Madlēna vaicāja Patrikam.

—  Ja, kundze, un no jauna apprecējušies.

Viņa skatiens apdzisa, zods nodrebēja.

—  Es dzīvoju pie mātes,— viņš atsāka.— Starp citu, es ļoti labi saprotos ar patēvu; viņiem tikko ir piedzimis puisēns, bet manam tēvam ir meita no otrās sievas . .

Madlēna nolēma, ka pieklājīgi būtu izrādīt interesi

—  Ak tā,— viņa nomurmināja.

—  Tas nav nekas sevišķs,— Fransuāza teica.— Man arī ir pusmāsa no mātes puses. Zini, Madū, Anželika kļūst arvien burvīgāka! Tagad viņai ir astoņi mēneši Es paauklēju viņu katru reizi, kad viesojos pie māmiņas. Ja ne šodien, tad rīt arī Karolai būs bērns.

Madlēna pārsteigta uzlūkoja brāļameitu. Kā Fran suāza var tik nepiespiesti runāt par šādu varbūtību? Reizi paj visām reizēm samierinājusies ar ģimenes iziršanu, viņa uzskatīja par dabisku to, ka tēvam un mātei tagad ir citi bērni. «Sī meiča ir pati labestība,» Madlēna klusībā nodomāja. «Es viņas vietā būtu sadum pojusies.»

—  Tevi neapbēdina tas, ka Karolai būs bērns?— viņa jautāja.

Nebūt ne,— Fransuāza teica.— Es ļoti mīlu Ka rolu. Viņa ir jauka, gudra, atturīga; mūs viņa negar laiko. Un turklāt tēvs ir tik laimīgs ar viņu . . .

Madlēna paslēpās dūmos. Cik viss kļūst vienkārši šo jauniešu vidū! Vai viņi nerīkojas pareizi, atsakoties no traģiskajiem pārdzīvojumiem? Gadsimtu gaitā cilvēki ir centušies pārspīlēt savas kaislības, lai pēc tam tās nosodītu vai cildinātu. Katrs uzskatīja, ka vienīgi viņa veiksme vai sakāve ir neatkārtojama. Dedzināt sirdis mīlas ugunskurā bija modes lieta. Tagad sācies jauns laikmets — mierīgu, apdomīgu, vīlušos ļaužu laiks, kuri atmasko sentēvu aizspriedumus un noliedz cilvēku tiesī bas uz neparastām jūtām. Vienalga, vai viņiem ir attīstīta loģika vai viņus ietekmējis Dievs, zinātne vai arī abi vienlaikus. Madlēna apskauda viņus ar klusām

skumjām. Grozīdama pirkstos tukšo glāzi, viņa piepeši atklāja sev svešu pasauli.

—   Vel vienu glāzīti baltvīna,— viņa teica garāmejošajam viesmīlim.

VI

Madlēna atkāpās trīs solus, lai novērtētu paveikto, un viņas sirdī ielija miers: vara durvju rokturi precīzi atbilda durvju lielumam un stilam. Uzspodrināti tie kā mazas zvaigznītes mirdzēja vaskota ozolkoka durvju paneļa malā. Tie pat padarīja glītākas pārējas mēbeles. Viņa apmierināta smaidīja un sakumpušu muguru apsēdās uz ķebļa pie galda. Jāatzīst, ka labi viņa jūtas vienīgi mājās, Tukā. Parīzē viņa var izturēt, ilgākais, nedēļu. Viņa pārlieku ņem pie sirds citu likstas. Fransuāzas sentimentālo atzīšanos, Daniela gaidāmo ceļojumu, Žana Marka noslēpumainību, Filipa pieklājīgo naidīgumu, Karolas grimases … Ak, viņa lieliski atpūtīsies no šī satraukuma! Viņai taču ir arī sava dzīve, savas rūpes! Vispirms veikaliņš. Maz darījumu šajā mēnesī. Ja tā turpināsies, nodokļi aprīs visu peļņu. Laimīgā kārtā viņai ir citi ienākumi — procenti no noguldījuma. Turklāt jācer, ka, iestājoties skaistam laikam, klientu būs vairāk. Veikalā viņai ir dažas jaukas mantas. To atzīst pat amatabrāļi. Jāatdod labošanā uzvelkamā lelle. Ne jau lai to pārdotu — ne taču! Viņa pagaidām novietoja to uz palodzes ar seju pret ielu. Liekas, tai tur patīk. Tiesa, ir priekšmeti, kas neiederas mājas atmosfērā, kas garlaikojas, kas lēni iet bojā. Tā tas bija ar alvas krūku. Visur, kur viņa to novietoja, tā šķita kā aizgūta. Viņa ļoti ātri bija spiesta šķirties no tās. Kam tad viņa atdeva to? Ak jā, Klemansai viņas jubilejā. Domas par Klemansu Deforžu aizveda viņu tālu pagātnē. Tādas draudzenes un nav tikušās sešus gadus! Kādreiz Parīzē viņas bija nešķiramas. Viņu sirojumi pa veikaliem, sarunas bērnistabā. Mazajai Kri-kri tagad vajadzētu būt trīspadsmit, nē, četrpadsmit gadu! Ak, Dievs, kā aizrit laiks! Klemansas vīrs bija nopircis garāžu Lionā. Visa ģimene pārcēlās uz turieni. No sākuma Madlēna viņai bieži rakstīja. Vēlāk vēstules kļuva retākas. Katra dzīvoja savu dzīvi. Paretam kāda pastkarte. Draudzība sāka

irt. Un ar Emiljēnu bija tas pats. Kopš otrreiz precējusies, viņa bija pazudusi. Lai gan tad, kad dzīvoja viena, viņa katru ritu ne mazāk kā stundu runāja ar Madlēnu pa tālruni. Emiljēna bija ieradusies Tukā ar savu otro vīru. Viņa jau vairs nebija tāda kā agrāk. Starojoša, atsvešinājusies, nedabiska. Madlēna atviegloti uzelpoja, kad viņa aizbrauca. Jaunas draudzenes? Kālab? Tagad viņa pārāk labi zina: lai darītu ko darīdama, vienalga, beigās viņu gaida vilšanās. Novecodami cilvēki kļūst skarbi. Vienīgi mantas ar gadiem iemanto smalkumu. Piemēram, šie vara durvju rokturi: tie droši vien bija ļoti parasti, kad izkļuva no amatnieka rokām. Bet laiks tos pārvērta īstos mākslas darbos. Atslēdznieks, kas tos bija pieskrūvējis, lika somā darbarīkus.

—  Vai nebūtu vēl kas labojams, Goržē kundze, ka mēr esmu šeit?— viņš vaicāja.

—  Nē, paldies. Cik es esmu jums parādā?

—  Tas nav steidzīgi! Es atsūtīšu jums kvīti.

Viņa pateicās, aizvēra aiz viņa durvis un, palikusi viena, iegrima laimīgā apcerē.

VII

Mašīnas šūpošanās ieaijāts, Žans Marks nenovērsa skatienu no diviem pakaušiem: viena — plata, gaļīga, ar šķērsenisku rievu virs piepogājamās apkakles, otra — gracioza, balta zem kuplajiem, brūnajiem matiem. Nekad viņu nebija tā pārsteidzis tik krasi izteikts pretstats starp vīrieša un sievietes galvu. Pa kreisi — viens vienīgs spēks, apdomība un aukstasinība, pa labi — tikai vieglprātība un vājums. Žans Marks sev Vaicāja, vai arī viņš reiz pratīs valdīt pār sievieti, kuru būs izraudzījies. Viņš par to šaubījās, apzinādamies savu enerģijas trūkumu, sapņainību, tieksmi piekāpties, par spīti gribai. Viņš atcerējās grāmatu, kuras autors tiecās pārvarēt rakstura trūkumu ar ikdienas gribas vingrinājumiem. Kāpēc nepamēģināt? … Ja viņš va rētu kļūt līdzīgs tēvam! Būt tāds kā tēvs: valdonīgs, saprātīgs, taisnīgs, nekļūdīgs, laimīgs! Karola pastiepa roku un pagrieza radioslēdzi. Priecīga un gaiša flautas melodija ieplūda mašīnā. Bez šaubām, Vivaldi, Žans Marks domāja. Filips brauca ātri un pārsteidzoši droši Apsēdies viņam aizmugurē, Žans Marks pat nebija

mēģinājis lūgt tēvam atļauju sēsties pie stūres. Viņš aplēsa, ka pēc pusstundas viņi būs Fontenblo. Tur viņi ar lielas rūpnieciskas apvienības ģenerāldirektoru mesjē Ašilu Verneru izskatīs viņa kompānijas paplašināšanas perspektīvas un atgriezīsies Parīzē ap septiņiem. Tā bija pirmā reize, kad Žans Marks devās līdzi tēvam, lai būtu klāt darījuma sarunā ar klientu. Viņam glaimoja šī uzticības izpausme. Pirms prombraukšanas viņš bija ieskatījies lietā. Viņš taču tikai otro gadu studē tieslietas. Vājās juridiskās zināšanas neļāva viņam atšķetināt tik sarežģītu lietu. Tēvam noteikti ir viens no ietekmīgākajiem juridiskās konsultācijas birojiem Parīzē. Kopš kāda laika viņš ir specializējies ārzemju sabiedrību organizēšanā Francijā, tas lika viņam palielināt savas darbības ietvarus un strādāt ar amerikāņu, angļu, itāliešu, vācu klientiem . . . Sī Vi valdi melodija ir brīnišķīga! Pirms došanās pie mesjē Ašila Vernera viņi izsēdinās Karolu Bromeijā, kas atrodas kādus trīsdesmit kilometrus no Fontenblo. Viņai ir daudz kas darāms «Ferodjērā». Pirms trim gadiem nopirktā māja ciemata nostūrī ir lieliska, lai pavasarī tur pavadītu nedēļas nogales, bet rudenī tā kļūst par apnicīgu rūpju avotu: sabojātas notekcaurules, jumta ieliekšanās . . . Nepagāja neviena nedēļa, kad kaimiņiene Tjēra kundze, kas pildīja sarga pienākumus, neziņotu pa telefonu par kādu avāriju. Šoreiz bija sprādzis centrālapkures katls. Jau labu laiku tika runāts par tā nomainīšanu. Mašīna nogriezās no šosejas un uzbrauca uz ceļa, kas līkumoja caur laukiem un mežiem. Žans Marks paskatījās kartē: uz Bromeiju brauks cauri Malzerbai un caur Nemūru atgriezīsies Fontenblo. So maz apmeklēto vietu gleznainība atsvēra dažus liekus kilometrus. Lauki šķita skumji, dūmakā tīti, lieliem, kailiem kokiem, snaudošas, brūnas zemes plašumiem un peļķēm, kurās atspoguļojās debesis un mākoņi. Mūzika kļuva skaļāka. Karola nogrieza klusāk un teica:

—  Varbūt vajadzētu atsaukt meistaru?

—  Nē taču,— Filips teica.— Tu labi zini, ka Tjēra kundze vienmēr ziņo par nelaimēm, pirms tās atgadījušās. Esmu pārliecināts, ka tai apkures ierīcei nekas nav noticis. Es to pārbaudīšu, atgriezies no Fontenblo, un ja patiešām . . .

Tēvam bija zema krūšu balss. Žans Marks domāja, ka vēlētos, lai ari viņam būtu tāds pats balss tembrs.

Viņam līdzās uz sēdekļa atradās dokumentiem piebāztais teva melnais ādas portfelis ar sudraba plāksnītē iegravētiem iniciāļiem. Pat visnozīmīgākie klienti paši ieradās tēva birojā. Tikai tāpēc, ka mesjē Ašils Verners ir slims, izņēmuma gadījumā . . . Piepeši Žana Marka domas aprāvās. Simt metru attālumā, tur, ceļa otrā malā, bija apgāzusies mašīna. Pie tās bija trīs vai četri cilvēki. No lūžņu kaudzes vilka ārā ļenganu ķermeni.

—  Kādas šausmas!— Karola iekliedzās.— Es nevaru uz to skatīties!

Kādu mirkli Žans Marks cerēja, ka tēvs turpinās ceļu. Attālums strauji saruka. Jau varēja labāk redzēt. Žans Marks nespēja paciest asiņainus skatus. Ātrāk, ātrāk! . . . Ne, viņš samazina ātrumu. Tas ir drausmīgi! Tēvs aptur mašīnu!

Karola ar abām rokām aizsedza acis. Filips izkāpa no mašīnas. Nespēdams pakustēties, Žans Marks redzēja tēvu pasperam dažus solus pa ceļu un ātri atgriežamies:

—  Tu nenāksi, Žan Mark?

Neiespējami atteikties. Saņēmis drosmi, viņš atvēra durtiņas un izslīdēja ārā. Viņu pārsteidza paša kāju vieglums. Sirds dauzījās kaut kur tukšumā.

—  KāJoūs?— tēvs stingrā balsi atsāka.

Žans Marks nodrebēja, pagāja uz priekšu, izjuzdams arvien pieaugošu nespēku.

Mašīna bija slīdējusi no vienas šosejas malas uz otru un pēc tam atsitusies pret betona stabu. Bāli un pārmērīgi satraukti aculiecinieki atstāstīja notikušo. Kā pa nelabumu uzdzenošu miglu Žans Marks izdzirdēja kādu resnu vīrieti sakām:

—  Viņš noteikti bija zaudējis kontroli pār savu vāģi, izbraucot no līkuma . . . Pēkšņi es redzēju viņu drāžamies man tieši virsū . . . Sekundes ceturtdaļa — un viņš ietriektos manai mašīnai tieši purnā . . . Es, cik jaudas, bremzēju . . .

Brīnumainā kārtā izsprucis no briesmām, viņš staroja, viņš jutās kā varonis; viņam līdzās sieva — vāja gaišmate ar teļa acīm — šņaukājās netīrā mutautiņā.

—  Tas bija liktenis! Tas bija liktenis!

Riteņu sliedes lipīgajos, melnajos dubļos, stikla lauskas, sarkans traips, ļoti sarkans, tās taču nav asinis! Ieplestām acīm Žans Marks vēroja šo vijīgo, plūstošo šķidrumu. Trīs soļus tālāk viņš nogāzē ieraudzīja upurus. Divi izstiepušies un nekustīgi vīrieši—jauns un

vecs. Vecākais, nāvējoši bāls, likās, mierīgi guļ, viņa ievainojums nebija redzams. Jaunākajam bija nobrāzta piere, atkāries žoklis. Pavērtās, sagraizītās lūpas atklāja zobus līdz pat saknēm. Dzelteni punktiņi sarkanā, sarecējušā sulā. Viņam kaklā kaut kas gārdza. Zem deguna plīsa asiņainu siekalu burbu|i. Vaļējiem plakstiņiem viņš vērās debesīs. Reizēm viņš pacēla nespēcīgu roku, it kā gribēdams pieskarties sejai, tas viņam izdevās ar lielām grūtībām, un, apmaldījusies tukšumā, roka atkrita atpakaļ. Viņam bija zila kaklasaite ar baltiem punktiņiem.

—  Un ātrā palīdzība vēl nebrauc,— kāds zemnieks sacīja.— Jau pagājušas desmit minūtes, kopš viņiem piezvanīja no fermas. Varbūt mums pašiem vajadzētu viņus aizvest?

—  Nē,— Filips teica,— neaiztieciet viņus! Gadījums ir pārāk nopietns. Vajadzīgas nestuves.

Tēvs runāja tikpat mierīgi kā ar kādu klientu savā birojā. Noliecies viņš palika kreiso roku zem jaunākā vīrieša pakauša, viegli pacēla viņa galvu, izņēma no uzvalka kabatas kabatlakatu un slaucīja brūci. Ievainotais pat nereaģēja, bet kabatlakats piesūcās ar asinīm. Pārsteigtais Žans Marks redzēja sarkanas strūkliņas tekam starp tēva pirkstiem. «Tas ir pretīgi! Kā viņš var . . .» Viņa skatiens aizmiglojās. Viņš sajuta vēderā lipīgu viļņošanos. Viņš baidījās paģībt un atgāja pāris soļu nost.

Dažas mašīnas lēnām brauca garām pūlim, citas apstājās un, atvērušas durvis, izsvieda uz šosejas spēcīgu pārdzīvojumu kārus ziņkārīgos. Jau desmito reizi galvenais liecinieks atkārtoja:

—  Es braucu pa labo pusi . . . Un piepeši — ko es redzu? . . . Zaudējis kontroli pēc likuma . . . tieši virsū . . . cik jaudas, bremzēju . . .

Viņa balss jau skanēja pārliecinošāk. Viņš bija lieliski iejuties savā lomā.

—  Bet policisti nebrauc! . . .

—  Kas gan policija, ja ātrā palīdzība nebrauc!

—  Tie nekad nesteidzas . . .

—  Šausmas!

—  Žan Mark!— Filips uzsauca.— Vai tev ir tīrs kabatlakats?

—  Nē,— Žans Marks atbildēja.— Iešu sameklēt.

Viņam derdzās šie meli, bet nebija citas iespējas izvairīties no pārbaudījuma. Viņš šķērsoja ceļu un devās pie mašīnas, kur gaidīja Karola — bāla, novērsusi skatienu. Nesasniedzis mašīnu, Žans Marks bija spiests apstāties. Viņš nevarēja aizmirst atvērto, ar sēkliņām un sulu pilno granātābolam līdzīgo muti. Viņu atkal pārņēma nelabums. Viņš jutās vārgs un gurdens — kā draudošas lavīnas upuris. Pulsējošiem deniņiem, aukstiem sviedriem uz kakla, pieres, padusēs un ar šo kodīgo sajūtu mutē, ar šo nelabuma uzplūdu. Stīvām kājām viņš saliecās uz nogāzes un vēma.

Iztukšojis vēderu, viņš elpoja daudz brīvāk. Mirdzoši punkti vēl strauji ņirbēja acīs. Viņš pacēla galvu un nedroši pagriezās pret pūli, kas bija sapulcējies ap upuriem. Tēvs bija izslējies un skatījās uz viņu no tālienes, šķiet, bargi, gandrīz nicinoši. Žans Marks atkal pievērsa acis Karolai. Viņa arī bija redzējusi. Aiz vējstikla viņas seja bija mātišķas līdzcietības apzīmogota. Viņa pamāja, lai viņš pienāk klāt. Žanu Marku pārņēma briesmīgs kauns, ka ir parādījis sevi tik nelabvēlīgā gaismā. Tagad viņa ne tikai zina, ka viņš ir vārgulis, bet viņa ir ari pārsteigusi viņu vīrietim visnepatīkamākajā šituātijā — atvērtu muti, atklepojot un izvemjot gļotainas ēdiena paliekas. Tas, ka tēvs to redzējis, nav tik ļauni. Bet viņa! Sieviete! Svešiniece ģimenē! . . . Viņa nekad nebija viņu kopusi. Bernibā, kad viņš slimoja, vienmēr līdzās bija pacietīgā un norūpējusies Madū. Viņš ar maigumu un izmisumu domāja par Madū. Signalizēdama brauca policijas mašīna. Atskanēja pavēles. Ziņkārīgo pūlis kļuva lielāks. Filips pagāja garām dēlam tā, it kā nekas nebūtu noticis, un teica:

—  Pasteidzies, Žan Mark!

Žans Marks noslaucīja muti ar kabatlakatu. Uz mēteļa atloka bija divi traipi. Viņš tos ātri notīrīja. Uz mēles jūtama žults garša. Atlaidies sēdeklī, viņš baidījās, vai nesmako pēc vēmekļiem. Karola pagrieza pret viņu maiguma pilnu seju un vaicāja:

—  Tev ir labāk?

Viņš izlikās nedzirdam; viņš ienīda Karolu; ja viņa atkārtos jautājumu, viņš atbildēs ar rupjību. Vai viņa nopratusi, ka viņš ir uz dusmu un sarūgtinājuma robežas? Viņa nebilda vairs ne vārda un atkal vēroja ceļu. Mašīna lēnām atsāka gaitu. Viņiem pretim brauca ātrā palīdzība.

—   Es domāju, ka viņi izķepurosies,— Filips sacīja.— Jaunākais ir ievainots vienīgi sejā, bet vecajam, manuprāt, ir stiprs šoks.

Viņi vel pusbalsī parunājās par briesmām, kas var sagaidīt uz ceļa: «Braucot ir jārēķinās ar citu trakulību . . .» Iespiedies aizmugures sēdeklī, Žans Marks joprojām gaidīja kādu norādi uz savu vājuma brīdi. Taču acīmredzot — it kā pēc mēmas norunas — tēvs un pamāte izvairījās par to runāt. Protams, viņi gaidīja, kad paliks vieni. Tad viņi par to patīksmināsies. Žans Marks pat iedomājās, ko teiks Karola: «Tu rīkojies nepareizi, likdams viņam skatīties uz šiem ievainotajiem . . . Tu zini, cik viņš ir jūtīgs! . . . Es viņu ļoti labi saprotu …» Ar šiem žēlabainajiem vārdiem Karola vel vairāk apkaunotu viņu tēva acīs. Kur viņa jaucas? Fransuāza un Daniels atzīst, ka viņa ir jauka, viņš ne. Nekad viņš nav juties labi viņas klātbūtnē. Viņas mūžīgie majastērpi, viņas tā sauktais nogurums, viņas klīrēšanās — viss kaitināja Žanu Marku. Viņu sagrāba vēlēšanās raudāt. «Un es laidu pār lūpu viņas acu priekšā!» Viņš tīšām lietoja vulgāro apzīmējumu. Lai sevi sāpinātu. Taisnā ceļa posmā mašīna samazināja ātrumu, apstājās. Žans Marks iedomājās par kādu tehnisku kļūmi. Bet tēvs nepagriezies viņam vaicāja:

—  Vai tu negribi vadīt mašīnu?

—  Nē,— Žans Marks atbildēja.

—  Bet tomēr. Tev, draudziņ, būs jāsēžas pie stūres!

Filips izkāpa un iekārtojās aizmugures sēdeklī, bet

dēls apsēdās priekšā. Karola pat nebija pakustējusies. Apsēdies viņai līdzās, Žans Marks ieelpoja viņas smaržas, un niknums pieņēmās spēkā, sprēgājot ka uguns žagaros, kad vējš maina virzienu. Ko nozīmē šī papildu pārbaude? Viņu ved atpakaļ pie šķēršļa kā zirgu, kurš nav pārlēcis pirmo reizi un kuram tagad jāaizmirst neveiksme. Vai varbūt grib pārliecināties, ka viņš ir atguvis kontroli pār saviem nerviem? Labi! Paskatīsimies, uz ko viņš ir spējīgs. Viņš strauji uzsāka braukt. Uzlicis kāju uz gāzes pedāļa, viņš arvien palielināja ātrumu un caur stūri sajuta rokās mašīnas līksmo neprātu. Viņš tik tikko samazināja ātrumu likumos, un riepu kaukšana sagādāja viņam dīvainas bailes. Jo vairāk palielinājās briesmas, jo viņš arvien spēcīgāk izjuta ko līdzīgu dīkdieņa trulām gavilēm. Ne tikai tādēļ, lai baidītu tēvu un pamāti, viņš vadīja mašīnu uz

riska robežas, bet lai pierādītu sev, ka dzīve neko nenozīmē. Nepagriezis galvu atpakaļ, viņš juta pa labi no sevis aiz uztraukuma pamirušu Karolu un sev aiz muguras tēvu niknumā sakostiem zobiem. Tieši to viņš vēlējās. Koku neprātīgā skriešana pret debesīm paceltām galotnēm, ce|a vienmuļā un muļķīgā šķetināšanās, vēja pātagošana pa dzelzs skārdu, nelielas, pretīgas bailes kā rūgta konfekte mutē. Simt trīsdesmit, simt četrdesmit, simt sešdesmit . . . Pēkšņi aiz muguras atskanēja mierīga balss:

—  Vai tu beigsi māžoties, Žan Mark?

—  Es nemāžojos,— viņš nomurmināja, neapzināti samazinādams ātrumu.

—  Nu, protams, māžojies,— tēvs teica.—Tu gribi, lai ar mums notiek tas pats, kas ar tiem nelaimīgajiem?

Žana Marka acu priekšā nolaidās plīvurs. Atgādinājums par asinīm atskurbināja viņu. Rokas uz stūres atslāba. Viņš klusībā atzina, ka tēvam taisnība, un vēl samazināja mašīnas ātrumu. Bet, atguvis skaidru saprātu, viņš jutās apmierināts, ka dažus mirkļus bija izaicinājis nāvi. Ar mazliet neprātīgu dzīva palikuša cilvēka atvieglojumu viņš vadīja mašīnu līdz Bromeijai.

Ciemats, saspiedies ap pārāk lielu baznīcu, likās izmiris. Žans Marks izkāpa un atvēra nelielas durvis augstos koka vārtos. Aizvērtiem slēģiem, neapdzīvota zem pelēkajām debesīm iznira māja. Atbrīvojušās no vīnstīgu segas, sienas parādījās slimīgi un netīri bālas. Nokarājās atrāvusies notekcaurule. Dobē nebija nevienas puķes, dārzā nevienas mēbeles.

—  Jiis ienāksit uz kādu minūti man līdzi?— Karola vaicāja.

—  Nē,— Filips teica.— Šoreiz mēs patiešām kavējam. Uz redzēšanos!

Tēvs atkal sēdās pie stūres. Žans Marks ierīkojās viņam līdzās. Palicis viens ar tēvu, viņš izbaudīja negaidītu un dziļu atvieglojumu. īgnums pierima. Viņš iegrima vīrišķīgas vienkāršības atmosfērā. Mašīna bez trokšņa ripoja pa līdzenu ceļu. Filips sāka runāt par priekšlikumu, ko grasās izteikt mesjē Ašilam Verneram, lai izvairītos no tā, ka sabiedrības paplašināšanās rada sarežģījumus biržā. Viss tika izklāstīts gudri un skaidri kā matemātikas formulas. Piepeši viņš apklusa, sadrūma un noburkšķēja:

—  Tie divi tipi tur, es negribēju to teikt Karolas klātbūtnē, bet viņi noteikti noliks karoti.

—  Ak tā!— sirdij sažņaudzoties, murmināja Žans Marks.

—  Kas tev lēcās, viņus ieraugot? Tev vajadzēja novērst skatienu?

Piespiests atzīties, Žans Marks mēģināja izlocīties:

—  Es jutos slikti, jau izbraucot … Es laikam būšu brokastīs ieēdis ko nelabu . . .

—  Kāpēc tu mānies?

—  Es nemānos.

Filips pavērsa pret dēlu seju, kuras nesaudzīgā izteiksme viņu satrieca.

—  Jā, tu mānies gan! Tu pirmo reizi redzēji smagi ievainotus?

—  Jā.

—  Nekas nav tīrāks par asinīm.

—  Varbūt … es nezinu . . .

Laiku pa laikam, jūtot sev pievērstu tēva skatienu, Žans Marks cīnījās ar tādu kā atkārtotu nelabumu.

—  Beidz! Tas var gadīties katram,— Filips labsirdīgi teica.— Divdesmit gadu vecumā es biju tāds pats kā tu. Bet es pārvarēju savā raksturā visu, kas bija pārāk maigs.

Žanam Markam tik ļoti bija nepieciešams uzmundrinājums, ka pat šie vārdi atbrīvoja viņu no pilnīgā nespēka. Viņš atkal varēja pacelt galvu, tāpēc ka tēvs arī izbaudījis to pašu pretīgumu. Grēki atlaisti, labais vārds atgūts, viņš ērti atlaidās sēdeklī. Kaut gan viņus jau gaidīja, Filips vēl nesāka braukt. Bez šaubām, viņš vēlējās turpināt sarunu. Viņš tik reti runāja ar bērniem! Atskatījies tālu pagātnē, Žans Marks neatcerējās otru tik nozīmīgu sarunu. Sī viņam likās gandrīz kā atklāsme: tēvs mīl viņu, rēķinās ar viņu, saprot! Viņu pārņēma prieka pilns lepnums.

—  Vīrietis, vecīt,— tas veidojas katru dienu, daļiņu pa daļiņai,— Filips atsāka.— Tas ir gribas jautājums. Domā par sevi, vienmēr par sevi. Novirzies no galvenā vienīgi tad, ja to prasa tavas intereses. Par darījumiem es tev visu izstāstīšu. Tu izmantosi manu pieredzi. Tā tu krietni ātrāk sasniegsi daudz vairāk nekā es. Jūtu dzīve ir pavisam kas cits: tur tev jat.iek galā pašam ar saviem spēkiem . . . Kā tev veicas ar sievietēm?

No acu kaktiņa pazibējis ieslīps skatiens sekoja šim jautājumam. Izsists no sliedēm, Žans Marks neatbildēdams skatījās uz tēvu: masīvā un sārtā seja zem iesirmajiem, īsi apcirptajiem matiem, bruņas un dzēlīgās acis, deguns ar kūkumiņu, iešķeltais zods, apaļais un tuklais kakls norādīja uz spēcīgu dzīvot tieksmi. «Nekas viņam nepretojas,» nosprieda Žans Marks, «un nekas viņu neapgrūtina. «Lūk, vīrietis, kuru var iedomāties tikai kā uzvarētāju.»

—      Man ir bijuši daži piedzīvojumi,— Žans Marks pēc kāda brīža teica.

Tas bija tiesa: trīs vai četri sakari ar jauniņām, kairinošam studentēm, kas bija atklājušas brīvību, filozofiju un mīlestību, iekārtojušās mēbelētā vienistabas dzīvoklī tālu prom no vecākiem. Viņas gāja no rokas rokā, neizraisot nedz ilgstošu aizraušanos, nedz greizsirdību.

—  Bet tagad?— Filips jautāja.

—      Tagad,— Žans Marks teica,— esmu kļuvis daudz nopietnāks . . .

—  Cik žēl!

—      Bet nē, tēt … Es iepazinos ar jaunu, ļoti jauku meiteni . . . »

—  Ko tu saproti ar «ļoti jauku»?

—      Jaunu meiteni no labas ģimenes . . . Vardu sakot, no mūsu aprindām . . .

—  Ak tā!

—  Viņa ir burvīga, viņa ir no labākajam . . .

—  Tu guli ar viņu?

—  Nē,— Žans Marks teica,— tas nebūt nav veids . . .

Viņš iedomājās Valēriju — baltu, gaišmatainu, klīrīgu, nedaudz snobisku. Vienu brīdi viņš cerēja, ka tēvs izvaicās par meiteni. Viņš mierīgi būtu varējis nosaukt viņas vārdu: «Valerija de Sarnerē.»

—  Tu taču nedomā par precībām?— Filips jautāja.

—  Tu smejies?

—  Nopietni.

—      Es tev zvēru, ka ne. Es atzīstu, ka viņa ir pievilcīga, bet no tā līdz … Es vispār nesteidzos ar precībām . . . Man jāpabeidz studijas . . .

—      Uzmanies, vecīt! Tieši šīs meičas — neaizskara mas un nepieejamas — vislabāk prot saņemt jūs savās rokās. Iemīlējies vienā no viņām, tu esi pagalam. Precības! Iesmaržots cietums! Tava karjera vējā! Nemaz

neņemot vērā visas zaudētās izdevības. Ir jābūt idiotam vai puslīdz nespējīgam, lai tavā vecumā ziedotos vienai sievietei. Un pat ari vēlāk, starp citu! Tas ir dzīves prieks — šīs nebeidzamās medības.

Filips piemiedza aci. Viņa nāsis iepletās. Žans Marks apzinājās, ka ir nedaudz atpalicis no tēva šajā baudas tveršanā. Pirms mātes tēvam noteikti bijis daudz romānu. Pēc tam uzradās Karola . . .

Galvenais, k;i tev trūkst, Žan Mark, ja es drīkstu to teikt,— ta ir vīrišķība,— Filips turpināja.—Paraugies uz Dānielu, viņam ne no ka nav bail, viņš metas nezināmajā!

Vai tu gribētu, lai arī es braucu uz Āfriku?

—  Nē. Lai tu atstātu iemītus ceļus, lai tu dzīvotu, nevis tikko vilktu dzīvību! . . . Āfrika var atrasties arī Parīzē, tu saproti? . . .

Es pamēģināšu,— Žans Marks smaidot sacīja.

—  Bet tas viss ir tikai vārdi . . .

—  Vārdi rada izdevības, vecīt. Man šobrīd nav daudz laika nodarboties ar tevi, bet es to atgūšu nākamajā vasarā Grieķijā. Es tevi tik stipri sapurināšu, ka iedvesīšu tev riska prieku, darbošanās aizrautību . . .

Sis jūras brauciens uz Grieķiju, ko Filips organizē ar saviem draugiem Diurjoniem, bija pastāvīgs sarunu temats ģimenē. Satikšanās jūlijā Atēnās. Tur noīrēs kuģi desmit, divpadsmit cilvēkiem — ne vairāk — un brauks uz salām. Bez stingra laika sadalījuma, bez noteikta mērķa, bez arheoloģiskām un sabiedriskām saistībām. Klejojums saulē, priekos un senlaiku noslēpumos. Karola un Fransuāza bija sajūsmā. Žans Marks izskatījās daudz atturīgāks. Grieķijā vasarā, lielākajā karstumā! . . . Un ceļojuma biedru vidū būs bezgala garlaicīgi cilvēki. Klausīties Diurjona kundzi runājam muļķības pie Partenona — tas būtu pāri viņa spēkiem!

—  Es domāju, vai, atkal redzot Grieķiju, atgūšu neparasto izjūtu, kādu pārdzīvoju pirmoreiz pirms septiņiem gadiem,— Filips teica.

Žans Marks aplēsa, ka pirms septiņiem gadiem tēvs bija šķīries un vel nebija no jauna apprecējies. Vai viņš jau pazina Karolu? Vai viņš bija braucis ar viņu vai ar kādu citu sievieti uz turieni? Iestājās klusums. Kaut gan ceļš bija vietām nelīdzens, Filips palielināja ātrumu. Mašīnas vibrācija trīcināja ādu uz viņa zoda. Žans Marks domāja, ka viņš nekad nekļūs līdzīgs tēvam

tāpēc, ka tam ir dzijas, pamatīgas, profesionālas zināšanas par dzīvi, turpretim viņš pats pēc dabas ir amatieris, viszinis. Žana Marka visnopietnākie pasākumi pajuka zināšanu un spēju trūkuma dēļ. Nevienā jomā viņš nevar parādīt sevi kā īstu vīrieti. Viņš studē tieslietas, bet neizjūt ne mazāko patiku pret juridiskiem strīdiem, viņš ciešami peld, taču slikti nirst, slēpo, bet neuzdrošinās taisni nobraukt pa stāvu nogāzi, viņš patīk meitenēm, taču nepiesaista nevienu no tām. Reizēm viņš pats sev vaicā, vai prot mīlēt. Sieviešu izlikšanās spējas ir tādas, ka ir neiespējami uzzināt šajā jautājumā patiesību. Viņam iešāvās prātā doma, ka viņa raksturu vieglāk vērtēt pēc trūkumiem, nevis pozitīvajām īpašībām. Caurumains skelets, kam vējš svilpodams pūš cauri. Dūmakaina celtne uz ļodzīga pamata. «Kāda pamata? Man tāda nav. Es neesmu nekas. Spējīgs uz labāko un ļaunāko. Paradīze un elle manī spēlē uz rakstu vai ērgli.» Viņš iztēlojās sevi ievainotu noasiņojam ceļa malā. Pēc tam pilnīgi baltu slimnīcu, zāļu smaržu un cauri atmodas miglai norūpējušos Madlēnu, kas pirmā atskrējusi pie viņa gultas galvgaļa. «Manu mazulīt, kas tev atgadījies?» Viņam bija divpadsmit trīspadsmit gadu . . . Viņš nodrebēja, ūdens lāses noritēja pār priekšējo stiklu. Ainava aiz loga it kā izplūda. Fontenblo lija.

—  Mēs neaizkavēsimies ilgāk par stundu pie mesjē Ašila de Vernera,— Filips sacīja.— Vai tu gribi vadīt mašīnu atpakaļceļā?

—  Jā,— Žans Marks pateicībā sacīja.

VIII

Neapšaubāmi sejai daudz labāk piestāv pelēkais uzvalks ar bronzas, nevis konjaka krāsas kaklasaiti. Varbūt tā nav tik uzkrītoša, bet izmeklētāka. Turklāt tai ir daudz skaistāks mezgls: arī tam ir sava nozīme. Galvu pieliecis, Žans Marks pēdējo reizi pārbaudīja spogulī, vai viņa apģērbā viss ir kārtībā. Pat ja viņam nebija paredzēta neviena ievērojama tikšanās, viņam patika būt eleganti ģērbtam. Viņš ielika kabatā atslēgas, cigarešu paciņu, šķiltavas (Madū dāvanu), kabatas portfeli, mutautu, sakārtoja krekla manšetes, izstiepa kaklu, sakoda žokļus un tomēr bija spiests grūtsirdīgi

atzīt, ka ar visu lielisko uzvalku (kaut arī pirktu gatavo apģērbu veikalā!) viņam nav šīs pieglaimīgās plēsonīgā runča gaitas un valdonīgā skatiena, kas, pēc viņa domām, piemīt ideālam vīrietim. Kalsns plecos, brūniem matiem — viņš drīzāk atgādināja bridējputnu, kā teica Valērija. Viņa ir ļoti zobgalīga. Nesaudzīgu acu skatienu. Asu mēli. Katrreiz, kad viņi kopā kaut kur gāja, viņa pusbalsī izmeta dzēlīgas piezīmes par apkārtējiem cilvēkiem. Tomēr viņš ir pārliecināts, ka patīk viņai. Viņa pat kādu dienu tika teikusi, ka viņi ir skaists pāris. Viņš izrieza krūtis. Varbūt vajadzētu viņai piezvanīt, lai satiktos šovakar septiņos. Nē, tēvam taisnība: nevajag pārāk saistīties ar šo meiteni! Viņam patīk Valerijas prāts, jautrība, iznesība, bet, taisnību sakot, viņš nav iemīlējies viņā. Viņš piezvanīs viņai rīt … Ja vien nezvanīs Mikijai. Viņi bija draudzīgi šķīrušies pagājušajā mēnesī. Viņa, bez šaubām, būtu ar mieru uzņemt viņu pie sevis kā senāk. Vienmēr bija vajadzīgas dažas glāzes viskija, lai viņa kļūtu pieļāvīga, bet pēc tam gultā viņa bija steidzīga. Atmaidzis viņš atguvās: Mikija ar savām grimasēm un smieklu šaltīm vairs nespēja viņu uzbudināt. Kas tad? Nekas, nekas . . .

Bez noteiktas kāres, tāpat vien viņš aizdedzināja cigareti un iegāja viesistabā. Bija svētdiena; tēvs un Karola tūlīt pēc brokastīm aizgājuši uz bridža partiju pie Diurjoniem. Fransuāza un Daniels mācījās katrs savā istabā. Mājā valdīja klusums. Žans Marks piegāja pie diskotēkas un klasikas nodalījumā meklēja kaut ko, kas vislabāk atbilstu viņa pašreizējam melanholiskajam noskaņojumam. Izvēlējās Bēthovena Simfoniju do minorā. Viņš ieslēdza atskaņotāju, atlaidās uz dīvāna un, maigu dūmu ieskauts, klausījās pirmos orķestra akordus. Vai viņš tik ļoti mīlētu mūziku, ja Madlēna kopš bērnudienām nebūtu viņam radījusi patiku pret to? Viņa bieži veda viņu uz koncertiem, Ziemassvētkos dāvināja skaņuplates . . . Viņš aizvēra acis, lai pilnīgāk ļautos šo harmonisko skaņu straumei. Varenība, diženums, kaislība! Kad vētra krāc, viņš izjūt tās spēku sevi, tiklīdz tā pierimst, viņš gremdējas klusumā. Attālinājies no reālās pasaules, viņš priecājās, ka svētdiena atvēl viņam šos vientulības mirkļus pustukšajā dzīvoklī, bez vecākiem un mājkalpotājiem.

Skaņdarbs vēl nebija izskanējis, kad ienāca Fransuāza un teica:

—  Skat, tu klausies «Heroisko»?

—      Tā nav «Heroiskā»,— viņš sacīja,— tā ir Simfonija do minorā.

—      Man nav nekādas muzikālās atmiņas,— Fransuāza teica.— Es varu kaut simtiem reižu klausīties vienu un to pašu melodiju, bet tik un tā to nepazīstu.

Viņa apsēdās iīdzās un berzēja acis. Viņas pirksti bija notriepti ar tinti.

—  Beidzot es tiku galā,— viņa teica.— Es pabeidzu.

—  Ko?— viņš izklaidīgi vaicāja.

—  Krievu valodas tulkojumu.

Viņi kopīgi noklausījās simfonijas pēdējās taktis.

—  Tas patiešām ir ļoti skaisti,— Fransuāza teica.

Un, kamēr Žans Marks meklēja citu skaņuplati,

piebilda:

—      Karola man teica, ka tev vakar esot kļuvis nelabi tās avārijas dēļ, ko jūs redzējāt uz ceļa.

Viņš dzīvi iebilda:

—      Man nebija slikti avārijas deļ. Man tikai sāpēja vēders. Sī Karola — viņa vienmēr no mušas iztaisa ziloni! Viņamani pagalam kaitina…

—      Kāpēc viņa tevi kaitina?— vaicāja Daniels, parādoties durvis.

Saniknots Žans Marks pagriezās.

—  Tā nav tava darīšana! Kaitina — un cauri!

Un, atsacījies klausīties Lielo septetu, kā bija iecerējis, viņš apsēdās uz dīvāna un pārlika kāju pār kāju.

—      Ievēro labi,— Daniels atsāka,— es nekad nevarēšu viņu pilnīgi iemīlēt tāpēc, ka viņas deļ Madū nav vairs kopā ar mums, taču varēja būt vēl draņķīgāk.

—  Tas,— Fransuāza atzina,— ir neapstrīdami.

—  Un turklāt viņa ir glīta,— Daniels piemetināja.

—      Ko? Glīta,— Žans Marks norūca.— Ne tik ļoti, kā viņa par tādu izliekas. Noņem kosmētiku, nekas nepaliks pāri!

—      Nepiekrītu,— teica Daniels, tik dziļdomīgi pagrozot galvu, ka Fransuāza sāka smieties. Žans Marks izstaipījās un žāvādamies paziņoja:

—  Es labprāt iedzertu tasi tējas.

—      Tu esi jucis!— Fransuāza iesaucās.— Tikai ne tūlīt!

—  Kapec?

—  Ir pārāk agrs! Un piecos mūs gaida māmiņa. Tu padzersi tēju pie viņas.

—  Viens otru netraucē.

— Labi!

Fransuaza paraustīja plecus un lieliem soliem devas uz virtuvi. Brāli viņai sekoja un sasēdās ap galdu, viņa pielēja tējkannu ar ūdeni un iededzināja gāzi. Vērodams, kā viņa darbojas, Žans Marks brīnījās, ka nevar viņu nekādā veidā novērtēt. Viņš neuzskatīja viņu nedz par neglītu, nedz glītu, nedaudz smagnēja, ar skaistām acīm. Vai ar to pietiek, lai piesaistītu un noturētu vīrieti? Noteikti ne. Viņa paliks šķīsta līdz mūža beigām. Vai arī apprecēs kādu savām prasībām neatbilstošu tipu. Interesanti, kā Valērija novērtētu Fransuāzu? Vajadzēs sarīkot viņām tikšanos. Pēc tam Valērija savā smalkajā balstiņā teiktu: «Tava māsa ir šarmanta. Viņa atgādina Korneija dzejas pantmēru «aleksandrieti» . . .» Vai arī: «Kad es skatos uz viņu, man rodas tāds iespaids kā par vilcienu sarakstu, ko komponējis Mocarts . . .»

—  Vai tu vēlies kaut ko pie tējas?— Fransuāza vaicāja.

—  Protams!— Žans Marks sacīja.— Maizi, sviestu, ievārījumu!

—  Pēc visa, ko tu apriji brokastīs? Tu pārspīlē! . . .

Sterili tīrā virtuve ar bāli zilajām sienas flīzēm un

baltajiem stiklotajiem skapjiem saglabājusi spēcīgu jēra cepeša smaržu. Fransuāza acīm redzami uzjautrinājās, uz kādu laiku iekarojusi šo mājkalpotājiem atvēlēto darbības lauku. Kļuvusi par mājas saimnieci, viņa cilāja traukus, grieza maizi, atvēra ledusskapi, kur zilganā gaisma un mēmā klusuma bija novietoti pārtikas produkti. Vienā rāvienā Daniels izdzēra lielu glāzi ledaina piena, pēc tam paziņoja, ka arī viņam griboties ko iekost. Apsēdies pie galda kopā ar Žanu Marku, viņš tiesāja maizītes, ko Fransuāza veiklām kustībām smērēja un citu pēc citas lika uz šķīvja viņiem priekšā.

—  Jūs esat nejēgas,— viņa teica.— Pie mammas jūs vairs nevarēsiet neko ieēst.

Bet viņai bija prieks, ka var apkalpot brāļus. Ēzdams trešo maizīti, Žans Marks teica:

—  Es izstājos no sacensības!

Daniels padevās pēc ceturtās. Pēc tam brāji apmainījās sazvērnieciskiem skatieniem, noskaitīja līdz trīs,

atgāzās pret krēslu atzveltnēm un, uzsvērdami katru zilbi ar dauzīšanu pa galdu, korī kliedza:

Oho! Viņa ir ko vērts — mazā māsa!

Kādreiz šis zēnu kaujas sauciens spēja iedzīt Fransuāzu izmisumā. Bet tagad viņa ir pieaugusi. Viņa iesmējās.

—  Tas ir labāk neka dusmoties,— vēderu braucīdams, teica Daniels.

Žans Marks arī smējās, taču nedaudz skumīgi. Dažās minūtēs viņš juta no jauna ap galdu izveidojamies jauko ģimenes atmosfēru. Viņus visus trīs vieno pasaule, kas saistīta ar vienām un tām pašām atmiņām un leģendām. Neviens svešs nekad neienāks šaurajā Egletjēru biedrībā, kur visiem noslēpumiem piemīt bērnības burvība. Tagad Fransuāza izlietnē pārlieku centīgi mazgā krūzi, glāzi, šķīvi un novieto tos žāvēties. Žans Marks strauji izstiepa roku, lai zem manšetes saskatītu rokaspulksteni, un pavēstīja:

—  Ja piecos tu vēlies būt pie mammas, pēc desmit minūtēm ir jāiziet.

—  Es esmu gatava,— Fransuāza sacīja.

—  Tāda tu iesi uz turieni?

_— Es jau neesmu Karola,— viņa atcirta.— Es nepārģērbjos sešreiz dienā.

Žans Marks nesaudzīgi apskatīja pelēko puloveru, zilos, plisētos pansionāros svārkus, bezpapēžu kurpes, taisnos matus, nodomāja, ka tas uz viņu neattiecas, aizdedzināja cigareti un, paskatījies spogulī, sakārtoja atrisušo kaklasaites mezglu.

Pūlis tribīnēs rēca un vienā mirklī pielēca kājās: Kujikovskis tikko ieraidījis bumbu Francijas komandas vārtos. Divi pret divi. Aizrāvies, atvērtu muti, tortes gabalu rokā Daniels nenovērsa acis no televizora ekrāna. Ritēja spēles pēdējās minūtes. Ivs Mersjē piecēlās no krēsla un, apgājis apkārt tējas servējamam galdiņam, nostājās audžudēlam aiz muguras.

—  Ivucīt,— Lisija teica, raidot vīram pārmetošu iemīlējušās skatienu,— tu esi tāds pats puika kā viņš!

Blakus Fransuāzai sēdēdams uz zema, daudzkrāsainiem spilveniem apkrauta dīvāna, Žans Marks cīnījās

ar uzbudinājumu, kas viņu pārņēma. Ivs Mersjē bija desmit gadu jaunāks par māti. Viņa visiem spēkiem pūlējās, lai gadu starpība nebūtu pārāk jūtama. Tas lika viņai izaicinoši ģērbties un frizēties: šie krāsotie gaišie mati, šis sudrabainais zilganums uz plakstiņiem, jaunas meitenes apkaklīte ap apvītušu kaklu! . . . Viņa piemērojās vīra aprobežotībai. Viņš aizrāvās ar sportu, kādreiz ar panākumiem bija nodarbojies ar dažiem tā veidiem, bet viņa pašreizējais amats — kādas amerikāņu plastmasu firmas pārstāvis Francijā — neatstāja pietiekami daudz brīva laika, lai turpinātu treniņus. Maza auguma, melnīgsnējs, drukns, lauztu degunu, zemu pieri — viņš iedegās agrākajā kaislībā, vērojot spēles asos momentus.

—  Lieliski! . . . Kāds driblētājs! … Ej tu, Garinetil. . .— viņš rūca.— Sit! Tagad sit!

Un Daniels atbildēja viņam kā līdzīgs līdzīgam:

—  Tu runā tā, it kā viņš grasītos sist. Tavam Garineti kājas ir ļenganas kā teļam.

—  Es gribētu redzēt tevi uz šī smagā laukuma!

—  Nekādu problēmu! Paskaties, ka Vīzs Zulubs jož, viņš parādīs!

—  Lulū, tu neko neēd!-— Lisija nopūtās.— Un tu, Fransete, ne tik . . .

Žans Marks saguma zem milināmo vārdiņu lavīnas. Viņš ar mokām pacieta, ka, ieradušies šajā mājā, Daniels pārvērtās par Lulū, Fransuāza — par Franseti un viņš pats — par Zubī. Māte bija saglabājusi šos viņu bērnības mīlināmos vārdiņus. Tie vairs neiederējās. Kāpēc viņa cenšas muļķoties viņu priekšā, it kā viņi būtu mazuļi uz nedrošām kājelēm? Viņš apbrīnoja, ka Fransuāza un Daniels var justies labi šajos svētdienas apciemojumos. Danielam ir attaisnojums būt tādam. Bet Fransuāza? Vai viņa patiesi mīl māti vai piespiež sevi aiz pieklājības, paraduma, pārliecības? Si meitene, kas ierāvusies sevī ka gliemezis, vienmēr ir bijusi neizprotama. Katrā ziņā viņš ir tuvu izmisumam. Veltīgi pirms nākšanas apņemties būt pacietīgam, desmit minūtēs viss sabruka viena vārda, vienas atmiņas, neveiksmīga salīdzinājuma dēļ. Kā tevs, kurš ir pārāks par citiem, varēja aizrauties ar šo viduvējo un tukšo sievieti? Viņi nerunāja vienā valodā, viņiem nebija vienāda gaume, nekad viņiem nevajadzēja satikties. Lūk, šo neapdomīgi noslēgto laulību muļķība! Un par šo

kļūdu maksā ilgus gadus, visu mūžu. Jā! Tēvam taisnība, brīdinot piesargāties no briesmām, kas draud no piemīlīga smaida un padevīga auguma. Karola tomēr ir labāka par māti. Noteikti daudz glītāka, daudz attīstītāku prātu, «augsta klase». Uzmanīgi! Es lietoju šo izteicienu ik brīdi. Nav vajadzīgs, lai man tas kļūtu par smieklīgu paradumu. Viņa skatiens pārslīdēja šai līdz apnicībai moderni iekārtotajai ēdamistabai, kas vienlaikus kalpoja par viesistabu. «Tipveida» dzīvoklis Sevrā jaunā kvartālā ar astoņām desmitstāvu celtnēm Sēnas krastā, ar skvēru bērneļiem, ar garāžu mājas pagrabā un pārtikas veikaliem apakšstāvā. Platas, stiklotas durvis, visur sienas skapji, apsildāma parketa grīda, plānas, ūdenszaļas sienas, paklājs rūsas krāsā, lakota kļavas koka mēbeles, dažas lētas gleznas baltos rāmjos. «Un viņa izskatās laimīga,» Žans Marks ar izbrīnu domāja. «Viņa neko nenožēlo. Tāpēc ka šis lāga vīrs, tik vienkāršs un stiprs, viņu mīl . . . Kāds suniskums!»

—  Vai vēl mazliet tējas, mans mīļais?

Žans Marks nodrebēja. Paņēmusi viņa tasīti, māte, silti smaidot, vaicāja. Viņš apjuka. Viņam piepeši kļuva žēl šīs grumbainās un krāsotās sejas, kas visiem spēkiem pūlčjjās izskatīties jauna un koķeta.

—  Labāk piedāvā viņam viskiju,— Ivs Mersjē teica, nenovērsdamies no televizora ekrāna.

—  Nē, pateicos,— Žans Marks sacīja.— Es dodu priekšroku tējai.

Spalgs kliedziens apslāpēja viņa atbildi. Spēles beigas. Joprojām neizšķirts: divi pret divi. Gods ir glābts. Ivs Mersjē atgriežas pie sava atzveltņa, mazliet grozīdams plecus, it kā tos nospiestu varenā muskulatūra.'

—      Tas bija viduvēji, ļoti viduvēji,— viņš teica.

—  Francijas komanda varēja būt labāka. Vēl jo vairāk, spēlējot savās mājās . . .

Daniels palika sēžam savā krēslā, lai vērotu kāda vesterna notikumus. Tagad, kad Ivs Mērsjē bija atkal līdzās, Lisija šķita vienlaikus apspīdēta no abām pusēm. Pasniedzot viņam viskiju, viņa pieskārās vīra rokai uz atzveltnes. Vai viņa vēlas parādīt, cik laimīga ir ģimenes dzīvē? Viņas skatiens pārlēca no vīra pie bērniem; viņa šaudījās no laulības laimes pie mātes laimes, tvēra te vienu, te otru, kā apliecinot savu divkāršo veiksmi. «Vai viņa pameta tēvu šā vīrieša dēļ, vai tēvs pameta viņu Karolas dēļ?» domāja Žans Marks.

«Neiespējami bijis to izdibināt. Madū ir Joti izvairīga šajā jautājumā. Katrā ziņā bērni palika pie tēva. Starp citu, kāda tam nozīme? Man nav nekā kopīga ar māti. Ķo es šeit daru? . . .» Zviedzieni, šāvieni un kovboju kliedzieni kroplīgā franču valodā uz brīdi pārtrauca viesistabas mieru.

—  Nogriez mazliet klusāk, Lulū!— Lisija palūdza.

—  Tu pamodināsi Likiju.

—  Es gribu viņu ātrāk redzēt,— Fransuāza sacīja.

—  Vai tagad nevar tur iet?

—  Vel desmit minūtes. Es ļoti stingri ievēroju režīmu. Tāpat kā ar jums.

Šis teikums griezās Žanam Markam ausīs. Viņam šķita nepiedienīga šī novēlotā mātišķibas izrādīšana. Kā sieviete var atvēlēt savu klēpi vienam, otram, dibināt ģimeni vienā vietā, mainīt uzvārdu, mainīt ligzdu un atsākt perēšanu citur. Kā viņa uzdrīkstas rādīt saviem vecākajiem bērniem jaundzimušo, apaju un nosiekalojušos, šo simbolu baudai, kuru viņa gūst ar viņu tēva aizstājēju? Pat teiciens «bērns no pirmās laulības», «bērns no otrās laulības» ir briesmīgs ar šo aplinku norādījumu uz nepastāvību laulībā. Ikreiz, kad Žanam Markam nācies turēt rokās mazo Anželiku, viņam tas licies vairāk nekā nepatīkami — pretīgi. Viņš ienīda šo siltumu, šo maigā un padevīgā auguma svaru, šo saskābuša piena smaržu, šos idiotiskos šļupstus, šo dibentiņu, ko sievietes ar sajūsmu atsedz un slauka. Savu pārdomu varā viņš pamanīja, ka sarunas temats ir mainījies. Vairs nerunāja par Anželiku, bet gan par Dānielu un viņa ceļojuma plānu. Lisija bija sašutusi.

—  Un tēvs ir ar mieru?— viņa vaicāja.

—  Pilnīgi,— atteica Daniels, neatraudams skatienu no ekrāna, kur indiāņi jāja ap ratiem, kas bija pārklāti ar plīvojošu brezentu.

—  Madū arī,— Fransuāza piebilda.

Tad Lisija pievērsa vīram gaišmatainas, apvītušas meitenes seju ar smailu degunu, krāsotām lūpām.

—  Ko tu par to domā, Ivucit?

—  Ja viņš tā grib! . . .— Ivs Mersjē atklāti teica.

—  Ceļojumi norūda jaunatni.

—  Bet mēs,— sacīja Fransuāza,— mēs šovasar dosimies uz Grieķiju.

Tiešām?— Lisija iesaucās.— Bet tas ir brīnišķīgi, manu Franset! Jūs esat izlutināti bērni! Ceru, ka jūs to apzināties . . . Tomēr Grieķija — tas nav nekas priecīgs. Man uzmāktos drūmas domas starp šiem vecajiem mūriem. Man reiz bija draudzene, kas bijusi Grieķijā . . . Tēvam klājas labi?

—  Ļoti labi.

—  Vai viņš joprojām daudz ceļo?

—  Arvien vairāk.

—      Viņš to dara pārāk bieži. Viņš nomokās. Kā saka Ivucītis, tomēr ir arī jādzīvo.

—  Jā,— Ivs Mersjē teica,— es tā domāju . . .

Žans Marks nesaprata, kāpēc māte jūt vēlēšanos runāt par pirmo vīru otra klātbūtnē. Bez šaubām, viņa ar to grib parādīt, ka šķietami sarežģītas situācijas var kļūt vienkāršas labi audzinātu cilvēku starpā. Galvenais — apspriest jautājumu bez aizspriedumiem. Sajā ziņa viņai ir veicies gan ar raksturu, gan ar vīrieti, kuru apprecējusi. «Būtībā viņi ir radīti viens otram,» Žans Marks nodomāja. «Varbūt tā ir laime?» Cauri šķērssienai skanēja spalgi kliedzieni. Anželika bija pamodusies.„ Žans Marks redzēja sajūsmināto māti pieceļamies.

—  Tagad mēs varam iet pie viņas.

Atvaino mani, māt, bet man jādodas prom,— teica Žans Marks.— Man ir satikšanās.

Viņa saprotoši piemiedza aci.

—      Es nevaicāju tev — ar ko, mans lielais dēls! Cik tu esi glīts! Sis uzvalks tev lieliski piestāv!

Nu, protams, laidies!—teica Ivs Mersjē, pastumjot viņu aiz pleciem.— Un jauku vakaru! . . .

Viņam bija skumji labsirdīga izbijuša boksera sejas izteiksme. «Viņš tomēr ir jauks tips,» Žans Marks nodomāja.

— Tu pārnāksi uz pusdienām?— Fransuāza vaicāja.

Nē,— viņš atbildēja.— Esmu aizņemts.

īstenībā viņš nezināja, nedz kur pusdienos, nedz arī ko darīs pēc stundas.

Kad Žans Marks jau bija pie durvīm, māte sacīja:

Viņš izskatās tāds norūpējies.

—  Viņš tikai izliekas,— Fransuāza teica.

Un abas iegāja guļamistabā.

Anželika mētāja kājeles sārti krāsotā koka gultiņā ar izšūtiem aizkariem. Fransuaza paņēma viņu rokās, apbēra skūpstiem, pārģērba, atkal sasukāja, smiedamās par-viņas šļupstiem. Viņām ir viena māte, tāpēc Fransuāzai šķita, ka tas mazliet ir ari viņas bērns. Pieskardamas mazulim, viņa izbaudīja dzīvniecisku radniecības sajutu un bija gluži pārsteigta par to.

—  Tu esi izsalkusi, manu lellīt,— Lisija teica, atkal paņemot Anželiku.

Kamēr meitenīte piepūstiem vaidziņiem cītīgi ēda putriņu, Fransuāza vēroja matēs sejā tik mierīgu laimi, ka šķita — tā ir Dieva sūtīta. Kā tas ir iespējams, ja ar savu šķiršanos un jaunajām precībām šī sieviete ir pārkāpusi reliģiskos likumus, šis mazulis baznīcas acīs ir nelikumīgi dzimušais, šis pāris visu laiku dzīvo grēkā. Fransuāza klusībā domāja, ka viņas prāts nav tik attīstīts, lai spriestu par visu to, bet varbūt Dieva labestība pārspēj to cilvēku likumus, kuri īsteno viņu gribu. Viņa nejustos pārsteigta, ja viss būtu daudz noslēpumaināk, nekā rakstīts baznīcas grāmatās, un bērna dzimšana, vienalga, kāda tā būtu, svētī to, kura viņu dzemdējusi. Starp citu, Lisija turpina iet baznīcā. Nevienu brīdi viņa nav uzskatījusi sevi par vainīgu. Augstais Dievs, pieļaudams šādu dzimšanu ārpus kristīgās laulības, bez šaubām, ir atlaidis viņas grēkus. Beigusi ēst, Anželika līksmi smējās un kustināja tuklās roķeles virs sejiņas.

—  Tu man neko nestāsti par sevi,— Lisija teica Fransuāzai.— Ko tu dari? Ar ko satiecies? Vai tev nav kāds puisis?

—  Nē,— Fransuāza atbildēja.

Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās uzticēties mātei. Viņas noslēpums pieder Madū.

—  Ļoti žēl,— Lisija atsāka.— Es tevi nedaudz pavēroju. Tagad, kad tev ir astoņpadsmit gadu, tev vajadzētu mazliet sakopties. Vai tu nevēlies, lai es tevi sasukāju?

—  Nē, nē,— Fransuāza atkārtoja, kāpdamās atpakaļ.

Viņai bija bail kļūt līdzīgai mātei. «Viņa mani

izkrāsos, ieveidos matus, tas būs briesmīgi!»

—  Es galvoju, ka tavā vecumā, Franset, vajadzētu būt mazliet . . . modernākai . . .

—  Man tas nepatīk.

—  Bet vīrieši . . . Vīriešiem gan tas patīk . . . Mēs esam spiestas par to domāt.

—  Ne, māmiņ.

Fransuāza kāpās atpakaļ, it kā viens ķemmes vai sukas pieskāriens varētu viņu aptraipīt. Gaitenī atskanēja soļi. Ienāca Daniels un Ivs Mersjē: filma bija beigusies, nodevējs nogalināts, varonis apprecējies un ciematā līdz ar jauna šerifa un skaistules skolotājas ierašanos iestājies miers. Viņi smējās aiz prieka, kādu bija guvuši no šī muļķīgā stāsta. Ivs Mersjē satvēra meitu rokās, noskūpstīja uz abiem vaigiem, ielika sētiņā, un pieaugušie, nostājušies ap viņu, skatījās, kā viņa šūpojas uz nedrošajām kājelēm, ar rociņām ieķērusies tīklā.

—  Viņa patiešām ir burvīga,— ar līksmu pārliecību teica Daniels.

—  Ja rni jūs abi paliktu uz pusdienām?— Lisija vai cā ja.

—  Mēs netikām brīdinājuši,— Fransuāza teica.

—  Tas nav nekāds šķērslis. Es piezvanīšu uz Diurjonu dzīvokli,— Daniels teica.— Viņiem vēl vajadzētu būt tur.

Viņš skriešus izmetās ārā. Pa vaļā atstātajām durvīm Fransuāza dzirdēja viņu runājam:

—  Hallo! . . . Dun jona kundze? . . . Šeit Daniels . . . Labdien, kundze. Jums klājas labi? Vai es varētu runāt ar Karolu? . . . Jā, ja tas viņu pārāk neapgrūtina . . . Hallo, Karola? . . . Klausies, mēs gribētu pusdienot pie mātes . . . Tas tevi nesarūgtina? . . . Nē, ne vēlāk . . . 0'key • . Skūpstām tevi . . .

Viņš nolika klausuli, sajūsmināts līganā gaitā atgriezās istabā un pavēstīja:

—  Viss kārtībā! Man pat liekas, ka viņi ir apmieri nāti.

Iegājis gaitenī, kas ved uz kalpotāju istabām, Žans Marks izdzirdēja balsis, smieklus un ar nepatiku secināja, ka Mikija nav viena. Viņam vajadzēja brīdināt par savu apciemojumu, bet vēlēšanās atkal sastapt Mikiju bija viņu pēkšņi pārņēmusi Sevrā, aizejot no mātes, un, tā kā Mikijai nav telefona, viņš uz labu

laimi devies taisnā ceļā pie viņas. Apstājies pie durvīm, viņš svārstījās, vai klauvēt. Bet viņam galīgi nebija ko darīt, tāpēc izlikties nebija vērts. Beidzot viņš izšķīrās.

Mazītiņā istaba bija dūmu pilna. Vienīgais apgaismo jums — naktslampa, kam abažūra malas nokrāsotas ar sarkanu nagu laku. Krēslā varēja izšķirt stāvus, kas sēdēja uz grīdas un uz izvelkamā dīvāna. Atskaņotājs dārdināja apnicīgu kovboju meldiņu.

—  Tas ir lieliski, ka atnāci, Žan Mark!

Mikija pastiepa viņam rokas, atmezdama atpakaļ rūsgani blondos matus. Viņš draudzīgi noskūpstīja viņu uz vaiga un apsēdās pie citiem. Vienīgais dzēriens bija draņķīgs franču viskijs. Uz šķīvja mētājās dažas apkal tušas kūkas. Pelnutrauki bija pilni ar izsmēķētiem cigarešu galiem. Tur bija Mikijas labākā draudzene, izkaltusi gara auguma maikste ar zirdzisku profilu, un divi tipi, no kuriem viens — Gusē — studē medicīnu, bet otrs — Didjē Koplens — ir juridiskās fakultātes otrajā kursā. Žans Marks jau ticies ar viņu praktiskajās nodarbībās. Viņš bija izvēlējies to pašu specialitāti — civilās un administratīvās tiesības. Lai gan viņu grupā skaitījās tikai kadi trīsdesmit cilvēki, viņiem vēl nebija izdevies parunāties. Kā Didjē Koplēns nokļuvis pie Mikijas? Vai viņš guļ ar viņu vai tikai gatavojas to darīt? Acīmredzot šīs.meičas adrese iet no rokas rokā. Galu galā viņa būs pieņēmusi savā gultā vai visu universitāti. Pašlaik viņa ir friziera palīdze, kas mazgā galvas klientēm, bet ir izvēlējusies, ka pati teica, grūto frizieres modelētājas profesiju; viņas vājība ir deviņ padsmit līdz trīsdesmit gadus veci intelektuāļi. Katrā ziņā uz viņu nevar būt greizsirdīgs. «Mediķis» stāstīja neķītras anekdotes, kas lika abām meičām šausmināties. Bet viņas tikai izlikās, ka ir šokētas. Didjē Koplēns turpretim ir lielisks. Augstu pieri, gaišu skatienu aiz aceņu stikliem, apslāpētu balsi, varētu domāt, ka viņu nodarbina nopietnas problēmas. Pat smejoties viņa acis šķita skumjas. Žanam Markam pietika ar piecām minū tēm, lai pārliecinātos, ka Didjē nav bijis Mikijas mīļākais. Piepeši viņš izjuta simpātijas pret šo zēnu. Viņi uzsāka sarunu par diviem praktisko darbu asisten tiem: par civilo tiesību asistentu Kērluajo — jaunu, atturīgu maģistru, kurš izvairās no asām runām,un Ziofrē — administratīvo tiesību asistentu, kas savā daiļ runībā ļaujas iesaistīties programmā neesošu jautā

jumu apspriešanā. Viņus sajūsmināja, ka abi ir vienādās domās par šiem cilvēkiem. Viņi nosprieda, ka pirmajam ir «domātāja» dotības, turpretim otrs ir tikai tukšu salmu kūlējs un pļāpa. Pēc tam viņi aprunāja titulētos pasniedzējus. Arī šoreiz viņu cildinājumi un kritika saskanēja. Žans Marks nekad nebija izjutis tādu divu prātu dzīvīgumu, kuriem būtu jāsaprotas: likās, starp tiem šķiļas dzirksteles. Iedomājies Žiljenu Prelā, ar kuru viņš draudzējās no liceja laikiem, viņš salīdzināja tos . . . Ziljens ir lielisks, lai kopīgi aizietu uz kino, iedzertu kādu glāzīti, padzītu jokus, smejoties sistu pa ceļgaliem, bet, tiklīdz vajadzēja apmainīties domām,— kāds izveicības un izdomas trūkums! Brasārs un Niko, divi biedri, kurus viņš ieguva pirmajā kursā, nebija neko vairāk vērti. Arī viņi bija lāga zēni, patīkami ikdienas saskarsmē, bet kur nu viņiem sacensties uzskatu sadursmē! Tikko, runājot par Ziofrē, Didjē Koplēns tika teicis: «galēji labējais muļķis». Tas patika Žanam Markam, kurš, nebūdams «kreisais», uzskatīja sevi par «gandrīz progresīvu». Starp citu, nelikās, ka Didjē Koplēns pieslējies kādai partijai. «Lai ietu kopsolī ar laiku,» viņš apgalvoja, «ekonomikai jāliek valdīt pār politiku.» Viņam gribētos vairāk iedziļināties tieslietu, filozofijas studijās. Uzzinājis, ka Žans Marks gatavojas ličenciāta grāda iegūšanai filoloģijā (angļu valodas un literatūras filologa diplomam), Didjē atzinās, ka arī viņu aizrauj literatūra. «Bet nevis uzrakstītā, saproti, bet gan vēl neuzrakstītā . . .» Viņa elks ir Kafka. Žans Marks tikko bija beidzis lasīt «Procesu». Abi pārmaiņus izteica savu sajūsmu par to. Iedzērušais Gusē devās prom, vezdams sev līdzi draudzeni, kas bija noreibusi no viskija un tik pakļāvīga, ka jau pogāja vaļā blūzi. Žans Marks un Didjē Koplēns gandrīz nepamanīja viņu nozušanu.

Mikija acīm redzami garlaikojās starp šiem abiem jaunajiem cilvēkiem, kas pārtrauca viens otru ar «Man ir tieši tāpat!» un «Ar mieru, vecīt, es turpinu!». Viņa saimniekoja, pa logu izmeta uz jumta pelnutrauka saturu, mazgāja izlietnē glāzes, sakārtoja dažus spilvenus, uzgrieza modinātāju (Skaistumkopšanas institūts, kur viņa strādā, ir atvērts arī pirmdienās). Piepeši Didjē Koplēns pamanīja, ka pulkstenis ir deviņi, un bez lielas pārliecības sacīja, ka viņam pienācis laiks atsveicināties. Bez šaubām, vakarā viņam nebija

nekas darāms, un viņš cerēja, ka viņu aizturēs. Vienu mirkli Žans Marks domāja iet reizē ar viņu: kādā bistro viņi iekostu pa sviestmaizei, turpinātu sarunu, mācītos viens otru labāk pazīt. Taču tad viņš nodomāja, ka paliekot viņam būtu visas izredzes gulēt ar Mikiju. Viņa neatteiktos: tas bija jaušams viņas mirdzošajās acīs, auguma vijīgajās kustībās. Piepeši viņš iekāroja Mikiju. Jo vairāk viņš par to domāja, jo viņa iekāre kļuva tiešāka, uzmācīgāka, mokošāka. Tikko vēlējies turpināt sarunu ar Didjē Kopienu, viņš jau dega nepacietībā ieraudzīt viņu izejam pa durvīm Tomēr Didjē Koplēns nosēdēja vēl stundas ceturksni zem abu pārējo nepacietīgajiem skatieniem. Beidzot sapratis, ka ir lieks, viņš bēdīgs piecēlās, pateicās, sniedza roku.

Aizvērusi durvis, Mikija uzbruka Žanam Markam, nosaukdama viņu par «neuzticīgu mīļāko» un «riebekli», un aizspieda viņam muti ar saldkaislu skupstu. Viņi iekrita gultā.

Pēc divām stundām iedams projām, Žans. Marks nožēloja, ka aizstājis Didjē Koplēna sabiedrību ar bioloģisku vajadzību apmierināšanu. Kādu brīnišķīgu vakaru viņi būtu varējuši pavadīt, runājot par mākslu, literatūru, politiku, filozofiju! Taču viņš apmierinājās ar nožēlojamu mīlēšanos ar idioti palagos, piesūcinātos ar smaržu, kas viņam riebās. Viņš apstaigāja divas trīs Senžermēndeprē kafejnīcas cerībā ieraudzīt pie kāda galdiņa Didjē Koplēnu, tad vīlies atgriezās mājās.

Pagalmā viņš sastapa tēvu, kurš, izveicīgi manevrēdams, novietoja mašīnu cieši līdzās citām. Vieta, kur atvērt durtiņas, bija tik šaura, ka Karola un tēvs varēja izkāpt tikai ar lielām grūtībām.

—  Vāģis pa kreisi pieder Masiņakam, ar to viss kārtībā,— teica Žans Marks.— Bet šis te pa labi nepieder nevienam no mūsu mājas.

—  Tas tevi pārsteidz?— tēvs dusmojās.— Sis pagalms kļūst par vispārēju garāžu.

Viņš šķita esam sliktā garastāvoklī. Droši vien zaude.jis bridža partiju. Karola pauda vienaldzību. Viņi reizē brauca liftā. Žanam Markam bija sajūta ka pamāte viņu ziņkārīgi vēro apgaismotajā kabīnē. Vai viņa nojauš, ka viņš tikko ir mīlējies? Pavirši notīrītas lūpu krāsas paliekas ap muti, Mikijas noturīgās smaržas . . .

Nē, Karola nedomā par to. Visticamāk viņa atkal redz viņu vemjam ceļa malā. Pietika ar viņas klātbūtni, lai justos apvēmies. Cik ilgi viņa neļaus aizmirst šīs pazemojošās atmiņas? Viņam trūka elpas, viņa naidam bija žults piegarša. Viņš strauji aizgrieza galvu. Viņi iegāja dzivoklī.

—  Ar labu nakti, tēt, ar labu nakti, Karola,— Žans Marks nomurmināja.

Viņš redzēja, kā viņi no viesistabas ieiet savā. Durvis aizvērās. «Labi, nu viņi darīs to pašu, ko mēs ar Mikiju,» viņš nodomāja. «Bet tēvam ir četrdesmit pieci gadi. Vai šādā vecumā tas vēl spēj interesēt?» Tā kā Žanam Markam nenāca miegs, viņš apsēdās atzveltnī, aizdedzināja cigareti un ilgi, atzinīgi un ar cerībām domāja par savu jauno draugu.

IX

Tikko Madlēnas veikalā bija ienācis kāds pircējs, kad pa atvērtajām durvīm vecā Mēlija sauca:

—  Jūs aicina pie telefona!

Viņa uzmeta norūpējušos skatienu Ferēro kungam, garāžas īpašniekam, kurš bija ieinteresējies par Ampīra laika sudraba tējas un kafijas servīzi sešām personām. Viņš vēlējās to dāvāt sievai Jaunajā gadā, bet domāja, ka cena ir pārāk augsta. Ja Madlēna atstās viņu vienu, viņš var atteikties.

—  Es būšu pēc pāris minūtēm,— viņa teica.

Un viņa skriešus metās ārā. Izdevība pārdot gadījās tik reti, kad nebija īstā sezona, ka, palaižot garām šo te, Madlēna justos īpaši sarūgtināta. Vēl jo vairāk, ja zvanītājs būs kāds amatabrālis. «Es būšu spiesta nolaist desmit procentus uzreiz,» viņa nodomāja, paņemdama klausuli. Tiklīdz viņa izdzirdēja balsi otrā vada galā, visas finansiālās rūpes izgaisa.

—  Fransuāza! Mīļā!— viņa iesaucās.— Cik es esmu laimīga! Bet kāpēc tu man zvani? Ceru, ka nav nekas nopietns? . . .

—  Nē, Madū.

—  Visiem klājas labi?

—  Ļoti labi.

—  Kā tu mani nobaidīji! Jūs laikam nodarbosieties ar ziemas sportu? Kur jūs šogad dosieties?

—  kā vienmēr — uz SamonI. Tieši par to es gribēju ar tevi runāt. Tētis, Karola, Žans Marks un Daniels brauks nedēļas beigās. Tu zini, ka slēpošana mani sevišķi neinteresē. Es labāk gribētu pavadīt Ziemassvētku brīvdienas pie tevis Tukā. Es to pateicu tētim. Viņš bija ar mieru. Ja tikai tas tevi netraucē . . .

—  Lai mani traucētu?— Madlēna teica no prieka aizžņaugtā balsī.— Ko tu! Tas būs brīnišķīgi! Katrā ziņā man! Bet vai tev šeit nebūs garlaicīgi? Ziemassvētkos Tukā nav nekā sevišķa.

Fransuāzas balss kļuva mazliet klusāka:

—  Hallo! Hallo! . . . Madū tant, man gribētos braukt kopā ar Patriku.

—  Ak tā!

Madlēnas sajūsma pilnīgi noplaka. Viņa pārmeta sev naivumu. Kā gan viņa varēja iedomāties, ka Fransuāza grib pavadīt divas nedēļas tikai vienatnē ar viņu?

—  Tas, ko tu man ludz, ir ļoti nopietni,— viņa nomurmināja.— Ja to uzzinās tavs tēvs . . .

—  Kāpēc tas viņam būtu jāuzzina?

Iestājās klusums. Madlēnas skatiens kavējās pie alvas nieciņiem, kas rotāja dūmtvērēja malu. Fransuāza nekad nebija tos redzējusi. Starp citu, viņa pat nepārzina jauno istabu iekārtojumu. Viņa tik sen nav šeit bijusi.

—       Ja tas tevi apgrūtina,— Fransuāza atsāka.

—  Patriks varētu dzīvot tuvējā viesnīcā.

—  Nē, tas būtu nepareizi,— Madlēna teica.

No patmīlīgas maldīšanās viņa metās kaismīgā atsaucībā. Vai viņai jāatraida šie divi bērni, kuru nodomi ir tik tīri un kuri izvēlējušies viņu par savu sabiedroto. Vai, tieši otrādi, tas nav viņas pienākums — aizstāvēt viņus pret savu brāli, kurš ir pārāk patvaldniecisks un pārāk egoistisks, lai saprastu patiesas jūtas. Turklāt viņai labāk jāiepazīst šis puisis: viņa bija tikusies ar viņu Parīzē īsu brīdi; šī bija necerēta izdevība.

—  Man šeit ir viss nepieciešamais,— viņa teica,— tu to labi zini. Tev — skaistā istaba līdzās manējai, bet mazā, bēniņos izbūvētā — viņam . . .

—  Ai, Madū … Kā lai tev pateicos?— Fransuāza iesaucās.

Iestājās klusums, un Madlēna uztvēra saraustītu elpu, nopūtas, it kā meitene valdītu asaras.

—  Fransuāza! Fransuaza!— vina sauca.

-Jā?

—  Kad jus ieradīsieties?

—  Nākamajā sestdienā ar vakara vilcienu.

—  Vai tu esi laimīga?

—  Vairāk, nekā tu vari iedomāties!

Noliekot klausuli, Madlēnu pārņēma divējādas izjūtas, it kā viņa būtu izdarījuši muļķību un tomēr jūtas labi. Domas par gaidāmajām namamātes rūpēm pārklāja visas juceklīgās bailes gluži kā viļņi, kas veļas krasta smiltīs. Tad viņa atcerējās Ferēro kungu, kurš viņu gaida veikaliņā, aši pārskrēja ielai un, atgriezusies tur, atviegloti nopriecājās, kad izdzirda klientu sakām:

—  Vai jums nebūtu kaut kas tikpat glīts, bet ne tik dārgs?

Galu galā viņš devās prom ar diviem Luija XVI stila sudraba olu trauciņiem, kas pat nebija tā laikmeta un ko Madlēna bija nocenojusi, lai tiktu no tiem vaļā.

Ferēro vēl nebija paguvis aiziet, kad viņa jau domāja par to, kas darāms, lai svētkos būtu pilnīgi brīva. Ja ņem vērā, ka laikā starp Ziemassvētkiem un Jaungadu varbūt būs neliels klientu pieplūdums, viņa palūgs kaimiņieni Gurmona kundzi parūpēties par veikalu. Nīkdama bez darba un uzskatīdama sevi par mākslas pazinēju, Gurmona kundze aizvietotu viņu ar lielu sajūsmu. Kaut tikai neaizmirstu atvest mazo šaha galdiņu, ko esmu nodevusi restauret . . . Jācenšas papildināt Meisenes porcelāna servīzi, sarunājot pa tālruni ar Kolo-Mersjē Parīzē . . . Un «nēģeris-smēķētājs» joprojām ir pie Bijāra kunga Truvilā .. . Viņa tur iegriezās jau trīs reizes, lai paskubinātu viņu darbā. Taču viņš apgalvoja, ka trūkstot vai puses detaļu un viņam jātaustoties kā pa tumsu, lai atjaunotu mehānismu. Droši vien viņam tas nekad neizdosies. Par laimi, šo priekšmetu viņa bija ieguvusi gandrīz par velti. Tas šķita patīkams pat bez kustībām un mūzikas. Viņa nolēma prasīt pulksteņmeistaram, lai viņš atdod to tādu, kāds tas ir. Kad ieradīsies Fransuāza un Patriks, uzvelkamajai lellei jābūt mājās, savā vietā.

Madlēna aizslēdza veikalu, aizbīdīja bultu un skrēja pie mašīnas, kas, kā vienmēr, bija novietota pie baznīcas.

Iegājusi Bijāra kunga darbnīcā, pirmais, ko viņa pamanīja, bija nekustīgā uzvelkamā lelle plauktā starp

vecām atsperēm, klabekļiem un zobratiem. Pulksteņmeistars bija atjaunojis lellei galma tērpu.

—  Es gribu ņemt to tādu, kāda tā ir,— viņa teica.

Mesjē Bijārs, kurš laboja pulksteni, pacēla savu

vecīgo rūķa seju, noņēma monokli un, plakstiņus mirkšķinādams, teica:

—  Pagaidiet!

Viņš paņēma atslēdziņu, ielika to lelles mugurā, vairākas reizes pagrieza, uzmanīgi ieklausījās skrapstēšanā atsperei nostiepjoties. Un piepeši Madlēna redzēja savu «nēģeri-smēķētāju» saraustītām kustībām ceļam pie violetās mutes mazītiņu pīpi dzelzs ietvarā. Vienlaikus no mūzikas lādītes atskanēja skumja un vārga melodija.

Pa gaiteni kāds gāja, Madlēna bija par to pārliecinātā. Piecelusies gultā sēdus, viņa ieklausījās. Nekā. Vecais miteklis tāpat vien krakšķēja naktī. Pēc ilga laika pirmoreiz ir apdzīvotas visas istabas. Jauna dzīvība sildīja tā sienas. «Dot pajumti mīlestībai, tā ir jebkuras mājas vēlēšanās,» domāja Madlēna. Viņa atkal apgūlās, aizvēra acis, bet satrauktais prāts neļāva iemigt. Uzņemt šos bērnus pie sevis — vai tas nenozīmēja izaicināt velnu? Jau nedēļu viņi guļ šeit desmit soļu attālumā viens no otra. Patrikam jānokāpj tikai trīs pakāpieni, jāatver vienas durvis, lai nokļūtu pie Fransuāzas gultas . . . Sīs ērtības, kas radītas viņu mīlestībai, varētu viņus pamudināt uz daudz lielāku drosmi. Madlēna droši zina, ka brāļameitas vietā viņa nepretotos. Taču Fransuāza ir tik prātīga un Pa triks tik neuzņēmīgs. Daudzkārt, baidīdamās viņus traucēt, viņa piedāvājusi viņiem pastaigāties vieniem. Jaunieši atteicās, uzstājīgi aicinot viņu līdzi. Vai viņi garlaikojas viens ar otru, vai — gluži pretēji — viņiem ir bail, ka, palikuši vieni, tie ļaus vaļu kaislībai? Vakar Madlēna bija gribējusi citādi sakārtot brāļameitas matus, nedaudz izkrāsot viņas seju, bet meitene sašuta:

—  Tu esi_ tāda pati kā māte! Tu noteikti vēlies, lai es izskatos pēc kārdinošas sievietes!

—  Nē taču, Fransuāza, es tikai domāju, ka katrai sievietei jāizmanto pilnā mērā sava fiziskā pievilcība.

—  P„.-t tu pati nekrāsojies, tu sevi nesakop . . .

—  Man tas ir savādāk. Man vairs nav tie gadi.

—  Tu nekad neesi to darījusi!

—  Es rikojos nepareizi.

—  Vismaz Patrikam es patīku labāk tāda, kāda esmu. Viou atbaida izkrāsojušās meičas.

Saruna notika Patrika klātbūtnē, un viņš steidzās aizstāvēt Fransuāzu. Kāds dīvains zēns! Pa šo nedēju viņš ne reizes nebija iebildis savai saderinātajai, ne reizes nebija pateicis nevienu negaidītu vārdu, vienalga, kādu aplamību. Pēc pusnakts dievkalpojuma, kurā viņi visi trīs piedalījās, Ziemassvētku vakariņās viņš izdzēra tikai pusglāzi šampanieša, tāpēc ka — viņš tā teica — tas viņu reibinot. Tāpat viņš tik tikko pieskārās omāru un jūras kāpostu ēdieniem. Apbrīnojami, cik lēni viņš ēda! Madlēna, kas ēda ātri un kāri, cieta, redzēdama, kā viņš viļā ēdienu pa šķīvi, aizsapņojas pie katra kumosa un nebeidzami košļā vienu un to pašu mazītiņo gabalu. Lai jaunos izklaidētu, viņa ierosināja pabraukāt ar mašīnu pa apkārtni: apskatīt Normandijas zemesragu, Trankarvilas tiltu, Onflēru, pilis, baznīcas . . . Viņi rātni ceļoja no vienas vietas uz otru, no pieminekļa pie pieminekļa. Patriks bija iegādājies tūristu ceļvedi un skaļā balsī to lasīja. Viņa sajūsma nekad nebija pēkšņa, bet gan grāmatas komentāru izraisīta. Ar labu atmiņu apveltīts, viņš nākamajā dienā varēja vārdu pa vārdam atkārtot iepriekš uzzināto. Madlēna domāja, ka šis zēns nav spējīgs pats neko izjust un ka viņa mērķis ir nevis cīnīties, baudīt, radīt, dzīvot, bet gan vienīgi izglītoties, it kā bauda viņam nozīmētu zaudēt laiku. Viņa sev vaicāja, ko darīt ar jauniešiem nākamajā dienā: apmeklēt Havras ostu vai doties uz otru pusi līdz Barflēra augstienei . . . Piepeši viņa vēlējās to, no kā līdz šim tik ļoti baidījās,— izdzirdēt vīrieša soļus, kas tuvojas pa gaiteni, durvju vēršanos un čukstus, laimīgas nopūtas aiz sienas. Taču nekas nenotika, māja gulēja. Fransuāzai un Patrikam nebija nekādu alku vienam pēc otra. Vienīgi viņa pati ir iemīlējusies. Iemīlējusies dzīvē, jaunatnē . . . Nabaga neprāte, kas guļ viena platā Luija XVI stila gultā ar Žakoba ģerboni. Ilgi — varbūt stundu viņa ieklausījās klusumā. Pēc tam, domādama, ka ir pilnīgi atmodusies, smagi, it kā ar kaklā piekārtu akmeni iegrima miegā.

Kad Madlēna atkal atvēra acis, pulkstenis bija deviņi. Nekad viņa nebija piecēlusies tik vēlu. Viņa metās pie loga un mācītāja mājas dārzā ieraudzīja Fransuāzu un Patriku, kuri, rokās sadevušies, pastaigājās. Pa galvu pa kaklu nomazgājusies dušā, sasukājusies, uzģērbusi garās bikses un puloveru, viņa kāpa lejā pie viņiem, saukdama:

—  Ceru, jūs negaidījāt mani, lai paēstu pirmās brokastis?

Nē! Viņi gaidījuši Madlēnu; pa to laiku pat aizgājuši uz dievkalpojumu. Fransuāza palīdzēja tantei uzklāt galdu. Kafija ar pienu krūzēs, baltmaize, rupjmaize, liels gabals sviesta un augstākais cieņas apliecinājums viesiem — pašas vārītas sava dārza jāņogu želejas pods. Apsēdusies uz koka sola pretim jauniešiem, viņa cerēja ieraudzīt viņu sejās veselīgas apetītes izteiksmi. Taču Fransuāzai nekad nav bijusi laba ēstgriba. Par Patriku jāteic, ka viņš tik tikko ar nazi pieskārās sviesta gabalam, it kā baidīdamies izjaukt mākslas darbu, un uzzieda caurspīdīgu kārtiņu uz maizes šķēles.

—  Jums negaršo sviests?— Madlēna jautāja.

—  Garšo gan,— viņš teica.

—  Tad ņemiet vairāk!

—  Ak, nē, tas ir pietiekami — es jums galvoju.

—  Jūs taču neievērojat diētu?

—  Nemaz!

—  Bet mana jāņogu želeja, jūs taču neatteiksieties no manas jāņogu želejas?

Viņš paņēma tējkaroti želejas un, apziedis ar to maizīti, izklaidīgi nokoda. Mirkli vēlāk viņš vēl nebija norijis kumosu. Tuvu izmisumam Madlēna sev vaicāja, vai viņš vismaz novērtē, ko tik lēni bauda. Beidzot, apēdis maizes šķēli, viņš iedzēra malku kafijas ar pienu un neteica ne vārda. Arī Madlēnas Ziemassvētku vakara vēžu maltīte, aizvakardienas citronu torte, mājas iekārtojums, mēbeles nebija izpelnījušās Patrika uzslavu. Varbūt, dīvaina lāsta apņemts, viņš dzīvo bezkrāsainā pasaulē, kur nejūt nedz smaržu, nedz garšu? Viņa īpatnība ir tā, ka viņš to laupa citiem. Viņa klātbūtnē arī Fransuāza ir daudz atturīgāka. Kad

Patriks ar salveti slaucīja lūpas, Madlēna atcerējās, ka bija redzējusi viņu ar pīpi fotogrāfijā, ko rādījusi brāļameita.

—  Liekas, jūs smēķējat pīpi?— viņa vaicāja.

—  Jau būs gads, kopš atmetu.

—       Patrikam ir dzelzs griba,— Fransuāza atzinīgi teica.

Madlēna izsmējīgā apbrīnā nogrozīja galvu un, aizdedzinādama cigareti, jautāja:

—  Vai tas jūs netraucē, ka smēķēju līdzās jums?

—       Gluži otrādi,— viņš teica.— Ja nebūtu pastāvīgu kārdinājumu, pretoties tiem nebūtu nekādas jēgas.

Fransuāza paspieda viņa uz galda uzlikto roku. Viņi apveltīja viens otru gaišiem, bērnišķīgiem skatieniem.

—       Ne vienmēr tas ir tā, mani mazie! Ko mēs šodien darīsim?

—       Mums vajadzētu aizbraukt uz Lizjē, lai apskatītu katedrāli, ko mēs ar Fransuāzu neesam redzējuši,— Patriks teica.

—  Tas būtu brīnišķīgi,— Fransuāza sacīja.

Viņa nebija pabeigusi teikumu, kad rūtīs iebungojās lietus.

—       Tā!— viņa iesaucās.— Lietū man nav nekādas velēšanās kaut kur doties.

—       Tās varbūt būs pāris lāses,— Madlēna sacīja, sākdama nokopt galdu.

Pie durvīm klauvēja. Paslēpis somu zem lietusmeteļa, ienāca pastnieks. Viņš atnesa Madlēnai dažus prospektus un divas pastkartes Fransuāzai. Viena bija no Samonī, par ko varēja spriest pēc Karolas plašā rokraksta. Fransuāza skaļā balsī lasīja:

«Laiks lielisks, sniegs žilbinošs, bet kalnu trases pārāk daudz cilvēku. Mums žēl, ka Tevis šeit nav, skūpstām Tevi un Madlēnu.» Stūri virknējās paraksti: tētis, Žans Marks, Daniels, Karola. . . Fransuaza paņēma otru pastkarti, noliecās, sarauca uzacis, un piepeši viņas seja noskaidrojās.

—       Bet šī te ir pārāk negaidīta,— viņa teica dīvaina, nedaudz trīcošā balsī.— Vai zini, kas man raksta? Aleksandrs Kozlovs, mans Austrumu valodu skolas pasniedzējs.

—       Vai tu viņam iedevi šejienes adresi?— Madlēna vaicāja.

—  Nē. Viņš rakstīja uz Parīzi, un durvju sardze ir likusi kartīti pārsūtīt. Ir nu gan neparasts tips! Viņa kartīte rakstīta krievu valodā. Es neprotu tik labi krievu valodu, lai rakstīto iztulkotu bez vārdnīcas. Bet savējo es atstāju Parīzē. Muļķīgi . . .

Viņa aizsapņojusies grozīja pirkstos atklātni. Mad lēna grasījās atgādināt savu nodomu par izbraukumu ar mašīnu, bet Fransuāza neļāva viņai runāt.

—  Vietumis es labi saprotu pa vārdam, bet neuztveru galveno. Var teikt, ka tā ir dzeja. Es nejustos pārsteigta, ja tās būtu Puškina rindas . . . Kā tu domā, vai Dovilā varētu atrast krievu-franču vārdnīcu?

—  Kad ir sezona, varbūt. Bet tagad es šaubos par to: trīs ceturtdaļas grāmatnīcu ir slēgtas.

—  Bet Truvilā?

—  Drīzāk Onflērā.

—  Tad brauksim uz turieni.

—  Protams!— Patriks iesaucās.— Mēs meklejām izbraukuma mērķi. Tagad tas ir atrasts. Pēc tam, ja bus laiks, aizbrauksim līdz Lizjē.

Madlēna pieņēma programmu. Viņu ieinteresēja Fransuāzas piepešā līksmība. Nupat vēl izteikusi nepatiku doties ārā lietū, meitene tagad skubināja darboties.

Pēc desmit minūtēm Madlēna turēja mašīnas stūri, Fransuāza sēdēja blakus viņai, bet Patriks aizmugurē. Sākumā viņi bez panākumiem iegriezās visās Truvilas grāmatnīcās. Pēc tam viņi devās uz Onflēru. Fransuāza šķita ļoti nobažījusies.

—  Tas tomēr ir nejēdzīgi, ka mūsdienās Francijā ir jābraukā no pilsētas uz pilsētu, lai atrastu krievu-franču vārdnīcu! Krievu valoda arvien vairak izplatās . . .

—  Tikai ne Kal vadošā,— ar vieglu, ironisku smaidu noteica Madlēna.

—  Nezobojies, Madū! Bet tev vajadzētu iemācīties krievu valodu. Pazīstot tevi, galvoju, ka tu aizrautos!

Onflērā, grāmatnīcā Republikas ielā, Fransuāza beidzot dabūja tik ļoti meklēto vārdnīcu. Viņa tūlīt ierosināja pasēdēt kādā bistro, kamēr iztulkos vēstuli. Nešķita, ka viņa šaubītos, vai pārejiem šis uzdevums ir tikpat aizraujošs. Viņi apmetās kafejnīca iepretim Svētās Katrīnas baznīcai. Meitene tālredzīgi bija pa

ņēmusi somā līdzi papīru un pildspalvu. Kamēr viņa noņēmās ar tulkojumu; Patriks šķirstīja tūristu ceļvedi un Madlēna smēķēja, skumīgi raudzīdamās, kā pār lielo koka baznīcu līst lietus. Beidzot Fransuāza pacēla galvu.

—  Kārtībā.

Viņa izjusti lasīja:

—«Skumji, garlaicīgi, un nav neviena, kam spiest roku

Gārīga izsīkuma un sarūgtinājuma mirkļos.»

—  Skaisti, vai ne?—viņa piebilda.— Tas nav Puškins, kā domāju, bet gan Ļermontovs. Kozlovs to ir apakšā norādījis. Es mēģināšu viņam atbildēt krieviski. Ak, kaut ko ļoti vienkāršu!

Viņa rakstīja uz papīra dīvainus burtus, pārbaudīja vārdnīcā pareizrakstību, nosvītroja, uzrakstīja atkal un beidzot izvēlējās ļoti īsu tekstu. Madlēna brīnījās par nozīmību, kādu brāļameita piešķīra šai pastkartei un atbildei,— meitenēm ir savi noslēpumi . . .

—  Ko tu viņam raksti?— viņa vaicāja.

—  Neko pārāk oriģinālu: «Es visu sapratu. Paldies.» Un parakstos.

Kopā ar vārdnīcu Fransuāza grāmatnīcā bija nopirkusi Onflēras skatu karti. Viņa rūpīgi pārrakstīja tekstu un adresē norādīja: «Austrumu valodu skola»— ar piebildi: «Lūdzu pārsūtīt.» Uzlīmējusi atklātnei mārku un iemetusi to pastkastē, viņa šķita atgriezusies uz zemes un visdabiskākajā tonī vaicāja:

—  Uz kurieni tagad dosimies?

Viņi apmeta līkumu pa veco pilsētu, izstaigāja Budēna un Tautas mākslas muzeja zāles, atgriezās pie vecā Doka, ko ieskāva šauras un augstas ēkas, kuru jumtus un fasādes vietumis rotāja smalks šīferis, un ieturēja brokastis mazā restorāniņā netālu no vecā štāba. Zivs bija garšīga, bet apkalpošana tik gausa, ka pat Patriks bija uztraucies.

—  Ja mēs gribam nokļūt līdz Lizjē, pirms iestājas krēsla, mums jādodas ceļā! . . .

Viņi ieradās Lizjē ap četriem pēcpusdienā.

Vakarā, atgriezusies mājās, Madlēna jutās pagurusi no ceļojuma, bet Patriks un Fransuāza staroja priekā: viņi redzējuši tieši to, ko vajadzēja redzēt, viņi labi izmantojuši dienu. Nedz viens, nedz otrs nebija iz

salkuši. Iebaudījuši aukstas vakariņas, Madlēna un abi jaunieši iekārtojās pie kamīna, iekūra uguni, uzlika uz atskaņotāja Mocarta «Rekviēmu», un Madlēna paņēma uz ceļgaliem savu izšuvumu. Mūzikas klausīšanās, velkot izšuvuma krāsainos pavedienus, sagādāja viņai lielāko baudu ziemas vakaros. Likās, ka Fransuāza sajūt šo sapņojuma burvību, ko pastiprināja orķestra un kora varenās balsis. Taču Pa trika izskats pēc pāris minūtēm pauda nogurumu. Viņa plakstiņi lēni vērās ciet. «Rekviēmam» izskanot, viņš teica:

—  Esmu mazliet noguris. Ar jūsu atļauju iešu palasīt gultā.

Nedaudz vēlāk izgāja arī Fransuaza. Madlēna dzirdēja viņus rosāmies katru savā istabā augšstāvā. Tad mājā viss apklusa. Lietus lija gar tumšajiem logiem. Vējš reizēm nopūta kamīnā liesmu. Izšuvuma labajā stūri pēdējo dūrienu saņēma atvērusies ziedlapiņa. Madlēna pagriezās pret lelli, uzvilka, it kā viņas pienākums būtu vismaz reizi dienā dāvāt tai dzīvību. Un skatījās, kā nēģeris izvelk pīpi un viegli šūpo galvu. Parūka nošļukusi uz sāniem, bet apaļajās acīs staroja apmierinātība un pateicība saimniecei.

X

Žans Marks pacēla skatienu no uz rotaprinta iespiestajām lekcijām un ieklausījās Karolas soļos, kas tuvojās pa gaiteni. Viņa pieklauvēja, ienāca un, sīku nepatikšanu nomākta, teica:

—  Esmu nikna! Filips tikko zvanīja no Briseles, lai paziņotu, ka aizkavēsies un atgriezīsies tikai rīt pusdienlaikā. Mums ir divas biļetes uz Vladimira Vilenšteina koncertu šovakar. Es šo koncertu gaidīju ka svētkus. Vai tu negribi nākt man līdzi?

Pēkšņi pārsteigts, Žans Marks mirkli vilcinājās: viņš bija nozvērējies mācīties līdz diviem no rīta, lai nākamajā praktisko darbu nodarbībā pārsteigtu Didjē Kopienu. Bet koncerta vilinājums bija daudz spēcīgāks. Vladimirs Vilenšteins tik reti ieradās Francijā! Neviens tā neatskaņoja dižos romantiķus kā viņš. Programmā bija iekļauts viņa spožākais meistarstiķis — Sopēna sonāte si bemol minorā.

—  Es ietu labprāt,— teica Žans Marks.— Bet man šķiet, ka šis ir svinīgs vakars. Man nav smokinga.

—  Uzģērb tumši zilo uzvalku.

—  Tu esi pārliecināta, ka tā būs piedienīgi?

—  Protams. Kāda tam nozīme?

Viņa šķita ļoti optimistiski noskaņota.

. — Koncerts sākas deviņos. Es likšu klāt galdu jums trijiem pusastoņos, kamēr pati saposīšos. Cik es esmu priecīga!

Viņa nozuda, atstājot Žanu Marku apmulsušu: viņam ļoti gribējās dzirdēt Vladimiru Vilenšteinu, bet labāk patiktu iet uz šo koncertu kopā ar kādu draugu. Samoni Karola noveda viņu galīgā izmisumā ar savu laiskumu. Viņa gandrīz nemaz neslēpoja un pavadīja laiku, sauļodamās atzveltnī vienā vai otrā trošu ceļa galapunktā; viņas neparastas krāsas šaurās bikses un pēdējā modes kliedziena spilgtie puloveri neiederējās šai bargajā, skaistajā un skarbajā dabā. Negribīgi Žans Marks atkal ķērās pie savas lekcijas un pasvītroja ar sarkanu zīmuli teikumus, kas viņam šķita vissvarīgākie. Taču skatiens slīdēja pāri lapai, neviena juridiska atziņa nepalika prātā. Man ir divdesmit gadi un nav smokinga . . . «Man vajadzēs par to runāt ar tēvu . . .» Viņš izvilka kabatas portfeli un pārbaudīja, cik palicis no mēneša naudas: simt desmit franki — un ir divdesmitais datums. Lieliski! Ja turpmākajās dienās negadīsies neparedzēti izdevumi, mēneša beigās viņš varēs sev nopirkt kaklasaiti. Viņam bija mazliet neērti par savām iespējām, iedomājoties Didjē Koplēnu, kurš vienmēr vienkārši ģērbies. Vai cilvēks, kas ir apveltīts ar gudru galvu, var raizēties par bikšu piegriezumu, žaketes garumu, par kaklalakatiņa rakstu? Kāds vieglprātības un nopietnības, skumju un fantāzijas sajaukums viņā mājo! Viņš derdzās pats sev, nožēloja sevi, viņš vēlētos būt Didjē vai Vilenšteins. Žans Marks paskatījās pulkstenī — desmit minūtes pāri četriem!— un saprata, ka līdz vakaram viņam vairs nebūs prātā mācības. No sešiem viņš sāka posties.

Pusdienas viņš ēda kopā ar Fransuāzu un Dānielu zem Mersedeses žultainā skatiena. Ģērbies tumši zilā uzvalkā — mazliet par plānu šai sezonai—, baltā kreklā ar melnu kaklasaiti, viņš' vēl juta bārdas skujamā aparāta pieskārienus vaigiem, izklaidīgi ēda un nervozēja, pats nezinādams, kāpēc. Pēkšņi atvērās

durvis; lēnām ienāca Karola. Žanu Marku pārsteidza viņas parādīšanās; ‘viņas ietērpā lieliski apvienojās melnā zīda auduma savilkumi, dažu dārgu rotaslietu spožums, neierastās cirtās sakārtoto tumšo matu spīdums un bālo atsegto apajīgo plecu un roku trauslums. Vīzija palika nekustīgi stāvam — mirdzoša un viegla, gluži kā migla staru rotājumā, un Daniels iesaucās:

—  Cik tu esi skaista!

—  Es nezināju, ka tev ir šāds tērps!— Fransuāza teica.

—  Zini gan!— Karola apgalvoja.— Man tas bija jau pagājušajā gada; es tikai ludzu, lai Odeta to mazliet pārtaisa.

Viņa pagriezās uz papēža, un istabā novirmoja viņas smaržas. Fransuaza — ai!—cik blāva viņa piepeši izskatījās līdzās greznajai pamātei! Daniels vēl pievienoja komplimentus. Žanu Marku pārņēma gan apbrīns, gan dusmas. Zilajā uzvalkā viņš izskatīsies smieklīgs līdzās šai sievietei svētku tērpā. Kā vienmēr, viņa domā tikai par sevi. Cita būtu ģērbusies daudz vienkāršāk, lai neliktu justies neērti vīrietim, kurš viņu pavada. Taču viņa savā izlutināta bērna egoismā pat neiedomājas, ka no viņas izrādīšanās tieksmes kāds var ciest. Vai arī viņa to ļoti labi iedomājas — viņa nav muļķe —, bet tas viņai ir vienaldzīgi. Nevarēdams savaldīties, viņš norūca:

—  Mani noturēs par tavu šoferi.

—       Kāds tu esi muļķis!— Karola smiedamās teica.

—  Tu ļoti labi izskaties. Lai nu kā, vienmēr ir labāk rotāties mazāk nekā par daudz. Turklāt spīdēt ir sieviešu ziņā, vai tev tā nešķiet? Ja tas liek tev justies neērti, es varu pārģērbties.

—  Ko vēl ne?— Fransuāza teica.— Pat nedomā!

—  Neklausies Žanā Markā, viņš ir galīgi traks! — Daniels vēl piebilda.— Ja tas viņu kaitina, es tevi pavadīšu, kāds esmu,— džemperī ar stāvo apkakli!

Žans Marks strauji piecēlās no galda un, pagriezies pret Karolu, sacīja:

—  Mēs varam iet prom, kad tu vēlies. Izsaukt taksometru?

—  Es labāk gribu braukt ar mašīnu,— viņa teica.

Un, atvērusi mazo, pērlēm izšūto somiņu, viņa

sniedza aizdedzes atslēgu. Sī kustība acumirklī samierināja Žanu Marku ar viņa lomu.

Elizejas lauku teātra plašā zāle slīga virmojošā gaismā. Visur rosījās un čaloja publika, gaidot klusuma un nekustīguma pārbaudi. Pretēji viņa bailēm Žans Marks ievēroja, ka Karola nav pārak saposusies. Orķestrī, pirmajā balkonā, ložās redzēja vienīgi vakartērpus, melnus uzvalkus, kaklasaites taurenīšus, kailus plecus un neīstu dārgakmeņu mirgojumu. Lielākā daļa seju bija vecīgas un nogurušas. Sievietēm it īpaši bija karalisks, satraucošs, sastindzis izskats. Vīriešu skatienos varēja manīt saltu vienaldzību. Cilvēki sastapās, sasveicinājās. Jaunieši droši vien bija apmetušies lētākajās vietās pašā augšā, pustumsā. Žans Marks juta, ka līdzās starojošai Karolai izskatās nepiedienīgs. Rūpīgi nopētījis, viņš tomēr pamanīja kādus piecpadsmit cilvēkus, kas nebija ģērbušies svinīgos tērpos. Nākamajā rindā no viņa pa kreisi kāda jauna sieviete ļoti vienkāršā zaļganas krāsas kleitā bija pievērsusi skatuvei ārkārtīgi smalku profilu. Kamēr Žans Marks vēroja viņu, Karola čukstēja viņam ausī:

—  Tev pa kreisi sēd ļoti skaista meitene. Vai tu viņu pamanīji,?

—  Jā,— viņš teica.— Tā nekas.

Skaļi aplausi noslāpēja teikuma beigas. Tie izvērtās arvien skaļāki, sveicot maza auguma vīrieti, kurš nāca viens pa milzīgo skatuvi. Plikpaurains, neparasti kalsns, plandošiem frakas stūriem viņš vairākas reizes paklanījās publikai, apsēdās pie klavierēm, paberzēja savas baltās rokas vienu pret otru, pielieca galvu un gaidīja, līdz šie tūkstoš trokšņainie un nedisciplinētie cilvēki beidzot brīnumainā kārtā apklusīs. Piepeši ļaudis aizturēja elpu, un Vladimira Vilenšteina pirksti ar velnišķīgu vieglumu skāra taustiņus. Tas bija Baha Itāļu koncerts. Žanu Marku līdz sirds dziļumiem aizkustināja katra nots, it kā tā būtu domāta tieši viņam. Sādā sajūsmas mirklī viņš vairs nezināja, vai viņam prieku rada skaņdarba nevainojamais izpildījums vai satraukums, kas pārņēmis visu viņa būtni. Viņš uzmeta skatienu Karolai un atzina, ka arī viņa šķita aizkustināta. Taču viņa nebija melomāne. Viņa, bez šaubām, tēlo sajūsmu, lai neatšķirtos no pārējiem. Sīs domas saniknots, viņš pamanīja, ka ļāvis paslīdēt garām dažām taktīm, nepievērsdams tām uzmanību. Karolas klāt

būtne traucēja iedziļināties. Viņš juta Karolu elpojam, viegli sakustamies . . . Tomēr galvu reibinošā tempā atskaņotais fināls sajūsmināja Karolu. Viņa aplaudēja kopā ar Žanu Marku, un sajūsma, ko viņš redzēja viņas acīs, lika viņam šaubīties par pirmītējo spriedumu.

Tobrīd, kad Vladimirs Vilenšteins sāka spēlēt Sopēna sonāti si bemol minorā, zāli pāršalca sajūsmināti čuksti. Brīva no jebkuras pretestības publika pakļāvās meistara varai. No allegro līdz skerco aizrautība vēl pieauga; tūkstošiem reižu dzirdētais sēru maršs zem maestro pirkstu pieskāriena pauda jaunu traģismu; nekad Žans Marks nebija tik skaidri izjutis pretrunu starp salto, neatvairāmo, matemātiski precīzo nāves mehānismu un dzīvo cilvēku elsām, kuri atteicās to pieņemt; tūlīt pēc tam — finālā abas virtuoza rokas vētrainā skanējumā aizveda klausītāju prātus ugunīgā brāzmā. Līdz ar pēdējo akordu publika atgriezās dzīvē no iztēles lidojuma, un iestājās mulsinošs klusums. Tad atskanēja skaļi aplausi. Žans Marks sajūsmināts sita kaistošās plaukstas vienu pret otru un sauca: «Bravo!» Divdesmit reižu izsaukts, Vladimirs Vilenšteins, jo zemu paklanījies, pateicās. Beidzot cilvēki, noguruši aplaudēt, piecēlās gluži kā mēnessērdzīgi. Starpbrīdis. Karola noliecās pie Žana Marka un sacīja:

—  Tas ir drausmīgi! Es nekad nevaru noklausīties koncertu līdz beigām!

—  Kas noticis? Tu esi nogurusi?— viņš vaicāja.

—  Nevis nogurusi, bet pārsātināta . . . Mūzikas pārsātināta . . . Tas ir pārāk skaisti . . . Kopš kāda brīža man galvā viss sagriežas . . .

—  Vai tev nešķiet, ka pēc starpbrīža? . . .

—   Nē, Žan Mark, es sevi pazīstu. Atvaino, man ir jāiet prom.

Vienu mirkli viņš uzlūkoja Karolu vīlies un naidīgs. Pēc tam, pārvarējis dusmas, teica:

—  Labi. Brauksim!

—  Bet tu man neesi vajadzīgs. Es ļoti labi varu atgriezties viena.

—  Par to nevar būt ne runas!

Viņa pateicās Žanam Markam ar smaidu. Viņš apbēdināts domāja, ka otrajā daļā Vladimirs Vilenšteins spēlēs trīs daļas no Ravēla «Nakts vīzijām». Karola jau pievienojās čalojošajam pūlim, kas virzījās uz foajē. Negribīgi, galvu noliecis, viņš sekoja.

Mašīnā viņa atguvās, it kā atbrīvojusies no rūpēm izlikties nopietnai.

—  Cik izsalkusi es esmu!

Viņš pārsteigts paskatījās uz Karolu.

—  Protams,— viņa atsāka.— Tas tāpēc, ka neēdu pusdienas. Kā būtu, ja mēs kaut ko iekostu pie Raula? Tas ir jauks bārs Marbefa ielā, pāris solu no šejienes.

Tad tāpēc viņa lika viņam aiziet no koncerta, lai dotos kaut ko iekost jaukā bārā. Viņš uzsāka braukt nevajadzīgi asi.

Nelielā, ar safrānkrāsas filcu iztapsētā telpā kādi desmit cilvēki, apsēdušies pie maziem galdiņiem, klusi sarunājās, iebaudīdami naksnīgo apmeklētāju kārdinošos ēdienus. Karola pasūtīja grauzdētu sviestmaizi ar sieru un šķiņķi — firmas ēdienu — un vēlējās, lai arī Žans Marks nogaršo. Vai viņa ir aizmirsusi, ka viņš piecēlies no galda pusdeviņos? Atkārtojas tas pats, kas ar pārlieku grezno tērpu. Domājot vienīgi par sevi, viņa uzskata par dabisku, ka apkārtējiem jāpielāgojas viņas acumirklīgajām iegribām.

—  Es neesmu tik izsalcis, lai kārotu grauzdētu sviestmaizi ar sieru un šķiņķi,— viņš sacīja.

Un viņš pasūtīja skotu viskiju ar ledu. Karola teica, ka viņš nezina, no kā atsakās, bet Žans Marks tik tikko novaldījās, lai neiebilstu, ka viņa liegusi sev daudz vairāk, aiziedama no koncerta pirms tā beigām. Tomēr, kad viņš ieraudzīja atnesto šķīvi un uz tā ar siera kārtiņu pārklāto milzīgo maizes šķēli — zeltainu, grauzdētu, kairinošu, smaržīgu —, viņam mute saskrēja siekalas. Karola uz dakšiņas gala iedeva viņam pagaršot gabaliņu. Viņš ar gariem zobiem to nokoda un uzveikts pamāja oficiantam, lai arī viņam atnes tadu.

—  Es biju pārliecinātā, ka galu gala tu padosies!— viņa smiedamās teica.

Pēc īsa brīža, viņai pretī sēžot sakļautiem elkoņiem, noliecies pie pārlieku maza un zema galdiņa, Žans Marks juta, ka pamazām atraisās. Sliktā oma izgaisa, viņš nebūtu varējis pateikt, kāpēc. Varbūt viņam pārāk patīk skaistas lietas, lai ilgstoši saglabatu drumu garastāvokli elegantas sievietes klātienē? Tērpa, skatiena, rotaslietu, kustību rūpīgi pārdomātā harmonija bija daudz aizkustinošāka šai mazajā bāra neka teātru Šeit Karola viena pati bija vesela izrāde. Trijās Parīzē nodzīvotajās nedēļās ziemas sporta nodarbības gūtais

j.:

iedegums bija pārvērties vairs tikai zeltainā atspulgā uz ādas. Nespodrais apgaismojums vērta samtainu viņas trlsstūraino seju un izcēla acis. Viņa ņēmās izskaidrot Žanam Markam, kāpēc nevar noklausīties koncertu lidz galam, un tas, ko viņa sacīja, nebūt nebija muļķīgi.

—  Tas pats notiek, kad es apmeklēju muzeju,— viņa turpināja.— Sākumā esmu sajūsmināta, es aizrautīgi uztveru visu, pēc tam pamazām jūtu, ka daru to pārāk steidzīgi; formas un krāsas man sāk riebties, un es metos uz izeju.

—  Tu neesi izņēmums šai ziņā,— Žans Marks teica.— Bet tev vajadzētu cīnīties, pārvarēt savu nepacietību . . .

—  Varbūt es to darītu, ja man būtu labāka atmiņa. Taču es neko neatceros. Sis koncerts mani sajūsmināja, bet rīt es jau būšu aizmirsusi dzirdēto skaņdarbu nosaukumus. Aizvakar Mazarīni ielas galerijā redzēju gleznu, kas man ļoti patika, bet vairs neatceros gleznotāja vārdu. Varu apgalvot, ka tas ir briesmīgi! . . .

Viņa Šķita patiesi sarūgtināta.

—  Kas tā bija par gleznu?— Žans Marks vaicāja.

—  Ainava ar saulē izdegušu zāli zem spilgti zilām debesīm . . .

—  Priekšplānā mazas, ar krītu izbalsinātas mājiņas un garas, vēja noliektas smilgas abpus ceļa?

-jā.

—  Es ari to ieveroju,— viņš dzīvi teica.— Ta ir Leopolda Nuzijā glezna. Viņš ir lielisks!

Karolas acis viegli iemirdzējās priecīgā, gandrīz atzinīgā gaismā, un Žanu Marku tas aizkustināja gluži kā kompliments. •

—  Priecājos, ka reizēm mums ir vienāda gaume,— viņa sacīja, noliekdama galvu uz sāniem.— Bet mani pārsteidz tieši tas, ka, aizraujoties ar mākslu, literatūru, tu esi izvēlējies tieslietu studijas.

—  Līdztekus tam es ari gatavojos iegūt zinātnisko grādu literatūrā.

—  Tu saki — līdztekus. Galvenais tev tomēr ir tieslietas.

—  Tas ir nepieciešams, jo man jāiesaistās tēva darbā.

—  Jā, protams . . .

Saraukusi uzacis, viņa ļāva skatienam aizslīdēt kaut kur tālumā. Pie galda iestājās klusums.

—  Zēl,— viņa nopūtās.

—  Kāpēc?

—  Vienmēr ir skumji redzēt apdāvinātu zēnu, ko dzīve spiež iet pa šauru taku.

—       Man nav nodoma iet pa šauru taku,— viņš iebilda.

—  Varbūt, lai nopelnītu sev iztiku, es sniegšu juridiskas konsultācijas, bet tas nekavēs mani veltīt visu brīvo laiku kam citam.

—  Tas nav tik viegli, kā tu domā, es nekad neesmu varējusi panākt to no Filipa. Darbs tomēr pilnīgi pārņem, izsmej vīrieti.

—  Tikai ne mani!

Oficiants nomainīja šķīvjus un pasniedza ēdienkarti.

—  Ak! Es kaut ko gribu!— Karola iesaucās.— Saldējumu ar Santijī krēmu. Pat ja rīt man būs nelabi . . .

Karola viņam šķita tik jocīga savā pārmērīgajā gardēdībā, ka viņš arī pasūtīja Coupe Jack ar nodomu pusi no tā atstāt viņai. Pēc pirmās karotes viņa sakļāva lūpas un ievilka vaigus, vienlīdz izbaudīdama gan saldumu, gan aukstumu. Pēc tam viņas melnās skropstas pavērās un parādījās mierīgas, nopietnas acis.

—  Man ir ielūgums uz gleznotāju primitīvistu darbu izstādi nākamajā piektdienā Semjuēla galerijā. Filips, cik viņu pazīstu, atteiksies mani pavadīt; Olimpiju un Brižitu tie biedē; vai tu nevēlies aiziet tur kopā ar mani?

Glaimots par šo cieņas parādīšanu, viņš negribot nomurmināja:

—  Varbūt . . . jāskatās . . . man ir nopietnas lekcijas piektdien . . . praktiskie darbi . . .

—  Pietiks, ja tu mani brīdināsi dienu iepriekš.

Un viņa atkal ķērās pie saldējuma: gluži kā pēc aplenkuma taktikas uzbruka saldajai lodei no vienas, pēc tam no otras puses. Viņš nodomāja, ka šai sievietei, kura ir viņa acu priekšā, nav nekā kopīga ar to sievieti, kuru viņš redz dzīvojam mājās, visu rīta cēlienu rūpējamies par sevi un stundām ilgi pļāpājam pa tālruni ar Brižitu vai Olimpiju . . . Kura no abām Karolām ir īstā? Viņam labāk patika šī te — mīļa, smalka, noslēpumaina, kas interesējas par garīgām lietām. Viņam atausa atmiņā kāds tēva izteiciens: «Sieviete vienmēr vairāk vai mazāk ir tā vīrieša atspulgs, uz kuru viņa raugās.» Vai tāpēc, ka Karola šobrīd skatās uz viņu, viņa ir tik ļoti pārvērtusies? Viņš atcerējās braucienu uz Bromeiju, nelaimes gadījumu, savu nelabo dūšu,

pretīgo rūgtumu mutē. Labi, ar to ir cauri! Viņam vairs nav kauns viņas priekšā; viņš vairs neienīst viņu; viņš var uzskatīt viņu gandrīz par draudzeni. Vismaz šovakar — apgaismojuma, tērpa, grima dēļ, tā vārdos netveramā mirdzuma un caurspīdīguma dēļ, kas strāvoja no visas viņas būtnes. Varbūt rīt dienas gaismā viņa atkal kļūs par nevēlamu svešinieci. Daži cilvēki, juzdamies pilnīgi droši par savu pievilcību, šādā veidā var uz dažām stundām mums radīt nepareizu priekšstatu par sevi, bet ilūzija nav ilga. Viņš izdzirdēja klusu balsi:

—  Es tev sabojāju vakaru, Žan Mark?

—  Nebūt ne!— viņš iesaucās.— Gluži otrādi!

Viņu pārsteidza nule izteiktais apgalvojums. Iestājās klusums, it kā abi būtu uzreiz izteikuši visu, kas viņiem sakāms. Žans Marks baidījās, ka ieilgstot šis saspīlējums var sabojāt viņu saskanīgo vakaru. Vai arī Karolai ir tās pašas nojautas? Viņa nomurmināja, ka ir vēls, ka vēlas doties mājās. Žans Marks samaksāja rēķinu, un viņa ir nemēģina ja iebilst, par ko viņš jutās pateicīgs.

•

Nākamās dienas vakarā, atgriezies no Sorbonnas, kur bija klausījies garlaicīgu un nesaprotamu filoloģijas lekciju, Žans Marks atrada uz galda redzamā vietā noliktu lielu aploksni. Viņš to atvēra; tā bija skaņuplate: Ravēla «Nakts vīzijas» Vladimira Vilenšteina ierakstā. Viņu pārņēma prieks. Viņš steidzās pateikties Karolai par viņas uzmanību. Viņa bija viesistabā kopā ar Žana Marka tēvu.

—  Man patiesi vajadzēja tev atlīdzināt par vilšanos, ko vakar sagādāju, liegdama noklausīties programmas otro daļu,— viņa teica.

Viņš pamanīja, ka tēvs smaida: tātad viņa bija pastāstījusi par viņu gājienu, par to, kā viņi atstājuši koncertzāli, varbūt arī par mazajām vakariņām pie Raula . .. Viņam uzmācās neskaidras skumjas, it kā Karola ar savu pļāpāšanu būtu viņam sagandējusi tās neparastās atmiņas par šo vakaru, ko viņš gribēja saglabāt.

—  Nu! Vai ļausi mums noklausīties šo plati?— Filips vaicāja.

—  Tūlīt?

—  Protams!

Žans Marks uzlika skaņuplati uz apaļa, rotējošā diska un apsēdās atzveltnī pretī tēvam un Karolai. Viņai bija mugurā bāli rožains mājastērps bez nevienas rotaslietas. Seja tik tikko krāsotā. Viņa nebija tik skaista kā vakar, ne tik noslēpumaina. Zaļganpelekā lampa ar abažūru banānu dzeltenā krāsā raidīja viņas sejā mietpilsoniski mierīgu gaismu. Viņas augums ļāvās maigam gurdenumam — ar šiem dīvāna spilvenos iegrimušajiem pleciem, sakrustotajām kājām. Viņa uzlikusi mazo, apaļo roku uz sava vira lielās, tumšās un dzīslotās rokas. Viņš sēdēja līdzās. Atgriezies no ceļojuma, viņš atsāka ierasto ikdienas dzīvi .. . Žanu Marku pārsteidza, kādu laulības egoismu un solīdumu pauda šis pāris. Bērnībā zooloģiskajā dārzā sprostā viņš bija redzējis lauvu un lauveni, kurus vienoja pieradums, garlaicība, barība un nebrīve. Viņš turpināja domāt par šiem diviem mierīgajiem plēsoņām, bet Ravela mūzika vija ap viņu savu pasakaino burvestību.

XI

Fransuāza bija sašutusi: no visas Austrumu valodu skolas vienīgi trīs audzēkņi kopā ar viņu papūlējušies atnākt uz Aleksandra Kozlova lekciju par krievu literatūras pirmsākumiem, ko viņš lasīja pulciņa «Maksla nepazīst robežas» klausītājiem. Nelielā putekļainā un vecā zāle pustukša. No griestiem plūda ledains aukstums. Krēsli čīkstēja. Brīžiem cauri sienai skanēja apslāpēta mūzika no ierakstu studijas, kas atradās blakus. Divi runātāji, kas nomainīja viens otru uz skatuves pirms Aleksandra Kozlova, gandrīz iemidzināja visus klātesošos, atkārtodami jau sen zināmas patiesības par Rolanda un Hildebranda dziesmām. Ar Aleksandra Kozlova uznākšanu viss pārvērtās. Viņa bālā seja un nervozais izskats, mirdzošais acu skatiens zem melno matu šķipsnas, metāliskā balss būtu atmodinājusi pat visvienaldzīgākā klausītāja uzmanību. Viņš runāja, kājās stāvēdams, bez piezīmēm, iebāzis rokas kabatās, brīžiem nolieca galvu, lai apdomātos, no jauna pacēla, izteica kādu savdabīgu domu, paspēra pāris soļu, apsviedās uz papēža un atsāka savu runu.

Kaut gan, runājot franciski, viņam nebija ne mazākā krievu akcenta, loti viegla melodiska iezīme teikuma uzbūvē reizēm atgādināja viņa izcelsmi. Pusstundā viņš tik labi iŽanalizēja «Teiku par Igora karagaitu», ka piepeši šī divpadsmitā gadsimta epopeja ar saviem sižetiskajiem pavērsieniem un metaforu krāsainību atklājās kā universāls šedevrs, līdzīgs «Iliādai» vai «Odisejai». Fransuāzai šķita, ka runas noslēgums pienācis pārāk ātri. Atskanēja vāji aplausi. Publika piecēlās. Četri Aleksandra Kozlova audzēkņi devās pie viņa. Viņš nolēca no skatuves. Dažas padzīvojušas dāmdš skaļā balsī centās viņu aizturēt:

—  Dārgais! Jūs bijāt žilbinošs!

Viņš atvairīja tās ar noteiktu nevērību, pateicās studentiem par to, ka viņi ir atnākuši svētdienas pēcpusdienā, lai noklausītos «tikpat nederīgus, cik apnicīgus» spriedelējumus, un, daudz nedomājis, piedāvāja viņiem doties uz viņa mājām, lai iedzertu kādu glāzīti. Frederiks Masārs un māsas Bordelē — Korinna un Mireija — bija ar mieru. Fransuāza vilcinājās: pulkstenis jau desmit minūtes pāri pieciem, bet sešos viņai norunāta tikšanās ar Patriku. Vai viņa paspēs?

—  Es dzīvoju tepat blakus, Baka ielā,— Aleksandrs Kozlovs teica.

Sis precizējums Fransuāzu pārliecināja. Viņa tik bieži mēģinājusi iztēloties dzīvokli, kur mitinās šis noslēpumainais cilvēks, ka ziņkārībā vēlējās salīdzināt savus pieņēmumus ar realitāti.

Protams, viss izrādījās citādi, nekā viņa paredzējusi. Aleksandra Kozlova dzīvoklī bija šaura priekštelpa, liela istaba, kam sienas bija nolīmētas ar dzeltenām, izbalējušām papīra tapetēm, un virtuve, kas vienlaikus kalpoja par vannasistabu un atradās aiz pusaizvilkta aizkara. Mēbeļu bija maz, un tās izvietotas, kā pagadās. Fransuāza redzēja ar zaļu pledu pārklātu izvelkamo dīvānu; riekstkoka krāsā beicētu galdu, divus niedru pinuma krēslus; pītu atzveltni, metāla plauktiņu . . . Grāmatas franču un krievu valodā sakrautas kaudzēs plauktos, uz grīdas, uz abām palodzēm un pat sabāztas zem gultas. Gaiss spēcīgas «lētas šķirnes tabakas» dvakas piesūcies. Bija auksts. Aleksandrs Kozlovs iededzināja gāzes radiatoru un uzaicināja jauniešus apsēsties visapkārt. Tad, atvēris sienasskapi, kura

kreisā puse noderēja par drēbju skapi, bet labā par bufeti, izņēma glāzes un divas aperitīva pudeles.

—       Man pat nav vodkas,— viņš teica.— Pietrūks krieviskās noskaņas.

Fransuāza paņēma piedāvāto vīna glāzi. Kopš kāda brīža viņa nespeja novērst acis no gleznas, kura karājās virs dīvāna un kurā bija attēlota krievu sādža klajā laukā ar dažiem trausliem bērziem, labības laukiem tālumā un pāri visam — zilas, žilbinoši zilas debesis.

—       Vai šo gleznu jūsu vecāki atveduši no Krievijas?— Viņa vaicāja.

—       Kad mani vecāki bēga no Krievijas, viņiem, nabagiem, bija prātā citas rūpes nekā vazāt sev līdzi gleznas . . .— Aleksandrs Kozlovs teica.

—       Kurā gadā viņi atbrauca uz šejieni?—jautāja Frederiks Masārs.

—       Diezgan vēlu . . . Krietnu laiku pēc boļševiku revolūcijas . . . 1925. gadā . . .

—  Viņiem droši vien bija grūti iejusties.

—  Jā, bez šaubām . . .

—  Vai jūs rīkotos tāpat, ja būtu viņu vietā?

—       Nē. Domāju, ka es paliktu. Nekad nevajag pamest dzimteni. Tas ir tāpat kā zaudēt savu visapslēptāko dzīves jēgu . . .

—       Un jūs nevilina doma atgriezties tur, lai redzētu, kā ir?— vaicāja Fransuāza.

—       Par sevi es nevarētu teikt — tur atgriezties, bet gan — doties turp,— Aleksandrs Kozlovs atbildēja.

—  Esmu dzimis Parīzē, kopš tā brīža driz būs aizritējuši trīsdesmit divi gadi. Visu, ko zinu par Krieviju, esmu izlasījis grāmatās. Mani, protams, vilina pārbaudīt visu uz vietas, bet tas mani arī satrauc. Vai manis iztēlotā Krievija nesabruks, saskaroties ar reālo? Reizēm ir labāk dzīvot sapnī … Un tomēr — gan kādu dienu es aizbraukšu, es noteikti aizbraukšu! . . . Varbūt nākamgad . . . v

Atlaidies puszviļus uz dīvāna, viņš grozīja rokās glāzi un grūtsirdīgi smaidīja. Fransuāza atkal pieversa skatienu gleznai.

—  Ta ir loti neglīta, vai ne?— viņš atsāka.

—       Nav vis,— viņa sacīja.— Es saskatu tajā kaut ko neparastu . . .

—       Tā tur nav. Lūk, jau desmit gadi, kopš es to nopirku kādā krāmu tirgotavā; tās dažas būdeles, ko

jūs redzat, tāpat stāvēja zem pelēkajām, mākoņainajām debesīm, bērziem vairs nebija lapu, priekšplānā netīrs dīķis viļņojās vējā. Lepns par savu ieguvumu, es tq parādīju mātei. Tikko biju zaudējis tēvu un tajā laikā dzīvoju kopā ar māti. Viņa atzina, ka glezna ir vērtīga, bet ne vairāk. Kādu vakaru pārnācis, aiz pārsteiguma sastingu — es vairs nepazinu gleznu. Tā bija tada, kādu to redzat šodien,— ar dzidri zilām debesīm, zeltainu labību, lapotiem kokiem . . . Un visapkārt svaigas krāsas smarža. Pasaucu māti, un viņa man asi pateica: «Tāda neglītuma pie mums nekad nav bijis. Es atjaunoju īstenību.» Viņas atmiņā Krievijā vienmer bija jauks laiks, daba tur vienmēr skaista . . . Es saglabāju gleznu kā pierādījumu tam, ko pret īstenību var padarīt ietiepīga sirds. Vai tagad saprotat, kāpēc šaubos, vai doties uz Krieviju? Ja nu pēkšņi, man ierodoties, sāktu līt! . . .

Viņš vieglprātīgi smējās un izdzēra glāzi tukšu. Frederiks Masārs izjautāja viņu par attiecībām ar krievu emigrantiem. Viņš atbildēja, ka visai maz tiekas ar tiem; viņš noteikti dzīvo kā vientuļnieks, vienīgā viņa pieķeršanās, šķiet, ir māte, kas strādā par guvernanti pie kāda veca kunga, bijušā Domes deputāta. Viņš stastīja par māti ar sirsnīgu ironiju:

—  Viņa ir gandrīz unikāls piemērs tam, cik ļoti cilvēks var pieķerties pagātnei un noliegt tagadni. Daudz netrūkst, lai viņa sāktu rēķināt rubļos!

Korinna un Mireija Bordelē atvainojās: viņām bija jāiet prom. Fransuāza gribētu viņām pievienoties, bet nevareja pakustēties; kāre labāk iepazīt visu aizturēja viņu šajā istabā. Aleksandrs Kozlovs ielēja viņai vēl vīnu.

—  Nē, tas ir par daudz,— viņa vāji pretojās.

Viņa tikko pieskārās ar lūpām šim dzērienam, kura

saldenā smarža viņai likās patīkama un nomierinoša. Turpretim Aleksandrs Kozlovs vienā rāvienā iztukšoja savu glāzi un steigšus piepildīja atkal. Viņš, liekas, nav pārāk izvēlīgs nedz vīnos, nedz, bez šaubām, ēdienos. Viņš par visu augstak vērtēja garīgās intereses. Mutes kaktiņā viņam kūpēja cigarete. Viņš birdināja tās pelnus, kur pagadās — uz apakštases, uz parketa. Viņa seja atplauka. Acis šaudījās tumšas liesmiņas. Kad Fransuaza vaicāja, kurš no dižajiem krievu rakstniekiem viņam ir vismīļākais, viņš nevilcinoties atbildēja:

—  Gogolis.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka neviens labāk par viņu neataino mums to noslēpumainības izjūtu, kāda apņem šķietami visikdienišķāko lietu, šķietami visparastāko būtni. Viņa satīriskais pasaules skatījums māca mūs šaubīties par visu.

—  Viņš tomēr bija dedzīgs ortodokss, patiess ticīgais,— teica Frederiks Masārs.

—  Tikai tādi patiesi ticīgie var vedināt ļaudis uz neticību.

Sis apgalvojums aizvainoja Fransuāzu.

—  Jūs esat ateists?— viņa murmināja.

—  Nē, skeptiķis! Es domāju, ka ir jābūt loti naivam, lai liektu ceļus nemainīgu patiesību priekšā, vienalga, vai runā par deismu, pagānismu vai ateismu . . . Cilvēka prāts jau ir tā veidots, ka nespēj nopietni iedziļināties problēmās, viss, kas mums šodien grāmatās ir aprakstīts kā īsts, rīt var izrādīties nepatiess. Ir nepareizi teikt, ka šim galdam nav dvēseles, ka šis krēsls nevar mani nīst, nepareizi teikt, ka nāve ir sākums, nepareizi teikt, ka nāve ir beigas, nepareizi teikt, ka viss ir nepareizs . . . Cilvēks dzīvo uz zemes, lai tiektos apakšzemes ejās visos virzienos pārliecībā, ka nekad nenonāks galā . . . Baznīcas vislielākā kļūda ir tās sastingums. Padomājiet, tas ir vienīgais iestādījums pasaulē, kas gadsimtu gaitā gandrīz nav mainījies. Tās attieksme pret dzīvi ir tikpat dīvaina, tikpat mākslota kā indivīdam, kurš mūsdienās turpinātu par gaismekli izmantot sveci un ceļotu diližansā. Par sevi varu teikt, es it īpaši zinu, ka nezinu nekā. Ar katru stundu arvien vairāk iegrimstu nezināmajā, neizskaidrojamajā …

Sīs vārdu straumes nesta, Fransuāza pūlējās pārvarēt savu apjukumu un nedrošā balsī sacīja:

—  Ja neticat Dievam, tad jūs neatšķirat labo no ļaunā?

—  Labais un ļaunais ir relatīvi jēdzieni,— Aleksandrs Kozlovs teica.— Nevar pretstatīt Dievu velnam. Abi vai nu ir jānoliedz, vai arī jāpielūdz. Manās acīs tie ir kā vienas lietas ēnas un gaismas puse. Uzskatu, ka mīlēt Dievu un nīst velnu ir tikpat kļūdaini kā mīlēt šīs pudeles labo pusi tāpēc, ka tā ir apgaismota, un nīst kreiso tāpēc, ka tā tāda nav. Vēl jo vairāk tāpēc — ja pārvietoju šo lampu, tad apgaismota būs pudeles kreisā

puse, bet labā grims tumsā. Nē! Viss ir daudz neskaidrāk, daudz sarežģītāk, neka to apgalvo mūsu dižie domātāji. Viņi veido sistēmas, lai uztvertu Visumu. Bet tas caur viņu aksiomām beg kā ūdens caur sietu. Būt saskaņā ar Visumu — nozīme jaut sevi vadīt instinktam. Vienīgais likums, kas jāņem vērā, ir nenodarīt ļaunumu otram. Nedara sliktu tikmēr, kamēr nedara sliktu nevienam . . .

—       Tādējādi, jūsuprāt, viss ir atļauts?— Fransuāza vaicāja.

—       ja es ar to nesagandeju brīvību un sava tuvaka; dzīvi, tad — jā! _ . ;>f

Fransuāza juta, ka viņam nav taisnība, bet nezinaja, kā to pierādīt.

—       Piedodiet, ja tiku aizskāris jusu reliģisko pārliecību,— viņš teica jau mierīgāk.

—  Jūs mani neaizskārāt,— viņa sacīja.

—  Bet arī nepārliecināju?

Viņa uzmeta viņam tiešu skatienu un atbildēja:

—  Nē.

Galvu atliecis, viņš smējās.

—       Tad jo labāk! Es būtu izmisis, ja padarītu jūs par savu piekritēju.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka būt tādam kā es nav sevišķi patīkami.

Viņš iedzēra vēl un nepatikā novaikstījās.

—  Kāds draņķis! Tas patiešām ir pārāk salds!

Frederiks Masārs bija pacēlis no grīdas kādu grāmatu un nevērīgi šķirstīja to. Bez šaubām, šī teoloģiskā diskusija viņu neinteresēja. Viņš bija gaišmatains, uzcītīgs gara auguma puisis. Fransuāza nodomāja: ko gan viņa meklē šajā piedūmotajā istabā starp šiem diviem vīriešiem? Viņa paskatījās pulkstenī. Pusseptiņi. Bet Patriks viņu gaida. Viņa sāka uztraukties.

—  Man jāiet!

Aleksandrs Kozlovs nemēģināja viņu aizturēt.

♦

Par laimi, Patriks vēl bija tur. Galvu nodūris, viņš sēdēja kafejnīcas tālākajā stūri pie glāzes. Viņa labsirdīgajā sejā atspoguļojās trīsceturtdalstundu ilgā veltīgā gaidīšana. Nevienu mirkli Fransuaza nedomaja

slēpt viņam patiesību. Viņu starpā visam jābūt vienkāršam. Tas bija viņu mīlestības galvenais priekšnoteikums. Atvainojusies par savu aizkavēšanos un saņēmusi vieglu skūpstu uz vaiga, viņa apsēdās līdzās Patrikam uz soliņa, pasūtīja apelsīnu sulu un, līksmi pļāpādama, stāstīja vispirms par lekciju, pēc tam par sapulcēšanos pie Aleksandra Kozlova.

—  Kā es nožēloju, ka tu nebiji kopā ar mani!— viņa iesaucās.

—  Rīt no rīta man ir nopietna ieskaite,— Patriks teica.— Redzi, es pat esmu paņēmis līdzi savu lekciju kladi, lai, tevi gaidot, pazubrītos!

Viņa pamanīja uz galda kladi un nomurmināja:

—  Tas ir labi . . . Bet tu esi daudz zaudējis . . . Kozlovs patiešām bija neparasts. Protams, kā lektors un arī vēlāk sarunā . . . Viņam patiesi ir neprātīgas domas. Viņš netic Dievam. Vai arī drīzāk — viņš domā, ka netic Dievam, taču nemiers, kas viņā mājo, ir tikai Dieva klātbūtne visās viņa domās.

—       Tas nav nekas oriģināls,— Patriks norūca.

—  Tādu, kas noliedz Dievu aiz lepnuma, ir milzum daudz.

—  Viņš ir pilnīgs pretstats lepnam cilvēkam.

—  Tad viņš cenšas apmānīt citus un arī pats sevi.

—  Nē, viņš ir patiess, traģiski patiess. Tev jāiepazīstas ar viņu . . .

Viņa saņēma Patrika roku un piebilda:

—  Es priecājos, ja cilvēki, kuri man patīk, patīk arī tev.

Patrika sejā parādījās tikko jaušams atzinīgs smaids, un viņš nebilda ne vārda. Viņa skatījas uz viņu, bet iztēlē neapzināti redzēja, kā Aleksandrs Kozlovs, dūmu ieskauts, runā, runā . . . Cik viņš ir nelāgi iekārtojies. Kas rūpējas par viņa ēdienu? Tas ir aizkustinoši, ka vīrietis viņa vecumā tik sirsnīgi pieķēries mātei. Bija dīvains kontrasts starp skepticismu viņa vārdos un patieso siltumu, ko varēja zem tā jaust ik mirkli. Sī izsmējīgā, neticīgā, augstprātīgā attieksme — vai tā nebija kautrības izpausme? Par ko viņš strīdas ar Frederiku Masāru, kamēr viņa atrodas šeit un viņu apņem abpusējas mīlestības pieradums un miers? Patriks sniedza viņai savu kladi un jautāja:

—  Vai tu nevari uzdot man dažus āķīgus jautājumus? No 50. līdz 75. lapai.

Ar melnu ādu ievākotā klade, Patrika sīkais rokraksts (viņš lietoja zaļu tinti), divas rokas uz apaļa galdiņa — tas viss bija reāls, tas bija vienīgais reālais pasaulē! Fransuāzai likās, ka atkal atradusi taisnu ceļu pēc maldīšanās pa takām, kas nekur neved. Viņu pārņēma nepieciešamība pēc maiguma.

—  Sāc!— viņš teica.— Esmu gatavs.

Uz pirmo jautājumu, ko viņa uzdeva, viņš atbildēja bez kļūdām, vārdu pa vārdam — kā konspektā_. Aiz aceņu stikliem mirdzēja pedantiska pašapmierinātība. Viņa uzslavēja Patrika atmiņu un centīgi un garlaikoti turpināja viņu izvaicāt.

XII

Sažņaudzis pirkstos pildspalvu, Žans Marks rakstīja, cik ātri vien spēja, bet laiku pa laikam, pasniedzēja daiļrunības apņemts, viņš atstāja kādu teikumu nepabeigtu, lai steigā tvertu nākamo. Beidzot viņš pagura un pierakstīja tikai daļu no teiktā. Galu galā, pat ja pietrūktu kāda paragrāfa, viņš bez pūlēm atrastu to uz rotaprinta pavairotajās lekcijās. Viņš atvēlēja sev vienu minūti atelpas. Apsēdies amfiteātra pēdējā rindā, viņš redzēja lejā daudzās galvas vienādā attālumā citu no citas. Dažādās matu krāsas nianses atgādināja vilnas dzijas kamolus veikalā. Tikpat daudz puišu, cik meiteņu. Ejās portfeļi, grāmatas, saritināti lietusmēteļi. Civiltiesību lekcija vienmēr piesaistīja daudzus klausītājus. Bija karsts un smacīgs. Runātāja balss, skaļruņu deformēta, ieguva pravietisku atbalsi:

—  Mūsdienu Francijas tiesību zinātnē reālais līguma jēdziens ir ļoti atšķirīgs no tā, kādu to pieņēma romiešu tiesības.

Lejā uz balta akmens paaugstinājuma pie milzīga galda, kas varētu noderēt Vāgnera varoņu dzīrēm, civiltiesību profesors Antonēns Meriņaks, sīciņš, melnā togā un sarkanā mantijā, izstiepa kaklu, pacēla balsi. Viņa priekšā mikrofons uz lokana turekļa izskatījās kā aizkustināta čūska, kas, galvu izstiepusi, šūpojas uz astes. Pa iluminatoriem no griestiem plūda elektriskā

§

aisma, izceldama telpas ģeometrisko modernismu,

ajā Asas ielas jaunajā fakultātē, kur lasīja lekcijas

otrajam kursam, viss bija gigantisks, mākslots un

bezpersonisks. Žans Marks klusībā deva priekšroku vecajai fakultātei ar tās tumšajām galerijām, putekļainajām auditorijām, bet atzina, ka šeit vairāk nekā jebkur citur ir jūtams, ka tu piederi rītdienas pasaulei. Didjē Koplēns, kurš sēdēja viņam līdzās, atlieca muguru un izdvesa:

—  Es vairs nespēju! Viņš lasa pārāk ātri.

Didjē kustināja notirpušos pirkstus. Daudzi studenti jau bija atsacījušies sekot runātājam. Daži pat lasīja žurnālus vai risināja krustvārdu mīklas. Vispār meitenes bija daudz izturīgākas. Saliekušās viņas veikli rakstīja lapu pēc lapas, it kā stepētu ar šujmašīnu.

—  Viņas ir šausmīgas,— Žans Marks norūca.— Ja tas vismaz viņām vēlāk noderētu . . .

Viņš bija runājis pārāk skaļi. Galvas pagriezās uz viņa pusi. Atskanēja daži «klusāk!», ko tūlīt noslāpēja juridisko terminu straume, kas vēlās no katedras uz amfiteātra soliem. Beidzot skaļruņos atskanēja runas noslēgums. Bija dzirdami skopi aplausi. Antonēns Meriņaks atstāja paaugstinājumu, viņam pa priekšu gāja klibš tiesu izpildītājs. Tūlīt stingrais auditorijas izkārtojums izjuka. Amfiteātri piešalca sarunu troksnis un kāju švīkoņa, visās malās klaudzēja atliecamie sēdekļi.

Lielākā daļa studentu izgāja, lai, gaidot nākamo lekciju, izsmēķētu vestibilā kādu cigareti. Žans Marks un Didjē palika, lai būtu droši, ka nezaudēs savas vietas. Desmit minūtes garš starpbrīdis. Sur tur starp rindām veidojās grupiņas, studenti strīdējās, smējās, atkārtoja pierakstus; rindas galā kāda meiča un puisis, cieši apskāvušies, skūpstījās vispārējā vienaldzībā.

—  Visu lekcijas laiku viņš nebeidza viņu ņurcīt,— teica Žans Marks.— Turklāt viņa ir īsta neglītene!

—  Tev tā šķiet?— Didjē vaicāja.— Seja jā, bet augums . . .

—  Arī augums. Apskati labāk!

Viņi novērtēja meiču visos sīkumos. Pēc tam pārgāja pie citām. Pēc kaislīgas apskates viņi atzina, ka vidējais līmenis ir ciešams. Tieslietu studentes noteikti tālu pārspēj pārējās meitenes no citām universitātes fakultātēm. Piepeši Didjē vaicāja:

—  Vai tu esi iemīlējies Mikijā?

—  Vai tu esi jucis?— Žans Marks iesaucās.— Man tas ir fizisks vingrinājums.

—  Tas jau man patīk labāk. Tovakar man bija mazliet bail.

—  Tu mani nepazīsti,— Žans Marks teica.

Viņš klusi iesmējās yn tūlīt pārmeta sev bardzību. Vai viņam ir tiesības nopelt Mikiju, ja viņš izmanto viņas pakalpojumus vienmēr, kad viņu moka iekāre? Protams! Kāpēc ne? Viņa tēvs to atzītu par labu. Žans Marks lepojās ar to, ka, tāpat kā tēvs, var aukstasinīgi tuvoties sievietēm. Visas sarunas starp vīrieti un sievieti ir veltīgs laika tēriņš, ja nenoved pie fiziskas tuvības.

Studenti atgriezās auditorijā. Pec pāris minūtēm visas vietas atkal bija aizņemtas. Sagaidīts ar aplausiem, uz spilgti apgaismotā paaugstinājuma uznaca administratīvo tiesību profesors un saka savu lekciju.

Veselu stundu Žans Marks ļāva spalvai automātiski slīdēt pa papīru. Profesors runāja par valdības pasākumiem, «kam nav nedz leģislatīva, nedz juridiska rakstura», bet Žans Marks domāja par meičām, draugiem, tēvu, par nākotni . . . Lekcijas beigas rosīšanās pārtrauca viņa sapņus. Sekodams studiju biedru straumei, viņš kopā ar Didjē attapās lielajā ieejas vestibila, kur starp melnajiem kvadrātveida pīlāriem viļņojās tūkstošiem galvu. Daži studenti garlaikoti lasīja pie paneļiem piespraustos darba piedāvājumu paziņojumus vai studentu korporāciju un Francijas Nacionālās studentu savienības daudzsološās afišas. «Jūs atbalstīs . . . Palīdzēs jums brīvlaikā . . . Universitātes restorāns . . . Pavairoto lekciju uzpirkšana . . . Sociālā nodrošināšana …» Elektroniskā pulksteņa ciparnīca mirgoja skaitļi: 11.50.

—  Vai neaiziesim uz «Suflo»?— Didjē ierosinaja.

Viņi izgāja cauri mašīnu stāvvietai. Mopēdu un

mašīnu īpašnieki noņēmās ap saviem braucamajiem metāliskās un stiklotās fasādes priekšā. Bija auksts un sauss laiks. Caur Luksemburgas dārzu Bulmišu varēja sasniegt piecās minūtēs. Bija patīkami veiklā solī iet līdzās draugam pa tukšajām alejām. Nav mazo, kas pinas pa kājām. Aiz kailajiem kokiem varēja saskatīt taisnus celiņus, akmens balustrādes, baseinu, pili . . . Kafejnīcā Suflo ielā Žans Marks un Didjē iejuka parastajā trokšņainajā kņadā: meičas un puiši drūzmējās runādami, smēķēdami, smiedamies, šķirstīdami grāmatas, dzerdami melnu kafiju vai augļu sulu. Savrupa

studentu pasaule. Tēlodams nepatiku pret šāda veida sanākšanām, Žans Marks izjuta kā morālu pienākumu laiku pa laikam parādīties «Suflo». Viņš ievēroja telpas dzijumā uz soliņa Ziljenu Prelā un Morisu Niko, kuri māja viņam, un lauza ceju pie viņiem. Puiši saspiedās ciešāk, lai viņam un Didjē ļautu apsēsties. Tas iztraucēja divas meičas pie blakus galdiņa. Neviens nepievērsa viņām uzmanību: tās izskatījās pēc bāliem šmerliņiem. Ziljens Prelā, kurš bija aizgājis no administratīvo un civiltiesību lekcijas, vaicāja:

—  Vai bija interesanti?

—  Administratīvās — jā,— Didjē teica.— Izklāstīja valdības pasākumu teoriju. Tas ir kaut kas neticams — šī nelikumības attaisnošana valsts interesēs!

Žans Marks nožēloja, ka nav uzmanīgāk klausījies lekciju. Tomēr ļoti ātri saprata, par ko ir runa, un varēja izteikt savus noteiktus spriedumus. Viņš iestājās par likumību visos gadījumos — kā valsts, tā privātpersonu rīcībā. Viņi apmainījās dažām dzēlīgām atziņām par valstsvīru vieglprātību. Likās, ka, nācis pie varas, jebkurš ikdienas dzīvē ar gudrību, gaišredzību, kultūru apveltīts indivīds zaudē veselo saprātu. Acīmredzot politika ir smirdošs dūksnājs. Francija ir satrunējusi. Jāpārveido institūti. Lai atdzīvinātu debates, Moriss Niko citēja jaunākos jokus no laikraksta «Saistītā pīle». Ziljens Prelā atzina tos par tik smieklīgiem, ka pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā. Viņš nesmējās, viņš zviedza, viņš rēca aiz sajūsmas. Žans Marks tādēļ jutās neērti. Lāga zēns, bet ar zemu garīgo apvārsni, viņš kārtējo reizi nosprieda ar drauga bardzību. Lai gan Žans Marks bija ļoti izsalcis, viņš ļāva trim draugiem aizvilkt sevi uz universitātes restorānu. Visi trīs bija pierakstījušies «Mabijonā».

Pēc vieglas un ātras maltītes ar gandrīz tukšu vēderu viņi atgriezās «Suflo» un notiesāja četrus lauku maizes sendvičus, un izdzēra četras tases melnas kafijas. Pa to laiku ieradās «le Monde» pārdevējs. Viņš nāca katru dienu, zinādams, ka var cerēt uz visu apmeklētāju atsaucību. Nopirkt no viņa laikrakstu — tas jau nozīmēja parādīt augstu intelektuālu apziņu. Pēc īsa brīža laikraksta lapas plīvoja uz visiem galdiņiem. Žans Marks uzmeta vīlušos skatienu ievadrakstam, pievērsās izrāžu slejai un nosprieda, ka viņam ļoti gribētos redzēt «Zīda auklu»-— šo japāņu filmu, kas jau vairākas nedē-

Jas liek visai Parīzei skriet skatīties. Nedublētu to vēl demonstrēja «Studio Mediči», bet kuru katru dienu var noņemt no repertuāra. Kāpēc visiem kopā neaiziet uz seansu pulksten četros? Varētu iegriezties bibliotēkā, lai sagatavotu nākamās otrdienas praktiskos darbus, un no turienes . . . Moriss Niko atteicās, viņam bija norunāta satikšanās ar kādu meiču. Ziljens Prelā un Didjē Koplēns piekrita.

Praktisko darbu asistents bija uzdevis izstudēt vairākus lēmumus par valsts ierēdņu atbildību. Gaišā, klusā, labi apsildītā bibliotēka bija pustukša. Viņi apsēdās rindā pie viena galda un aizpildīja pieprasījumu anketas. Pēc stundas ceturkšņa viņu vietu numuri izgaismojās uz tablo, kas atradās dziļāk telpā, viņi devās pēc pasūtītajām grāmatām. Noliecies pār lielajiem administratīvās tieslietu zinātnes pantu sējumiem, Žans Marks konspektēja tos un salīdzināja ar atziņām, ko Didjē Koplēns bija smēlies strīdīgajā traktātā. Ziljens Prelā lasīja <sle Monde». Bez desmit minūtēm četros viņš paziņoja:

—  Tagad tie jāliek nostl Vai arī «Zīda aukla» aizies mums gar degunu.

Un viņš sāka smieties, it kā būtu pateicis kādu asprātību.

Viņi metās uz izeju, noskrēja pa kāpnēm četrus pakāpienus uzreiz un izkļuva āra aukstajā, dzidrajā gaisā.

—  Salst! — Ziljens Prelā teica, saceldams lietusmēteļa apkakli.

Lieliem soļiem viņi devās prom, spraukdamies starp ļaužu grupiņām, nokāpdami no ietves, lai apdzītu pārāk lēnus gājējus, skriedami, tiklīdz radās brīvs laukums viņu priekšā. Edmona Rostāna laukumā valdīja rosība. Daži Mākslas akadēmijas studenti spēlēja korneti smejoša biedru puļa vidu. Divas sadurušas mašīnas aizsprostoja kustību. Autobusa vadītājs no sava augstā sēdekļa lamāja taksometra šoferi, kas bija izbāzis galvu pa durtiņām, lai viņam atbildētu. Un aiz kafejnīcu logiem tādā kā dūmu un neona gaismas akvārijā vīdēja jauniešu sejas.

—  Atri! Atri!— Žans Marks atkārtoja.— Nokavēsim sākumu!

Visi trīs aizelsušies pieskrēja pie kinoteātra durvīm. Kasiere viņus nomierināja: vēl rāda tikai multiplikāci

jas filmu. Vietu ierādītājas pavadīti, viņi iegāja tumšā, pārpildītā, pārkurinātā zālē, kur kā ūdens uz uguns uzliktā katliņā burbuļoja smiekli. Bija palicis tikai viens brīvs krēsls ekrāna priekšā un divi atliecamie sēdekļi vidū.

—  Jūs tūdaļ varēsiet pārsēsties,— nočukstēja vietu ierādītājā, saņemot dzeramnaudu.

2iljens Prelā, būdams tuvredzīgs, izvēlējās vietu pirmajā rindā un aizgāja tur viens, bet abi pārējie apsēdās uz atliecamajiem sēdekļiem. Apsēdies aiz Didjē Kopiena uz cieta soliņa, Žans Marks mēģināja ieinteresēties par maza, lielgalvaina vīreļa staigāšanu uz priekšu un atpakaļ gar bezdibeņa malu. Piepeši vīrelis metās tukšumā un, atvēris mēteli kā izpletni, sāka planēt starp putnu baru. Atkal iedegās gaisma. Žanam Markam iegribējās šokolādes saldējuma, un viņš saliecās, lai izvilktu no kabatas naudu. Sajā brīdī trīs rindas sev priekšā pa labi viņš pamanīja spēcīgu pakausi, platus plecus, ko labi pazina. Tēvs! Nē, tas ir tikai kāds viņam līdzīgs! Tomēr jā! Ko tēvs dara viens šajā zālē? Žans Marks izslējās, un aiz viņa noklaudzot atlēca atpakaļ sēdeklis.

—  Ko tu jgribi?— vaicāja Didjē pagriezdamies.

—  Neko, neko,— nomurmināja Žans Marks.

Viņš tikko bija redzējis, ka jauna sieviete, sēdēdama līdzās tēvam, kaut ko teica viņam pie auss. Nebija iespējams saskatīt vaibstus profilā pagrieztajai sejai. Katrā ziņā tā nav Karola. Apmulsis Žans Marks atkal apsēdās. Didje nopirka divus šokolādes saldējumus. Viņi klusēdami tos apēda, kamēr uz ekrāna cita citai sekoja simtiem reižu redzētas reklāmfilmas, kas vairs nevienu neuzjautrināja.

Tad iestājās tumsa un uz ekrāna parādījās japāņu hieroglifi. Noliecies nedaudz pa labi, Žans Marks pustumsas sniegainajos atspulgos varēja saskatit divus tumšus, noslēpumaini saistītus stāvus. Viņš ar grūtībām sekoja sižetam. Aktieri tēloja svinīgi lēni. Jaunu meiteni ieslīpām acīm un porcelāna lelles seju spīdzināja trīs brāļi, kas velējās pārdot viņu bagātam, ūsainam un izvirtušam kungam, kaut gan viņa bija iemīlējusies skaistā, ļoti jaunā samurajā. Filmas kadri bija ārkārtīgi tīri. Katra ainava atgādināja jauku gravīru. Spraigs dialogs, ko laiku pa laikam paskaidroja subtitri, piešķīra šai filmai vēl lielāku poētiskumu. Žanam Mar

kam gribētos pilnībā izbaudīt šādas neparastas izrādes vissīkākās nianses, bet, sekojot naida pārņemto ekrāna varoņu konfliktiem — asarām, roku lauzīšanai, zobenu cirtieniem un jāšanai ar zirgu —, viņš nebeidza domāt par divām reālām būtnēm, kas pāris soļu attālumā dzīvoja viņam nezināmā dēkā. «Sī sieviete ir tēva mīļākā! Ja tā nav, kāpēc viņš būtu nācis ar viņu? Personiski man par to nospļauties! Es pat domāju, ka tas ir interesanti! Bet Karola . . . Kopš kura laika viņš krāpj Karolu? Tiešām tēvs ir vienreizējs!» Galu galā samurajs izšķīrās par ļoti cildenu atrisinājumu — harakiri. Sī krampjos sarautā seja viesa Žanā Markā neskaidras bailes, kas viņam radās vienmēr, redzot fizisku ciešanu ainas. Zālē iedegās gaisma, ekrāns atkal kļuva gluži balts, tīrs no mirāžām, tas nesaglabāja nekādas atmiņas un bija gatavs atkal kalpot par pamatu jaunām šausmām. Daži skatītāji aplaudēja.

—  Lieliski!— iesaucās Didjē, celdamies kājās.— Ko tu saki par to?

—  Jā,— Žans Marks norūca,— tas bija ļoti skaisti!

Sai pašā brīdī viņš gribēja atstāt zāli, cik vien ātri

var, lai nesaskrietos aci pret aci ar tēvu. Pēc tam viņš pārdomāja. Urdīja ziņkāre. Nostājies rindas galā, viņš ļāva plūst garām skatītāju straumei, kas virzījās uz izeju. Beidzot pāris pienāca klāt. Sieviete gāja pa priekšu. Viņa bija ļoti jauna, maza auguma, rūsganiem matiem, smailu degunu, spēcīgu žokli un tādu kā trulumu skatienā. «Tas ir neprāts!» Žans Marks nodomāja. «Viņa tiešām ir daudz neglītāka par Karolu!» Un viņa acis sastapās ar tēva acīm. Tas notika ātri, baismīgi un klusi kā izkapts cirtiens krūtīs. Filipa seja nocietinājās.

—  Skat, tu arī šeit?—tēvs murmināja.

—  Atļauj tevi iepazīstināt ar savu draugu Didjē Koplēnu,— teica Žans Marks.— Mans tēvs . . .

Viņš meklēja apjukuma pazīmes tēva tuklajā un piesārtušajā sejā. Bet Filips dabiski un nepiespiesti smaidīja un sacīja:

—  Kāda jauka filma, vai ne?

Tēvs devās prom un pie durvīm panāca nepazīstamo. Žans Marks pavadīja viņu ar apbrīnas pilnu skatienu. «Pat iegrimis līdz ausīm mēslos, viņš jūtas labi,» Žans Marks domāja. Ziljens Prelā pievienojās draugiem burkšķēdams:

Bija baismīgi garlaicīgi, vai ne?

Viņi izgāja pēdējie. Iznācis ārā, Žans Marks redzēja otrpus ielai tēvu, kurš viņam draudzīgi pamāja ar roku un atvēra mašīnas durtiņas. Sieviete ierausās iekšā. Pēc mirkļa viņi jau bija prom. Didjē Koplēns un Ziljens Prelā piedāvāja atgriezties «Suflo», bet Žans Marks uzaicināja viņus pie sevis iedzert pa glāzītei. Viņš steidzās atgriezties mājās, it kā tur viņu gaidītu vēl kāds pārsteigums.

Pārkāpis pār slieksni, viņš saprata, ka nekas nav mainījies. Karola ar savām draudzenēm Brižitu un Olimpiju viesistabā dzēra tēju. Viņām bija dīkdienīgi svētdienīgas sejas. Žans Marks iepazīstināja ar draugiem. Karola pazina Ziljenu Prelā, bet Didjē Koplēnu ne.

—  Vai neveļaties tasi tējas?— viņa vaicāja.

Viņi apjukuši, stāvēdami durvīs, atteicās. Žanu Marku pārsteidza draugu kautrība. Vai viņus ietekmē šo trīs tik pašapzinīgo sieviešu klātbūtne vai arī viesistabas greznais iekārtojums? Brižita, kura kādreiz studējusi tieslietas, uzdeva viņiem dažus jautājumus par mācību programmu un bezgala graciozi kavējās savās atmiņās. Olimpija, vēl gaišākiem matiem un manierīgāka nekā parasti, runāja par savu jaunāko brāli, kurš iestājies Politehniskajā institūtā. Pēc desmit minūšu nenozīmīgas pļāpāšanas Žans Marks ievilka draugus savā istabā. Tur viņš ielēja viņiem glāzēs viskiju (garāmejot viņš bija paņēmis pudeli no skapja, kas atradās ēdamistabā) un uzlika uz atskaņotāja plati ar Sezāra Franka Sonāti klavierēm un vijolei. Atslīdzis atzveltnī, glāzi rokā Ziljens Prelā teica:

—  Vajadzēja palikt! Blondā ir pirmklasīga! . . .

Sis spriedums Žanu Marku nepārsteidza. Ziljens Prelā varēja sajūsmināties tikai par Olimpiju — visbanālāko no trijotnes. Ziljens turpināja:

—  Viņa neizskatās veca! Cik viņai gadu?

Un ne vārda par Karolu. Uz Žana Marka lūpām parādījās līdzcietīgs smaids, un viņš nosprieda, ka draugs arvien vairāk viņu kaitina. «Man vajadzētu saņemt drosmi un pārtraukt attiecības.» viņš nodomāja. Pat Didjē viņam piepeši likās garlaicīgs. Viņš jutās priecīgs, kad septiņos viņi aizgāja.

Beidzot palicis viens, viņš atslīga uz dīvāna, aizdedzināja cigareti un pievērsa skatienu griestu plaisai.

kas vienmēr vedināja viņu uz sapņainību. Tēvs un rudmatainā sieviete — šis atklājums bija izsitis viņu no sliedēm. Tā var gadiem ilgi dzīvot līdzās kādam, nenojaušot, ka šīs būtnes vesela daļa — visnozīmīgākā — paliek neredzama gluži kā aisbergam, kura lielākā daļa slēpjas ūdenī. Tūkstošiem sabiedrības pieņēmumu kalpo vienīgi tam, lai noslēptu rupjību, netaisnību, baudkāri, kas vada cilvēku apslēpto dzīvi. Ir jābūt idiotam, lai ticētu smaidam, solījumam, rokas spiedienam . . . «Un šajos džungļos es grasos lauzt sev ceļu! Vai man pietiks spēka?» Viņš paņēma kādu tiesību zinātņu grāmatu, šķirstīja to, šur tur pasvītrodams kādu teikumu ar sarkanu zīmuli. Istaba ap viņu bija gaiša, ar bāli pelēkām tapetēm un nedaudz atturīgām Sarla X stila mēbelēm. Uz galda kārtīgi sarindotas rotaprintētās lekcijas. Neviena grāmata nemētājās ārpus mazā stiklotā grāmatskapja plauktiem. Viņš vēlētos iekārtot savu dzīvi tikpat kārtīgi kā šo istabu. Piepeši viņš pietrūkās sēdus uz dīvāna malas. Kāds nāca šurp. Durvis atvērās. Ienāca Filips, satvēra krēslu, pagrieza to otrādi un jāteniski apsēdās. Uz atzveltnes sakrustotām rokām viņš vērīgi raudzījās dēlā.

—  Tu mācījies?—viņš vaicāja.

—  Jā, mazliet,— Žans Marks atbildēja.

—  Kāda tev šķita filma?

—  Jauka un reizē garlaicīga.

—  Man arī. Tā ir diža, bet mums, eiropiešiem, grūti uztverama māksla. Sai sakarībā es gribu tev teikt: tu neesi mani redzējis kino, labi, ar mieru? … Es paļaujos uz tevi!

Žans Marks noturējās, lai nepasmaidītu. Viņš tēloja izbrīnu, lai gan klusībā līksmoja. Viņam šķita, ka gūst revanšu pār tēvu, kurš kādreiz licis viņam skatīties uz ievainotajiem, kas noasiņoja ceļa malā.

—  Kā tā, neesmu redzējis?— viņš naivi jautāja.

—  Nu, nu!— Filips rūca.— Tu taču ievēroji, ka nebiju viens!

—  Un tad?

—  Es negribētu izskaidroties ar Karolu.

—  Labi,— Žans Marks nopūtās.— Tādā gadījumā es, protams, neko neteikšu.

Viņš kādu mirkli klusēja un tad bez aplinkiem jautāja:

—  Kas ir tā sieviete, ar kuru kopā tu biji?

too

—  Pievilcīga meiča,— Filips pieceļoties teica.— Ne pārāk gudra, bet jauna, jocīga, laipna. Jauka meiča ir reta parādība mūsdienās. Man nekad nav garlaicīgi ar viņu …

—  Bet Karola?

—  Karola ir Karola. Viņai nav nekā kopīga ar šo gadījumu.

—  Un ja viņa uzzina?

—  Kādēļ lai viņa to uzzinātu? Es viņu pārāk cienu, lai būtu pietiekami piesardzīgs.

—  Tu viņu tikai cieni?

—  Es viņu cienu un mīlu.

—  Bet to otru?

—  Vecīt, nejauc mīlestību ar baudu! Tas ir normāli, ka piecos gados, kopš esmu precējies ar Karolu, viņa manās acīs zaudējusi jaunatklāsmes burvību. Tu to sapratīsi, kad būsi manā vecumā. Dzīvi uzsāk ar skaistām domām par godu, uzticību, uzticamību, bet ļoti ātri pamana, ko saka prāts un ko pieņem miesa. Atceries, ko es t>j v kādu dienu mašīnā teicu: ir jābūt idiotam, lai ziedotu sevi vienai sievietei. Mīloša sieviete var apmierināties ar vienu vīrieti, kurš ir pārāks par citiem, bet mīlošam vīrietim ir jāmaina sievietes, ja viņš grib papilnam izbaudīt sievišķības pievilcību. Turklāt starp visām sievietēm pastāv fluīdu apmaiņa — vienas skaistums tikai izceļ otras skaistumu. Tādējādi jebkura no viņām nebūt nav piekrāpta, kad viņu pamet. Es neniecinu Karolu, kad viņu krāpju. Gluži otrādi, no jauna sastopot, es viņu daru bagātāku ar atspulgu, kura izcelsmi viņa nezina. Es lieku viņai saņemt to, ko esmu guvis citur. Neuzticība ir dabiska prasība vīrietim, bet sievietei — perversitāte. Neuzticīgs vīrietis atļaujas sev brīvdienas, neuzticīga sieviete izdara noziegumu pret mīlestību.

So vārdu pārliecinošā spēka uzveikts, Žans Marks lieku reizi secināja, ka tēvs visu sagriezis ar kājām gaisā. Žans Marks velti kritizē tēvu, viņam promesot, bet, tiklīdz tēvs ir klāt, Žans Marks viņam piekrīt.

—  Būtībā, tēt, tu necieni sievietes,— viņš sacīja.

—  Kā var cienīt to, ko kāro? Mēs varam apbrīnot gleznu, skulptūru tāpēc, ka tām nav praktiska izmantojuma. Bet, ja tās pēkšņi kļūtu ēdamas un līdz ar to nepieciešamas mūsu dzīvei, mēs tās vairs neapbrīnotu, mēs tās pavisam vaļsirdīgi iekārotu. Tas attiecas arī uz

sievietēm. Viņas ir nepatiesi, vāji, tukši, melīgi, slimīgi radījumi. Bet bez viņām nevar iztikt. Vienīgi pederasti mīl sievietes tādā veidā. Mēs neesam no šīs sugas, vai ne?

Viņš maigi pielika plaukstu pie dēla pieres. Žans Marks juta šo stingro un silto pieskārienu galvai. It kā tēvs būtu uzspiedis viņam savu zīmogu. Viņu pārņēma grūtsirdība. Viss viņam ir jāmācās. Pie durvīm klauvēja Mersedese un paziņoja, ka pusdienu galds ir klāts.

Pie galda Žanam Markam šķita, ka tēvs izskatās daudz jautrāks nekā parasti. Viņš, bez šaubām, grib pasniegt dēlam nepiespiestības mācību stundu. Izrāde turpinājās. Pēc teorijas — prakse. Karola klausījās vīru stāstām par darbu, par dienā satiktiem ļaudīm, nešauboties par meliem, ko viņš piejauca patiesībai. Žanu Marku pārsteidza jaunās sievietes lētticība. Viņa ir trausla, jauka, ēteriska savā sārtajā mājastērpā. Tā platās piedurknes ļāva saskatīt līdz elkoņiem kailās rokas. Viņam gandrīz kļuva viņas žēl. Bet tūlīt viņš nodomāja, ka Karolu nav ko žēlot, jo viņa nekā nezina. Noslēpums saista Žanu Marku ar tēvu, un viņš bija gan apjucis, gan lepns par to. Gribēdams pasvītrot, ka iesaistās spēlē, viņš mierīgā balsī paziņoja:

—  Es šopēcpusdien noskatījos «Zīda auklu».

—  Vai tā ir tik laba, kā par to stāsta?— Karola vaicāja.

—  Tā ir brīnišķīga! Brīnišķīga, bet līdz beigām grūti paciešama.

—  Filip, mums noteikti jāredz šī filma!—viņa teica, pagriezdamās pret vīru.

—  Nu nē!— viņš smiedamies iesaucās.— Es nevaru ciest tos dižos darbus, kurus skatoties rodas svēta pārliecība, ka garlaicība ir viena no mākslinieciskās emocionalitātes izpausmēm.

—  Labi, es iešu bez tevis — ar Brižitu.

Filips saņēma sievas roku un to maigi noskūpstīja.

—  Tu dusmojies uz mani?

Žans Marks tik vērīgi sekoja šai komēdijai, ka aizmirsa ēdienu uz šķīvja. Tēva un Karolas savienība viņam šķita nedroša, it kā būvēta uz smiltīm. So grīļīgo celtni kaut kā kopā satur ilūzijas, meli, neziņa. Un tā tas ilgst jau gadiem un droši vien turpināsies līdz tai dienai, kad vecums un pārsātinātība laupīs tēvam

piedzīvojumu kāri,— tad tēvs un viņa sieva, lepni pacēluši galvu, ieies vēsturē kā saticīgs pāris.

—  Tu negribi ēst?— Karola vaicāja.

—       Nē,— Žans Marks nomurmināja.— Neesmu izsalcis.

Viņš atslējās pret krēsla atzveltni. Kakls aizžņaudzās. Riebums pret dzīvi kāpa mutē kā rūgtums. Mersedese nomainīja šķīvjus un pasniedza sieru. Nažu un dakšiņu šķindoņa, glāzēs lietā vīna klusā guldzēšana, neko neizsakoši vārdi:

—  Vēl mazliet?

—  Tas ir ļoti garšīgs!

—  Manuprāt, otrs bija labāks . ..

—  Protams, aizvakarējais . . .

Sarunas virmoja ap Zaņu Marku, viņu neskardamas. Tagad Fransuāza centās izskaidrot Danielam, ka viņš rīkotos daudz prātīgāk, izvēlēdamies savam mācību ceļojumam Padomju Savienību.

—  Cik tu vari būt stulba, vecenīt!— Daniels rūca.

—  Ja es dodos uz Ziloņkaula Krastu, tad tādēļ, lai tur sastaptu pirmatnīgas būtnes, saproti? . . . īstas! . . . Cik zinu, tādu nav nedz Maskavā, nedz Ļeņingradā.

—  Uņ Grieķija tevi nesaistītu?— Fransuāza uzstāja.

—  Tu brauktu kopā ar mums; tas būtu tik jauki! . . .

—       Es necenšos darīt tikai patīkamo, bet gan vajadzīgo, nozīmīgāko .. .

«Pareizi, man ir brālis, māsa,» Žans Marks nodomāja. «Cik viss ir līdz apnikumam banāli!»

Kad pasniedza saldo ēdienu, Karola un Filips uzsāka strīdu par viesībām. Karola vēlējās līdz mēneša beigām sarīkot vismaz četrus saviesīgus vakarus, tādējādi atbildot uz ielūgumiem. Filips nogurušā balsī lūdza prātīgāk iedalīt laiku. Viņa turējās pretim. Viņš īgņodamies piekāpās. Žans Marks nodomāja, ka ģimenē bieži vien uzvarētājs nav tas, kurš par tādu izliekas.

XIII

Martā Filips bieži brauca uz Beļģiju un Angliju. Viņš bija projām tikai vienu vai divas dienas, bet šī braukšana traucēja mājas dzīvi. Žans Marks bija pārliecināts, ka tēva mīļākā dodas viņam līdzi šajos braucienos. Ja Karola mēdza nopūsties: «Filips nomokās darbā,»— Za

nam Markam bija viņas žēl. Viņš divreiz pavadīja viņu uz teātri un divas reizes uz gleznu izstādi. Bet nekad vairs viņš nerada ar Karolu to noslēpumaino saprašanos,1 ko tika iepazinis toreiz divatā bārā pēc koncerta. Vai tāpēc, ka zināja, ka tēvs Karolu krāpj? Viņš nevarēja pārstāt domāt par Karolu kā par upuri. Ar to viņa zaudēja daļu Žana Marka cieņas. Reiz vakarā, atgriežoties no izrādes «Comedie-Francaise», viņi bija apstājušies pie «Lipp», lai iedzertu pa glāzītei. Sēžot Karolai līdzās, Žans Marks viņu sīki nopētīja un atzina, ka viņa izskatās nogurusi. Tumši zilais tērps viņai nepiestāvēja. Viņai nebija nevienas rotaslietas. Aiz nevērības vai pārspīlētas vienkāršības? Katrā ziņā žēl! Lai pavadītu viņu, Žans Marks atteicās no draugu saiešanas pie Didjē Koplēna. Viņš nožēloja to. Ar Didjē viņam vienmēr bija sajūta, ka pats klust zināšanām bagātāks. Vissīkākais viņu strīds izvērtās sava veida intelektuālā vingrinājumā, kas abos izraisīja gan uzbudinājumu, gan apmierinājumu. Nekā tamlīdzīga nebija ar Karolu. Viņu attiecības, gadu starpība, pieradums liedza tiem brīvi runāties. Ne brīdi viņš nevarēja aizmirst, ka Karola ir viņa tēva sieva. Redzot sevi viņai līdzās kafejnīcas spogulī, viņš ar humoru konstatēja, ka viņi ir nesaderīgs pāris. Nenoliedzami viņš izskatas pārāk vecs, lai būtu viņas dēls, un pārāk jauns, lai būtu mīļākais. Tomēr cilvēkam, kas viņus nepazina, droši vien likās pareizs šis pēdējais pieņēmums. Žanam Markam šķita, ka visi «Lipp» apmeklētāji skatās uz viņiem. Taču Karola nezaudēja neko no savas nepiespiestības. Viņa jautri tērgāja, smējās un teica, ka nenākot miegs. Varbūt tādēļ, lai viņš lieki netērētos, viņa pasūtīja tikai ceturtdaļglāzes Perjē minerālūdeni ar citrona šķēlīti.

Pārnācis mājās, Žans Marks nosprieda, ka šie gājieni Karolu noteikti izklaidē daudz vairāk nekā viņu. Viņš nejutās labi ar Karolu, viņš zaudēja laiku. Radās vēlēšanās atjaunot attiecības ar Valēriju de Sarnerē, ar kuru nebija ticies vairākas nedēļas. Viņš piezvanīja Valērijai; viņa esot ļoti aizņemta, tomēr norunāja tikšanos uz nākamo svētdienu pulksten vienpadsmitos Leguvē manēžā Neijī; viņa apsolījās, ka neliks pārāk ilgi gaidīt; viņš sagaidīšot Valēriju atgriežamies no izjādes . . .

Jātnieki atgriezās noteiktajā laikā aizelsušies, šūpodamies lielu, mierīgu zirgu mugurā. Valērija veikli izlēca no segliem, papliķēja savu zirgu un aizveda to uz stalli. Pēc tam viņa pienāca pie Žana Marka, kurš gaidīja, atspiedies pret manēžas barjeru. Jātnieces tērpā viņa izskatījās daudz mazāka, daudz sīkāka nekā parasti. Melnā velūra žokejcepurīte piestāvēja viņas gaišajiem matiem, bet bikses darīja resnu. Viņa plaukšķināja ar pātagu pa labo kāju. Viņai bija sārti vaigi, mirdzošas acis.

—       Tas bija sensacionāli!— viņa teica.— Tev ari vajadzētu pamēģināt. Tēvs solīja man nopirkt jaunu ķēvi divdesmit viena gada jubilejā. Es mēģināšu piespiest tēvu to nopirkt deviņpadsmitajā dzimšanas dienā. Tas tomēr ir daudz pareizāk, vai ne?

Viņi iegāja baļķu būdā, kas kalpoja par bāru. Valērija iegrima ādas krēslā plati ieplestām kājām. «Kāpēc meičas, kuras valkā bikses, izjūt vilinājumu izturēties puiciski?» saniknots nodomāja Žans Marks. Pēc tam, noņēmusi cepuri, viņa uzbužināja matus un viegli apvēdii\āja seju. Viņi pasūtīja divas glāzes skotu viskija.

—  Ar ledu,— Valērija precizēja.

Un, pagriezusies pret Žanu Marku, piebilda:

—       Kas ar tevi notiek? Tēvs teica, ka saticis tevi pagājušajā nedēļā — nezinu, kur, laikam teātrī kopā ar ļoti skaistu sievieti.

Žans Marks paraustīja plecus.

—  Nu un tad? Es biju kopā ar savu pamāti!

—  A, lūk, kā!

—  Kā?

—  Nekas . . . nekas . . .

Viņš bija nikns. Kāpēc Valērijai ir tik viszinošs izskats? Pietiek, viņš nekad vairs neies kopā ar Karolu.

—       Tev nav kauna! Kur tu pazudi?— jaunā meitene dusmojās.

—  Man bija daudz nodarbību fakultātē.

—       Tu tomēr varēji atrast laiku, lai dotu man ziņu. Vairākas reizes es gribēju tev zvanīt, lai aicinātu uz interesantiem vakariem, bet es teicu: «Nē, nevajag! Par spiti nezvanīšu viņam! . . .» Pēdējā laikā es bieži tikos ar Mišelu Gatiņī.

—  Ar to teļu?

—       Viņš nav ne tik maigs, ne ari tik balts!— piezīmēja Valērija.

Žans Marks iedomājās liela auguma melnīgsnējo, neaptēsto, nerunīgo puisi un sāka smieties.

—  Tu saki . . .

• — Toties viņš dejo kā dievs!

Acīmredzot Valērija vēlējās pamodināt viņā greizsirdību. Un Žans Marks ļāva viņai to darīt, priecādamies par šo spēli, kas piestāv viņa vecumam.

—  Vārdu sakot, es tev vairs neesmu vajadzīgs,— viņš teica.

—  Idiots!

Viņa parādīja viņam sārtu meles galiņu. Viņas seja staroja no veselības, jaunības. Uz pārsteidzoši baltās ādas nebija ne kripatiņas kosmētikas. Vienīgi lupas šķita atdzīvinātas ar krāsu, bet Žans Marks vēl nebija par to pārliecinājies. Viņš piesēdās viņai tuvāk un ieelpoja viņas smaržas, kas jaucās ar tikko jaušamu sakarsuša zirga smaržu. Kad viņu lūpas gandrīz saskarās, viņa vienā rāvienā pielēca kājās.

—  Vai tu pavadīsi mani uz mājām?

Viņa bija pieradusi pie šīs pēkšņās «strāvas atslēgšanas», kā pati teica. Viņi pa tālruni izsauca taksometru. Valērija dzīvoja Spontīni ielā. Kamēr pārģērbās, viņa atstāja Žanu Marku svinīgi tapsētajā viesistaba ar skumīgām mēbelēm. Valērija atgriezās, it kā izaugusi par četriem centimetriem garaka — papēži!— sarežģīta frizūra un bieza auduma sinepju krāsas kostīms vērta viņas stāvu smagnēju. Viņi klausījās ļoti «dejisku» melodiju, bez aizrautības paspēra pāris soļu un atkrita viens ot.rain pretī atzveltnes krēslos.

—       Vai tu esi brīvs nākamo sestdien?— viņa vaicaja.

—  Būs lielisks vakars pie Allegrā.

Vispirms Žans Marks teica, ka viņu vairs neuzjautrina līdzīga laika pavadīšana, kas bija taisnība. Viena no pirmajām pazīmēm, ka viņš tuvojas garīgām problēmām, bija viņa nepatika pret dejām. Tomēr viņš piekrita, vai nu piekāpdamies, vai priecādamies par iespēju atgriezties pie agrākajām izpriecām. Lai viņu tūlīt «apskaidrotu», Valērija minēja dažus cilvēkus, kurus viņš sastaps šajā vakarā. Katrs tika pavilkts uz zoba. Tas bija viņas parastais paņēmiens, ko pavadīja nerātna bērna smiekli. Tagad jau viņa Žanam Markam vairs nepalika tik ļoti. Pa to laiku ieradās de Sarnere kundze, kalsna, runīga sieviete, kuru redzot Žanu Marku vienmēr pārņēma baiļu trīsas — tik ļoti Valērija

bija viņai līdzīga. Stāvot blakus, viņas izskatījās kā viena cilvēka divi attēli no zinātniskas grāmatas par novecošanu. Skūpstot roku mātei, Žans Marks aizturētu elpu noliecās meitas nākotnes attēla priekšā. Laimīgā kārtā pēc dažiem vārdiem augstāko aprindu stilā de Sarnerē kundze nozuda. Pulkstenis bija ap vieniem. Valērija pavadīja Žanu Marku līdz durvīm. Uz sliekšņa viņa teica:

—  Tu mani noskūpstīsi?

Un, atbildi nesagaidījusi, pastiepa viņam lūpas. Ievērojot pieklājību, viņam vajadzēja to darīt. Kamēr Žans Marks ilgi skūpstīja viņas lūpas, viņa, gurnus šūpodama, piespiedās tam klāt. Viņš zināja, ka viņa nekad nepieļaus neko vairāk par šo saskarsmi, un dusmojās, pret paša gribu izjūtot dzīvniecisku un tukšu baudu. Durvis aizmugurē bija pusviru. Kāds varēja nākt no dzīvokļa vai pa kāpnēm. Sīs nelielās briesmas vēl vairāk uzbudināja Valēriju. Žans Marks juta, ka šī nepieredzējusī mute izraisa viņā garlaicību. Viņš domās vaicāja sev, kādēļ jaunās meitenes vienmēr sper pirmos soļus. Vai viņas tik ļoti baidās tikt noniecinātas, ja neļauj vīriešiem prieku — kaut ari maldīgu — viņas iekarot? Tādā ātrumā, kādā viņas rīkojas, nebija pat laika viņas iekārot. Viņš atbrīvojās no Valērijas un turēja viņu rokās. Viņa izskatījās pēc aizelsušās peldētājas. Varbūt patiesi viņai tas ir tikai sports?

—  Uz redzēšanos,— viņš teica.

Žans Marks izmetās kāpņu telpā.

Divdesmit minūtes pāri vieniem atgriezies mājās, viņš bija pārliecināts, ka atradis ģimeni pie galda, un jau gatāvojās atvainoties par aizkavēšanos, bet par lielu pārsteigumu visi jau bija beiguši brokastot. Sapulcējušies viesistabā, tēvs, Karola, brālis un māsa atgādināja ceļotājus uz stacijas perona. Žans Marks pamanīja, ka viņi ir tērpušies, it kā gatavotos pastaigai pa mežu.

—  Mēs tevi gaidām, vecīt!— tēvs nikni teica.

—  Kāpēc?— viņš vaicāja.

Karola piesardzīgi iejaucās:

—  Šķiet, ka iestāsies skaists laiks, es iedomājos, ka mēs varētu aizbraukt uz «Ferodjēru». Šonakt mēs tur pārgulēsim un rīt ļoti agri brauksim atpakaļ. Fransuāza un Daniels brauc mums līdzi. Ja tas tevi interesē . . .

—  Bet viņš nav brokastojis,— Fransuāza iebilda.

—  Nav liela bēda,— Filips teica.— Var kaut ko iekost pa ceļam no tā, ko ēdām mēs.

’ — Ledusskapī ir šķiņķis,— Daniels sacīja.— Rīkojies ātrāk!

Svētdienas pēcpusdienai Žanam Markam nebija nekas ieplānots, bet iecerētais ģimenes izbraukums viņam ne visai patika. Gatavs atteikties viņš pamanīja tēva skatienā tik uzstājīgu aicinājumu, ka tas viņu pārsteidza un atbruņoja. «Ja nebraukšu, tēvs garlaikosies «Ferodjērā»,» viņš nodomāja. «Vienīgi ar mani viņš var runāt kā vīrietis ar vīrieti.» To iedomājoties, viņu pārņēma lepnums.

—  Pagaidiet mani!— viņš teica.— Es būšu pēc piecām minūtēm.

Viņš ieskrēja savā istabā, noģērbās, uzrāva vecas bikses, puloveru un sporta jaku. Kamēr viņš pārģērbās, Fransuāza atnesa lielu sviestmaizi ar šķiņķi un glāzi vīna.

—  Paldies, māšel!— viņš teica, kozdams sviestmaizē.

Pakalpīgā maigumā māsa vēroja viņu. Viņai bija

nefrizēti mati un kurpes bez papēžiem. «Viņa neveltī sev nekādu uzmanību,» viņš klusībā nosprieda. «Kā gan tas var būt, ka viņā nav nekā pievilcīga! Varbūt visas māsas ir tādas?»

Mašīnā viņš, kā parasti, apsēdās aizmugures sēdekli starp Dānielu un Fransuāzu. Atkal viņa priekšā rēgojās tēva un pamātes pakauši, kas nebija vienādi, un tomēr viņos bija tāda līdzība kā divām japāņu vāzēm. Žans Marks neviļus atcerējās tos divus pakaušus, ko nesen bija redzējis kinoteātrī. Vienas galvas vietā cita, tas viss. Sā ādas un matu veidojuma varā viņš nepievērsa nekādu uzmanību lieliskajai ainavai abpus ceļa. Tomēr, tuvojoties vietai, kur bija redzējis avāriju, viņš juta sažņaudzamies sirdi. Viss bija tīrs. Daba nav apveltīta ar atmiņu. Mašīnā neviens neizteica nekādus spriedumus. «Tie divi tipi varbūt ir miruši,» Žans Marks domāja. Pa radio skanēja akordeona solo, Daniels bungoja ar pirkstiem takti un šūpojās no viena sāna uz otru. «Kā šis mani kaitina ar savu vienmēr ar visu apmierināto izskatu! Varbūt vainīgs viņa vecums? Nē, sešpadsmit gados es nebiju tāds kā viņš. Viņš neuzdod sev jautājumus, viņš nevienu nevērtē. Viņš mīl Fransuāzu tāpēc, ka viņa ir Fransuāza, Karolu tāpēc, ka

viņa ir Karola, māti tāpēc, ka viņa ir māte, tēvu tāpēc, ka viņš ir tēvs, patēvu tāpēc, ka viņš ir patēvs, suņus tāpēc, ka tie ir suņi, kaķus tāpēc, ka tie ir kaķi, melnādainos tāpēc, ka viņi ir melnādainie, mani tāpēc, ka tas esmu es . . . Vai tas ir muļķības vai gudrības apliecinājums?»

—  Nedīdies!— Žans Marks teica.— Man kļūst nelabi!

Tūlīt viņš aptvēra, ka izrunājies kā guvernante.

—  Tu baidies, ka tev kļūs nelabi?— Daniels vaicāja.

Žans Marks nobāla aiz dusmām. Iecirst viņam pļauku!

Bet Daniels vientiesīgi smējās. Viņš nedomāja neko ļaunu. Starp citu, nedz tēvs, nedz Karola nebija neko dzirdējuši. Tas ir galvenais. Mašīna traucās ļoti ātri. «Kaut tikai mums neatgadītos avārija!» pēkšņi nodomāja Žans Marks. Viņš iztēlojās šoka stāvokli, spēcīgas sāpes kaulos, saplēstu stiklu savainotu seju, visur asinis . . . «Kas ar mani notiek?» Auksti sviedri izspiedās viņam uz deniņiem. Viņš centās saņemt sevi rokās. Tuvojās Bromeija. Beidzot «Ferodjēras» portāls!

Ilgāku laiku neapdzīvota, māja bija auksta, mitra, pievilkusies ar vieglu pelējuma smaku. Filips ieslēdza centrālapkuri, sievietes atvēra slēģus. Piepeši, dienas gaismas atmodinātas, mēbeles visās istabās likās sastingušas un naidīgas. Šeit atradās tikai apdiluši atzveltnes krēsli, nenosakāma stila dīvāni, šķībi zemnieku galdi, lampas ar vienkāršiem abažūriem, tas radīja diezgan raibu, taču kopumā pievilcīgu un komfortablu ansambli. Atskrēja kaimiņiene Tjēra kundze, lai palīdzētu Karolai un Fransuāzai savest kārtībā saimniecību. Noslaucīja putekļus, kur tie visvairāk dūrās acīs, apsprieda pēdējos ciemata jaunumus. Daniels ņēmās labot radioaparātu un. noliecies pār to, aizrautīgi raustīja daudzkrāsainus sapinušos vadiņus.

—  Vai tu nāksi ar mani pastaigāties?— Filips vaicaja Žanam Markam.

—       Ne ilgāk par stundu!— Karola viņiem uzsauca.

—  Mēs gaidīsim jūs uz tēju!

Viņi kopā izgāja un devās pa ceļu, kas veda caur plašiem, apstrādātiem tīrumiem. Lauki bija līdzeni, padevīgi, pakļāvušies cilvēku gribai. Zilgana migla pletās pār arumiem. Tālumā klaigāja vārnas. Ejot soli solī līdzās tēvam, Žans Marks izjuta tuvību, sevišķu divu vīriešu saliedētību.

Fransuāza skatījās pulkstenī un uztraucās: lai tēvs brauktu, cik ātri braukdams, viņi nokļūs Parīzē ne ātrāk kā desmitos no rīta. Viņa nokavēs Aleksandra Kozlova lekciju. Un tikai tāpēc, ka Karola pēc pulksteņa zvana bija atkal iemigusi. Turpretim Daniels jutās kā septītajās debesīs. Viņš nobastos divas matemātikas stundas. Bet viņa . . . Ai!— neviens nevar viņu saprast! Labak nebūtu braukusi līdzi vecākiem uz «Ferodjēru». Visi studenti, atskaitot viņu, būs piektajā auditorijā. Aleksandrs Kozlovs viņiem bija uzdevis iemācīties kādu Zukovska teksta gabalu. Viņa zināja to no galvas. Vārdu locīšanu, kas beidzas ar līdzskani. Kāds ir vārda «galds» ģenitīvs? Un datīvs? Viņa uzdeva sev jautājumus un atbildēja uz tiem triumfējoši viegli. «Kaut viņš mani izsauktu!» jo vairāk viņi tuvojās Parīzei, jo lēnāka kļuva kustība uz autoceļa. Varētu domāt, ka visi norunājuši atgriezties vienā laikā. Nonākot pilsētā, Fransuāzai jaunus pārdzīvojumus radīja luksofori, kas gluži kā sazvērējušies iededza sarkano gaismu, tiklīdz mašīna tiem tuvojās. Pulkstenis bija piecas minūtes pāri desmitiem, kad viņi nokļuva Bonaparta ielā. Izlēkusi no mašīnas, Fransuāza skriešus metās uz Lilles ielu. Desmit nokavētas minūtes nav nekas briesmīgs . . .

Skolas vestibilā ieejot, viņa uzgrūdās studentu pulciņam, kas klusi sarunājās. Visi no viņas grupas. Fransuāza vaicāja, ko viņi gaida.

—  Kozlovs nav atnācis,— Frederiks Masārs teica.

—  Liekas, viņam nomirusī māte.

•

Tā bija mazītiņa dzīvokli iekārtota pareizticīgo baznīca. Telpas dziļumā atradās ikonostass. Sienas rotāja ikonas. Visur kalta tērauda turekļos dega tievas un baltas vaska sveces. Griesti bija nokvēpuši, parkets vaska nopilināts. Dievkalpojumā piedalījās kādi divdesmit cilvēki. Katram rokā bija maza aizdedzināta vaska svece. Stāvēdama pēdējā rindā. Fransuāza ziņkārīgi vēroja garīdznieku. Viņš bija liela auguma, bargs, bārdains un runāja dobjā balsi. Apslāpētā tonī viņam

piebalsoja diakons, šūpodams kvēpināmo trauku, no kura plūda dūmu mutuļi. Fransuāza nesaprata, ko viņi runā. Sī valoda nemaz nelīdzinājās tai krievu valodai, ko viņiem mācīja. Bez šaubām, tā bija senslāvu valoda. Saldena, austrumnieciska smarža virmoja gaisā. Istabas kaktā koris — divi vienkārši ģērbušies vīrieši un trīs sievietes — dziedāja sirdi plosošu, skumju dziesmu. Fransuāza vēl nekad nebija piedalījusies pareizticīgo baznīcas ceremonijā. Viņu aizkustināja tās primitīvais svinīgums. Laiku pa laikam Frederiks Masārs, kas bija atnācis kopā ar Fransuāzu uz baznīcu, čukstus sniedza viņai paskaidrojumus, no kuriem viņa uztvēra tikai daļu. Skolas mācību pārvaldnieks, direktors, sekretāre, bibliotekārs un trīs pasniedzēji bija tikpat satraukti. Fransuāza spieda pirkstos mazu sveci, kas kusa, saliecās, un no tās pilošās asaras ātri sacietēja viņai uz pirkstiem. Pie zārka, kas apklāts ar melnu audeklu, noliektu galvu stāvēja Aleksandrs Kozlovs. Jaunā meitene neskaidri saskatīja viņa profilu: no tālienes viņš šķita pavirši noskuvies, noguris un bāls. Viņa atcerējās, ko viņš tika sacījis par savu māti, un iedomājās viņa bēdas. Ne reizi viņš nebija noslīdzis uz ceļiem. Vai arī tagad, kad viņu skārusi nelaime, viņš neizjūt vajadzību ticēt Dievam? Ticīgie nopūta sveces un atdeva tās ķesterim, kas klibodams spraucās starp viņiem. Ceremonija tuvojās beigām. Koris apklusa. Tūlīt pēc tam visi devās izteikt līdzjūtību. Ieraudzījis Fransuāzu, Aleksandrs Kozlovs īsu brīdi likās pārsteigts. Viņa acu skatiens iemirdzējās, pēc tam atkal apdzisa. Viņš spieda meitenes roku, neteikdams nevienu pateicības vārdu. Apbedīšanas biroja vīri jau sprauda augstāk katafalka melno pārklāju, satvēra zārku aiz rokturiem un grīļodamies nesa to uz izeju. Uz ielas gaidīja bēru furgons ar atvērtām durvīm. Zārks un ziedu pušķi tika iestumti pa aizmugures durvīm, nelaiķes tuvinieki iekāpa priekšpusē. Fransuāza caur logu vēl pamanīja Aleksandru Kozlovu, itin kā ieslēgtu cietuma mašīnā. Bēru procesija lēnām devās ceļā. Uz ietves palikušie cilvēki meta krustu.

—  Jūs nebrauksiet uz kapiem?— Frederiks Masārs vaicāja.

—  Nē,— ar nožēlu sacīja Fransuāza.

Viņa bija norunājusi satikties ar Patriku mazajā Žakoba ielas kafejnīcā.

Lekcijas beigās sekoja teksta analīze. Aleksandrs Kozlovs lēnām, atdalīdams zilbes un stipri uzsvērdams tonisko akcentu, lasīja dažas rindas krieviski. Pēc tam viņš lūdza kādu studentu vēlreiz nolasīt fragmentu un to iztulkot. Tad krievu valodas raito skanējumu pārtrauca neveikla čukstēšana ar francisku akcentu, murminot patskaņus un līdzskaņus tā, ka nebija iespējams pazīt oriģināla skanējumu. Aleksandrs Kozlovs, pacietīgs un labvēlīgs, sāka vēlreiz . . . Visgrūtāk lasīšana padevās Mireijai Bordelē. Viņa stostījās, knapi kustinādama lūpas.

—  Jūsu «o» ir izrunāti caur degunu,— Aleksandrs Kozlovs viņai teica.— Krievu valodā skaņa «o» veidojas dziļi kaklā. Tāpat «a» trūkst noteiktības. Jūs tiem tik tikko pieskaraties . . . Franču valodai raksturīgas vieglas fonētiskas nianses, krievu valoda ir daudz skaidrāka, daudz skaldošāka . . . Jums vajadzētu strādāt ar magnetofonu.

Viņš paskatījās pulkstenī un uzdeva sagatavot nākamo stundu pēc mācību grāmatas. Baltajā un pārkurinātajā telpā studenti sāka celties kājās. Trīsdesmit piecas studentes un seši studenti. Tāda pati attiecība bija arī pārējās trijās pirmā kursa grupās. Tur bija visādas jaunietes: vienas nāca nosist laiku, citas cerēja kļūt par tulkiem kādā iestādē, vēl citas mācījās krievu valodu prieka pēc vai arī tāpēc, ka viņu vecāki bija krievi, vai tāpēc, ka tā bija modes lieta, vai gluži vienkārši nāca līdzi draudzenei . . .

Fransuāza paņēma burtnīcas un izgāja no telpas. Domās iegrimusi, viņa, neko neredzot, šķērsoja kvadrātveidīgo pagalmu. «Fakultatīvajās nodarbībās», kas ilga pusotras stundas, viņa pamanīja Aleksandra Kozlova dīvaini uzbudināto izskatu. Tā bija pirmā reize, kad viņš atkal parādījās skolā kopš bērēm. Mātes nāve šķita sarāvusi viņa saites ar ārpasauli. Viņš bija reizē gan lieliskāks, gan daudz nesakarīgāks nekā parasti, runāja pārāk ātri, nodevās negaidītām atkāpēm, neskopojās ar paradoksiem, it kā izjuzdams prieku, liekot blakus šķietami nesavienojamas domas un vārdus. Viņa skarbais tonis, mirdzošais skatiens jau iepriekš noraidīja jebkādu līdzcietību. Piepeši Fransuāza juta, ka Kozlovs nāk aiz viņas. Tomēr viņa neatskatījās. Pie

izejas priekštelpā studentu bariņš pļāpāja pie ziņojumu dēļa, kur juku jukām piespraustās papīra lapiņas liecināja par mācību iestādes iekšējo dzīvi: izīrējamu istabu piedāvājumi, pārdodamas grāmatas vai armēņu, ķīniešu, malgašu, arābu literārās valodas, krievu, rumāņu valodas privātstundas .. . Fransuāza pārmija dažus vārdus ar studiju biedriem un izgāja ārā. Viņa nebija nogājusi ne trīs metrus, kad Aleksandrs Kozlovs panāca viņu.

—  Paldies, ka atnācāt uz baznīcu,— viņš teica.

Viņa apjuka.

—  Tas bija pats par sevi saprotams.

—  Nē, nē . . . tas bija . .. tas mani loti aizkustināja.

Viņa bija pārsteigta par pārvērtību, kāda pēkšņi

notikusi ar Kozlovu. Tagad, kad viņš vairs neatradās studentu priekšā, viņš atkal likās skumjš, noguris, salauzts. Izrāde beigusies, viņš noņēma masku. Fransuāzai gribējās viņam palīdzēt. Bet ko teikt neticīgajam? Viņi bija iegriezušies Svēto tēva ielā.

—  Vai jūs nevēlaties mazliet pastaigāties?— viņa čukstēja.

—  Labprāt.

—  Ir tik skaists laiksl

—  Vai jūs braucat prom Lieldienu brīvdienās?— viņš vaicāja pēc īsa klusuma brīža.

—  Jā, es braukšu uz Luarē kopā ar vecākiem, mums tur ir neliela māja. Bet jūs?

—  Akl Es . . .

Viņš rūgti pasmaidīja. Viņa parmeta sev netaktiskumu. Iedami līdzās, viņi nokāpa krastmalā. Kā gaišs jumts pār pilsētu pletās debesis. Saules atspulgi slīdēja caur spīdīgu un lipīgu pumpuru nosētajiem koku zariem. Bukinisti garlaikojās zem klajām debesim pie savām grāmatu letēm. Fransuāza J ;ta, ka nevar izvairīties runāt ar Aleksandru Kozlovu par viņa bēdām. Neskarot brūci, to nevar izdziedēt.

—  Jus bijāt Joti pieķēries mātei, vai ne?— viņa vaicāja.

—  Jā. Bet es reti tikos ar viņu. Man šķita, ka man vairs nav ko viņai sacīt. Bet tagad, kad viņas vairs nav, es sev vaicāju, kur likt laiku. Mana bērnība ir aizgājusi vienā mirklī. Man ar māti bija tik daudz atmiņu, kas kaut ko nozīmē tikai mums abiem . . .

Dažas sekundes viņi nepārmija ne vārda. Pēc tam Aleksandrs Kozlovs klusiņām noteica:

—  Manas kabatas pilnas ar nederīgu naudu.

Garāmgājēji viņus viegli grūstīja. Mašīnu ātrā kustība gar pašu ietves malu nogurdināja meiteni. «Es esmu maldījusies. Viņš ir daudz cilvēciskāks, daudz maigāks nekā izliekas,» viņa ar prieku nodomāja. Stāvas kāpnes vaļējām margām veda līdz pat upei. Bez iepriekšējas norunas viņi kāpa lejā. Tur valdīja lauku miers un klusums. Koki, nomīdīts zālājs, sols. Pelēkā un platā upe lēni plūda. Uz klāja sargkuģim, kas piestājis pie krasta, rēja suns.

—  Vai jūsu māte zināja par savu slimību?— Fransuāza jautāja.

—  Pēdējā laikā—jā,— viņš teica.— Bet tā viņu nebaidīja. Viņa bija ļoti dievbijīga.

—  Ar— vai tiešām?— teica Fransuāza, piepeši atdzīvojusies.

Pāri bezdibenim, kas likās nepārejams, bija uzcelts tiltiņš.

—  Viņa ticēja kā bērns,— Aleksandrs Kozlovs precizēja.— Viņa domāja, ka tur viņu gaida kaut kas brīnumains.

—  Ticība viņai bija liela laime.

—  Nāves brīdī varbūt . . . Bet pēc tam?

—  Kā — pēc tam?

Aleksandrs Kozlovs apstājās. Kailu galvu. Mati uz pieres īsi apgriezti. Skatienā atspoguļojās ūdens trīsuļojošā ņirba.

—  Ja piepeši pēc nāves nav tā, kā viņa bija to iedomājusies,— viņš teica,— ja viņas iztēlotās paradīzes vietā ir tikai — kas ir visticamāk — liela, tumša bedre, kāda vilšanās viņai! Man ir sāpīgi, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka beigās viņa jutās pievilta. Pievilta kā bērns, kuram ir melots.

—  Vai jūs pašlaik nenonākat pretrunā ar sevi? Ja domājat, ka jūsu māte ir pievilta, tad — kā visi kristīgie — pieļaujat dvēseles nemirstību . . .

—  Es to nekad neesmu noliedzis. Es tikai noliedzu tos muļķīgos precizējumus, kas izteikti par šīs nemirstības nosacītību. Teicēji par to nezina nekā vairāk kā es, tātad labāk lai klusē! Žēlot neticīgo? Drīzāk jātēlo ticīgais. Jo ateists jau iepriekš ir gatavs uz visu, turpretim ticīgajam ar katķismiem piebāztu galvu ir

deviņdesmit deviņas iespējas no simta ciest pēdējā atklāsmes stundā. Mana māte cieš, es to jūtu! Viņa cieš tāpēc, ka ir spiesta atzīt manu taisnību.

—       Bet es esmu pārliecināta, ka viņa necieš, viņa ir laimīga, un viņa redz jūs no turienes . . .

Fransuāza to pateica nedomājusi, tik dzīvi, tik sirsnīgi, ka tūlīt viņai bija kauns par savu pacilātību.

—       Cik jūs esat mīļa!— Aleksandrs Kozlovs teica.

—  Vai jūs atceraties to krievu gleznu virs dīvāna?

—  Jā, ļoti labi.

—       Jums arī droši vien patiktu gleznot debesis spilgti zilā krāsā. Tas atbilst jūsu vecumam.

Fransuāzas izbrīns arvien auga. Viņas elpa kļuva saraustīta, vaigi dega.

—       Galu galā,—Aleksandrs Kozlovs atsāka,— visspilgtākā, visdārgākā atmiņa no mātes man ir šī ainava ar bezgaumīgajām, kliedzoši zilajām debesīm .. .

Fransuāza gribēja viņu mierināt, bet visi vārdi, ko atrada, bija tik banāli!

—       Jā,— viņa beidzot teica.— Esmu pārliecināta, ka ikreiz, redzot šīs debesis, jūs atgūsiet dzīvesprieku.

—  Es neesmu to zaudējis, Fransuāza!— viņš teica.

Pirmo reizi viņš nosauca Fransuāzu vārdā. Viņa sāka

iet un klusi noteica:

—       Jo labāk . . . jūs man liekaties tik nomākts, tik skumjš . . .

—       Nav viegli zaudēt māti. Bet tāda ir spēles daļa, ko sauc par cilvēka dzīvi. Nāve, mīlestība, darbs un reizēm prieks, vērojot kaut ko retu un skaistu . . .

Pretējā krastā Luvrs slēja savu cēlo gaišā un porainā akmens fasādi ar rietošās saules atspulgos liesmojošiem logiem. Aleksandrs Kozlovs plaši atvēzēja roku, it kā dāvātu meitenei pili, upi, debesis. Pēc tam viņš pagriezās pret Fransuāzu un uzmanīgi vēroja.

—       Jūs esat progresējusi krievu valodā,— viņš piepeši sacīja gandrīz vai dzīvespriecīgā tonī.— Ar ko jūs gribat nodarboties nākotnē?

—       Es vēl nezinu. Varbūt kļūt par tulkotāju Ārlietu ministrijā .. . Lai nu kā, es noteikti gribu vēlāk strādāt. Mūsdienās sieviete, kas nestrādā . ..

Viņš pārtrauca viņu:

—  Jūs dzīvojat pie vecākiem?

—  Jā.

—  Pastāstiet man par viņiem!

Viņa raudzījās viņā ar izbrīnu.

—       Tas nav nekas interesants . . . Mēs esam šķirta ģimene, kādu ir ļoti daudz. Tēvs un māte ir šķīrušies un abi no jauna precējušies . . .

—  Jūs dzīvojat kopā ar māti?

—  Nē. Ar tēvu.

—       Cik žēl! Man liekas, ka mātei ir liela nozīme dzīvē . . . sevišķi jaunas meitenes dzīvē . . .

Fransuāza padomāja un godīgi atzinās:

—  Nē, vismaz man ne . . .

—  Bet jūs viņu bieži satiekat?

—  Laiku pa laikam, svētdienās.

—  Tas droši vien ir diezgan mokoši.

—       Kāpēc? Es ļoti labi saprotos ar patēvu, ar pamāti. Es nevienu netiesāju. Mani brāļi domā tāpat kā es.

—  Jums ir brāļi?— viņš ar tādu kā alkatību vaicāja.

Fransuāza domāja, ka viņš cieš, dzīvodams viens

šaurā pasaulē, un ka instinktīvi viņš tiecas pēc visa, kas varētu dot siltumu, kustības, kopības ilūziju. Viņš pārtika no citu rūpēm. Apmēram tāpat kā Madū.

—  Jā, divi brāļi,— viņa teica.

—  Viņi ir jums līdzīgi?

—  It nemaz.

—  Kādi viņi ir?

Negaidīti pārsteigta, Fransuāza saprata, ka pārāk labi pazīst Dānielu un Žanu Marku, lai viņus īsti attēlotu. Viņas galvā šaudījās tūkstoš pretrunīgu domu. Grasoties izteikt kādu spriedumu, viņa secināja, ka tas ir nepilnīgs.

—       Divdesmit gadus vecais Žans Marks ir sapņotājs, jūtīgs, nervozs, noslēpumains, manuprāt, ar mākslinieciskiem dotumiem,— viņa beidzot sacīja.— Viņš nekad nekļūs mākslinieks, bet viņš spēj tos visus saprast. Viņš visu asi pārdzīvo. Daniels vēl ir ļoti jauns. Viņam ir tikai sešpadsmit gadu. Bet viņam piemīt liela neatlaidība un drosme. Viņš ir labs, jautrs un taisnīgs. Es viņus abus ļoti mīlu. Tā ir!

—  Bet jūs pati — ko jūs teiktu par sevi, Fransuāza?

—       Es neveltu sev pietiekami daudz uzmanības, lai varētu kaut ko teikt.

—  Cik jums gadu?

—  Astoņpadsmit.

—  Es jums dotu vairāk. Jūs esat tik prātīga! . . .

Viņi devās atpakaļ. Vējš iegriezās stindzinošā ziemeli. Bukseris vilka pret straumi četras smagi piekrautas liellaivas. Uz pēdējās maza meitenīte māja ar kabatlakatiņu. Aleksandrs Kozlovs bija sacēlis meteļa apkaklL

—       Kada jaukā diena jūs apprecēsieties,— viņš atsāka .

—  Jā,— viņa teica.— Pec pieciem gadiem.

—  Tik noteikti?

—  Esmu saderinājusies.

Aleksandrs Kozlovs sarauca uzacis, un viņa skatiens kļuva asāks.

—       Saderinājusies?— viņš sacīja.— Es to nebutu iedomājiesl

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka jūs neizskatāties iemīlējusies.

Viņa gandrīz vai gribēja apvainoties, bet tad nolēma pasmieties.

—  Esmu paradusi slēpt savas jutās.

—  Un ar ko nodarbojas līgavainis?

Fransuāza stāstīja par Patriku ar atturīgu maigumu. Bet viss, ko sacīja, viņai likās aplams. Viņš nekad nav bijis tāds, kādu viņu apraksta, nedz pēc gaitas, nedz izskata. Viņu mulsināja arī uzmanība, kādu izradīja Aleksandrs Kozlovs. Fransuāza apklusa teikuma vidu.

—       Saprotu,— teica Aleksandrs Kozlovs.— Viņš droši vien ir vērtīgs puisis.

-Jā.

—  Viņam ir laimējies.

—  Šķiet, ka man vēl vairāk!

—  Interesanti! Liekas, jūs esat no cita laikmeta.

—  Es?

—       Ja. Jūs neaizraujaties ar muļķīgām modēm, iegribām, naidu, augstprātību. Jūsu sirsnība skar visus, kas ir ap jums.

—       Bet vēl es jums neesmu neko stāstījusi par visbrīnišķīgāko cilvēku, kādu pazīstu!— viņa iesaucās.

—  Tā ir mana tante. Mēs viņu saucam par Madu. Viņa ir uzaudzinājusi manus brāļus un mani. Viņa dzīvo viena pati provincē. Viņa ir antikvāre. Viņai piemīt gaume, ass prāts . . .

Fransuāza ievēroja, ka Kozlovs atkal klausās viņā ar pateicīgi mirdzošu un atzinīgu skatienu. Itin kā viņa būtu dāvājusi tieši to, ko viņš vēlējās. Kā melomāns,

kurš klausās, kā vijole spēlē bez nevienas nepareizas nots viņa mīļāko melodiju.

Viņi bija nonākuši pie mazām akmens kāpnēm, kas veda uz augšējo krastmalu. Dūmakaina krēsla ietina pilsētu. Gluži kā dūmi, sajaukušies ar putekļiem, celtos no zemes pretī vakaram.

—  Tagad man ir jāiet mājās,— viņa teica. Aleksandrs Kozlovs nepakustējās. Viņa seja bija kā

sastingusi. Viņš cieši paskatījās uz jauno meiteni. Beidzot viņš sacīja:

—  Es nekad neaizmirsīšu šo pastaigu, Fransuāza!

—  Es arī,— viņa nomurmināja.

Viņš pavadīja viņu pa Bonaparta ielu līdz mājai. Tur pie atvērtajām durvīm viņš satvēra viņas roku. Durvju sardze stāvēja uz sava mitekļa sliekšņa. Cilvēki nāca un gāja pa šauro ietvi. Fransuāzu stumdīja no visām pusēm, kuru katru brīdi varēja parādīties tēvs. brāļi, Karola. Viņu pārņēma satraucoša laimes sajūta.

—  Uz redzēšanos!— teica Aleksandrs Kozlovs.

Viņš atlaida viņas roku. Piepeši viņa atkal bija viena.

Aleksandrs Kozlovs nozuda pūlī. Rībēdams garām pabrauca autobuss, pilns ar vienaldzīgām sejām aiz logiem.

XIV

Nepiecēlies no krēsla, Žans Marks pagriezās, lai paskatītos, vai virtuves durvis ir labi aizvērtas. Viņam visu laiku bija tāda sajūta, it kā no caurvēja saltu pleci un potītes. Uznāca sauss klepus. Vislabāk tad līdzēja aspirīns. Viņš jau bija pirms brokastīm iedzēris divas tabletes ar mazliet vīna, un veselas trīs stundas galvas sāpes bija norimušas. Tagad viņu atkal kratīja drudzis. Vai šī gripa ilgs visu Lieldienu brīvlaiku? Jau tā «Ferodjērā» nebija sevišķi jautri. Ja turklāt viņš vēl nevarēs iet ārā! . . . Viņu pārņēma vēl spēcīgāki drebuļi. Locekļi sāpēja, galva bija kā ar vati piebāzta. «Man ir vismaz 38,5 grādu temperatūra.» Būtu daudz prātīgāk atkal apgulties. Bet viņam bija garlaicīgi vienam savā istabā. Šeit, virtuvē, viņu vismaz izklaidēja Karolas rosīšanās. Viņa bija ieņēmusi galvā pusdienās cept pankūkas. Viena no izpriecām laukos. Parīzē viņa pat nepieskārās katliem, bet šeit, Bromeijā, atklājās pārmē-

riga kulināres kaislība. Kaimiņiene Tjēra kundze ierādās vienīgi no rīta, lai savestu kārtībā saimniecību. Pārējo dienas daļu iztika bez viņas, un Karola apgalvoja, ka ir sajūsmināta par šo rīcības brīvību. Galvenā lasāmviela viņai bija pavārgrāmata, pilna ar papīra zīmītēm. Tā bija nolikta līdzās uz galda, atvērta pankūku receptes lappusē. Laiku pa laikam viņa tur iemeta rūpīga lietpratēja skatienu. Balts, pārāk liels priekšauts cieši apskāva gurnus. Lai pasargātu matus, viņa bija apsējusi lakatiņu turbānveidā — pirmo, kas gadījies pa rokai, bet, kā par brīnumu, ta smaragdzaļa krāsa izcēla viņas vaibstu smalkumu un ādas gaišo mirdzumu. Tā ietērpusies, viņa bļodā kūla šķidru un bālganu masu, kas smaržoja pēc vanilīna.

—  Pankūku būs desmitreiz par daudz,— Žans Marks noņurdēja.

Viņa, turpinādama darboties ar putotāju, pagrieza pret viņu galvu, un viņas acis draiski mirdzēja zem mīkstās krokās krītošā turbāna.

—  Es pazīstu jusu ēstgribu,— viņa teica.— Tu viens pats apēdīsi duci.

—  Šodien neesmu izsalcis.

—  Tāpēc ka pulkstenis ir tikai pieci.

—  Zini, es nejūtos īsti vesels.

Viņa iemērca rādītājpirkstu mīklā, lai noteiktu tas biezumu, noslaucīja rokas dvielī un barga, mātišķa nostājās sēdošā Žana Marka priekšā.

—  Tiesa, tev nelāgs izskats,— viņa sacīja, uzlikdama roku viņam uz pieres.

Viņš aizvēra acis. Tikko jaušams vēsums izstravoja līdz pat deniņiem un žokļiem.

—  Tev vajadzētu iet augšā apgulties,— viņa atsaka.

—  Nē.

—  Es tev varu piedāvāt lielisku detektīvromānu. Paņem to! Tu nemanīsi, kā aizrit laiks.

Viņš pakratīja galvu. Tad, paraustījusi plecus viņa norūca:— Tu esi ietiepīgs kā ēzelis!— un atgriežas pie sava darba. Žans Marks skatījās pa logu: zaļgana migla ietina augļu dārza kokus; peleki mākoņi aizsedza apvarsni, drīz līs . . . Jau trīs dienas, kopš ģimene dzīvoja Bromeijā. Visa ģimene, vienīgi Filips ne! Viņam pavisam negaidīti vajadzēja lidot uz Ņujorku. Darīšanas viņu tur aizturēs līdz pat aprīļa beigām. Žans Marks nožēloja, ka tēva nav. Viņš nevarēja interesanti pjapat

nedz ar Fransuāzu, kas visas pēcpusdienas pavadīja, iegrimusi krievu valodas mācību grāmatās, nedz ar Dānielu, kurš līdz ar gaismiņu kopā ar draugiem devās u? Fontenblo mežu kāpelēt pa klintīm un atgriezās tikai vakarā netīrs, pārguris, vienās skrambās. «Kādu prieku var izjust no šādas sevis vārdzināšanas?» Žans Marks domāja.

Fransuāza ienāca virtuvē. Viņa bija beigusi mācīties un izklaidīgi smaidīja kā vienmēr, atbrīvojusies no grāmatām.

—       Tu gatavo pankūku mīklu?— viņa vaicāja.

—  Kāda laba doma! Neaizmirsti tur pieliet ķiršu degvīnu!

—       Tas ir jau izdarīts!— Karola sacīja.— Es pat domāju, ka esmu pielējusi mazliet par daudz.

Nezinādama, kam pieķerties, Fransuāza vienu mirkli grozījās pa virtuvi, tad atvēra skapi un pavēstīja:

—  Mājās nav vairāk maizes.

—       Tā tikai vēl trūka!— Karola iesaucās.— Es pavisam aizmirsu lūgt to nopirkt,!

—  Iztiks bez maizes,— Žans Marks norūca.

—       Varbūt tu iztiksi,— Fransuāza teica,— bet Daniels ne. Viņš, nabadziņš, pārradīsies izsalcis ka vilks! Es aiziešu uz Puizo. Man nāks par labu ieelpot svaigu gaisu: man galva ir kā spainis.

—  Labi! Vai tik tev nebūs gripa?— vaicāja Karola.

—       Nē! Man tā ir tāpēc, ka divas stundas biju ierakusies krievu valodas grāmatās.

—       Katram gadījumam paņem lietussargu: droši vien būs lietus.

—  Man patīk, ka līst uz sejas.

—  Bet mati, Fransuāza,— Karola pārmetoši noteica.

—  Matiem nekas nenotiks.

Kad viņa bija aizgājusi, Žans Marks nopūtās.

—       Viņa patiešām ir neciešama! Kā meitene var neinteresēties par saviem matiem, apģērbu?

—       Tu piešķir lielu nozīmi sievietes elegancei?— vaicāja Karola.

—       Milzīgu. Manuprāt, tā ir da]a no viņas personības, tas ir gandrīz vēl svarīgāk nekā skaistums.

Karola mīklaini pasmaidīja un nolika putotāju uz galda.

—       Kārtībā,— viņa teica.— Liekas, mīkla ir īsti gatava.

h-stajās klusums. Žans Marks izstaipījās, nožāvājās.

Kas tā tev ir par grāmatu?— viņš jautāja.

«Klauns ar naglu».

Kāds stulbs nosaukums! Vai to maz var lasīt?

—  Un kā vēl!

—  Nu labi! Es došos augšā to pašķirstīt.

—  Paņem to manā istabā garāmejot. Tā ir uz naktsgaldiņa. Pēc kāda briža es tev uznesīšu groku un aspirīnu.

—  Ko vēl ne!

—  Vai tu gribi izveseļoties vai ne?

Viņa izstūma Žanu Marku pa durvīm; viņš bija galvas tiesu garāks par viņu; labais vaigs viņai nosmērēts ar miltiem.

Viņš uzkāpa pa koka kāpnēm ar platiem pakāpieniem un kalta tērauda margām, iegāja Karolas istabā un vienu brīdi palika neapņēmigi stāvam. Puspievērtie slēģi viesa šeit maigu puskrēslu. Skaistas laucinieciskas mēbeles spoguļojās tumšsarkano akmens plākšņu grīdā. Vidū ar galvgali pie sienas stāvēja laulības gulta ar zemām kājām, plata, taisnstūraina, nepieklājīgi pašapmierināta. Pie loga uz tualetes galdiņa rindojās kārbi ņas, tūbiņas, flakoni — viss smalkais sievišķīgās koķetērijas piederumu arsenāls. Karolas smaržas šeit bija jūtamas vairāk nekā jebkur citur. Uz krēsla nevērīgi nomests naktskrekls. No loga roktura nokarājās zeķe. Žans Marks dziļi ieelpoja gaisu, it kā gribēdams to iesūkt sevī, paņēma no naktsgaldiņa grāmatu un izgāja.

Beidzot, ticis gultā, viņš priecājās, ka klausījis Karolas padomam. Zem siltās segas viņu pārņēma gurdums un labsajūta. Drebuļi pierima. Viņš lasīja pirmās detektīva «Klauns ar naglu» lappuses. Galu galā laukos nemaz nav tik slikti. Starp citu, ko viņš viens būtu darījis Parīzē? Didjē Koplēns aizbraucis uz Perigoru pie brālēniem, Valērija — uz Skotiju. Bet par Mikiju jāteic, ka viņš nemaz tik ļoti nevēlējās viņu satikt . . . Turklāt Madū ir jāatbrauc uz «Ferodjēru». Viņa bija paziņojusi, ka ieradīsies rīt. Kaut līdz tam viņš būtu vesels! Viņš sāka gaidīt groku, no kā bija atteicies. Skatiens lēkāja pa grāmatas lappusēm . . . Visi grāma tas varoņi runāja briesmīgā žargonā. Jau otrajā nodaļā savā ģērbtuvē tiks atrasta jātniece ar pārgrieztu rīkli un sārtu dzēšlapas bumbiņu rokā. «Sajā skaistajā, sagraizītajā un asinīs mirkstošajā sievietes ķermenī

jautās vienlaikus kaut kas baigs un saldkaisls.» Karola droši vien ir aizmirsusi groku, domāja Žans Marks. Viņš ieklausījās. Apakšstāvā nebija dzirdams ne mazākais troksnis. «Varbūt man vajadzētu viņu pasaukt.»— «Netīrs darbiņš,» teica Dzims Iīovlens. «Ja zinātu, kurš izdzimtenis to izdarījis . . .» Žans Marks paskatījās pulkstenī: «Divdesmit minūtes pāri pieciem. Pēc tam būs par vēlu . . .»—«Kamēr viņš runāja, durvīs parādījās kāda izskatīga blondīne apaļīgiem gurniem un pavedinošām krūtīm. Melorijs atzinīgi iesvilpās.» Žans Marks izslējās uz elkoņa. Tagad viņš bija pārliecināts. Kāpnēs skanēja-soļi. Nesdama pilnu glāzi zeltaini brūna, tumša un kūpoša šķidruma, ienāca Karola. Viņa nebija noraisījusi zaļo turbānu.

—  Dzer ātri!— viņa teica, apsēzdamās uz gultas malas.

Viņš iemērca lūpas dzērienā un atgāza galvu atpakaļ.

—  Tas ir dedzinošs! Es nevaru.

—  Vari gan! Piespiedies, vecīt! Citādi tam nebūs nekādas iedarbības. Lūk, tev aspirīns!

Viņš vienu pēc otras norija divas tabletes, uzdzēra lielu malku groka, novaikstījās, dzēra vēl. Kad glāze bija tukša, Karola to saņēma no viņa rokām.

—  Kāda nejēdzība,— Žans Marks ņurdēja,— man kakls deg kā ugunīs!

—  Tu esi mīkstčaulis?

—  Nē! Bet tu esi tur piebērusi dinamītu!

—  Es piebēru to, kas vajadzīgs. Tūlīt, tu izmērīsi temperatūru. U11, ja rit tev nebūs labāk, es paaicināšu ārstu Tiregū.

—  Gripas dēļ nav jātraucē ārsts!

—  Nestrīdies! Tu esi slims, un tev jāklausa!

Karolas attieksmē viņš juta maigumu un vairs nepretojās, vērīgi ieklausīdamies dīvainajā mulsumā kaut kur dvēseles dziļumos. «Ak! Lai viņa bar mani, bet lai rūpējas par mani!» Viņš neskaidri atcerējās, kā bija bērnībā slimojis. Vienmēr viens un tas pats skats: aizsegta spuldze, mikstūras, bilžu grāmatas, glāstošas kustības.' Bet toreiz viņu aprūpēja Madu . . . Viņš nepacietīgi atgaiņāja šīs atmiņas; tagad viņš ir pieaudzis vīrietis.

—  Es sakārtošu tev spilvenus,— teica Karola.— Un turklāt tev jāpārģērbjas. Tu esi vienos sviedros!

Viņa piecēlās, atvēra skapi, izņēma no tā tīru pidžamu, dvieli, frotē cimdu un atgriezās pie Žana Marka, kurš bija piecēlies sēdus.

—  Noģērbies!— viņa sacīja.

Viņš nometa savu jaku, un istabas gaiss sāpīgi iedzēla viņa kailajā un miklajā ķermenī. Ar ceļgalu atbalstījusies uz gultas malas, Karola noliecās uz priekšu. Dažus centimetrus no sevis lampas gaismas lokā viņš redzēja smalko seju ar modrajām un tumšajam acīm. Odekolona smarža plūda no atkorķēta flakona. Pēc mirklīgas vilcināšanās Karola sāka ierīvēt Žanu Marku. Viņa berzēja viņam krūtis, muguru, pakausi, spēcīgi bužināja matus.

—  Tu patlaban esi ļoti mīļš,— viņa smiedamās teica.— Varētu domāt, ka tev ir divpadsmit gadu.

Viņas balss skanēja neīsti. Roka vairs nekustējās. Acu zīlītēs parādījās stingra, noteikta doma. Skatiens glāstīja Žana Marka plecus, zodu, muti. Kā sapnī viņš saņēma viņas roku, novilka frotē cimdu un piekļāva lūpas siltajai, maigajai un stipri iesmaržotajai plaukstai. Atkal pacēlis galvu, viņš redzēja, ka Karolas sejas izteiksme nav mainījusies. Viņi palika ilgu laiku nekustīgi un klusi. Tad, nejūtot, kurš no viņiem būtu tuvojies pirmais, viņu lūpas saskārās. Žans Marks domāja, ka viņa attapsies, atstums viņu . .. Bet viņa nekustējās, atmaiga skūpstā un, piekļāvusies viņa mutei, čukstēja:

—  Žan Mark . . .

—  Es tevi mīlu, Karola!—viņš izdvesa.— Es tevi mīlu! Es tevi mīlu! . ..

Viņa laimes sajūtai pievienojās drūmas nojautas, kas varbūt vēl vairāk pastiprināja laimes vērtību. Viņa domas strauji riņķoja. Kritiens, tumsa, vienalga, lai nāk kas nākdams!

—  Es tevi mīlu! . . .

Karola atrāvās no viņa, apmierināti nopūtusies kā bērns, kurš vienā rāvienā izdzēris kāroto piena glāzi. Viņš atkal apskāva Karolu. Viņš no jauna ieskāva viņu savās rokās. Bet šoreiz viņa nesniedza savas lūpas.

—  Nē, Žan Mark . . . Dzirdi . . . Nē, nevajag . . . Uzvelc jaku … Tu saaukstēsies . . .

Pa to laiku Žans Marks skūpstīja viņas pakausi, kāri ieelpodams viņas ādas smaržu. Karolas pretestība atslāba. Viņš to nojauta pēc viņas lokanā auguma, kas gan padevās, gan vairījās. Piepeši viņa pielēca kājās.

Apakšstāvā noklaudzēja durvis. Atskanēja Fransuāzas balss:

—  Karola? Kur tu esi?

.— Pie Žana Marka,— viņa atbildēja.— Kāp augšā!

Viņa sakārtoja blūzi, noglauda svārkus, un viņas seja atguva pilnīgas vienaldzības izteiksmi. Sī pārvērtība bija tik ātra, ka Žans Marks šaubījās, vai vispār kaut kas noticis.

—  Tu ātri tiki galā!— Karola teica Fransuāzai, kad tā vēra durvis.

—  Jā, Puizo es sastapu Vinēza kungu. Viņš mani atveda ar mašīnu. Žan Mark, vai tev slikti?

—  Jā, nav visai labi . . .

—  Nabadziņš! . . .

—  Es tikko viņu piespiedu iedzert stipru groku,— skaidroja Karola.— Apsoli man, ka necelsies, Žan Mark! Ja tev kaut kas vajadzīgs, pasauc mūs! . . .

—  Viņš tomēr varētu nokāpt lejā, lai kopā ar mums paēstu vakariņas,— Fransuāza teica.

—  Protams, ja viņš to vēlas,— Karola atļāva.— Bet tagad viņam jāatpūšas.

Viņa un Fransuāza izgāja, un Žans Marks atkrita uz spilvena. Skatīdamies griestos, viņš mēģināja saprast, kas bija noticis ar viņu, bet, jo vairāk viņš pūlējās sakārtot domas, jo pārsteigtāks jutās. Dažās minūtēs pasaule bija pagriezusies ap savu asi. Iepriekšējās attiecības starp cilvēkiem bija mainījušās. Vairs nebija iespējams ģimenē bilst ne vārda nemelojot. Kad viņš atcerējās Karolas baudpilno kunkstienu skūpstā, viņu pārņēma mīlestība, lepnums, vēlme. Bet kāda piesardzības apziņa lika vēlēties, kaut viss paliktu pa vecam. Viņš piepeši sev vaicāja, vai nejustos atvieglots, apzinoties, ka beidzis sapņot. «Nē! Viņa mani mīl! Esmu par to pārliecināts! Un es mīlu viņu.» Viņa seja dega. Viņš smaka nost zem segām. Ar strauju kustību v ņš nometa tās. Uzbudinājums, kāds viņu pārņēmis, neļāva viņam vairs ilgāk palikt gultā. Viņš iegāja vannasistabā, apslacīja seju ar aukstu ūdeni, apģērbās un, sajutis reiboni, atkal apsēdās uz matrača. No apakšstāva atskanēja smiekli. Bija atgriezies Daniels. Viņš droši vien stāsta, kā aizvadījis šo dienu: «Tas bija velnišķīgi sarežģīti! . . .»—«Es trīsreiz uzrāpos pašā augšā . . .»—«Ko mēs ēdīsim? . . .» Žanam Markam nebija ne mazākās vēlēšanās klausīties šī kāpelētāja

jokus. Pilnīgi apģērbies, viņš atkal apgūlās un vēlreiz paņēma detektīvromānu. Bet Žans Marks vairs neuztvēra, ko lasa. Viņa nogurums pārvērtās riebumā. Deniņi pulsēja drudzī. Viņš pievēra plakstiņus un centās ne par ko nedomāt..

Astoņos Fransuāza klauvēja pie durvīm un vaicāja, vai viņš nevēlas nākt vakariņās. Sekodams viņai, Žans Marks nokāpa lielajā istabā. Pie galda Karola izskatījās noslēpumainā kārtā kļuvusi jaunāka. Turbāna vairs nebija, bet tumšie mati zīdaini spīdēja. Platu posmu zelta važiņa apņēma roku. Viņa bija tērpusies tumšpelēkās biksēs un vecā, melnā puloverā, kas pārāk labi piestāvēja, un šķita, ka viņa rūpīgi to izvēlējusies no desmit citiem, lai šovakar izskatītos sevišķi pievilcīga. Viņas sejā atspoguļojās miers un laimīgas ģimenes mātes sajūsma. Vai iespējams nojaust, ka pirms divām stundām šī pati sieviete aizrāvusies, elsojusi? . . . Viņa smējās par Daniela jokiem, strīdējās ar Fransuāzu par pankūku mīklas receptēm; bet, kad pārējie neskatījās uz viņu, veltīja Žanam Markam pavēloši maigus skatienus. Vairākkārt viņš sajuta bailes, ka pāri galdam māsa var uztvert šo mēmo, zibenīgo domu apmaiņu.

—  Es iesaku jums atstāt vietu saldajam ēdienam,— teica Karola.

Fransuāza nomainīja šķīvjus, pa to laiku Karola atnesa ar liķieri apslacītās un zilganas, drebošas liesmas apņemtās pankūkas.

—  Zēl, ka tēva nav šeit,— Fransuāza sacīja.— Viņam tik ļoti tās garšo.

Uz brīdi Žans Marks juta sažņaudzamies sirdi, un viņš slepus paskatījās uz Karolu. Viņa nesatricināmā mierā smaidīja.

—   Es tās izcepšu, kad viņš atgriezīsies,— viņa sacīja.— Dodiet man savus šķīvjus!

Pankūkas bija lieliskas. Daniels. pārēdās par lielu prieku Karolai un Fransuāzai. Kaut gan Žanam Markam negribējās smieties, arī viņš centās būt jautrs. Piepeši viņš mutē sajuta asaru garšu.

—  Atvaino mani, Karola,— viņš sacīja.— Esmu mazliet noguris. Liekas, man vajadzētu gulēt.

Viņš aši izgāja, uzkāpa savā istabā, iekrita šķērsām gultā un, seju spilvenā ieslēpis, sāka raudāt aiz uztraukuma, aiz vājuma, aiz naida un mīlestības.

Pa savas istabas logu Žans Marks redzēja, kā Madlēna izkāpj no mašīnas zem lietussarga, ko Daniels turēja virs viņas galvas, un, saliekusi muguru, izvairīdamās no peļķēm, skrien līdz slieksnim. Žanu Marku pārņēma tāda atbrīvotības sajūta, ka viņš pat jutās pārsteigts par to. Beidzot viņa ir šeit — uzticama, vaļsirdīga, neveikla. Kad viņš bija bērns, viņam vienmēr likās, ka pietiek Madlēnai parādīties, lai viss nostātos savās vietās. Ar savu klātbūtni vien viņa palīdzēs pārvarēt mīlestību. Soļi, smejošas balsis tuvojās. Karola, Daniels un Fransuāza pavadīja Madlēnu uz viesu istabu gaiteņa galā.

—  Ai, mani bērni,— Madlēna teica,— ir nu gan lietus plūdi! Vel tagad man acu priekšā zib stikla tīrītāji. Cik patīkami būt šeit kopā ar jums! Bet kur ir Žans Marks?

—  Viņam ir gripa. Viņš ir savā istabā. Viņam jāguļ,— Karola teica.

Balsis pieklusa.

—  Bet mēs trokšņojam,—čukstēja Madlēna.— Tas vismaz nav nekas nopietns? . . .

Balsis izgaisa mājas dziļumā. Mazliet vēlāk čīkstēja kāpnes — visi kāpa lejā.

Žans Marks paraudzījās spogulī — viņš bija bāls, nespodrām acīm. Ierastām kustībām viņš novilka mājastērpu, uzģērba pūkainu, brūnu puloveru, paņēma no skapja dzeltenu zīda lakatiņu un apsēja to ap kaklu. Sī rīcība viņu pārsteidza. Kam viņš grib patikt? Viņš pārvilka roku pa nesen noskūto zodu un atvēra durvis.

Visa ģimene bija sapulcējusies lielajā istabā. Kamīnā sprēgāja degoša malka. Žans Marks noskūpstīja Madlēnu, apgalvoja, ka ir gandrīz vesels, un iztaujāja viņu par braucienu.

—  Viss veicās ļoti labi,— viņa teica,— bet man bija grūti aizbraukt. Lieldienu brīvdienās Tukā vienmēr ir jūtams klientu pieplūdums. Laimīgā kārtā kaimiņiene Gurmona kundze bija ar mieru dažas dienas aizstāt mani veikalā . . .

Viņa apklusa, lai aizdedzinātu cigareti, baudkāri izpūta dūmus caur nāsīm un sacīja:

—  Un kā klājas Tjēra kundzei?

—  Ak, Tjēra kundze!— Karola čivināja.— Nerunājiet man par viņu! Viņa nāk tikai rītos, par ko esmu

„i iusinināta. Viņa ir tik lēnīga nevīža! Paciest viņu šeit nīkstam līdz pat vakaram būtu pāri maniem spēkiem, liet kas tad saimnieko virtuvē?

Es. Un tieku galā visai labi!

To teikdama, Karola pagriezās pret. «bērniem», it kā aicinādama viņus to apstiprināt. Viņas skatiens pārskrēja pāri visiem un apstājās pie Žana Marka. Viņš jutās kā apdedzinājies. Kāpēc viņa tik uzstājīgi skatās? Turklāt vēl visu klātbūtnē! Vai tad viņa nav nolēmusi — tāpat kā viņš — atteikties no šī neprāta? Cik viņa šovakar skaista! Žanu Marku biedēja viņas bezrūpīgi skaidrā un gaišā seja. Viņa nevis palīdz viņam tikt no viņas vajā, bet izjūt ļaunu prieku, vēl vairāk iekārdinot. Vai viņa neredz, ka viņš cieš no šīs nežēlīgās un bezcerīgās rotaļas? Samulsis viņš dzirdēja Dānielu un Fransuāzu iesaucamies:

—       Karolas pankūkas ir lieliskas! . . . Un aizvakardienas cālis ar lāčpurņiem! . . .

Par laimi, neviens nebija pamanījis Karolas skatienu. Arī Madlēna ne; dziļi iegrimusi atzveltnes krēslā, viņa vēroja brāļadēlus un brāļameitu ar priecīgu izskatu, kāds viņai bija vienmēr, atkal nonākot ģimenē pēc nedēļām ilgas vientulības.

—       Un ja šovakar pagatavotu fondtie'?— Daniels ierosināja.

—       Tas ir pārāk smags ēdiens pirms gulētiešanas!— iesaucās Karola.

—       Gluži otrādi! Fondi ēd tieši pusdienās! Vai ne, Madū?

—  Es vienmēr būšu par fondī,— Madlēna teica.

Cigareti turot mutē, viņa izstiepa zodu un runājot

piemiedza acis aiz dūmiem, kas skāra vaigu.

—       Kā klājas Filipam?—viņa atsāka, stiepdama rokas pret uguni.

—       Labi,— Karola atbildēja.— Tieši šorīt es saņēmu no viņa vēstuli.

—       Kā? To tu mums neesi teikusi!— Fransuāza iesaucās.

—  Es aizmirsu.

—       Tu mums to nolasīsi?—ar bērnišķīgu pašapziņu vaicāja Daniels. t

1 Kausēta siera un ķiploku ediens ar baltvīnu. (Tulk. piezīme.)

—  Daniel!— Madlēna iebilda.— To nevar darīt!

—        Sajā vēstulē nav noslēpumu,— Karola smiedamās sacīja.— Kur gan es viņu iegrūdu? Jā! Tur — uz mazā .galdiņa. Fransuāza, padod man to!

Žans Marks, atsēdies uz atzveltņa malas, sažņaugtu sirdi noskatījās Karolas neparastajā izrādē, viņa locīja vaļā vēstuļpapīru un kā priekšzīmīga laulātā draudzene lasīja:

—…«Pretēji tam, kā parasti pieņemts uzskatīt, amerikāņiem piemīt pārsteidzošs gausums. Stundas aizrit nejēdzīgās sanāksmēs! Šodien noliedz to, par ko vienojušies iepriekšējā dienā, bet nākamajā dienā punktu pa punktam atsāk visu no jauna. Brīžiem man šķiet, ka mēs nekad no tā neizkļūsim.»

Žana Marka neērtības sajūta pieauga; viņš nolieca galvu, baidīdamies, vai viņa izjūtas nav manāmas sejā. «Bet īstenībā tēvs droši vien pinas ar kādu amerikānieti,» Žans Marks nodomāja. «Kāda cūcība! Kāpēc man viņš būtu jāciena?»

Karola apgrieza lapu.

—. . . «Starp citu, Ņujorkā ir pretīgs laiks. Migla un lietus. Pasaki Žanam Markam, ka es neesmu aizmirsis kašmira vesti, ko viņš lūdza nopirkt. Te tās ir vēl skaistākas nekā Londonā. Es jau esmu vienu noskatījis, ļoti oriģinālu …»

Karola pārstāja lasīt un klusi teica:

—  Redzi, Žan Mark, viņš nav aizmirsis.

Viņa pasmaidīja izaicinoši nevainīgi. Nervi viņam bija tik ļoti saspringti, ka viņš tikko dzirdēja vēstules beigas.

—       Katrā gadījuma,— secināja Karola, salocīdama vēstuli,— viņš joprojām nemin datumu, kad atgriezīsies.

Madlēna iemeta cigaretes galu ugunī.

—  Pulkstenis jau ir puspieci,— Daniels ieminējās.

— Ko darām?

—       Ko tu gribi darīt?— Fransuāza vaicāja.— Lietus gāž kā ar spaiņiem.

—       Muļķīgi, ka nav televizora. Vajadzēs lūgt tēvam nopirkt to priekš šejienes.

—       Jums ir atskaņotājs,— Madlēna teica.— Vai ar to nepietiek?

—       Nē,— Daniels sacīja.— Atskaņotājs ir labs dejošanai vai mācībām, bet tam trūkst dzīvības. Tu klausies

mūziku, un tev noriebjas domāt: «Ak kungs, cik tas ir skaisti!» Skatoties televizorā, gluži pretēji, tu pats piedalies notikumā, tu redzi visu, kas notiek pasaulē . . .

—  Un, mazā ekrāna hipnotizēts, tu lēnām kļūsti idiots,— Madlēna apgalvoja.

—  Tagad, šķiet, ir ļoti labas programmas,— Karola teica.— Man gluži labi patiktu, ja «Ferodjērā» būtu televizors. Un tev, Žan Mark?

Izdzirdis viņam domātu jautājumu, Žans Marks notrīsēja. Karola raudzījās viņā, saraukusi uzacis, augšējā lūpa viegli atsedza valgani mirdzošos zobus. Kā lai viņai iebilst?

—  Man arī,— viņš nomurmināja.

Madlēna uzmeta viņam pārstoigtu skatienu. Viņa tik bieži bija dzirdējusi, kā viņš izsmej televīzijas cienītājus . . . Kopš ieradās, viņai Žans Marks likās drūms, norūpējies, romantisks. Vai viņam ir kādi sarežģījumi mācībās, vai viņš ir iemīlējies, vai viņš demonstrē savu «stilu», par ko viņa reizēm Žanam Markam pārmeta? Vai pienāks diena, kad arī viņš uzticēsies viņai! . . .

—  Lietus ir gandrīz mitējies,— teica Daniels, kurš bija piegājis pie loga.— Varētu tomēr pastaigāt pa mežu kopā, ar Madū.

Viņš apklusa, viņa acīs mirdzēja jautras uguntiņas, un viņš atsāka:

—  Madū! Lamadū!— es tevi vairs nesaukšu citādi. Tu esi ģimenes amadū! Kad tu ierodies, viss iemirdzas!

—  Tas nemaz nav smieklīgi,— Fransuāza teica.

—  Dānielu pārņēmusi vārdu spēļu mānija, kas visus galīgi nomoka,— Karola paskaidroja.

—  Pamēģiniet paši kaut ko tādu izdomāt!— Daniels teica.— Jūs pārsprāgsiet aiz dusmām, tāpēc ka tas neizdosies. Vai tu zini, Madū, kā es saucu Žanu Marku? «Žanē Marks» . . . Un Karolu, tāpēc ka viņa visu laiku ņemas pa virtuvi,— par «Casserole» . . .

—  Liekas, tev patiešām ir nepieciešama pastaiga svaigā gaisā,— teica Madlēna, ar pirkstu piesizdama brāļadēlam pie pieres.— Tev tur kūp!

—  Varētu braukt uz Mijī,— Fransuāza teica.— Bet ar vienu noteikumu: Daniels vairs nenodarbojas ar vārdu spēlēm!

—  Zvēru!— Daniels teica.— Karola, vai tu brauksi mums līdzi?

—  Bet kas gatavos fondī?— Karola vaicāja.

—  Jā, pavisam aizmirsu! Tātad tu paliec nometnē, lai vārītu ēdienu ekspedīcijas locekļiem. Bet Žans Marks?

Žans Marks bija ar mieru braukt, tik ļoti viņš baidījās palikt divatā ar Karolu. Bet viņa ātri iejaucās:

—  Ar tādu temperatūru viņam labāk neiet ārā.

—  Bet mēs taču brauksim mašīnā,— Madlēna teica.

—  Pat ar mašīnu ne, Madlēn!

Žans Marks jutās gļēvi atvieglots, ka viss tiek nolemts neatkarīgi no viņa gribas. Viņš ir kā lodīte automātā, kura vārsti un bultiņas dodas pretī nezināmam mērķim.

Viņu sagrāba bailes, redzot brāli un māsu kopā ar Madlēnu iekāpjam «R-4» markas mašīnā. Pēc viņu aizbraukšanas Karola uzgāja savā istabā. Viņam likās, ka uz kādu laiku ir glābts, un, pievērsis seju kamīnam, viņš ērti iekārtojās ādas atzveltnī.

Uzlicis kājas uz zema galdiņa, uz ceļgaliem atvēris rotaprintā pavairoto lekciju tekstu, viņš vēroja liesmu nevienmērīgo deju, kas traucēja domāt. «Ja līgumā ir radušies jauni apstākļi, tad tiesnesim ir jāpārskata vecais teksts, nevis tas jāgroza . . . Valsts Padome pieļauj neparedzētā teoriju, bet kasācijas instance to vienmēr noraida . . . Kāpēc šāda neatbilstība? . . .» Jā, kāpēc?— Žans Marks sev vaicāja. Taču juta, ka izlasītais viņam ir pilnīgi vienaldzīgs. Pēc desmit minūtēm Karola atgriezās. Viņa paņēma cigarešu paciņu, kas mētājās uz galda. Tā bija tukša. Viņa saburzīja to un iemeta ugunī. Papīrs, kas degdams vērās vaļā, spoži uzliesmoja.

—  Vai tev nav kāda cigarete, Žan Mark?

Karola dienā izsmēķēja četras vai piecas cigaretes, bez šaubām, no tik daudz aiz vēlēšanās, bet tāpēc, ka viņai tas skaisti padevās. Žans Marks sniedza viņai savu paciņu. Tās bija Lucky Strike, kas viņai vislabāk patika. Viņa paņēma vienu. Viņš ar pirkstu uzšķīla šķiltaviņas. Noliekusi seju pār liesmu, viņa aizdedzināja cigareti un ievilka dūmus. Pēc tam viņa ar nagu noņēma tabakas drumsliņu, kas bija pieķērusies pie virslūpas, izmeta nevērīgu «paldies» un izgāja priekšnamā. Pa vaļā atstātajām durvīm viņš redzēja viņu velkam mugurā melno lietusmēteli un liekam galvā ērmīgu ūdensnecaurlaidīgu cepuri pēc Nūfaundlendas modes.

—  Kurp tu iesi?— viņš vaicāja.

—  Pie Korbjū. Man nepietiek Šveices siera. Tas ir muļķīgi. Man vajadzēja to pateikt Madlēnai … Es nemaz nezinu, ko šeit var dabūt. Patiešām esmu ka bez galvas . . .

Viņš nedrošā balsī teica:

—  Es iešu tev līdzi . . .

—  Ja negāji kopā ar Madlēnu, tad vēl jo vairāk tev nav Jānāk kopā ar mani,— viņa sacīja.— Šeit pie uguns tev ir ļoti labi. Es nebūšu ilgi prom.

Karola apbūra viņu ar maigu smaidu, nodzēsa cigareti ar trim saliektiem pirkstiem pelnutraukā un izgāja, čaukstinādama ūdensnecaurlaidīgo audumu. Žans Marks nostājās pie loga, lai redzētu, kā viņa aiziet cauri dārzam — melns, spīdīgs stāvs un cieši apjozts viduklis gluži kā kareivīgam kukainim. No jauna sāka līt. Pēc dažām minūtēm Karola būs atpakaļ. Ko tad? Turpināt šo komēdiju vienam otra priekšā? Cik ilgi? Un kādēļ? Galvā iešāvās neganta doma: aizbraukt, nekavējoties aizbraukt vienam pašam! Viņam būs ļoti labi Bonaparta ielas dzīvoklī. Kad pēc Lieldienu brīvdienām Karola atgriezīsies Parīzē, viņš būs atguvis aukstasinību. Varbūt Miki ja palīdzēs viņam aizmirsties? Bet kas gan ir Miki ja salīdzinājumā ar noslēpumaino Karolu — maza, nožēlojama padauza. Viņš soļoja no kamīna līdz logam, lai nomierinātos, bet panāca vienīgi to, ka viņa iekāre uzliesmoja vēl vairāk. Kāpēc Karola tik ilgi bija prom? Pārtikas preču veikaliņš atrodas divu soļu attālumā. Žans Marks izgāja uz sliekšņa. Aukstais un mitrais gaiss apņēma viņu un izraisīja klepu. Viņš jau gribēja iet prom, kad alejā parādījās Karola.

—  Ko tu šeit dari, Žan Mark?— viņa pārmetoši vaicāja.

—  Iekšā es smoku nost.

Viņš iegāja mājā. Karola sekoja viņam lielajā istabā. Viņa bija novilkusi mēteli un noņēmusi cepuri un ar roku sabužināja matus, lai tie atgūtu kuplumu.

—  Man laimējās,— viņa teica.— Korbjū bija Kontē siers. Es izlaupīju viņa bodīti. Kur ir mana pavārgrāmata?

Viņa nekad neatcerējās, kur nolikusi savas mantas. Viņas skatiens šaudījās no vienas mēbeles pie otras.

—  Žan Mark, vai tu neesi redzējis manu pavārgrāmatu?— viņa vaicāja.

Viņš ieskatījās Karolai tieši sejā un drebošu sirdi apņēmīgi teica:

—       Karola, cs vairs nevaru šeit palikt. Jau rīt atgriezīšos Parīzē.

Karolas uzacis nemanāmi saraucās.

—  Ko tas nozīmē?

—  Tā vajag, Karola!

—  Kāpēc?

—       Paklausies taču . . . pēc tā, kas bijis starp mums . . . Tā nevar turpināties, tu to labi zini … Tu esi šeit, man acu priekšā! . . . Katru brīdi … Es kļūšu traks, ja palikšu . . .

Viņa līdzcietīgi pasmaidīja.

—  Tu esi bērns. Tu visu dramatizē.

—  Es esmu vīrietis, Karola. Es tevi mīlu.

—  Nu tad uzvedies kā vīrietis!

—  Bet, Karola, tas nav iespējams!

—       Kāpēc vakar bija iespējams, bet rīt vairs ne? Jāprot gaidīt!

—       Ko gaidīt? Lai es atkal saslimstu, un lai tev būtu iemesls ienākt manā istabā. Varbūt daļēji tas ietilptu tavās rūpēs?

—  Nekļūsti vulgārs, Žan Mark,— viņa salti noteica.

—  Lūdzu, piedod! Es vairs neapjēdzu, ko saku.

Stāvēdama Žanam Markam aiz muguras, Karola uzlika roku viņam uz pleca. Viņš satvēra šo roku unpiekļāva tai vaigu. Tomēr viņš Karolu ienīst, viņš ir par to pārliecināts.

—       Lūk, ko es gribu zināt, Karola,— viņš atsāka.

—  Vai tu vēl mīli manu tēvu?

Viņa smējās.

—  Kas par jautājumu, Žan Mark!

—  Atbildi man!

Viņa gribēja atiet malā, bet viņš aizturēja viņu. Žans Marks spieda viņas roku, un viņam šķita, ka tur pirkstos miglu. Gaistoša, izvairīga, viegla — Karola nekad neļaus sevi pārsteigt ar jautājumu, nedz piespiest pie sienas ar neapstrīdamu spriedumu.

—  Atbildi!— viņš atkārtoja.

Viņa atbrīvojās, garāmejot paskatījās spogulī, apsviedās uz papēža.

—       Ko lai tev saku? Mēs esam precējušies jau piecus gadus. Tas izskaidro visu.

—  Tikai ne man!

—       Es domāju, ka esi daudz vērīgāks. Tu labi redzi, kā mēs dzīvojam. Tev vajadzētu saprast, ka mūsu starpā pieradums ir aizstājis mīlestību. Es izjūtu cieņu, sirsnību pret viņu. Savukārt viņš ir tik ļoti aizņemts ar saviem darījumiem, ka mani vairs neredz. Taču tas nekavē mūs palikt kopā . . .

—       Šobrīd viņš atrodas Ņujorkā. Ja tu uzzinātu, ka viņš tevi krāpj, kā tu izturētos? Tu nebūtu greizsirdīga?

Viņa pieliecās pavisam tuvu pie Žana Marka, paskatījās uz vinu un, elpodama viņam sejā, sacīja:

—  Nē.

—  Tas ir pārsteidzoši. Tatad tu ar to samierinies?

—  Es nesamierinos, es tikai nevēlos zināt.

—  Bet viņš, ja kādreiz tu sadomātu . . .

—  Ko?

Viņa pasvieda viņam šo jautajumu ka spieķi riteņos. Piepeši apstādināts, viņš apjuka. Ar rādītājpirksta galu Karola glāstīja viņam uzacis un smaidīja par kādu savu iedomu.

—       Ja es kādreiz to sadomātu, kā tu saki, tavam tēvam būtu pret mani tāda pati attieksme, kāda man ir pret viņu.

—  Tas ir ērti.

—       Ne tik ļoti, kā tu domā. Tas prasa skaidru prātu un gudru galvu. Kaut arī es nemīlu tavu tēvu kā senāk, viņš ir mans sabiedrotais, draugs, vīrietis, kura vārdu es nesu.

—  Bet kas es tev esmu?— Žans Marks iesaucās.

Karola izjusti paskatījās uz viņu. Kamīna uguns,

krizdama viņai sejā, ieskāva viņu, slīdēja pāri, apvija viņas matus ar vara krāsas oreolu.

—       Tu,— viņa zīmīgi lēni sacīja,— tu esi burvestīgais, negaidītais, kaprīze, kas sievietei nepieciešama, lai saglabātu dzīves baudu.

—       Jā, jā, tas es esmu, laika kavēklis, turklāt tepat mājās,— viņš nikni norūca.

—       Tu neko neesi sapratis, Žan Mark.— Viņa nopūtās.— Kāpēc tu tiecies nomelnot tās maigās jūtas, kādas radušās starp mums? Ja tu mazāk domātu, ja tu ļautos. . .

Viņš vienā rāvienā pielēca kājās. Visi iebildumi vienā mirkli iešāvās prātā.

—  Ļauties kam? . . . Runā! . . . Nebaidies no vārdiem! … Ko tu gribi? … Te veltīt man skatienu, te noskūpstīt? . . . Tev varbūt tā ir uzjautrinoša rotaļa, bet es to nevaru izturēt! Un tālākais mani biedē. Tātad tu labi redzi — man ir jābēg. Un pēc iespējas ātrāk!

Viņš uzskrēja pa kāpnēm, iegāja savā istabā, bet nepaguva aizvērt durvis. Aizelsusies Karola sekoja viņam. Pirmo reizi šajā sejā, kas likās radīta tikai smalkām jūtu izpausmēm, viņš saskatīja patiesu uztraukumu.

—  Tu nevari rīt braukt prom Madlēnas dēļ,— viņa dzīvi sacīja.— Viņa nesaprastu, viņa būtu apbēdināta. Pagaidi parītu! Vispirms runā par to pie galda. Izgudro kādu ieganstu . . .

Seju rokās paslēpis, viņš sēdēja uz gultas malas. Asaras riesās acīs, bet viņš nevarēja raudāt. Viņš cieta klusēdams. It kā baļķis būtu uzkritis krūtīm.

—  Tātad norunāts, parīt?— Karola atsāka.

—  Jā,— viņš teica.— Parīt. . .

—  Mans mīļais Žan Mark . . .

Žans Marks nojauta, ka viņas augums noliecas pār viņu. Pietiktu vienas kustības, un Karola iekristu viņam rokās. Viņš vēlējās izģērbt viņu, sajaukt matus, iegūt viņu kā ielasmeitu un pēc tam sist, līdz viņa lūgtos žēlastību. Visas sievietes ir nicināmas. Tāpēc viņas dzīvo pasaulē, lai neļautu vīriešiem rīkoties godprātīgi. Tēvam taisnība, ka viņš krāpa Karolu ar pirmo pretimnācēju. «Ja viņa man pieskarsies, es iecirtīšu pliķi!>> viņš piepeši nodomāja. Karolas rokas kustība, ar delnas ārpusi skarot viņa vaigu, bija viņam pazīstama. Viņš nepakustējās, nokaunējies par savu vājumu. Viņa augums kļuva šļaugans, viņš vairs nejuta nekāda stingra satvara. Pēc tam Karola devās uz durvīm.

—  Kurp tu ej?— viņš mierīgi vaicāja.

—  Gatavot fondi.

Viņš jutās kā pasaules sabrukumā, bet Karola neaizmirsa par fondī! Varbūt pat, nevērīgi glāstot viņa vaigu, mēģināja atcerēties recepti! Uz sliekšņa viņa pagriezās.

—  Vai tu nāksi man līdzi uz virtuvi?

—  Nē,— viņš sacīja.

Neko neredzot lietū, kas apmigloja vējstiklu, Madlēna piedāvāja braukt atpakaļ. Bet Daniels lūdza viņu aizbraukt vismaz līdz Damžanai. Viņa biedri tur ierīkojuši nometni pie klintīm. Nespēdama viņam pretoties, Madlēna iegriezās šaurā, dubļainā ceļā, kur «R-4» sāka kratīties pa grambām. Kaut kā viņi aizkļuva līdz dažām lietū, izmirkušām teltīm. Daniels izkāpa no mašīnas, solījās atgriezties pēc piecām minūtēm un skriešus nozuda brikšņos.

Madlēna aizdedzināja cigareti. Viņa gaidīja, ka Fransuāza nekavējoties izmantos to, ka viņas palikušas divatā, lai runātu ar viņu par savu līgavaini. Bet meitene klusēja, sevī ierāvusies, vienaldzīgu skatienu. Viņas klusēšanas pārsteigta, Madlēna vaicāja:

—  Kas noticis ar tavu Patriku?

Fransuāza pacēla galvu un atbildēja:

—  Viņam klājas labi.

—       Nav sevišķi patīkami atrasties tālu vienam no otra Lieldienu brīvdienās?

—       Laiku pa laikam ir jāprot šķirties. Patriks macas labāk, kad manis nav. Un ari es mācos labāk. Mums tuvojas eksāmenu sesija. Tas ir svarīgi!

—  Viņam bez šaubām . . .

—       Man tāpat! Es noteikti vēlos nokārtot visus pirmā kursa eksāmenus. Un man tas izdosies! Mums ir tik labi pasniedzēji . . .

—  Tas, kurš tev atsūtīja atklātni?

—  Jā, Aleksandrs Kozlovs,— Fransuāza teica.

Fransuāzas seja tūlīt atdzīvojās, it kā to būtu skāris

gaismas stars.

—       īstenībā,— viņa atsāka,— viņš ir tikai repetitors, bet mēs no viņa gūstam vairāk nekā no titulētā lektora Beržerona kunga. Kozlovs ir īpatnējs cilvēks. Nemiera gars! Dziļu patiesību meklētājs! . . .

Viņa beidza savu slavas dziesmu un iegrima pārdomās. Pie mašīnas durtiņām parādījās meža vecis. Izspūris, slapjš, jautrs — tas bija Daniels.

—       Viņi man piedāvā palikt pa nakti teltī,— viņš teica.

—  Un tad?— Madlēna vaicāja.

—       Es viņiem teicu — kas attiecas uz telti, tad es dodu priekšroku savai tantei.

—  Tu atkal sāc?—Fransuāza rājās.

—  Jā,— viņš atzina.— Sis kalambūrs nav sevišķi izdevies. Bet katrreiz jau nevar trāpīt desmitniekā.

Daniels atkrita sēdeklī un sāka dungot studentu dziesmu, aizstājot piedauzīgākos vārdus ar zemtekstiem pilnu «pam, pam, pam».

—       Nepievērs uzmanību, Madū,— Fransuāza teica,

—  tas ir labākais paņēmiens, lai viņš klusētu.

Madlēna smējās par dziesmu, kuras visus pantus zināja, bet brāļadēls domāja, ka atklājis viņai ko jaunu. Madlēna zināja, ka viņam ir pārejas vecums, pēc dažiem gadiem viņš atbrīvosies no šīs muļķību čaulas. Tomēr Karolas un Filipa vietā viņa vairāk sekotu, ar ko zēns draudzējas. Ko viņa var darīt, nedzīvodama tuvumā?

Pēc pāris minūtēm, izsmēlis savus krājumus, Daniels beidza dziedāt. Madlēna izvaicāja viņu par sekmēm skolā. Viņš izvairīgi atbildēja, ka tās ir labas, ka viņam ir visas izredzes tikt pielaistam pie eksāmeniem jūnijā, bet īsta cūcība ir tā, ka klīst baumas, ka jebkuru brīdi var atcelt bakalaura eksāmenus, un viņš ir tik ļoti nopūlējies mācoties. Pēc tam viņš runāja par Ziloņkaula Krastu, ko cerēja atklāt. Fransuāza sapņoja vienīgi par braucienu uz Grieķiju. Madlēna nodomāja, ka šajā ceļojumā viņai gribētos pievienoties bērniem. Viņa varētu ierunāties par to Filipam, bet viņš noraudzītos viņā ar augstprātīgu pārsteigumu, varbūt pat sašutumu. Viņa domās skaidri to redzēja. Labāk nemaz nemēģināt nekā piedzīvot kaunu par brāļa atteikumu. Viņai būs ļoti labi Tukā nākošvasar; viņai neviens nav vajadzīgs. Mašīna lēkāja pa grambām.

—  Atver logu, Madū, lai var mazliet ieelpot meža smaržu!— lūdza Daniels.

Viņa pateicās Danielam par šiem vienkāršajiem vārdiem un uzsmaidīja viņam aizmugures spogulī.

Viņa atrada Karolu virtuvē griežam sieru mazos kubiņos.

—  Fransuāza, tu ierodies tieši laikā! Tu nolobīsi man ķiploka daiviņu un ierīvēsi ar to dziļo pannu. Es nevaru ciest ķiploku smaržu uz pirkstiem. Daniel, uznes no pagraba divas pudeles Sablī!

—  Bet ķiršu degvīnu?— Fransuāza vaicāja.

Karola piegrūda pirkstu pie meitenes deguna un

smiedamās sacīja:

—  Esi nu gan tu apsēsta no tā ķiršu degvīna. Tas ir šeit, esi mierīga . . .

Sī vienkāršā kustība, šie smiekli bija tik burvīgi, ka Madlēna tos izjuta kā artistisku baudījumu. «Nenoliedzami viņa ir valdzinoša. Ņipra, jautra, patīkama.» Un tomēr viņa nevarēja just pilnīgu uzticību pret svaini. Viņa augstu vērtēja sievišķīgo skaistumu, bet domāja, ka tas nav savienojams ar zināmām dvēseles īpašībām. Jo vairāk Madlēna apbrīnoja šo seju ar smalkajiem vaibstiem, ar maigo ādu, jo vairāk viņa šaubījās, kas slēpjas zem šīs pilnības. Viņai likās, ka Dievs nevar apveltīt vienu būtni ar miesas un dvēseles pievilcību. Atgriežoties ģimenē, kas kādreiz bijusi arī viņējā, bet kur tagad viņas vietu ieņēma cita sieviete, Madlēna reizē jutās gan kā mājās, gan kā viesos. Katra lieta viņai kaut ko atgādināja, bet nekas viņai te nepiederēja. Viņa jutās kā emigrants, kurš, atgriezies savos īpašumos, saprot, ka viņa prombūtnē dzimtene ir pārveidojusies, un nevar šīm pārvērtībām piemēroties, nedz rast prieku citur. Lai atvairītu skumjās domas, viņa teica:

—  Es sagriezīšu grauzdēto maizi.

Kad viss bija gatavs, skaļi saukts, Žans Marks nonāca lejā no savas istabas. Uz spirta liesmas kūpēja fondī. Karola norādīja, ka var sākt uzbrukumu.

Apsteidzot visus, Daniels uzdūra uz dakšiņas maizes gabalu, iemērca to verdošajā, smaržīgajā virā, vairākas reizes pagrozīja, lai tas labāk piesūcinātos, izvilka, raudams staipīgus siera pavedienus, pielika pie mutes un nogaudās:

—  Tas ir karsts!

—  Tā tev arī vajag,— Madlēna teica.— Nevajadzēja ņemt pirmajam.

—  Kad ēd fondī, neievēro nekādas manieres,— Daniels iebilda.

—  Man liekas, tu nekad tās neievēro.

Taču tad viņa nobijās, vai tikai viņas pamācības Danielam nav šķitušas vecmodīgas. Tomēr nē, viņam ir bieza āda un vieglprātīgs noskaņojums. Kļuvuši piesardzīgi, pārējie uzpūta katram kumosam, pirms to apēda. Vienprātīgi visi atzina, ka fondī ir izdevies.

—  Pat Samonī negatavo labāk,— Daniels noteica.

Madlēnai un Danielam bija vislabākā ēstgriba. Fran-

suāza krietni atpalika, stenēja, ka vairs nespēj, bet

joprojām ar vainīgu izteiksmi sejā sniedzās pie pannas. Iekritušiem vaigiem, drudžainu skatienu Žans Marks košļāja ēdienu bez jebkādas aizrautības. Bet Karola jau pēc trešā kumosa atteicās no sacensības. Kad siera un olu maisījums panniņā bija nokrities līdz pusei, vienīgi Madlēna un Daniels turpināja sacensību.

—  Man ir kauns,— Madlēna teica,— bet tas ir tik garšīgs!

Kamīna spregaja uguns, lietus sitas logos; Žans Marks izdzēra vienu pēc otras divas glāzes baltvīna. Likās, ka viņš nīst visu pasauli. «Viņš te garlaikojas,» nodomāja Madlēna. Pēc tam viņa pamanīja Karolas maigo, pa telpu klīstošo skatienu, kas it kā meklēja atbalsta punktu un apstājās pie jaunā cilvēka sejas, pakavējās tur īsu mirkli un aizlidoja projām, viegli samirkšķinot skropstas. «Viņa savaldzinātu jebkuru. Patikt, par katru cenu patikt! Tas ir viņas galvenais trūkums.» Lietus kļuva stiprāks. Vāji nostiprināts slēģis sitās vējā.

—  Ja vēl vienu vai divas dienas būs tāds laiks,— teica Karola, tad mēs kravāsim mantas, lai atgrieztos Parīzē.

Žana Marka acīs pavīdēja apjukums._

—  Tas tiesa,— teica Fransuāza,— lietū šeit nav izturami. Ko tu par to domā, Madū?

—  Mani bērni, esmu atbraukusi, lai būtu kopā ar jiuns. Es jums pievienošos,— Madū sacīja.

Vienīgi Daniels iebilda:

—  Tā ir cūcība! Man vajadzēja palikt pie biedriem nometnē Damžana!

—  Labi, mēs atstāsim tevi pie viņiem,— Karola teica.

—  Bet tev būs jāatgriežas paša spēkiem.

—  Ja jau tā, es esmu ar mieru.— viņš purpinaja.

—  Tikai ņemiet vērā, ka laiks var uzlaboties.

—  Ko rāda barometrs?

—  Tas krītas,— Daniels atzina.

Karola noskrāpēja pēdējos siera atlikumus no pannas dibena. Pēc tam Fransuāza atnesa augļu salātus. Neviens vairs nejutās izsalcis, bet pēc asā, dedzinošā fondi bija patīkami atsvaidzināt muti. Kad galds bija novākts un trauki sakrauti virtuvē, Karola piedāvāja vakara nobeigumā izspēlēt kāršu partiju. Daniels jauca kārtis. Žans Marks aizgāja gulēt.

Jau labi sen Madlēna nebija piedalījusies nevienā jauniešu saietā. Visi ielūgtie, kopskaitā ap piecpadsmit, bija Austrumu valodu skolas studenti, vienīgi Patriks ne. Aleksandrs Kozlovs arī solījās atnākt, bet vēl nebija ieradies. Madlēna nekad nevarētu iedomāties, ka brāļameitai izdosies sapulcināt pie sevis tik daudz cilvēku Lieldienu brīvdienās. Tas tika nolemts ļoti ātri, tiklīdz ģimene, nelāgā laika nokausēta, bija atgriezusies Parīzē, atstājot Dānielu Damžanā ar viņa biedriem tūristiem. Karola bija palīdzējusi pameitai visu noorganizēt, pēc tam demonstratīvi atturīgi aizgājusi. Madlēna gribēja darīt tāpat, bet Fransuāza lūdza viņu palikt, bez šaubām, lai viņai parādītu krievu valodas repetitoru, par kuru vienmēr runāja tik aizrautīgi. Viņa uzstāja, lai arī Žans Marks ierodas tikai pievakarē. Vienīgā vecākās paaudzes pārstāve Madlēna jutās lieka starp šiem jaunajiem zēniem un meitenēm. Tomēr viņa bija laimīga, ka atrodas šeit, ka var veldzēties jaunības svaigumā, pēc kura viņa tik bieži sērojusi. Viņas nostalģijai tagad pievienojās ziņkāre, maigums, ironija. Visas viesistabas spuldzes bija iedegtas. Uz diviem pārbīdāmiem galdiņiem bija sakrautas glāzes, pudeles, šķīvji, sendviči un cepumi. Katrs varēja izraudzīties pēc savas patikas. Daudz smēķēja. Stāvot loga nišā, Patriks runāja ar kādu pinkainu studentu par Sahāras naftas ieguves nākotni. Drīz viņš apsēdās līdzās Madlēnai. Fransuāza, pievienodamās te vienai, te otrai grupai, garāmejot uzsmaidīja viņiem. Madlēna ar šo sarunu vēlējās labāk iepazīt puisi. Tukā viņš bija izrādījies tik atturīgs, ka viņa klātienē viņa joprojām jutās kā svešiniece. Lai viņš kļūtu atbrīvotāks, viņa atkal vaicāja par to, ko viņš domā darīt pēc mācībām. Vai viņa plāni par profesijas izvēli nav mainījušies? Viņš apgalvoja, ka tā neesot, un aprakstīja savu nākotni ar stindzinošu precizitāti. Viņš jau zināja, kādā pārvaldē varētu iestāties, kādas būtu izredzes uz paaugstinājumu amatā un cik liels būtu atalgojums. Madlēna nojauta, ka pat necerēta veiksme viņam nozīmētu mazāk nekā pārliecība, ka viņa miers netiks traucēts līdz pat mūža beigām. Viņam piedzimstot, pie šūpuļa bija stāvējušas visas Sociālās nodrošināšanas fejas. Varbūt pat reliģija, uz ko viņš balstījās,

viņam bija vajadzīga kā oficiāla garantija, lai vienīgi izsargātos no miesas kārības. Patriks viņai noteikti nepatīk . . . Vai ir daudz tādu, kuri, tāpat kā viņš, sapņo par nākotni nevis kā par platu, aizraujošu, briesmu pilnu ceļu, bet gan kā par mazu šuniņu, kur viņi iekārtosies ar savu mazo ģimeni valsts aizgādībā? Viņa ieskatījās sejās ap sevi un mēģināja salīdzināt tās ar atmiņām, kādas saglabājusi par savu jaunības gadu draugiem. Protams, šie te nelikās tik pievilcīgi ka kādreizējie. Bet vai atmiņa viņu neviļ? Viņai nav jāļaujas šai tieksmei kritizēt tagadni aiz simpātijām pret pagātni. Viņa mēģināja katram no šiem nepazīstamajiem jauniešiem pielikt iezīmīti, kas to pavadīs vēlāk dzīvē: žurnālists, ģeologs, ģimenes māte, tulkotājā vēstniecībā, nodaļas vadītājs Ārlietu ministrijā, ministrs, diplomāts, bibliotekārs . . . Viņos vel nekas nav apstājies, nostiprinājies, ierakstījies; viss var izdoties, tāpat kā viss var neizdoties; viņi ir vienīgi savas turpmākās dzīves uzmetumi; neparasts sapņu, ilūziju, nesaistītu spēku kopums … Jā, cilvēce rīt būs tāda, kādu to veidos šie zēni ar šaurajiem pleciem, šis vienkāršās un prātīgās meitenes. Viņus vērot ir tas pats, kas liekties pāri nākamības bezdibenim, tuvoties kapam un tanī pašā laikā lolot cerību. Madlēnas nemiers pieauga jo vairāk, jo labāk viņa apzinājās, ka pieder aizgājušam laikam salīdzinājumā ar šiem jauniešiem, kuru patiesā bagātība ir tā, ka viņiem vel nekas nepieder. Viņa tik tikko klausījās Patrikā, kurš skaidroja viņai jūras urbumu tehniku, un pamazām viņu pārņēma skumjas par neatgūstamo laiku. Vēl daži jaunie cilvēki pienāca pie viņas. Izveidojās pulciņš. Pēc tam kad sāka runāt par kino izmantošanu propagandas nolūkos, visi atdzīvojās. Lielākā daļa likās naidīgi noskaņoti pret politikas iespiešanos mākslā, bet Frederiks Masārs visai aizrautīgi apgalvoja, ka vispārējā iesaistīšanās ir mākslas patiesīguma obligāts priekšnoteikums. Fransuāza atsēdās uz atzveltņa malas, reizēm iestarpināja kādu vārdu, izlikās, ka viņu saista pārrunas, bet viņas domas acīm redzami kavējās citur. Bez piecpadsmit minūtēm septiņos atskanēja zvans, un Fransuāza, pārvērtusies sejā, metās pie_durvīm.

Madlēna redzēja ienākam aptuveni trīsdesmit gadus vecu vīrieti, liela auguma, kalsnu, garām rokām, novārgušu, iekritušu, nespodru seju, kurā mirdzēja divas

platas, melnas acis, kādas mēdza attēlot biŽantiešu ikonās. Viņa tūlīt uzminēja, ka tas ir Aleksandrs Kozlovs. Pēc iepazīstināšanas viņš apsēdās starp jauniešiem viņai pretī, paņēma sendviču, degvīna glāzi, pateica dažus laipnus vārdus . . . Vai tad šī ir tā neparastā būtne, par kuru stāstījusi Fransuāza? Meitene neizlaida viņu no acīm un kā orākula aforismu ķēra katru viņa teicienu. Madlēnai bija žēl Patrika, bet viņš izlikās neko neievērojam. Drošs par savām prāta spējām tāpat kā par savu kurpju saišu mezglu viņš sāka spriedelēt par zinātnes un morāles attiecībām. Bez šaubām, viņš nesen izlasījis kādu rakstu par šo tematu un cerēja publikas priekšā paspīdēt ar savām zināšanām. Aleksandrs Kozlovs, kurš šķita noguris un izklaidīgs, neiebilzdams ļāva viņam runāt. Bet šis monologs kaitināja Fransuāzu. Viņa vairākkārt pārtrauca Patriku. Taču veltīgi; viņš kļuva vēl daiļrunīgāks. Aleksandrs Kozlovs noliecās pie Madlēnas un pusbalsī sacīja:

—  Fransuāza man daudz stāstījusi par jums, kundze. Jūs esat antikvāre, vai ne?

—  Tas ir pārāk skanīgs vārds darbam, ko es daru.

—  Tā vai citādi, jūs interesējaties par priekšmetu dzīvi. Zģl, ka man nav laika ar to nodarboties.

—  Jūs mīlat skaistas lietas?

—  Nē. Es mīlu visādas lietas to noslēpumu dēļ, ko tās sevī glabā. Bieži tās, ko sauc par ļoti neglītām, man stāsta daudz vairāk nekā tās, ko dēvē par ļoti skaistām. Redziet, es nebūt neesmu mākslas pazinējs. Jūsu priekšā man pat ir mazliet kauns par zināšanu trūkumu.

—  Zināšanas nav nekas, galvenais ir intuīcija. Un jums piemīt intuīcija, to pierāda tas, ko jūs nupat teicāt.

—  Katrā gadījumā man liekas neiespējami noliegt tā sauktās nedzīvās pasaules ietekmi uz mums. Nekas mani tā neskurndina — atvainojiet!— kā antikvāra vitrīna. yisas šīs atstātās mēbeles, nieciņi, kas nīkst garlaicībā un gaida saimnieku, lai atkal dzīvotu. Tas ir tikpat neizturami kā medību suņu tirgotāja sprosts, kur šķirnes šuneļi smilkst, lai kāds tos nopirktu.

Madlēna uzjautrināta un apmulsusi smējās. Sī vīrieša dobjā balss, viņa gandrīz nekautri neatlaidīgais skatiens, šīs tievās rokas ar slaidajiem, viegli saliektajiem pirkstiem, kas tur glāzi, viņa pleci — viss pauda pievilcību, kura viņu valdzināja un kuru viņa gribēja atvairīt.

—  Jūs esat bargs pret antikvāriem,— Madlēna teica.— Bet es jūs saprotu. Es arī neciešu «parādes» priekšmetus.

•Patriks, kādu brīdi klusējis, neveikli iejaucās sarunā:

—  Tomēr tā nedrīkst būt, lai aizraušanās ar priekšmetiem traucētu interesēties par dzīviem cilvēkiem. Dzīvo taču cilvēku, nevis lietu dēļ. Vientulība šai gadsimtā ir grēks.

—  Vai tad cilvēks vispār var būt viens?— Aleksandrs Kozlovs vaicāja.— Tas, ko mēs saucam par vientulību, ir vienīgi neliels tukšuma un klusuma lauks starp mums un pārējiem. Pat tie, kuri iedomājas, ka ir vieni, īstenībā ar miljoniem neredzamu ķēdes posmu ir saistīti ar citiem cilvēkiem.

—  Un šī ķēde ved pie Dieva,— pamācoši piebilda Patriks.

—  Mēs visi tā ceram,— smaidīdams atbildēja Aleksandrs Kozlovs.

Rokas kabatās sabāzis, Patriks piecēlās, viņa acis aiz aceņu stikliem pauda asu nosodījumu. Bez šaubām, Fransuāza bija viņam teikusi, ka Aleksandrs Kozlovs ir ateists. Patriks vēlējās norādīt uz viņa nepiederību šeit, visu klātbūtnē nolikt Kozlovu savā vietā.

—  Personiski es neceru, mesjē, bet esmu par to pārliecināts,— Patriks sacīja,— bez Dieva nav iespējams izskaidrot pasauli. Visi lielie ģēniji — Paskāls, Ņūtons, Faradejs, Maksvels, Ampērs, Pastērs ir ticējuši Dievam.

—       Katrs savā veidā,— Aleksandrs Kozlovs teica.

—  Un ja īstais izskaidrojums pārspēj cilvēku spējas saprast.. .

—  Tādēļ jau Dievs mūs apveltījis ar prātu, lai mēs varētu to izzināt.

Neuzskatīdams par vajadzīgu atbildēt, Aleksandrs Kozlovs izslējās uz savām garajām kājām un pagāja pāris soļu, lai noliktu tukšo glāzi uz galda stūra. Fransuāza viņu panāca un ielēja vēl degvīnu. Madlēna skatījās uz viņiem. Stāvot viens otram pretim, viņi sarunājās: viņš — ļoti nepiespiesti, vaļēju žaketi, īkšķi aiz jostas aizbāzis, gāzelēdamies, viņa — saspringta, nedabiski starojošām acīm. Citi viesistabā izklīdušie jaunieši nerisināja tik nopietnas sarunas. Varēja dzirdēt, kā tie skaļi smejas. Korinna Bordelē pastiepa roku

Madlēnai gar degunu: «Jūs atļausiet?»— un devās prom ar sendviču šķīvi.

—  Sendviči ar sieru ir lieliski,— paziņoja Frederiks

Masārs.

—       Bet ar pastēti? Vai tos ar pastēti tu nogaršoji?— vaicāja Mireija, Korinnas māsa.

Fransuāza, kā jau mājas saimniece, uzsmaidīja viņiem no tālienes.

Patriks, kurš pārdzīvoja, ka nebija varējis pateikt Aleksandram Kozlovam visu, kas uz sirds, koncentrējies un nepacietīgs mīņājās Madlēnas priekšā. Beidzot, vairs nevarēdams novaldīties, viņš norūca:

—       Sī kunga prātojumi nav diez cik loģiski! Cilvēkam ir jātic kaut kam svētam, lai būtu drosme dzīvot! Ja, iejucis pūli, viņš nejūt atbildību, nebaidās nedz soda, nedz solītās atlīdzības viņsaulē, kālab lai viņš dara ko labu?

Tā kā viņš tīši bija paaugstinājis toni, Aleksandrs Kozlovs atgriezās pie viņa un sacīja:

—       Mums ir dažādi uzskati, dārgais. Jūs runājat par eksoteriskas doktrīnas nepieciešamību, lai turētu tautu paklausībā un disciplīnā, bet es runāju par izoterisku doktrīnu; domātu tiem, kuri nebaidās uzdot jautājumus.

—       Nevar būt divas reliģijas,— Patriks iesaucās,

—  vieņa gudrajiem un otra pūlim! Dievu nevar sadalīt gabalos!

Madlēna klusībā atzina, ka šajā strīdā viņai tuvāks ir Patriks, nevis Kozlovs. Patrika domas bija skaidras, mierinošas, Kozlova neizprotamas, satraucošas, ciniskas. Tās neko nedeva, vienīgi ārdīja visu . . . Sadūšojusies viņa teica:

—       Kas tad īsti liek jums dzīvot, kungs, ja jūs nekam neticat?

_— Varbūt nodzīvotajos gados iegūtais spēks,— atbildēja Aleksandrs Kozlovs ar tikko jaušamu smaidu, kas palika bez atbildes.

—       Tas ir skumji,— Fransuāza murmināja bērnišķīgā balsi.

Aleksandrs Kozlovs ievilka dūmus no cigaretes un lēni, daudznozīmīgi teica:

—       Ne tik skumji kā izvēlēties tikumības ceļu vienīgi tāpēc, ka tā galā gaida paradīze tāpat kā trusi burkāns.

—       Bet kā jūs savienojat šo loģisko bezcerību ar savu darbu?— Madlēna atsāka.

—  Visparastākajā veidā: domas par labi veiktu darbu mani pārņem un mierina. Labi zinot, ka pēc manas nāves nekas nepaliks pāri no maniem vārdiem un darbiem, novērtējot savu nodarbību nenozīmību attiecībā pret to bezdibeni, kurā kādu dienu iekritīšu, man ir neizskaidrojama sajūta, ka tieši tā ir jādzīvo. Ja es domātu vai rīkotos citādi, es kādu nodotu.

—  Ko īsti?— Madlēna vaicāja.

Aleksandrs Kozlovs nenoteikti pamāja ar roku. Uz paklāja nobira pelni.

—  Bez šaubām, sevi,— viņš sacīja.

Un, pagriezies pret Fransuāzu, ar izsmējīgu smīnu uz lūpām piebilda:

—  Vai varbūt Dievu . . .

—  Nu, redzat, jūs atkal nonākat pie tā!— viņa priecīgi iesaucās.

—  Es nekad neesmu no viņa novērsies. Es tikai atsakos viņu definēt. Es pieņemu, ka Dievs ir mīkla, kas nav man pa spēkam, un viņa klātbūtne man laiku pa laikam atklājas bezdelīgas kliedzienā debesīs starp jumtiem, olas čaumalā notekā . . .

Runādams viņš bija nodzēsis cigareti. Labā roka ar pustukšu degvīna glāzīti kustējās lokana un gaisīga, ar norādošā žestā izstieptu rādītājpirkstu. Otrā viesistabas galā atkal atskanēja smiekli. Mireija Bordelē rādīja kādu dejas soli.

—  īsi,— Patriks dzēlīgi teica,— jūs atsakāties apvienot veselo saprātu un reliģiju.

Aleksandra Kozlova acis piemiedzās.

—  Jā gan, es atsakos . . . Veselais saprāts ir saudzīgs, piesardzīgs jēdziens. Vadoties pēc veselā saprāta, nevar veikt neko lielu. Līdz galējībai novests veselais saprāts mums liktu darboties vienīgi savās interesēs; tas mūs kavētu atbalstīt cēlu, bet jau iepriekš zaudētu nodomu, upurēt mūsu ērtības, mūsu dzīvi, lai paustu kādu ideju, kas mums liekas pareiza, tas kavētu pārvarēt sevi, cīnīties, kļūdīties, sākt no jauna, galu galā dzīvot.

Viņš apklusa, ievilka elpu un daudz mierīgāk pabeidza:

—  Viss ir tik vienkāršs. Tas ir normāli, ka pastāv tradicionāla reliģija, lai palīdzētu masām samierināties ai dzīvi. Bet attīstītam cilvēkam, ja vien viņš mazliet l».«<l< >iii.i. pamatojums savas dzīves jēgai jāmeklē citur.

I'a kā viņš ir apveltīts ar prātu, tas viņam jāizkopj pilnībā, jāvada, jāizmanto. Tas ir viņa pienākums. Tapāt kā sievietes pienākums ir likt lietā savu pievilcību . . .

Sos vārdus sakot, viņš veltīja draudzīgu skatienu Fransuāzai. Viņa apmulsa, nosarka, tad piedāvāja visiem dzērienus, sendvičus. Iestājās ilgs klusums, katrs ieklausījās, kā Aleksandra Kozlova teiktie vārdi atbalsojas viņā pašā. Madlēna vēroja viņu, nevarēdama atbrīvoties no neērtības sajūtas. Vai šajā vētrainajā ticības deklarācijā nebija daļa uzspēles? Tas neatbilda franču garam. Pie loga kāds stāstīja anekdotes. Meitenes balss iesaucās:

—  Beidz, Rolān, tās patiešām ir pārlieku muļķīgas!

Sai brīdī ieradās Karola. Viņas ienākšana viesistabā izraisīja sensāciju. Eleganta, apsviedīga un jautra — viņa veltīja katram smaidu un kādu jauku vardu. Piepeši visu skatieni tika pievērsti viņai. Meitenes cita pēc citas norima, lai gan viņa čivināja:— Neliecieties traucētas! . . . Tas ir muļķīgi … Es tikai uz brītiņu . . .— Pat Aleksandrs Kozlovs labvēlīgi viņu vēroja — kā labi iestudētas izrādes numuru. Madlēna nodomāja, -ka līdz tādai pilnībai novesta liekulība patiesi ir meistardarbs. Fransuāza piedāvāja pamātei labāko atzveltnes krēslu. Karola nolaidās tanī kā tauriņš uz zieda. Jaunieši pulcējās lokā ap viņu. Viņa nepateica neko svarīgu, bet visi klausījās viņā ar patiku un pat interesi.

Žans Marks atgriezās mājās tikai pusastoņos. Jau priekštelpā viņu saērcināja sarunu troksnis. Pārkāpjot viesistabas slieksnim, viņam radās iespaids, ka nevis māsa, bet gan Karola uzņem viesus. Viņš bija pavadījis pēcpusdienu, zubrījot civiltiesības kopā ar Iberteiu, fakultātes biedru, kurš arī, tāpat kā Didjē Koplēns, bija labs sabiedrotais, lai cītīgi mācītos. Juridiskās prozas pārpilnu galvu Žans Marks labprāt izdzēra viskiju, ko viņam pasniedza Madlēna, un nosēdās uz dīvāna starp diviem tipiem, kurus nepazina.

Viņš gribēja pavērot māsas di’augus, bet pret paša gribu vienmēr skatījās tikai uz Karolu. Kopš atgrieša

nās no Bromeijas, viņa nevienu reizi nebija mēģinājusi viņam tuvoties. Viņš domāja, ka Karola ir atmetusi visam ar roku, un šī pārliecībā viņu nomierināja. Starp citu, pēc trim dienām atgriežas tēvs. Un pirmdien atkal durvis vērs fakultāte . . . Atgūtie ģimenes un universitātes paradumi bija ķīla viņa drošībai. Šobrīd Karola, prasmīgas arabeskas pozā izliektu augumu, stāstīja Aleksandram Kozlovam par senlaicīgu leļļu izstādi, ko bija apmeklējusi kopā ar draudzeni. Viņas nedabiskā balss intonācija kaitināja Žanu Marku tāpat kā citam veltītā uzmanība. «Si koķetērija,» Žans Marks nodomāja, «ir viņas necienīga.» Kamēr šadi nosodīja Karolu, viņa pieceļas, pienāca pie viņa un palūdza cigareti. Viņš jutās kā izglābts no bezdibeņa. Karola turēja viņa roku, kamēr viņš iededzināja šķiltavas. Maza liesmiņa iemirdzējās viņu starpā kā draudzības zīme. Viegli dūmi, smaids — un Karola jau pagrieza viņam muguru. Viņš būtu vēlējies rast sevī spēku aiziet. Tomēr viņš palika — savaldzināts, nikns, kluss, dzerdams viskiju un kavēdamies drūmās domās līdz brīdim, kad viņa devās prom. Tūlīt pēc tam ciemiņi izklīda, it kā nekas viņus vairs neaizturētu. Tukšajā viesistabā, kur rēgojās netīri šķīvji un glāzes, Fransuāza starodama vaicāja Madlēnai:

—  Ko tu domā par Aleksandru Kozlovu?

Žans Marks atkal iededza lampu pie gultas galvgaļa, paskatījās pulkstenī — pirmā rīta stunda—, paņēma administratīvo tiesību pierakstus, kas mētājās uz grīdas, un samiegojies un garlaikots lasīja kādu paragrāfu.

«Administratīvajās tiesībās morālais zaudējums ir jāvērtē vienīgi kā neekonomiska rakstura zaudējums, proti, ja ne arbitrāri, tad naudas izteiksmē . . . Valsts Padome ilgu laiku ir atteikusies atmaksāt morālos zaudējumus privātpersonām, kaut vai vismaz «pretium doloris» zaudējumu cietušā jūtām …»

Viņš šovakar nebija ēdis: sviestmaizes un cepumi visiem laupījuši apetīti. Karola piešķīrusi Mersedesei atvaļinājumu pa Lieldienu brīvdienām, un Agnesa viena bija sakārtojusi viesistabu un nomazgājusi traukus. Par spīti Fransuāzas un Žana Marka neatlaidībai,

Madi ena devusies uz savu Monē viesnīcas istabu. Viņas atteikšanās pārgulēt mājās kļuvusi par apsēstību. Viņa labprāt dzīvoja pie brāļa laukos — varbūt tāpēc, ka tuvumā nebija nevienas viesnīcas, taču Parīzē nekad! IJn, jo vairāk centās viņu vest pie prāta, jo viņa kļuva vēl smieklīgāk naidīga. Būtībā Žans Marks viņu mīlēja tieši šīs ietiepības dēļ. Viņš velētos, kaut viņam būtu tāda pati griba kā viņai, lai nekad nebūtu jānovirzās no noteiktā mērķa. Nenogriezties no ceļa. Traukties lielā ātrumā. Tieši pie mērķa. Bet viņš svārstījās, šaubījās . . . Viņu apsēda domas par Karolu, un viņš atkal nejuta pamatu zem kājām. Kāpēc viņa ir tik atturīga un tikai paretam atvēl viņam rokas pieskārienu, skatienu? Vai viņa neuzjautrinās, koķetējot ar viņu aiz dīkdienības, ziņkārības, līdz atgriežas vīrs? Aiz atriebības Žans Marks centās pārliecināt sevi, ka viņa nemaz nav tik skaista, bet drīzāk smieklīga, šādi ķēmodamās Fransuāzas viesu priekšā. Taču apvainojumi, ar kādiem viņš apveltīja Karolu, netrāpīja mērķī, tāpat kā pārāk tuvu raidītas bultas. Nespēdams no jauna iemigt, viņš piecēlās, paspēra dažus soļus, aizsmēķēja cigareti, domādams par Mikiju. Viņa bija pieņēmusi viņu aizvakar. Viss bija noritējis, kā Žans Marks paredzējis: mīlēšanās, pļāpāšana gultā, pēc tam garīga tukšuma sajūta un drūma atgriešanās mājās . . . Viņš nodzēsa tigareti pelnutraukā, atkal atgūlās, nodzēsa lampu. Galvenais — nesapņot. Aizvēris acis, viņš gaidīja miegu. Minūtes ritēja. Lai atgaiņātu uzmācīgās domas, viņš klusībā atkārtoja lekciju tematus. Sis paņēmiens izrādījās iedarbīgs. Mazpamazām viņa galvu pildīja pieraksti. Pretium doloris, labvēlības zaudējums . . . Piepeši viņš juta, ka atmuguriski krīt tumsā.

Viņu atmodināja viegls troksnis. Atbalstījies uz elkoņa, Žans Marks pamanīja uz sienas gaismas svītru, kas kļuva platāka, it kā sašķeļot biezo sienu viņam iepretim. Kāds lēni vēra durvis. Taustīdamies viņš meklēja lampas slēdzi. Uzdzirkstīja gaisma: Karola! Balta auduma naktskrekls plīvoja ap viņas augumu. Seja bija nopietna. Pirms viņš paspēja izteikt vārdu, viņa pielika pirkstu pie lūpām, likdama klusēt. Apstulbis viņš redzēja Karolu slīdošā solī tuvojamies gultai. Žans Marks nojauta viņas krūšu un gurnu apveidu zem vieglā ģērba. Viņa apstājās viņa priekšā caurredzama, balta, neatvairāma. Divas vijīgas rokas apņēma viņa

galvu. Karola noliecās pār viņu, un šajā tuvuma Žans Marks redzēja atklājamies nepazīstamu seju. Karolas acīs bija lasāms pazemīgs un bīstams lūgums, kaut kas maigs un reizē plēsonīgs, kas apbūra viņu.

—  Žan Mark,— viņa čukstēja,— es vairs nevaru!

Tad viņš izjuta tādu spēku bangojumu, ka šķita — viņa locekļi salūzīs. Viņš apslāpēja kliedzienu, sakļāva rokas pār šo augumu, kas sildīja viņa seju, un krita lejā pa kalna nogāzi — lejup ripojot un cīnoties, saraustītu elpu — līdz nogāzes galam, kur viņu gaidīja bauda.

XVII

Karola uzmeta skatienu panelī iemontētajam spidometram un sacīja:

—  Ne tik ātri, Žan Mark.

—  Mums jāsteidzas, ja gribam nokļūt Parīzē pirms pusdeviņiem.

—  Mēs tur būsim iespēju robežās, mans mīļais. Man liekas, labāk ir izdomāt kādu attaisnojumu nekā piedzīvot avāriju.

Viņš gandrīz gribēja nikni atcirst: «Man gan ne!»— taču savaldījās un samazināja ātrumu, viņu bija satraucis Karolas maigais skatiens, kas sekoja vārdiem. Autoceļš bija kā plata signāluguņu straume — sarkana vienā un dzeltena otrā virzienā. Mēļa atblāzma tālumā liecināja par Parīzes tuvumu. Žans Marks pagrieza pa labi, lai ļautu pabraukt garām ātrākām mašīnām. Karola uzlika roku uz viņa pakauša. Tā bija viņas ideja — pavadīt šo pēcpusdienu «Ferodjērā». Nenoliedzami vini tur jutušies daudz laimīgāki nekā iepriekšējo nakti Žana Marka istabā, kad vismazākais troksnis viņus stindzināja aiz bailēm. Patvērušies lauku mājā, viņi dažas stundas varēja justies brīvi. Šeit nedz viņai, nedz viņam nebija nevienam jāatskaitās; nekas neapdraudēja viņu saskaņu. Karola bija atvedusi no Parīzes trīs sarkanas rozes un ielikusi tās vāzē, viņš bija kamīnā iekūris uguni, pēc tam abi redzēja viens otra acis dzimstam un uzplaukstam aizrautīgu iekāri. Žans Marks joprojām juta zem apģērba patvērušos samtainu maigumu, kas viņam atgādināja Karolas auguma pieskārienus. Šķita, ka viņa mute vairs nav tā pati, kopš viņa to apbērusi skūpstiem. Ausīs atbalsojās vārdi,

ko viņa tumsā čukstējusi. Viņam bija jāpiespiežas, lai noticētu, ka Karola patiešām sacījusi, ka viņam ir skaistas acis, labi veidots augums, ka viņš ir stiprs, ka viņš dara viņu laimīgu. Un viņš — ko viņš bija kliedzis šai sievietei kaisles kulminācijā? Žans Marks vairs īsti to neatcerējās. Taču par vienu viņš bija pārliecināts, proti, ka mīlestība, kādu viņš pazinis līdz šim, ir nepieciešams, mazliet pretīgs fizisks vingrinājums, turpretim ar Karolu viss bija citādi. Viņai nebija nevienas nepatīkamas kustības, nevienas pozas, kas viņam liktos neglīta. Viņas kailais augums bija viņa apbrīnas objekts. Viņš apskāva Karolu, piekļāva un brīnījās, ka viņas miesa, muskuļi un nervi — viss ir viņa visneprātīgāko sapņu dzīvs iemiesojums. Vai tas ir iespējams, ka šai neparastajai saderībai ir lemts īss laiks? Viņš atkal palielināja ātrumu. Viņš gandrīz velējās, lai notiek avārija. Labāk aiziet bojā kopā ar Karolu mirklīgā šokā nekā saskarties ar neizbēgamiem kompromisiem nākotnē.

—  Žan Mark,— viņa pārmetoši sacīja,— tu atkal sāc!

Saniknots viņš apdzina divas mašīnas un teica:

_— Kad es iedomājos, ka šai laikā pēc divām dienam … «

—  Klusē, mīļais! Rīt mēs atkal aizbrauksim uz <<Ferodjeru».

—  Bet parīt tu dosies uz lidostu viņu sagaidīt.

—  Tas neko nemaina.

—  Tu tā domā! Tu labāk vēlētos, lai es tam noticu. Bet tas ir neiespējami, Karola! Kad viņš būs šeit, starp mums viss būs beidzies.

—  Kāpēc?

—  Es nespētu paciest. . . Iedomājoties tevi ieskautu viņa rokās jau pirmajā vakarā . . .

—  Jau ilgāku laiku starp Filipu un mani nekā vairs nav.

—  Tu melo! Tu melo! Starp citu, es to redzēšu pēc tavas sejas nākošās dienas rītā. Ak! Karola! Es esmu tik nelaimīgs! Kas ar mums notiks?

Viņš nojauta no sevis pa labi fosforizētā paneļa izgaismotu, sasprindzinātu profilu. Sajā trauslajā porcelāna lellītē slēpās baismīga griba.

—  Paļaujies uz mani,— Karola teica.— Domā vienīgi par mūsu mīlestību. Nekas cits tev nav jāņem vērā.

—  Bet tev?

—  Es tevi mīlu, Žan Mark. Es tevi mīlu kā neprātīga. Bet iegaumē labi, ka neviens nav tik aukstasinīgs kā neprātīgā, kura zin, ko grib.

Karola noliecās pie viņa, un silti, ātri skūpsti skāra viņa auss ļipiņu, zodu, lupas maliņu. Žanu Marku sagrāba iekāres vilnis. Pēc tam viņš atkal vēlējās nomirt, lai šī laime nebeigtos. Atmiņas par kādreiz ceļa malā redzētajiem ievainotajiem viņu nedaudz atskurbināja. Viņš domās redzēja spilgti sarkano pa vēnām ritošo sulu izplūstam, slakām drēbes un zemi. Sakropļotu Karolu. Liecinieki, skandāls, varbūt sāpes . . . Viņam pārskrēja trīsas.

Parīzē pie pirmā sarkanā gaismas signāla viņa sacīja:

—  Es sēdīšos pie stūres, bet tu brauksi ar metro. Mums nevajag atgriezties kopā.

Karola bija padomājusi par visu. Viņš paklausīja.

Mašīna attālinājās, atstādama Žanu Marku apstulbušu stāvam uz ietves. Viņš piepeši jutās galīgi satriekts.

Kad bez ceturkšņa deviņos viņš atgriezās mājās, visi sēdēja pie galda: Karola, Madlēna, Fransuāza un pat Daniels, kurš pēcpusdienā bija pārbraucis no Fontenblo. Ar neapmierinātībā sastingušu seju Mersedese pārtrauca klāt galdu un nekustēdamās gaidīja rīkojumu.

—  Tas ir nepieļaujami, Žan Mark!— Karola maigā balsī sacīja.— Katru dienu tu ierodies arvien vēlāk un vēlāk.

Lieku reizi viņš pārliecinājās, cik viegli viņa spēj melot. Žanu Marku pat mazliet kaitināja rūpība, ar kādu Karola sargā viņu noslēpumu. Vai viņa var būt patiesa ar viņu, ja nav tāda ar citiem? Viņš nomurmināja atvainošanās frāzi, apsēdās, uzlika kaut ko uz šķīvja. Daniels turpināja stāstīt par alu, ko viņš ar biedriem atklājis un kas bijusi pilna ar sikspārņiem, kuri karājās ar galvu uz leju.

—  Viņi ir jocīgi, tu pat nevari iedomāties! Mazs suņa purns, gluda galva . . .

—  Tu tiem pieskāries?— Fransuāza vaicāja.

—  Protams!

—  Kādas šausmas!

Pārējais Žanam Markam izgaisa kaut kādā kņadā. Tūkstošiem sikspārņu plivinājās istabā. Vairākkārt pacēlis acis, viņš sastapās ar savas tantes modro skatienu. Vai viņa ko nojauš? Taču nē, viņš piedēvē viņai

gaišredzību, kāda viņai nekad nav piemitusi. Žans Marks nomierinājās, iedzēra glāzi vīna, izlikās, ka viņu interesē saruna. Piepeši daži Karolas vārdi viņu skāra ka pātagas cirtiens:

Ak tā! Žan Mark, es pavisam piemirsu: šovakar atgriezusies es saņēmu telegrammu no tava tēva. Viņam patiesi ir neiedomājams darbs! Viņš ziņo, ka ir spiests palikt Ņujorkā līdz nākošās nedēļas beigām. Es esmu pārskaitusies.

Kā izlutināts bērns viņa savilka lūpas un sarauca pieri. Žanu Marku smacēja elpas trūkums, viņš nezināja, kādu seju rādīt. Viņu pārņēma nožēlojams prieks. Cik ilgi? Sešas septiņas dienas pa virsu.

—  Tas ir nejēdzīgi,— viņš murmināja.

Viņam bija kauns par savu balsi.

Atkal Dienvidu autostrāde — ģeometriski taisna un vienmuļa — stiepās miglā, cik tālu sniedzās skatiens. Bet šoreiz Žans Marks nebrauca uz «Ferodjēru». Viens grabošā «2-CV» mašīnā, ko aizdevis Ziljens Prelā, viņš traucās uz 'Orlī. Karola jau droši vien bija tur, lai sagaidītu Filipu izkāpjam no lidmašīnas. Žans Marks ļāva viņai aizbraukt, neteicis, ka sekos viņai pa gabalu. Tūlīt, paslēpies lidostas ļaužu pūlī, viņš varēs brīvi vērot viņas izturēšanos. Žans Marks ļoti cerēja, ka ar šo pārbaudi atklās, vai viņa melo, apgalvodama, ka jūt pret vīru vienīgi pierastu sirsnību. Nezinot, ka tiek novērota, viņa ļausies savām jūtām. Kaut tikai viņš neierastos par vēlu! Sī mašīna knapi velkas. Pēc saraksta, ko viņš bija izpētījis, lidmašīnai jau vajadzēja nolaisties. Bet vēl jāpierēķina krietna pusstunda bagāžas izsniegšanai, muitas formalitātēm . . . Lai notiktu kas notikdams, viņš nerādīsies. Sī pārbaudē rādīs, cik viņš var būt aukstasinīgs. Un pēc tam? Viņš nevēlējās par to domāt. Karola bieži mēdza viņam atkārtot: «Nedomā par to, kas notiks vēlāk, mīļais!» Pateicoties viņai, viņš bija juties tik laimīgs visu šo laiku! Sešas dienas pēc kārtas viņi brauca uz Bromeiju. Ar katru tikšanos viņš iemīlēja viņu arvien vairāk. «Karola, Karola!» viņš klusā balsī sacīja, priecādamies izrunājot viņas vārdu.

Ceļazīmes rādīja, ka jānogriežas pa kreisi. Abās ceļa pusēs parādījās laternas, tik augstas kā žirafu kakli. Pilnīgi līdzenā apkārtne liecināja par lidostas tuvumu. Debesīs iezīmējās dunoša trajektorija. Milzīga stiklota celtne iznira no miglas. Žans Marks piebrauca ar mašīnu pie stāvvietas un skriešus devās atpakaļ uz lidostas ēku.

Ienācis iekša, viņš mirkli jutās ka apmaldījies šajā bezpersoniskajā, dzidrajā un nepārskatāmajā hallē. Cilvēku stāvi it kā pazuda starp gaišajām griestu spuldzēm un spožajām grīdas flīzēm. Klusinātās sieviešu balsis pa skaļruņiem daudznozīmīgi ziņoja par lidmašīnu ierašanos no visam pasaules maļam. Pie forma tērptas stjuartes, kas sēdēja aiz milzīgas letes, Žans Marks visu noskaidroja. Viņš ieradies tieši laika: Ņujorkas laineris nolaidies pirms desmit minūtēm. Atbraucēji nāks pa durvīm nr. 46. Viņš nopirka ieejas biļeti, parādīja to kontrolierei un pa slīdošajām kāpnēm nokļuva pirmajā stāvā, gigantiskā zālē, kuras logi vērās tieši uz lidlauku. Arā izplestiem spārniem tuksnesīga peleka cementa laukumā snauduļoja lielas lidmašīnas. Starp tām šaudījās mazas kravas mašīniņas, ātras un niknas kā ganu suņi. Smieklīgi mazu cilvēku saujiņa darbojās ap nupat nolaidušos lidmašīnu. Preteji šai āra rosībai, lidostas galerijā valdīja nogurdinošs miers. Visur luminiscējoši tablo, konfekšu, mārku, cigarešu automati, ādas galantērijas preču vai Parīzes suvenīru tirgotavas. Vienīgi bārā un pie laikrakstu kioska bija cilvēki. Tejkarotīšu šķindoņa sajaucas ar klusu muziķu, ko raidīja skaļruņi. Žans Marks piesardzīgi tuvojās muitas un policijas postenim pie 46. durvīm. Aģenti jau bija ieņēmuši vietas individuālajos nodalījumos zem plāksnītēm ar šo numuru. Aizsprostotas pārejas veda pie lodziņiem. Publika, kas ieradusies sagaidīt atbraucējus, sablīvējusies aiz barjeras. No tālienes Žans Marks pamanīja Karolu. Viņa uzvilkusi gaišbrūno kostīmu, kas viņam patika visiabāk. Viss — apģērbs no galvas līdz pat kājām, matu sakārtojums, sejas grims — liecina ja par vēlēšanos patikt vīram. Lai arī Karola apzvērēja, ka Filips viņai vairs neko nenozīmē, nenoliedzami viņa priecājās par vīra atgriešanos. Saspringtā seja, asais skatiens, nervozā mīņāšanās nodeva viņas nepacietību. Viena nedēļā nevar iznīcināt piecu laulības gadu pieradumus, visas šīs mieles, kas glabā noslēpumus, garastāvokļu

maiņu, mietpilsonisko laimi, nemieru, aizraušanos, melus, kuri vieno vīrieti un sievieti daudz ciešāk nekā mīlestība. Laimīgu pāri ir tikpat grūti izcelt no vietas kā smagu, bezveidīgu saini ar netīru vēju . . .

Žans Marks paslēpās aiz parfimērijas preču kioska un aizklāja seju ar laikrakstu. Kādi divdesmit metri viņu šķīra no Karolas. Viņa nevarēja Žanu Marku pamanīt, bet viņš redzēja viņu tādu, kādu vēl nekad nebija redzējis. Dabisku, atbruņotu, bez maskas, jo viņa jutās drošībā. Viņš skatījās uz viņu tikpat nekautrīgi kā Dievs, kas raugās uz mums cauri sienām. Minūtes ritēja, bet viņš nepagura no šīs detalizētās iepazīšanas. Divreiz viņa paspēra dažus soļus uz viņa pusi, apsviedās uz papēža, neko nenojauzdama, un vienaldzīgi attālinājās. Abas reizes viņam ilgu laiku bija jāatgūstas. Plaukstas nogura, turot laikrakstu kā aizsegu. Motoru rūkoņa brīžiem noslāpēja «fona mūziku» un kafejnīcas trauku šķindoņu. «Reiss uz Ajačo. Sākas pasažieru iekāpšana. Pa durvīm nr. 20 . . .»

Piepeši pie durvīm nr. 46 izcēlās kņada. Pirmie atbraucēji no Ņujorkas cits pēc cita iegāja starp barjeram un dokumentiem rokā tuvojās policistiem un muitniekiem. Zīmogs pasē, nevērīgs skatiens darījumu cilvēka pārlieku piebāztā portfelī vai sava prieka pēc ceļojošas dāmas uzkrītoši jaunā somā, un aizdomās turētie, vienā mirklī attaisnoti, noguruši, apdullināti un starojoši steidzās uz izeju. Tie, kas bija nepacietīgi mīņājušies gaidot, ielenca viņus, apkampa un veda sev līdzi, čukstot banālus vārdus.

Nekustīgi stāvot pūļa vidū, Karola gaidīja vīra parādīšanos. Taču viņš joprojām nenāca. «Bet ja nu viņš ir nokavējis lidmašīnu?» Žans Marks ar piepešu cerību domāja. Tieši šai brīdī viņam saļodzījās kājas. Starp pasažieriem nāca jaunā, rudmatainā sieviete ar raupjajiem sejas vaibstiem. Viņš bija redzējis viņu kopā ar tēvu kinoteātrī. Skaidrs, ka viņa bijusi līdzi ceļojumā. «Pastāvīga mīļākā», kā mēdza teikt Madū tantes laikā. Viņa izskatījās necila, muļķīga un veselīga. Iedama taisni uz priekšu, neatskatoties, viņa pēc dotās pavēles tēloja, ka nepazīst Filipu Egletjēra kungu, kurš atradās tajā pašā lidmašīnā. Un Karola neko nenojauš! Vajadzētu viņai atvērt acis. Bet viņa jau iepriekš tika brīdinājusi, ka šādas lietas viņu neinteresē . . .

Vēl nesaskatījis tēvu, Žans Marks pēc Karolas līksmās sejas nojauta, ka viņa jau vīru pamanījusi no tālienes. Pacēlusies pirkstgalos, viņa ar drebošiem pirkstiem māja tam. Viņi sastapās. Filips ieslēdza viņu savās rokās, apskāva, maigi pašūpoja uz abām pusēm, skūpstot viņu uz vaiga un kakla.

Žanam Markam sāpīgi sažņaudzās sirds. Acīmredzot Karolai vajadzēja izlikties priecīgai, lai neradītu Filipam aizdomas. Bet kā lai novērtē, cik daudz spēles un cik daudz patiesības ir šajos apkampienos? Vai viņa domā, ka var nosargāt savu mīlestību pret Žanu Marku, piekļaujoties vīra krūtīm? Vai viņa slepus netīksminās par domu, ka, tikko bijusi dēla apskāvienos, no jauna atdosies tēvam? Neiespējami, ka, iedama no rokas rokā, viņa neizdara salīdzinājumus! So pašu nakti droši vien . . . Žana Marka sejā iesitās asiņu vilnis, radot ādu dedzinošu sajūtu no kakla līdz pat matu saknēm. Tas, ka Karola var atdoties citam, uzdrošināties izdarīt tās pašas kustības, čukstēt tos pašus vārdus, izjust to pašu nepiespiestību, viņu saniknoja, it kā viņš būtu ieguvis uz viņu neatņemamas tiesības. Sis skūpsts šķita nebeidzams. Pat ja tas ir neīsts, tas nav paciešams! Viss sabruka: mīlestība, uzticība, cerība … Ja viņa vēl būtu sieva kaut kādam! Bet Karola ir viņa tēva sieva! Nu, lai! . . . Kas viņam ir tēvs? Cilvēks, kuru viņš ir iepazinis, no kura baidījies un kuru apbrīnojis kopš savas visagrākās bērnības. Labākajā gadījumā paraugs, kam sekot. Ja viņš vēlas sekot šim paraugam, tad ir jāatmet visi šie sirdsapziņas pārmetumi. Viņa tēvs vairākkārt tika teicis: «Jābūt egoistam . . . Tikai muļķis vai nespējīgais ziedojas vienai sievietei . . .»

Saņēmis Karolu pie rokas, Filips devās uz izeju. Žans Marks kā ubags sekoja viņiem pa gabalu. Visiem spēkiem viņš vēlējās noliegt to, kas viņu saistīja pie šī iespaidīgā, druknā vīrieša, kurš gāja pa priekšu. Asinsradniecība, dela mīlestība, tik daudz novecojušu nosacījumu! Nav nekā nedz noslēpumaina, nedz svēta šajā radniecībā, kas mūs vieno ar kopīgu vārdu zem viena jumta. Lipīga saskare ar kādas sievietes klēpi un tās sekas. Gandrīz vai nejauši ziedota sēkla tai vai citai. Un visu to slavina dzeja, filozofija, morāle! Nē taču! . . . Mēs viens otram neesam neko parādā. «Katrs dzīvo sev»— kā tu sacīji —«un jo ļaunāk neveiksmīgajiem ». Žans Marks nikns lauzās uz priekšu kā caur džungļiem.

Taču šai pulgošanai jaucās klāt maigums, līdzcietīga cieņa. Viņš nevarēja vienā mirklī atbrīvoties no savas /ēna čaulas.

Pa slīdošajām kāpnēm viņi nobrauca lejā un devās uz citu biroju, kur bagāžas nodalījumā jāiziet pārvesto mantu muitas kontrole. Filips nozuda un drīz atgriezās pavisam brīvs. Karola atkal pieķērās viņa rokai, un smaidīdami un sarunādamies plecu pie pleca viņi gāja prom aiz nesēja, kurš stūma ratiņus ar ceļasomām.

Žans Marks ļāva viņiem nozust. Viņš bija redzējis to, ko vēlējies. Augstu pāri galvai eņģeliskas balstiņas joprojām vienmuļi sauca nosaukumus pilsētām, kurp viņš droši vien nekad nebrauks.

—  Lidmašīna ielidojusi no Abidžanas . . . Lidmašīna no Tokijas . . . Lidmašīna no Kairas . . .

Viņam nav jādodas tik tālu meklēt piedzīvojumus, viņam pietiek ar Bromeiju. Luarē departamentā. Un upuris ir tepat gluži tuvu — paša pamātei Kas man lēcies? Cik smieklīgi! Izvilkums no «Faidras»! Visa klase par to smējās. Un es pats esmu tanī iekļuvisl Daiļais Ipolits un aklais Tēzejs! «Venera pilnībā valdīja pār savu sagūstīto laupījumu . . .» Pie velna! Acīs durstīja. Laulātais pāris izgāja pa stiklotajām durvīm, kas pašas atvērās gluži kā paradīzē. Uz ietves viņus gaidīja nesējs ar mantām. Karola devās sameklēt mašīnu, ko bija atstājusi stāvvietā. Iedama viņa rotaļājās ar atslēgām. Atgriezies viņas augstsirdīgais dzīvesbiedrs, bez šaubām, ļaus viņai vadīt mašīnu. Tā viņš varēs labāk viņu aplūkot, ieelpojot viņas smaržas . . .

Joprojām slēpdamies, Žans Marks caur stikloto sienu pētīja tēvu, kurš aizdedzināja cigareti un zem mēteļa izrieza plecus, lai labāk iejustos lomā, ko atguvis pēc mēneša prombūtnes. Tāpēc ka viņam ir četrdesmit pieci gadi, viņam pieder viss — māja, sieva, bērni, trauki, gleznas, mašīna . . . Bet Žanam Markam ir divdesmit gadi, un viņam vēl nemaz nav īpašuma tiesību. Viņš dzīvo svešā mājā, ēd svešu maizi, mīl svešu sievu. Cilvēki un priekšmeti, kas piepilda viņa dzīvi, piešķirti uz laiku. Pēc mazākā norādījuma viņam tie jāatdod. Liekēdis, kurš visu laiku ir atkarīgs no mājas saimnieka garastāvokļa maiņas. Un tā līdz divdesmit pieciem divdesmit sešiem gadiem, līdz pirmajiem nopelnītajiem grašiem pirmajā darbavietā. Viņš ienīda naudu; bet

tagad viņš kāroja iegūt lielu bagātību, it kā zvērot kādam atriebties.

Mašīna apstājās pie ietves. Nesējs novietoja mantas bagāžas nodalījumā. Filips vērienīgi samaksāja, iesēdās līdzās sievai un aizcirta durtiņas. No sava novērošanas posteņa Žans Marks redzēja attālināmies mašīnu — it kā pa liktenīgo ce|u. Viņš nekavējoties nolēma, ka neatgriezīsies māiās uz pusdienām. Atrasties aci pret aci ar tēvu, sajust viņa rokas spiedienu, vīrišķīgas uzticības skatienu, viņa sirsnīgos jautājumus — to viņš nevarēs paciest. Vismaz šovakar ne. Žanam Markam vajadzīgs laiks, lai pierastu, savaldītos, izlemtu . : . Viņš devās uz telefona kabīni, piezvanīja uz mājām; izdzirdējis vada otrā galā Agnesas balsi, viņš teica:

—  Pasakiet kundzei, ka esmu apbēdināts, bet šovakar nevaru ierasties uz pusdienām . . . Jā, iešu mācīties pie biedra . . . Bet galvenais — lai tēvs mani īpaši negaida . . . Mēs redzēsimies rīt . . .

Viņš atvieglots nolika klausuli. Ir briesmīgi dzīvot no brīža līdz brīdim — kā spēlmanim, kurš aizņemas no viena, lai atdotu otram. Ko darīt līdz naktij? Viņš atkal devās lejup pa slīdošajām kāpnēm un bez mērķa klīda pa pirmā stāva milzīgo galeriju. Sī bezpersoniskā vide atbilda viņa satraukumam. Viss šeit bija mākslīgs un salts, viņš ne par ko nevarēja sajūsmināties. Viņš it kā peldēja gigantiskā akvārijā starp sīku zivtiņu bariem. Viņu pārņēma nogurums. Klusums un troksnis, metāls un stikls jaucās galvā. Aiz loga stikla attālinājās milzīga lidmašīna, lēni ripodama pa skrejceļu. Tās astē pēc vienmērīga starplaika mirkšķināja sarkanā gaisma. Žans Marks skatījās, kā lidmašīna pazūd krēslainā dūmakā, nopirka vēl vienu laikrakstu, nelasījis nometa to. Starp visiem šiem cilvēkiem, kuri ieradās vai brauca prom, vienīgi viņš nezināja, kur likties.

Astoņos viņš bārā apēda negaršīgu sviestmaizi, iedzēra alu un atgriezās stāvvietā pie mašīnas. Didjē Koplēns bija viņu brīdinājis, ka šovakar nekustēs ārā no mājas. Būtu patīkami kādu brīdi pavadīt viņa sabiedrībā. Runāt par tieslietām, literatūru, politiku, vienalga, par ko, tikai ne par Karolu . . . Spiests klusēt par to, kas ir visnozīmīgākais viņa dzīvē, Žans Marks pacieta šo aizliegumu stoiciski. Viņu sāpināja kas cits: braucot uz Parīzi, viņš ar skumjām domāja, ka vēl nesen bija uzskatījis, ka draudzība stāv pāri visam, bet

tagad viņš izmanto to kā izklaidēšanos no vientulības. Jutekliska kaislība saindē labākās jūtas, ja tās cenšas pretoties kaislības varai. Reiz nokļuvis sievietes valdzinājumā ietekmē, pat visstiprākais vīrietis nevar cerēt no jauna rast draudzībā savas jaunības nesamaitāto un naivo laimi. Tas ir sākums kritienam, kas viņu novedīs pie brieduma gadu egoisma. Žanam Markam bija žēl, ka Didjē Koplēns vēl domā, ka viņš ir spējīgs uz vīrišķīgu brālību, taču patiesībā viņš ir mīlestības pazemots un sagrauzts.

Didjē Koplēns sagaidīja viņu līksmi. Viņš kopā ar vecākiem skatījās televīzijas pārraidi. Vienkārši, labsirdīgi un neizteiksmīgi ļaudis nenosakāma stila viesistabā. Viņi nebija šķīrušies. Žanam Markam tas likās kaut kas anormāls un arī evolūcijas trūkuma pierādījums. Lielākajai daļai meiču un puišu, kurus viņš pazina, bija līdzīga situācija: tēvs vienā pusē, māte otrā, reizumis mazuļi, kas dzimuši otrajā laulībā, tantes — jaunākas par saviem brāļadēliem, tēvoči, kas sūc pudelīti brāļameitas klēpī . . . Sarežģītās attiecības prasīja no apzinīgu vecumu sasniegušajiem bērniem lielu mieru, līdzsvarotību un bezjūtību. Tik agri norūdīti, viņi bija gatavi panest visus sitienus, kādus viņiem paredzējusi dzīve. Un tomēr pietika ar vienu Karolu, lai Žans Marks tiktu vēl vairāk ievainots nekā romantisks pusaudzis. Viņš ar grūtībām risināja sarunu ar Didjē vecākiem. Žanu Marku kaitināja viņu klātbūtne, kas tik ļoti atgādināja jaukās Epināla bildītes. Droši vien viņi jau ir nosvinējuši vai arī grasās svinēt sudrabkāzas. Draugs ievilka viņu savā istabā. Kādas mokas, ka viņam nevar neko izstāstīt! Jo vairāk tāpēc, ka Didjē pats viņu rosināja uz atklātu sarunu.

—   Kas tev lēcies, vecīt? . . . Redzu, tev ir bēdīgi ap sirdi . . . Vai es varu tev kaut kā palīdzēt? . . .

Svētā vientiesība! Žans Marks valdījās, lai nekliegtu, neraudātu. Visi nervi vibrēja kā stīgas zem muzikanta ekscentriķa pirkstiem. Viņš mazliet nomierinājās vienīgi tad, kad Didjē piedāvāja kopīgi pārskatīt civiltiesību kursā neskaidro nodaļu, kur aplūkoti līguma par labu trešajai personai sevišķie noteikumi.

Viņi mācījās līdz pusvieniem, atpogājuši'apkaklītes, dzerdami kokakolu un smēķēdami amerikāņu cigaretes. Tad Didjē pavēstīja, ka viņam nāk miegs. Žans Marks centās izmānīt no viņa vēl dažas minūtes un beidzot

vīlies, nedrošs, seju skābā grimasē savilcis, devās prom. Viņš gāja kā uz ešafotu.

Nonācis Bonaparta ielā pie mājām, viņš atvieglots redzēja, ka otrā stāva logi ir tumši. Visa ģimene gulēja. Ceļš bija brīvs. Viņš ka zaglis ielavījās dzīvoklī.

Neiededzis gaismu, viņš taustīdamies sasniedza savu istabu. Kas notiek Karolas istabā? Vai viņa ir ierāvusies vienā gultas malā, vai, mīlestības nogurdināta, guļ vīra skavās? Lūk, ko būtu bijis interesanti redzēt, nevis viņu pliekano tikšanos lidostā! «Pietiek ar tumšu nakti, minimālām ērtībām, lai jebkura sieviete kļūtu par mātīti,» Žans Marks nosprieda. Vēl vakar pēcpusdienā «Ferodjērā» Karola bija iemigusi viņam līdzās. Viņš nosvieda palagu un ilgāku brīdi, maiguma un apbrīnas mulsināts, bija noraudzījies uz gluži kailo Karolu. Droši vien arī šobrīd viņai ir ta pati kaprīzā eņģeļa izteiksme, tikpat maigi cilājas krūtis, tādi paši viegli pirksti, it kā viņa būtu jāvusi caur tiem ritēt smiltīm . . . Viņa viegli elpoja aizvērtiem plakstiņiem. Un no viņas plūda dīvaina tikko pļautas zāles un kafijas smarža . . . Viņai līdzās tēvs. Viņa tēvs ar spalvainām krūtīm. Žanam Markam nav tādu. Tas viņu bija apbēdinājis līdz dienai, kad Karola, glāstot viņa krūtis, teica: «Es tik ļoti mīlu tavu ādu!» Viņa bija to teikusi, viņš nav to nosapņojis, bet tagad . . . Viņš gribētu nostāties pie viņu istabas durvīm, lai uztvertu kādu nopūtu, vārdu, krākšanu vai tikai apmierinātu klusumu. Kālab? Pietiek ar to, ko viņš zina, lai ļautos murgiem.

Žans Marks izģērbās, nogūlās, apsedza savu nekam nevajadzīgo augumu. Doma, ka desmit soļu no viņa Karola atpūšas cita smagajās rokās, neļāva aizvērt acis. Sakostiem zobiem vērdamies tumsā, viņš elsoja kā smagi ievainotais.

Pusseptiņos viņš jau bija augšā. Noskuvies, apģērbies viņš aizgāja pirms kalpotāju ierašanās un devās iedzert kafiju ar krējumu kvartāla bistro, kas bija tikko atvērts. Lai izvairītos no jautājumiem, viņš bija atstājis ģimenei uz galda zīmīti, ka brokastos pie kāda drauga, labi apzinoties, ka nevares bezgalīgi izvairīties no tikšanās ar tēvu. Sī būs viņa pēdējā bēgšana . . . Sēdēdams pie galdiņa, viņš pagriezās un paskatījās caur stiklotajām durvīm. Senžermēndeprē laukums lēnām modās. Pie zvanu torņa dusēja mašīnas. Atkritumvācējs trokšņaini grūstīja tvertnes. Gājēji steidzās uz

metro ieeju vai veidoja miegainu rindu pie autobusa pieturas. Laiku pa laikam kāds bikli steidzīgs stāvs ieslīdēja baznīcā, kāds cits iznāca no turienes. Sī atgriešanās dzīvē bija neizmērojami skumja. Žana Marka kaimiņš pasūtīja baltvīnu un cieti vārītu olu. Dīvaina doma astoņos no rīta! Bet varbūt tas bija labi. Oficiants, kājas vilkdams, aizgāja un paņēma paplāti, kas piepeši iezaigojās kā saule.

‘Mazliet vēlāk Žaus Marks ar pretīgumu sajuta nolobītas, cieti vārītas olas smaržu. Viņš samaksāja un devās prom.

XVIII

Karola ieklausījās: šķita, kāds atver un tad piesardzīgi aizver dzīvokļa durvis. Nē, tas bija stāvu augstāk. Un atkal saspringtas gaidas. Sēžot Karolai līdzās uz viesistabas platā dīvāna, Filips stāstīja par Savienotajām Valstīm Madlēnai, kura ar cigareti mutē un glāzi rokā bija atlaidusies atzveltnes krēslā. Tas, ko viņš teica, neinteresēja Karolu. Viņa centās saglabāt sejā aizrautīgas ziņkāres izteiksmi. Laiku pa laikam iestarpināja kādu vārdu sarunā, pēc tam atgriezās pie savām domām. Pulkstenim vajadzēja būt ap septiņiem. Vakar Žans Marks bija atgriezies mājās tikai pēc tam, kad visi bija aizgājuši gulēt, gaismai austot, tad atkal bija aizgājis un netika parādījies pie brokastu galda. Vai viņš atkal zvanīs, lai atvainotos, ka nevar šovakar pusdienot kopā ar ģimeni? Ko viņš dara? Kur viņš klīst? Kāpēc nepārnāk? Vai viņa būtu pateikusi kaut ko tadu, kas Žanu Marku aizskāris? Taču nē, viņam ir kauns sastapties ar tēvu! Protams, tas un nekas cits liek viņam uzturēties ārpus mājas. Varbūt šobrīd viņš staigā ap māju, lai sadūšotos . . . Karola dusmojās uz viņu par rakstura vājumu. Bet vai tieši tur neslēpjas viņa pievilcība? Viņš ir tik jauns! Viņa atkal juta maigus dūrienus krūtīs, nespēku plaukstās, piespieda sevi smaidīt, lai slēptu nemieru. Viņas skatiens izklaidīgi kavējās pie Madlēnas. Viņu acis sastapās. Pat neraugoties spogulī, Karola šobrīd zināja, ka tērps viņai labi piestāv. Viņai sagādāja prieku patikt. Tā pat bija viņas dzīves nepieciešamība. Ja Karola nejuta ap sevi zināmu apbrīnu, viņa it kā noplaka, nobāla. Šobrīd

vienīgi Madlēna skatījās uz viņu, un tātad tikai Madlēnai tika veltīts acu mirdzums zem melnajām, viegli nolaistajām skropstām un graciozā poza. Karola nekad nav zinājusi, ko svaine īstenībā domā par viņu. «Šķiet, viņa mani nemīl. Es ieņēmu viņas vietu mājā pie bērniem. Ja viņa nojaustu, ka Žans Marks un es . . .» Karola pievēra acis, it kā juzdama neskaidras bailes. Tas notika tikpat ātri, nemanāmi un uzjautrinoši, kā ķirŽaka briesmu brīdī ieslīd starp akmeņiem.

—  Vienīgā reize, kad uzturējos Ņujorkā,— Madlēna teica,— bija četrdesmit sestajā gadā; Francijā gandrīz nekā nebija, bet tur veikali lūza no pārtikas produktiem, audumiem, cigaretēm, veļas mazgājamām mašīnām. Tas mani gan sajūsmināja, gan apbēdināja. Es redzēju pārpilnību un ubagojošus cilvēkus, muļķīgi kritizēju gan vienus, gan otrus un aizbraucu prom apvainota, neapmierināta, nokaunējusies . . .

—  Katrā ziņā tu vismazāk nekā jebkurš esi piemērota, lai novērtētu amerikāņu dzīves veidu,— Filips noskaldīja.

—  Jā,— Karola pievienojas,— galvoju, ka nevaru iedomāties mūsu Madlēnu gadgets, juke-boxes un drug stores paradīzē!

—  Savienotās Valstis arī jums nebūtu piemērotas,— teica Madlēna.

—  Kāpēc?—saraukusi uzacis, Karola vaicāja.

—  Nezinu . . . Jums piemīt piemīlība, mazliet nevērīgs smalkums, kas slikti saderas ar rupjību, kāda tur valda.

Sis negaidītais kompliments radīja Karolai tīkamu siltuma sajūtu. «Vai es būtu kļūdījusies domās par viņu?» Karola nodomāja. Un piepeši Madlēna viņai šķita daudz simpātiskāka. Vaļsirdīgā seja, raupjās manieres liecināja, ka viņa ir no tām, kas iedveš uzticību un ko sievietes labprāt padara par savām draudzenēm. Taču Karolai nekad nav bijis īstu draudzeņu, un viņa nejuta vajadzību tādas iegūt. Olimpija un Brižita viņai bija tikai spoguļi, kuros redzēt pašai sevi.

—  Karola, kurā gadā īsti jūs braucāt uz Savienotajām Valstīm?—Madlēna vaicāja.

—  Manuprāt, pirms diviem gadiem,— Karola sacīja.

—       Jā, pirms diviem gadiem,— Filips apstiprināja.

—  Mēs tur bijām Lieldienās . . .

—  Atzīstos, ka ar prieku tur atgrieztos,— murmināja Karola, koķeti atbalstot galvu spilvenos.

Izstieptu kaklu, ieplestām nāsīm viņa ar acu kaktiņu pašķielēja uz vīru.

—  Labi,— viņš teica,— mēģināšu to noorganizēt. . .

Un, pagriezies pret Madlēnu, sajūsmināts turpināja:

—  Zini, Ņujorka pārveidojas fantastiskā tempā. Vienā naktī mājas pazūd un nedējas laikā izaug no jauna sešdesmit stāvu augstumā. Pilsēta soļo uz priekšu ātrāk nekā cilvēki. Ja tu samazini ātrumu, tā tevi apsteidz, ja tu velcies nopakaļ, tu esi sirmgalvis . . .

Filipa daiļrunība kaitināja Karolu. Viņa tīšām bija sacījusi, ka vēlētos vēlreiz kopā ar viņu aizbraukt uz Ņujorku. Viņa jau sen zināja, ka viņš neceļo viens. Filips nekad nav bijis viņai uzticīgs. Taisnību sakot, Karola pārāk neuztraucās par šiem sakariem. Viņš tik bieži mainīja mīļākās, ka tas pārvērtās sava veida uzticībā. Greizsirdību var izraisīt viena sieviete. Ar Filipu tas nebija iespējams, jo viņš traucās no vienas siles pie otras. Viņš baidījās palaist garām kāru kumosiņu. Lai attaisnotos sievas acīs, viņš līdz apnikumam klāstīja savas teorijas par to, ka tiekšanās pec baudas ir svēta lieta. Jā, sākumā viņš centās taisnoties, kaut arī Karola neko viņam nejautāja. Ari viņai ir bijuši mīļākie. Ne reizi Filips nebija to pamanījis. Pārlieku iemīlējies sevī, lai iedomātos, ka viņa var interesēties par kādu ārpus viņa sabiedrības. Vai viņa bija cerējusi uz citādu laimi, kad pirms pieciem gadiem apprecējās ar viņu? Viņa tolaik bija vecākā pārdevēja pie SiŽannas Valuā. Modes nams bija tuvu bankrotam, un Filips Egletjēra kungs, juridiskais konsultants, mēģināja glābt situāciju ar itāliešu kapitālu ieguldījumiem. Tas viņam bija izdevies arī citur; viņam izdevās viss, ko uzsāka; pirmo reizi Karola bija viņu redzējusi kokteiļu vakarā pēc apģērbu kolekcijas demonstrēšanas . . . Karolai nepatika atcerēties viņu negaidīto aizraušanos tāpēc, ka tagad no tās maz kas palicis pāri. No ši īslaicīgā jūtu uzliesmojuma viņa glabāja sirdī saltu, pacietīgu un nenovēršamu atriebības kāri. Ne tāpēc, ka Filips viņu krāpj, bet gan tāpēc, ka, šķiet, viņš ir aizmirsis, ka viņa ir sieviete: Filips bija maigs vai gluži vienkārši uzmanīgs pret viņu vienīgi svešu klātbūtnē. Sis uzmanības trūkums ievainoja Karolu vairāk nekā nodevība. Ar to viņš uzbruka viņas dzīves visdziļākajai

jēgai: patikai pret sevi. Viņai nepietiks naida, lai sodītu vīru par šo vienaldzību. Paslēpusies aiz savas izsmalcinātā skaistuma maskas, viņa ar trauksmīgu cietsirdību sīki pētīja vīru. Un konstatēja, ka viņš ir uzbarojies, nosirmojis, kaislīgs egoists, garlaicīgs materiālists. To, ko viņš stāsta par Ņujorku,— to zina visi . . . Kas notiks, ja Žans Marks nepārnāks arī šovakar? No ēdamistabas skanēja klusa trauku šķindoņa. Mersedese klāja galdu. Acīmredzot šī idiote sāk stundu par agru.

—  Ceru, ka šovakar redzēšu Žanu Marku,— Madlēna teica,— Rit man jābrauc prom . . .

—       Viņš droši vien drīz būs klāt,— Karola sacīja.

—  Citādi viņš jau būtu zvanījis.

—  Protams,— vaļsirdīgi secināja Filips.

Karola cēla pie lūpām glāzi, ko viņš tikko bija nolicis uz zemā galdiņa. Viņai patika viskija garša, bet viņa gandrīz nekad to nedzēra, reizi par visām reizēm nospriedusi, ka sievietes ar tieksmi pēc alkohola pāragri zaudē sejas krāsas svaigumu.

—  Starp citu, arī Fransuāzas un Daniela nav,— viņa sacīja.

—  Jā.— Madlēna nopūtās.— Jaunatne mūs atstājusi novārtā.

Kad Karola atkal laiski atlaidās dīvāna spilvenos, noklaudzēja ieejas durvis. Viņa pazina Žana Marka soļus, kas tuvojās. Viņā auga nemiers un prieks. «Kādu seju viņš rādīs?» viņa pēkšņi nodomāja. «Vai viņš pratīs savaldīties? Viņš ir tik vājš, tik nesagatavots pārbaudei, kādai viņu pakļauju.»

Durvis atvērās. Ienāca Žans Marks — bāls, sakritušiem vaibstiem, māksloti nepiespiestu izteiksmi — un tuvojās tēvam. Filips izslējās, sniedza roku: viņa sejā staroja prieks.

—  Sveiks, vecīt!— viņš līksmi teica.— Priecājos tevi redzēt.

—  Žans Marks ir kā mājas spoks,— smiedamās sacīja Karola.— Viņš pavīd kā zibens durvju spraugā. Un arī tad nekad nevar būt drošs, ka tas patiešām ir viņš.

—  Viņš ir ļoti aizņemts ar mācībām,— teica Madlēna, kā vienmēr iecietīga, kad runāja par brāļa bērniem.

—  Oho,— Filips teica,— ar mācībām vai ko citu!

Žans Marks noliecās pār Karolas roku, noskūpstīja

Madlēnu uz abiem vaigiem, apkampa tēvu. Sai pašā

mirkli Karola iedomājās, ko izjūt zēns, un atmaiga, apzinādamās, ka viņš ir nelaimīgs.

—  Vai tu veiksmīgi izceļojies?— apsēzdamies vaicāja Žans Marks.

—  Kā vienmēr, lieliski,— Filips atbildēja.

—  Ar darījumiem esi apmierināts? . . .

—  Visumā jā, kaut ari ne gluži tā, kā cerēju.

Žans Marks aizdedzināja cigareti. Lai gan viņš pūlējās, kustībām trūka dabiskuma. «īsts nervu kamols,» nodomāja Karola, juzdama neskaidru vēlēšanos viņu mierināt. Tagad Filips sīki klāstīja dēlam par pārrunām ar Teilora firmu, kuras intereses viņš gatavojās pārstāvēt Parīzē. Viņš runāja sulīgā un skaļā balsī, nemeklējot vārdus. Kā vienmēr, viņš pārāk aizrāvās ar sevi, lai ievērotu arī citus. Tas palīdzēja Žanam Markam atgūties. Karola redzēja, ka viņa seja atgūst savaldību. Viņš uzdeva tēvam jautājumus, kuru lietpratība pārsteidza Karolu. Bet visvairāk viņu aizkustināja jaunā cilvēka iedzimtā elegantā izturēšanās, viņa lūpu līnija, izmeklētā kaklasaite, smalkās rokas. Nedz ar ārējo izskatu, nedz raksturu viņš nebija līdzīgs mūsdienu jauniešiem. Žans Marks šķita viņai noslēpumains, delikāts, labi audzināts, noslēgts, turpretim vairums viņa vienaudžu bija stulbi, ciniski, rupji. «Robotu paaudze,» kā teica Olimpija. Karola paņēma cigareti un, lai izbaudītu prieku, palūdza Žanam Markam uguni. Vēlreiz atkārtojās «mazā liesmas ceremonija», skatieniem krustojoties, līdz noreiba galva. Viņš pirmais nolaida plakstiņus. Protams, starp viņiem bija neparasta dvēseļu saderība. Karola nekad nebūtu ticējusi, ka viņu tikšanās sagādās viņai tādu laimi. Savādi, viņa baudīja gan viņa tagadni, gan nākotni. Viņas rokās bija vēl neizveidojies vīrietis. yiņa palīdzēs Žanam Markam apzināties sevi, bagātināties, pamest bērnību, no kuras viņš vēl ir saglabājis maigu ādu un juceklīgas domas. Viņa ievedīs viņu dzīvē. «Viņam ir divdesmit gadu, bet man trīsdesmit divi!» Domājot par šo starpību, viņā jaucās bailes ar lepnumu un atklāsmes saldums ar izmantošanas nežēlību.

—  Ja tevi interesē,— Filips teica,— lūk, īss protokols, par ko mēs vienojāmies . . .

Viņš izvilka no svārku iekškabatas papīrus un nolika tos uz zemā galdiņa. Žans Marks noliecās pār tiem.

Filips uzlika roku dēlam uz pleca. «Aizkustinoša aina,» ironiski nosprieda Karola.

—  Tu saproti?— vaicāja Filips, pāršķirdams lapu.

• — Jā,— Žans Marks teica,— būtībā viss ir atkarīgs no cilvēka, kas būs viņu pārstāvis.

—  Proti, ja tas būs Bodenfelds, viss noritēs gludi, ja Kraufords . . .

Karola vienlaikus skatījās uz tēvu un delu un nodomāja: «No saviem trim bērniem Filips visaugstāk vērtē Žanu Marku tāpēc, ka viņš redz viņā sevi; kāda maldīšanās! Žans Marks ir daudz pārāks par savu tēvu. Ne tikai gadu dēj. Pati viņu būtība ir atšķirīga. Turklāt Filips nemaz īsti nemīl Žanu Marku. Viņš nemīl nevienu. Lai kādu mīlētu, viņam būtu mazāk jamīl pašam sevi, bet uz to viņš nav spējīgs . . .» Tagad katram no šiem diviem vīriešiem ir tiesības uz viņu. Taču tam, kurš ir greizsirdīgs, nav nekāda pamata tādam būt. Pat savas atgriešanās naktī Filips bija izrādījis sievai vienīgi atturīgu maigumu. Viņš teica, ka ir noguris no brauciena un strīdiem ar amerikāņiem. Veltīga atvainošanās. Viņa būtu gribējusi Filipam atteikt, bet viņai nevajadzēja to darīt. Ar visu miesu viņa izjuta šo apvainojošo nonievāšanu. Un tagad Karola izbaudīja atmaksu, redzot šo tēvu tā lepojamies ar savu dēlu, kurš viņu piekrāpis. Viņam labi piestāvēja ragneša loma. Sis rupjais vārds ielīksmoja Karolu. Ragi kā karnevāla cepure bija uzlikti uz Filipa galvas. Aiz neziņas, pašapmierinātības, uzticības zem šīs cepures staroja apmierināta, gandrīz muļķīga seja. Karola nodevās dīvainai eksaltācijai un zobgalībai. Viņa nepacietīgi alka būt vienatnē ar Žanu Marku. Runāt ar viņu, pieskarties viņam . . . «Goda vārds, esmu iemīlējusies,» viņa nodomāja. «Tas ir trakums!» Sī atklāsme padarīja Karolu jaunāku. Viņa brīnījās par jūtu bagātību, ko atklāja sevī, domādama, ka pilnībā pazīst sevi.

Viņas pārdomas izjauca viesistabā ienākušie Fransuāza un Daniels. Karola bija aizmirsusi tos. Viņi atgriezās no apciemojuma pie mātes, kas bija saslimusi. Liekas, aknu lēkme. Karola atstāja viņus ar tēvu un tanti un aizgāja uz savu istabu sasukāties. Viņai šķita divtik svarīgi parādīties vislabākajā izskatā pie pusdienu galda.

Kā Karola bija cerējusi, pēc piecām minūtēm Žans Marks gāja garām viņas vannasistabas durvīm. Atvē-

r

rusi durvis, viņa nostājās uz sliekšņa — taisna, atbrīvotiem pleciem un nolaistām rokām. Viņš pagriezās.

—       Kas ir noticis, mīļais?— viņa čukstēja, ar skatienu glāstīdama viņu.

—  Nekas,— viņš murmināja.

—  Es biju uztraukusies.

Žans Marks nolieca galvu.

—  Es tev vēlāk paskaidrošu.

Pēc mirkļa klusuma viņa vēl apslāpētā balsī vaicāja:

—  Vai rīt pēcpusdienā tu esi brīvs?

—  Kāpēc?

—  Varētu aizbraukt uz «Ferodjēru».

Žans Marks uzlūkoja viņu reizē bailīgi un lūdzoši. Viņa, lūpas nepavērusi, smaidīja.

—       Tu domā — tas ir iespējams?—viņš beidzot vaicāja.

—  Protams.

—  Labi. Es mēģināšu . . .

Viņš devās tālāk, iegāja savā istabā, pēc tam vannasistabā, atgrieza ūdens krānus. Ūdens tecēja uz rokām. Sienas spogulī viņš redzēja savu noliekto seju. Pārāk spilgtā griestu lampa apžilbināja viņu. Baltā porcelāna apburts, viņš itin kā zaudēja laika izjūtu. Atkal un atkal viņš izdzīvoja mirkli, kad bija skūpstījis tēvu. Jūdas skūpsts. Kā viņš varēja? Riebumam, ko viņš izjuta pret sevi, piepeši pievienojās milzīgs, plosošs, neizturams žēlums pret cilvēku, kuru visvairāk apbrīnojis un cienījis bērnībā un kurš tagad vairs nav nekas.

XIX

Nepieskardamies margām, raitā solī nokāpis no piektā stāva, Filips atkal nokļuva uz ielas priecīgs par plašumu, sat'i un troksni, kas viņu apņēma no visām pusēm. Pēc smacīgās istabas, kur pavadījis divas stundas ar Odili, viņš kāri un ar labsajūtu ieelpoja Parīzes gaisu. Pola Dumēra avēnija ar augstajām un mietpilsoniskajām namu fasādēm — solīdām, bagātīgām — viņam šķita simbolizējam paša veiksmi. Viņš paskatījās pulkstenī: divdesmit minūtes pāri pieciem. Soļojot ātrā gaitā, viņš nokļūs birojā Fransuā Pirmā laukumā tieši laika, lai parakstītu korespondenci. Sī garā, vientulīgā pastaiga no mīļākās mājām līdz viņa birojam bija

dienas visauglīgākā nodarbība. Vienmērīgi cilājot kājas, viņš pārdomaja, atsauca atmiņā, sprieda, plānoja, sapņoja . . . Parasti viņa domām bija līksmāka ievirze. Taču šodien — varbūt Odiles dēļ — viņš izjuta tieksmi uz paškritiku. Tikšanās ar viņu radīja apnicīgu iespaidu. Viņai bija ērmīgs augums ar tievu vidukli un lielām krūtīm. Viņas kuplie, rudie mati, nedabiski tumšais ķermeņa apmatojums, nebēdnīgās grimases, viņas čivināšana vairs neuzjautrināja Filipu. «Būtu jāizbeidz šis sakars. Bet ar ko viņu aizstāt?» Kāda vienmuļība šajā seju virknē, kas vēlas būt nesalīdzināmas un tomēr ir tik vienādas. Atsaucot iztēlē savus piedzīvojumus, Filips arvien vairāk pārliecinājās, ka nosvērta rakstura vīrietim mīlas prieks nenozīmē cieņu pret sievieti. Viņš tās nīda, nevarēdams bez viņām iztikt. Jo vairāk Filips alka pēc sievietēm, jo vairāk viņas krita uz nerviem, kad viņš vairs tās neiekāroja. Apmierinājis izsalkumu, viņš juta sevī mostamies apslāpētu, neizprotamu, pirmatnēju tēviņa naidīgumu pret mātītēm, kuru dēj zaudēts laiks un izšķiesti spēki. Tomēr, par spīti nievām, viņš turpināja pētīt garāmgājējas. Dažas no tām bija žirgtas, jaukas. Jaunatne viņu valdzināja. Odilei ir divdesmit divi gadi … Ar savu dumjību viņa bija sabojājusi ceļojumu. Parasti viņš mīlēja vieglprātīgas sievietes. Viņu pļāpāšana sniedza Filipam atpūtu pēc darba. Taču šī pārspēja visu. Odile bija tik ļoti lūgusies paņemt viņu līdzi uz Ņujorku, ka viņš nespēja viņai atteikt. Viņa izskatījās kā meitenīte pie rotaļlietu veikala skatloga. Katru reizi, atļaudamies cēlu rīcību, viņš to tūlīt nožēloja. «Jā, es kļūstu tēvišķīgs pret šo mazo. Ir laiks to izbeigt!» viņš cieši nodomāja. Un gaidīja, kad sarkano gaismu nomainīs zaļā, lai varētu šķērsot brauktuvi. Saijo pils slēja pār viņu savu balto un ģeometrisko veidolu. Spraugā starp ēkas diviem spārniem drebēja dūmakainā, tūristu pilnā un pavasarīgā Parīze. No esplanādes ārzemnieki fotografēja Eifeļa torni. Filips atdzīvojās pie Empire State Building ēkas un nosprieda: «Es būtu labāk darījis, braukdams uz Ņujorku kopā ar Karolu.» Bet tūlīt pat iecirtās: «Nē, Karola būtu bijusi tikpat nepatīkama kā Odile, tikai diametrāli pretēju iemeslu dēļ. Ar Odili vismaz ir vieglāk dzīvot; viņa apmierinās ar mazumu; viņa ne par ko neapvainojas. Turpretim Karolas prāts, izsmalcinātība padarīja dzīvi smagu. Viņai vajag, lai visu laiku rūpē

jas par viņu, lai ziedo viņai savu laiku un domas, lai pamana viņas tērpus, lai saka viņai komplimentus, lai rīko pieņemšanas, kur viņa varētu spīdēt. Galvenais precēto sieviešu trūkums ir tas, ka viņas ir izslāpušas pēc cieņas apliecinājumiem. Viņas atsakās saprast, ka vīrs varbūt ir darba, atbildības pārņemts . . .» Nonācis pie šīs atziņas, Filips pamanīja, ka grasās taisnoties. Bet sirdī viņš nejutās vainīgs pret Karolu. Vai — drīzāk — tikpat vainīgs kā viņa. Ir neiespējami būt uzticīgam sievietei, kura neko necenšas darīt, lai noturētu vīru. Neapšaubāmi, viņa ir koķeta, bet bez jebkāda apslēpta baudkāra nolūka. Viņas pārdrošākie izaicinājumi izpaudās, mainot matu sakārtojumu, ietinoties burvīgu krāsu šallē, mainot krūštura aizdari. Tā ir pārāk smalka spēle noslēgtajā laulības dzīē. Vīrietim, kurš dzīvo dienu un nakti kopā ar sievieti, ir vajadzīga daudz pikantāka ēsma. Ja ne, viņš dodas baudīt ēsmu citur, kur izjūtama nezināmā pievilcība. Tomēr Karolu viņš mīl, ciena . . . Filips pārmeta sev, ka nav iekārtojis atsevišķas guļamistabas jau viņu laulības sākumā. Tā viņš daudz ilgāk varētu nosargāt viņu attiecību noslēpumainību, kas viņam nepieciešama, lai rastu iekāri . . . Katrā ziņā pēc atgriešanās no Ņujorkas viņam vajadzēja just alkas pēc viņas. Protams, Karola viņu gaidīja, cerēja uz to. Bet pietika ieiet istabā, lai viņš atklātu, ka viņu vairs nesaista šis līdz sīkumiem pazīstamais augums. Vai tas bija nogurums? Vai zināma kautrība, kas mazpamazām iezogas ģimenē un galu galā notrulina jūtas? Vai bailes, ka Karola prasīs no viņa sarežģītu, izmeklētu baudu, uz ko viņš nebūtu spējīgs? Filips izlikās, ka nesaprot Karolas skatienu un smalko, nevērīgo kustību nozīmi, vieglā mājastērpā viņai staigājot šurpu turpu guļamistabas apslāpētajā gaismā. Bez šaubām, ar jebkuru citu sievieti viņš varētu . . . Bailes viņam liedza Karolai pieskarties. Viņš atcerējās neseno pagātni — tā bija visai skumja aritmētika.

Jauns cilvēks pagāja viņam garām. Filips paātrināja soli un apdzina viņu. Si bērnišķība atgrieza viņam ticību saviem spēkiem. Seja dega kā ugunis. Muskuļu darbība normāla. Gandrīz vai militārs gandarījums viņam radās, jūtot savu stingro soli uz asfalta. Četrdesmit pieci gadi — tas nav nekāds vecums! . . . Viņš būtu varējis pagādāt Karolai bērnu. Tas viņu stabilizētu. Briesmīgs izteiciens! It kā lietu svinu lampas

statīva, lai ta stāvētu! Karola stāvoklī! Par laimi, viņa to nebija velējusies. Viņa baidījās sabojāt augumu. Filips bija priecīgs, ka viņa nav no tām vaislīgajām ķēvēm, kurām dzemdības ir daudz svarīgākas par mīlēšanos. Viņš bija diezgan nīdis savu pirmo sievu viņas nesātīgās mātes tieksmes dēļ. Sī fiziskā vajadzība kļūt apaugļotai, dzemdēt, apmazgāt, barot! Viņai noliecoties pār zīdaini, visa viņas seja pauda vienīgi mātišķu apmātību. Kopš pirmajām dzemdībām viņš pārstāja sievu iekārot. Viņam radās sajūta, ka mīlējās ar fabriku, kas ražo bērnus. Un nu viņai jau ir ceturtais bērns ar otro vīru! Bez šaubām, viņa ar to nesamierināsies . . . Cik ilgi viņš noņēmās, lai šķirtos no viņas! Viņa lieliski zināja ka Filips krāpj viņu, bet tomēr gaudās, lūdzās, draudēja, teica, ka pieķērusies viņam bērnu dēļ. Līdz brīdim, kad sastapa to stulbeni Ivu Mersjē. Tad viņa piepeši zaudēja galvu. Apbrīnojamā māte pameta pēcnācējus, lai mestos sava izraudzītā tēviņa apkampienos. Viņa pameta bērnu baru kā lieko svaru, lai varētu ātrāk aizlidot. «Rūpējies par viņiem, Filip! Es tev uzticos.» Viens divi izšķīrās un novija jaunu ligzdu. Filipam radīja prieku tas, ka Žans Marks vērtē savu māti tāpat kā viņš. Katru reizi, domājot par vecāko dēlu, Filipa sirdi pildīja radītāja lepnums. Viņš izslējās.

Prezidenta Vilsona avēnijā koku zaros trīsēja tikko izplaukušas lapiņas. Jā, Žans Marks apstiprināja mazliet vecmodīgo mītu par tēva mīlestību. Skatoties uz viņu, Filips jutās jaunāks. Viņam nebija tāda kontakta ar Dānielu — parupju, sportisku puišeli, kuram ir tuvredzīgi centieni un stingri kāju muskuļi. Vēl mazāk ar Fransuāzu. Tomēr viņam šķita, ka viņš izturētos maigāk, ja meita būtu glīta un koķeta. Viņš lepotos ar viņas panākumiem pie vīriešiem. Varbūt pat ciestu, kādu dienu uzzinot, ka viņa ir iemīlējusies. Bet nu viņš dzīvo blakus tadai ka laicīgai mūķenei. Madlēnai vismaz piemīt gudrība! Filipam pat nepatika meitu skūpstīt. Viņš tad juta ziepju, odekolona smaržu, visu citu, tikai ne sievieti.

Filips šķērsoja brauktuvi un apmeta līkumu ap Almas laukumu, lai garāmejot paskatītos uz sevi puķu veikaliņa skatlogā. Sī slepenā pārbaude viņam kļuvusi par paradumu. Ar tēlotu stingrību viņš sveicināja šaurajā spoguļa stiklā rupjo, tuklo un veselīgo seju, ko nemainītu ne pret vienu citu. Ap viņu jautās oreols, pievil-

čība, «fluīds», kā teica Odile. Tas strāvoja no viņa acīm, no mutes ar balto un stipro zobu rindu. Sastapušās ar viņa skatienu, sievietes kā mēnessērdzīgas tiecās pie viņa. Jāatzīst, ka viņš ir lieliski iekārtojis savu dzīvi. Pirms sešiem gadiem Filips vēl izturējās kā kantora žurka, izvairījās no ilgiem ceļojumiem, ierobežoja savu lasāmvielu ar tieslietu traktātiem, jurisprudences krājumiem, speciālajiem laikrakstiem, aizrautīgi izdarot atzīmes «Journal Officiel», nesa mājās dokumentus, lai tos izskatītu ar vēsu prātu. Bet šobrīd viņš galvenokārt nodarbojas ar paša izaudzinātiem centīgiem un pedantiskiem līdzstrādniekiem, kuri var viņu aizstāt. Viso un Zureli tagad ir pilnīgi spējīgi viņu aizvietot sagatavošanas darbos. Filips pats iesaistījās tikai tad, kad darījums jau bija sagatavots. Viņam piemeta spēja ļoti ātri iedziļināties lietas būtībā. Dažās minūtēs viņš atklāja visas lamatas un zināja, kā tās padarīt nekaitīgas. Klientiem, kurus viņš nekavējoties pieņēma, šķita, ka viņš ir nedēļām studējis viņu lietu, kaut arī piedāvāto atrisinājumu viņš nereti improvizēja viņu klātbūtnē. Filips uzskatīja, ka galvenais viņa profesijā ir atmiņa, aukstasinība, daiļrunība un vārdos neizsakāms talants izraisīt simpātijas. Mazāk ienesīgas lietas viņš ļāva Viso un Zureli novest līdz galam. Tas palīdzēja viņam ieturēt attiecībās ar viņiem distanci. Šobrīd lielākais kumoss ir Usona lieta, ko bez Filipa neviens cits nevar atšķetināt. Desmit dienās, kopš atgriezies no Ņujorkas, viņš mēģināja pieņemt racionālu lēmumu. Vēl šovakar viņam ir tikšanās ar finansistu grupu. Usons piedāvā savu patentu, bet vēlas palikt anonīms, jo ir saistīts ar kādu konkurējošu firmu. Saņemt procentus bez grāmatvedības rēķiniem ir neiespējami. Ja nu vienīgi . . . Filips atļāvās izteikt visneticamākos priekšlikumus, kas nepārliecināja, toties uzjautrināja viņu. Ja viņam paveiksies, viņš uzdāvinās Karolai dārgu rotaslietu. To piespraudi, par ko viņa bija viņam stāstījusi . . . Filips brīnījās par savu uzmanības uzplūdu. Nē, viņš nav egoists. Uz viņa pleciem balstās visa ģimene. Pierādījums? Kaut vai šis ceļojums uz Grieķiju — vai tad tā nebija viņa ideja? Pols Diurjons, kura brālis strādā tūrisma aģentūrā, bija uzņēmies ceļojuma organizēšanu. Tātad viņiem būs labākā jahta ar visizdevīgākajiem noteikumiem. Zilas debesis, Grieķijas saule, sešas estetiska baudījuma un ģimeniskuma pilnas nedēļas, viņš

bez īgnuma pieņēma šo nākotnes izredzi. Viss, ko Filips darīja, bija labi. Viņš no jauna izbaudīja patīkamo sajūtu, kas rodas pēc atvilktņu sakārtošanas. Viņš viens dod pavēles, pārvar šķēršļus, viņš — stiprais, vīrišķīgais, neatkarīgais . . .

Drūma un bezveidīga Žana Gužona iela pletās zem viņa valdonīgās gaitas. Klāt Fransuā Pirmā laukums, kur saulē mirdzēja labi nospodrināta vara plāksnīte — «Egletjera birojs». Atri Filips uzkāpa pa tumšzilu vilnas plīšu pārvilktiem pakāpieniem, atgrūda ieejas durvis un pārsteigts apstājās: sēdēdams priekštelpā pretim Bigaro jaunkundzei, kuras pienākumos ietilpa apmeklētāju filtrācija, viņu gaidīja Žans Marks.

—  Ko tu šeit dari, vecīt?— Filips vaicāja, saņemdams viņu aiz rokas.

Viņš vienmēr priecājās, kad Žans Marks ieradās pie viņa birojā. Pirmkārt, viņš varēja izrādīt dēlu padotajiem un, otrkārt, parādīties dēlam savā vadītāja postenī.

—  Gāju garām,— Žans Marks teica.— Ja tev ir kāds brītiņš . . .

—  Protams! Nāc iekšā! Jaunkundz, lai neviens mūs netraucē! Vienīgi, ja zvana Usons . . .

—  Bet korespondence, kungs?— Bigaro jaunkundze vaicāja.

—  Atnesiet to tūlīt.

Viņš ieveda Žanu Marku savā kabinetā, apsēdās pie lielā galda, uz kura nebija neviena dokumenta (tāds bija viņa princips: nevienu lietu redzamā vietā!), un sakrustoja rokas zem zoda. Pa labi telefons, pa kreisi pults ar zvanu pogām. Gaiši brūnas tapetes, uz grīdas tumši brūns vilnas plīšs, pie sienas abstrakta glezna, kāda mazliet ķerta klienta dāvana. Bigaro jaunkundze atnesa parakstāmos dokumentus un bijīgi izslīdēja gluži kā ēna. Filips pašķīra lapu, ieskatījās pirmajā vēstulē, uzšņāpa parakstu un, acis nepacēlis, vaicāja:

—  Kas jauns?

—  Lūk, kas, tēt,— Žans Marks teica.— Es gribētu pārvākties . . . dzīvot viens . . .

Filips atgāzās pret krēsla atzveltni un uzmanīgi skatījās dēlā. Viņš bija pieņēmis sev kā likumu nekad neizrādīt pārsteigumu darījumos. Turklāt viņš nebija pārsteigts: Žana Marka vēlēšanās ir loģiska — jebkurš jauns cilvēks, sastopot pirmos piedzīvojumus, sapņo

iekārtoties atsevišķi no vecākiem; galvenais, lai šīs pārmaiņas dzīvē nekaitētu studijām.

—  Iekārtoties citur, tas ir Joti jauki, bet uz kurieni?— sacīja Filips.

—  Kāds studiju biedrs atdod man savu istabu Asas ielā,— Žans Marks teica.— Viņš ir spiests atgriezties laukos pie vecākiem.

—  Bet vai tā ir piemērota istaba?

—  Ļoti.

—  Ar ūdensvadu, apkuri?

—  Jā, jā . . .

Filips parakstīja vel divas vēstulēs, pēc tam nesteidzīgi turpināja:

—  Vecīt, es biju tāds pats kā tu. Divdesmit gadu vecuma es gribēju atsevišķu istabu, un vecāki bija tik prātīgi, ka man to neliedza. Tātad arī es nelikšu tev spieķus riteņos. Vienīgi, starp mums runājot, es labi zinu, ka ne jau tāpēc, lai zubrītu tieslietas, tu tik ļoti gribi dzīvot viens. Tu joprojām esi iemīlējies tajā meitene?

—  Kādā meitenē?— Žans Marks izbrīnījies murmina ja.

—  Es vairs neatceros viņas vārdu … Tai meitene no labas ģimenes . . .

—  Tu domā Valēriju de Sarnerē? Valērija de Sarnere? Tu tā domā!

—  Tu mani nomierināji. Ja tu atvestu šo meiču pie sevis, galvoju, ka vairs netiktu no viņas vaļā. Tātad piesargies no uzmācīgām, piemīlīgām jaunavām, kas piedāvājās vadīt saimniecību, klāt gultu un vairs negribes to atstāt. Maini tās iespējami biežāk! Maiņa — tā ir drošība . . .

Filips smējās, meklēdams dēla sejā atspulgu rotaļīgajai jautrībai, kadu pats izjuta. Bet droši vien kā citiem vīns, tāŽanam Markam mīlestība uzdzina skumjas. Turklāt šīs nevīrišķīgās skumjas sieviešu dēļ bija stipri izplatīta parādība jauniešu vidū. Bezcerības filozofija, biedrošanās starp puišiem un meitenēm, dejas bez savstarpējas saskares, neglītā mode — tas viss, domāja Filips, veicina atšķirību izzušanu starp dzimumiem un iznīcina alkas. Viņam gribētos sapurināt šo vīlušos, tikko dzīvot sākušo jaunekli.

—  Vai tev pašlaik ir kāds romāns?

—  Nē,— Žans Marks atbildēja.

Viņa balsī jautās pazemīgs niknums. Skatiens izvairīgs. Ar rokām krampjaini aptvēris ceļgalus, šķita, ka viņš piespiež sevi necelties augšā.

'— Labi, labi,— smiedamies teica Filips.— Es negribu būt netaktisks. Kad tu clomā iekārtoties?

—  Nākamā mēneša sākuma.

—  Vai tu esi par to runājis ar Karolu?

Žans Marks nikni paskatījās uz tevu.

—  Vēl ne,— viņš teica.— Kādēļ?

—       Aiz pieklājības, vecīt! Viņa, starp citu, būs sevišķi apbēdināta. Viņa tevi ļoti mīl. Sievietes nesaprot tik labi kā mēs zināmu pārkārtojumu nepieciešamību. Katrā ziņā, kas attiecas uz pusdienām . . .

—       Tās ēdīšu universitātes restorānā,— Žans Marks aši atbildēja.

—       Uz ātru roku visādus draņķus? Ne, tu turpināsi ierasties mājās, ja vien tas tev nav nepatīkami.

—  Nebūt. . .

—  Tā mums vismaz būs iespēja tevi redzēt.

-Jā…

—       Divas vai trīs reizes nedēļa Agnesa varētu iet pie tevis sakārtot. . .

—       Nē!— Žans Marks iesaucas.— Es pārvācos tadeļ, lai būtu patiešām neatkarīgs! . . .

Sī dumpošanās Filipam patika. Dēla vietā viņš bulu atbildējis tāpat. Viņa lūpās atplauka lepns smaids.

—  Paliek viena lieta,—viņš teica.—Īres maksa.

—  Tīrais sīkums,— Žans Marks teica.

—  Tomēr . . .

—  Es tikšu galā pats! Pasniegšu privātstundas . . .

—       Negribu, ka tu atrauj laiku studijām. Es jau tāpat biju nolēmis palielināt tavu mēneša pabalstu.

Žana Marka pleci saguma. Sī cēlsirdība viņu iznīcināja. Tādējādi pat savu brīvību viņš nebūs izcīnījis, bet saņēmis kā dāvanu.

Filips beidza parakstīt korespondenci, piezvanīja Bigaro jaunkundzei, atdeva viņai dokumentu mapi un, pagriezies pret dēlu, vel piebilda:

—  Vai istaba ir mēbelēta?

—  Pats nepieciešamākais ir.

—       Bēniņos atradīsies viss, kas būs vajadzīgs. Tu pats izvēlēsies. Karola ar sajūsmu uzņemsies istabas iekārtošanu.

—  Nav vērts, tēt!

—  Tu negribi, ka vina tev palīdz?

—  Nē.

—  Viņai ir laba gaume.

—  Zinu . . . Bet… nē . . . Es tev galvoju . . . Man gribētos vienam . . . visu to darīt pašam, saproti? . . .

—  Jā, jā,— Filips teica.— Ceru, tu mūs ielūgsi ciemos kādu dienu?

Žans Marks piespiesti pasmaidīja. No sasprindzinājuma smeldza sejas āda. Viņam izspruka:

—  Protams.

Zvanīja telefons. Filips nocēla klausuli, un viņa seja atkal pieņēma svarīgu izteiksmi. Piespiedis ausi klausulei, viņš skatījās uz dēlu, klausījās, rauca uzacis, atbildēja. Otrā vada galā sarunu biedrs — Usona kungs —, spriežot pēc visa, nebija ar viņu vienisprātis. Taču pamazām Filipa balss kļuva arvien pārliecinošāka. Teikumi kļuva garāki. Usona kungs vairs nepārtrauca viņu. «Viņš apvārdos viņu,» domāja Žans Marks. Sajā brīdī ienāca Viso kungs, atvainojās, gribēja aiziet, bet Filips deva mājienu palikt, uzšņāpa dažus vārdus bloknotā un, nebeidzis runāt, sniedza viņam lapu. Viso kungs tūlīt pasauca Zireli kungu. Filips arī viņam deva norādījumus vispirms uz papīra, pēc tam pusbalsī, ar roku aizsedzis klausuli. Žans Marks, kādreiz sajūsminājies par šo nepiespiestību vadīšanā, tagad izjuta to kā norādījumu uz savu bezspēcību. Tas ir nepanesami, ka viņa rūpes atvieglo šis vīrietis, kuru viņš gribētu visur aizstāt. Ar savu autoritāti, gadiem, klātbūtni tēvs neļāva viņam dzīvot. Balss tonis kļuva arvien pārliecinošāks. Cīniņš tuvojās beigām.

—  Protams,— Filips teica.— Cita atrisinājuma nav . . . Tāpēc ka es to garantēju … Es tiekos ar šiem kungiem septiņos . . . Darīšu viņiem zināmu . . . Labi, rīt tieši pulksten četros pēc pusdienas manā kabinetā . . .

Filips nolika klausuli. Viņa seja staroja. Lieta bija nokārtota. Mēmi no apbrīnas Viso un Zireli izgāja.

—  Ak tā! — Filips teica, pievērsdamies Žanam Markam.— Uzmet mazu sava budžeta aprēķinu. Jau iepriekš esmu ar mieru par kopējo summu. Septiņos man ir tikšanās, bet tas nebūs ilgi. Ja vari mani pagaidīt, mēs reizē ietu mājās.

Žans Marks atteicās. Viņš sacīja, ka viņam jāiegriežas pie kāda drauga aizņemties grāmatu . . . Si atruna-

šanās bija tik neveikla un tonis tik neīsts, ka viņš dusmojās pats uz sevi. Žans Marks juta, ka nosarkst, svīzdams par saviem meliem. Izklaidīgs un saprotošs tēvs pavadīja dēlu līdz durvīm. Priekštelpā skanēja klusa rakstāmmašīnas klaboņa. Bigaro jaunkundze, pacēlusi degunu no klaviatūras, atmaigusi skatījās, kā šī mītiskā persona — priekšnieka dēls — aiziet.

XX

«Atnāks, neatnāks?» domāja Daniels un iegrima mainīgā sapņojumā. Vakar pie Sovelo viņš dejoja ar Dānielu un viņa bija solījusies kādu dienu gaidīt viņu pie liceja izejas. Sis «kādu dienu» ir tik nenoteikts jēdziens! No sava brāļa viņa var uzzināt stundu sarakstu, viņai nesagādāja nekādas pūles ierasties četros, jo Fenelona licejs, kur viņa otro gadu mācījās priekšpēdējā klasē, atradās tajā pašā kvartālā; viņa labi dejoja, turklāt Lorāns Sovelo ir lāga zēns. Dīvaini, ka viņš gandrīz nav līdzīgs māsai! Viņa — glīta, gaišmataina, viņš — melnīgsnējs, īsi apgrieztiem matiem, biezām uzacīm, izvirzītu zodu, lielām un atkarenām ausīm. Taču nav zubrītājs. Drīzāk jau literāri apdāvināts. Lorāns nolēmis kļūt par žurnālistu. Apsēdies amfiteātra otrajā rindā, atspiedis galvu rokās, Lorāns izlikās klausāmies, bet šaubu nav, ka viņam uz ceļgaliem ir atvērts detektīvromāns. Ari Danielam visas šīs diverģējošās lēcas, fokusu attēli, fokusa objekti, attālumi šķita kailu, abstraktu zināšanu kopums, kam nav nekāda sakara ar īsto dzīvi. Viņu garlaikoja viss, ko varēja attēlot uz melnas tāfeles kā līnijas un skaitļus. Viņš mācīsies fiziku, ķīmiju, ja reiz tas ir vajadzīgs bakalaura eksāmenam, bet ar atzinumu, ka tas ir velts laika tēriņš. Turklāt aizrauties ar šiem priekšmetiem ir neiespējami, ja ir tāds skolotājs kā mazais Mušino. īsām kājām, stiklainu skatienu, kustīgu muti zem ūsām, kas atgādināja divus komatus, runādams viņš šķieda siekalas uz visām pusēm. Daniels viņu iesaucis par «Fa diēzu» tāpēc, ka tas atrodas vistuvāk «sol»1 .

1 Le sol — franču vai.— zeme, augsne, grunts. (Tulk. piezīme.)

•«Aplūkosim ļoti tālu mirdzošu punktu A, piemēram, zvaigzni. No tās plūstošie stari ir paralēli savā starpā, attiecīgie lauztie stari, šķiet, nākam no punkta A uz attēla P1 fokusa plaknes …»

Daniels gluži neapzināti pierakstīja teikumu, bet tūdaļ atteicās turpināt pierakstu. Mušino vārds vārdā atkārtoja savu iepriekšējo gadu stundu. Daniels bija saglabājis brāļa burtnīcas . . . Lūk, tam nu gan paveicies! Atsevišķa istaba Asas ielā, pāris soļu attālumā no fakultātes. Tēvs bija patiešām lielisks, atļaudams to . . . Vai viņam ari atļaus, kad viņš būs students? . . . Protams, viņam arī mājās nebija slikti dzīvot— viņam patika paša midzenis sarkanos un melnos toņos, mēnesszivs lampa, afišas, grāmatas, tomēr apkārt bija ģimene, un ja viņš vēlētos uzaicināt meiteni . . . Piemēram, Dānielu … «Es vēl līdz tam neesmu ticis,» viņš objektīvi atzina. Žans Marks droši vien var atļauties piedzīvojumus, kādus vien vēlas. Vispirms — viņam ir laba stāja, elegantas manieres, viņš prot runāt . . . Daniels vēlētos, lai brālis viņam būtu īsts draugs. Bet Žans Marks tiepīgi uzskatīja viņu par puišeli, kaut arī viņiem ir tikai trīsarpus gadu starpība. Labi vēl, ka Žans Marks piekrita, lai Daniels palīdz viņam aizvakar pārvākties. Ziljena Prelā tēvs, celtniecības kantora darbuzņēmējs, bija viņiem aizdevis nelielu kravas mašīniņu transportam. Daniels atcerējās, kā bija rāpies pa kāpnēm ar atzveltnes krēslu uz muguras. Seši stāvi. Viņš tos pievārēja kā nieku. Pēc tam, elpu neatvilcis, viņš bija uzstiepis divas smagas grāmatu kastes. Augšā istabā Didjē Koplēns, Ziljens Prelā un Žans Marks kārtoja mēbeles, izsaiņoja grāmatas. Lielajā jumtistabā smaržoja pēc svaigas krāsas. Žans Marks domāja, ka varēs tur apmesties ne ātrāk kā pēc trim dienām, tāpēc ka santehniķis vēl strādāja, iekārtodams kaktā dušas kabīni ar metāla sienām. Kas tā par stulbu māniju mazgāties katru rītu no galvas līdz kājām! Visādā ziņā varēja labi izsmieties. Ziljens Prelā bija atnesis trīs litrus sarkanvīna. Ik pēc brīža kāds novaidējās: «Ir nu gan karstums!»—un — hop!—piepildīja glāzes . . . Arī meistars saskandināja ar viņiem. No visiem Žana Marka biedriem Danielam vislabāk patika Ziljens Prelā. Didjē tēloja tādu kā sapņainu intelektuāli, viņš bija nesportisks, turpretim Ziljens izturējās dabiski. Viņš novērtēja Daniela kalambūrus pat tad,

kad tie nebija sevišķi izdevušies. Viņš pats arī lietoja tādus. Bez mazākā iemesla viņš varēja gardi smieties. , Tāpat kā Lorāns Sovelo. Bet Lorāns Sovelo ir no labākas ģimenes. Kādu ģīmi viņš rādīs, redzot savu māsu pie liceja durvīm? Bet ja viņa neatnāks! Vismaz ne šodien. Viņai ir savs lepnums, viņa Jaus aizritēt divām trim dienām, mazliet pavazās viņu aiz deguna . . . Mušino vilka uz tāfeles ģeometriskas figūras, iesvītroja trīsstūri. Daniels centīgi nozīmēja attēlu. Līdzās viņa burtnīcai koka sola virsmā bija iegrieztas senas pamācības: «Bakalaura eksāmens ir kā veļas mazgāšana: iemērc, izžāvē un gludina . . .»—«Šeit es apraku savus skaistākos gadus un ilūzijas . . .» Sis pēdējais bija Daniela formulējums. Viņš bija to iegriezis pagājušajā mēnesī. Bakalaura eksāmens . . . Kad beidzot varēs domāt par ko citu! Pat Ziloņkaula Krasts, tā mūžameži, primitīvās ciltis, krāčainās upes, pērtiķi, antilopes — visa šī brīvā un mežonīgā pasaule bija saindēta ar bakalaura eksāmena draudiem. «Vēl jo vairāk tāpēc, ka no tā nav nekāda labuma, pat valdība to atzīst.» Daniels nopūtās, pāršķirdams lappusi. Pa labi no viņa Debikērs, saliecis muguru, rakstīja, rakstīja ar tādu sejas izteiksmi, it kā visu saprastu, iegaumētu . . . Sim zēnam izcilība ir iedzimta. Un tomēr klasē viņam visi bija draugi. Ja ir pasaulē kāds, ko Daniels apskauž, tad tas ir Debikērs. Līdzsvarotu garastāvokli, labi nospodrinātām kurpēm — Debikērs ir paraugs tam, ko spēj uz mūsu nejēdzīgās planētas attīstīts, metodisks un darbīgs prāts. Kā tas varēja gadīties, ka vakar pie Sovelo Daniela gandrīz nepaskatījās uz viņu? Meitenes ir gan jocīgas! Labi, lūk, «Fa diēzs» pārtrauc runāt. Daniels kļuva uzmanīgs. Mušino piemita nejauks niķis izsaukt skolniekus stundas beigās, nevis sākumā, kā to darīja vairums viņa kolēģu. Tas liecināja par viņa sadistiskajām tieksmēm. Pamanījis, ka viņa balss skaņas ieaijāto auditoriju pārņem miegainībai tuva sajūta, Mušino pārtrauca runu, izslēja mazo augumu un uzdeva jautājumus tiem tipiem, kuri viņam likās vismazāk sagatavojušies. «Kaut tikai tas nebūtu es! Es tik tikko pāršķirstīju uzdoto vielu vakarvakarā . .. Nu kā tad!»

—  Egletjēr, pie tāfeles!

—  Velns parāvis! Es neko nezinu,— celdamies Daniels čukstēja Debikēram.

I .ai iegūtu dažas sekundes laika, viņš, kājas vilkdams, kapa pa auditorijas pakāpieniem.

Kas par lietu? Pasteidzieties! Pasteidzieties! Goda vārds, jums kājās ir ūdenslīdēja zābaki,—MuSino teica.

Pielīdēju bariņā uzurdza smiekli.

—       Es uzdevu iemācīties nodaļu par lēcu sakritību,— Mušino teica.— Tad nu uzzīmējiet priekšmeta attēlu, kas novietots vienas šādas lēcas priekšā, un paskaidrojiet savu zīmējumu.

Daniels sarauca uzacis un atsauca atmiņā vienīgi nepārtrauktu un punktētu līniju krustošanos, burtus un skaitļus bez jebkādas nozīmes. Par laimi, Lorāns Sovelo apskaužami attapīgi noklakšķināja pirkstus un teica:

—       Mesjē, vai taisnība, ka mikroskops un astronomiskais tālskatis ir izņemts no šā gada bakalaura eksāmena programmas?

—       Kas jums stāstīja par tādu aplamību?— iesaucās Mušino, pagriežoties pret Lorānu.

—  Kāds manu vecāku draugs, akadēmijas inspektors.

—  Pirmā dzirdēšana! Jūs esat izjokots!

—  Es varu apzvērēt, mesjē! . . .

—       Tiesa,— iejaucās Debikērs, kurš bija sapratis šo spēli. Es arī esmu par to dzirdējis.

—  Es arī! Es arī!— pievienojās resnais Zuleiboss.

Pa to laiku Luvjē, sēdēdams pirmajā solā, rādīja

fizikas grāmatu, kas bija atvērta lappusē ar attēlu grafisko konstrukciju. Vienā acu uzmetienā Daniels atcerējās zīmējumu. Viņam viss skaidrs. Nomierinājis pārējos skolēnus, Mušino atkal pievērsās viņam.

—  Nu! Klausos jūs, Egletjēr!

Daniels paņēma krīta gabaliņu, attēloja objektu A 13 perpendikulāru asij, lēcu O, apvērsto attēlu A’ B’, runāja par īsto attēlu, par šķietamo attēlu, mazliet sajauca, atvainojās, ar tēlotu interesi uzklausīja Mušino aizrādījumus, nomāktā izskatā, bet līksmu sirdi atgriezās savā vietā, ieguvis 12 punktus no 20.

—       Viņš gandrīz mani pieķēra, stulbenis,— Daniels murmināja apsēzdamies.— Paldies!

Daniels nebūtu tik laimīgs, ja mācētu stundu no galvas, bet tagad viņš tāds jutās, jo, nezinādams uzdoto vielu, bija pārbaudījis savu biedru uzticību. Pagriezis galvu, viņš veltīja dažus pateicīgus skatienus

tiem, kuri viņu atbalstīja grūtā brīdī. Mušino vē) paguva izsaukt divus skolniekus; trešo izglāba spalgais zvans, kas vēstīja stundas beigas.

Daniels, Debikērs un Sovelo Jāva, lai brāzmainais biedru bars aiziet, kas nu spiedās un trokšņoja gaiteņos. Viņi izgāja pēdējie, it kā neiederēdamies šai skolnieciskajā kņadā, it kā viņi jau būtu studenti. Soļojot starp abiem draugiem, Daniels pēdējo reizi domās vaicāja sev, vai Daniela būs atnākusi.

Izejot no liceja, Dānielu pārsteidza spožā saule, maigais gaiss, apkārtējo priecīgās sejas. Kāds policists apturēja kustību, lai lautu skolniekiem pāriet pāri ielai. Varētu likties, ka te ir kāda pamatskola!

—  Rau, kur mana māsa!— Lorāns Sovelo brīnījās.

—  Kas viņai šeit meklējams?

Dartiela stāvēja uz pretējās ietves. Viņi piegāja meitenei klāt. Viņa teica, ka ir atnākusi «tāpat vien», pastaigājoties. Lorāns Sovelo iztika bez komentāriem. Daniels dižo jās. Pārmaiņas pēc viņš ierosināja iet nevis uz «nožēlojamo» stūra kafejnīcu, bet doties iedzert kādu glāzīti uz Bonaparta ielu, pāris soju no viņa mājām kādā bistro, ko apmeklē Mākslas akadēmijas studenti. Bezrūpīgā solī viņi devās uz turieni. Debikērs stāstīja meitenei, kā visa klase novērsusi Mušino uzmanību, lai dotu Danielam laiku atgūties un slepus ielūkoties grāmatā. Viņa smējās, rādot mazus, ciešus un loti baltus zobus. Viņas starojošais skatiens pievērsās Daniela sejai, un viņam piepeši likās, ka ir desmit gadus vecāks, ka viņam ir atlēta muskuli un jauna premjera profils. Meitene viņam šķita vēl glītāka, nekā bija domājis agrāk. Neiespējami noteikt viņas acu krāsu. Tomēr tas ir svarīgi. Vīrietim vienmēr jāzina, kāda acu krāsa ir sievietei, kuru viņš mīl. Danielas acis ir . . . ir . . . Jā, pelēkzilas ar zeltītiem punktiņiem . . . Agrāk viņš bieži tika sapņojis par sievieti ar ieslīpām, zaļām acīm. Smieklīgi. Tādu nemaz nav. Taču nē, vai Danielas acis nav nedaudz ieslīpas pret deniņiem? Ja labi ieskatās, kad viņa noliec galvu . . . Bet visvairāk viņu mulsināja meitenes vārds: Daniela. To pat domādams neizdomāsi. Vai tā nav likteņa zīme? Viņa stāstīja par kādu «ko-Io-sālu» amerikāņu filmu, ko tikko noskatījusies Elizejas laukos. Daniels, kurš arī bija to redzējis, teica, ka tā ir «bāla veco vesternu kopija», ko tagad rāda kinoteātros. Toties viņi bija vienās domās par

Freda Bārlova pēdējo skaņuplati, kas ir «graujoša». Klaukšķinot pirkstus, Daniels nodziedāja gabaliņu no tas, un Daniela piebalsoja ar vieglām modulācijām, ritmā šūpodama plecus un galvu, skatīdamās ar acu kaktiņu.

—  Tu dziedi baigi labi,— viņš atzina.

—  Tev tā šķiet?

Daniels turēja viņas roku. Meitene sniedzās viņam līdz plecam. Debikērs un Sovelo iegrimuši politiskā diskusijā. Sovelo uzskati dīvainā kārtā atkarīgi no klasē saņemtajām atzīmēm. Tiklīdz skolotāji viņu novērtēja atzinīgi, viņš labprāt nosliecās labējo pusē un pieņēma, ka pastāvošā kārtība ir laba; ja viņš zaudēja dažus punktus sacerējumā, viņu sagrāba sašutums un, nonācis «galēji kreiso» pusē. viņš mudināja uz pilnīga apvērsuma nepieciešamību. Šobrīd, būdams priekšpēdējais matemātikā, viņš atzina, ka ķīniešu komunisms ir vienīgais, kas ar savu dogmatisko nesamierinātību ir spējīgs atjaunot veco, satrūdējušo pasauli. Pat manite», viņš teica, ir reakcionāra avīze. Atzīstot, ka viņš pārspīlē, Daniels iejaucās, lai izteiktu savu viedokli. Strīda karstumā Daniela tika aizmirsta. Tā soļodami, trīs zēni žestikulēja, skaļi runāja, pārtrauca cits citu pusvārdā. Aizkaitinātām sejām garāmgājēji uz ietves izvairījās no viņiem, bet zēniem par to bija maza bēda: šis kvartāls pieder viņiem. Tā viņi nonāca Bonaparta ielas galā.

Piepeši Daniels pamanīja Fransuāzu, kas nāca viņiem pretī. Viņa atgriezās mājās. Tas ir pārsteidzoši, ka ikreiz, kad viņš pastaigājās ar skolasbiedriem, viņš uzskrien virsū māsai! Daniels ļoti mīl māsu, bet viņas klātbūtnē jūtas neomulīgi citu priekšā, it kā viņa traucētu viņam būt pieaugušam. Nekādi nav iespējams izvairīties no viņas. Viņš dusmīgi skatījās uz māsu. Viņā bija kaut kas neparasts. Kas īsti? Mati! Tie ir spīdošāki, zīdaināki, daudz kuplāki nekā parasti. Bet tāpēc viņa neizskatījās labāk. Viņa vairs nav līdzīga sev. Kāpēc viņa mainījusi matu sakārtojumu? Ak tā! — šovakar ir viesības: tur būs Diurjoni, Frmelēni, Solūzi. Kāda garlaicība! Karolas viesu uzņemšanas mānija . . . Vajadzēs mazgāties, pārģērbties, smalki ēst, pieklājīgi klusēt, klausoties, kā runā viesi. Un, vai simto reizi apsprieduši paredzamo ceļojumu uz Grieķiju, desmitos visi celsies no galda.

Fransuāza smaidīdama tuvojās brālim. Viņš neveikli iepazīstināja māsu ar Dānielu, Debikēru, Sovelo. Viņa bija tik saprātīga, ka nekavējās, — likās, viņa ļoti steidzās. Pēc dažiem pārmītiem vārdiem viņš redzēja māsu nozūdam kāpņu telpā. Pagalms pilns ar mašīnām. Durvju sardze ļauj iebraukt jebkuram.

—  Tātad ejam uz tavu bistro?— Sovclo jautāja.

Viņi devās tālāk. Piedūmotajā bistro bija daudz

ļaužu, bet neredzēja neviena Mākslas akadēmijas studenta.

—  Droši vien tie būs mainījuši galveno mītni,— Daniels teica.

—  Bet, vienalga, te nemaz nav slikti,— Daniela sacīja.

Viņi saspiedās ap apaļu galdiņu un pasūtīja četras kokakolas. Daniels apsēdās tieši pretī Danielai, vēroja viņu un nodomāja: «Viņa mīl mani, es mīlu viņu,»— bet nekāda vētra viņā neuzbangoja. Pieņemot, ka viņam ir jāgatavojas eksāmeniem, tas pat bija labāk. Viņš pamanīja pie kases robustu nēģeri ar spīdīgu ādu, tas dzēra alu. Alus putas kā baltas mežģīnes greznoja viņa biezās, violetās lūpas.

—  Viņš noteikti ir no Ziloņkaula Krasta,— Daniels čukstēja.

—  Pēc kā tu spried?— Daniela vaicāja.

—  Esmu jau labu laiku pētījis viņus fotogrāfijās, pazīstu tos jau pa gabalu!

—  Tātad ir pilnīgi izlemts, ka tu brauksi?

—  Šoreiz jā, pavisam droši! Esmu saņēmis apstiprinājumu no Zelidžas fonda, ka mans projekts ir pieņemts. Viņi man piešķirs četrsimt piecdesmit franku lielu stipendiju, dos līdzi ieteikuma vēstules daudziem svarīgiem vīriem Āfrikā, aizrunās par mani kuģniecības sabiedrībām . . .

—  Tev tik ļoti gribas braukt uz turieni?

Viņš pasmaidīja, aizdedzināja cigareti un sāka aizrautīgi stāstīt par savu ceļojumu. Danielas acis kļuva skumjas. Daniels nojauta, ko viņa domā, un jutās priecīgs.

«Mīļā Madū tant,

man gribētos klusēt par to, kas noticis, bet tas ir pāri maniem spēkiem. Tev tas ir jāzina. Pasaule ir pārāk riebīga. Nekad nebūtu domājusi, ka varētu vilties vistuvākajā cilvēkā vairāk nekā svešā. Pirms četrām dienām es aizgāju pie friziera. Man patiešām bija kaut kas jādara ar matiem. Atgriezos mājās ap pulksten pieciem un, tā kā biju diezgan apmierināta ar savu frizūru, skrēju to parādīt Karolai. Istabā viņas nebija. Tad es gribēju dzirdēt Žana Marka vērtējumu. Pieklauvēju pie viņa durvīm, nesagaidījusi atbildi, iegāju un ieraudzīju viņus abus. Karolu viņa apkampienos. Viņi ātri atrāvās viens no otra; Es neticēju savām acīm. Aizskrēju. Žans Marks atnāca pie manis un mēģināja man kaut ko ieskaidrot. Es atteicos viņu uzklausīt. Bet vakarā viesībās bija Diurjoni, Ermelēni, Solūzi. Kādas mokas! Kaut tikai tēvs neko neuzzinātu. Viņš ir tik labs, tik godīgs, tik uzticams, viņš tik daudz strādā visu mūsu labā, bet pa to laiku! … Sī sieviete ir īsts briesmonis! Es viņu ienīstu! Un Žanam Markam nav nekāda rakstura. Karola dara ar viņu, ko grib. Kopš vakardienas viņš ir pārcēlies uz istabu, ko noīrējis Asas ielā. Tātad es viņu sastapšu vienīgi laiku pa laikam ēdienreizēs: tas ir labi izdomāts. Tā noteikti ir viņa, kas iepotēja Žanam Markam domu dzīvot atsevišķi. Tā viņiem būs daudz ērtāk norunāt savas negodīgās satikšanās. Un tētis joprojām tā lepojas ar savu dēlu, palīdz viņam, kā pats saka, dzīvot patstāvīgi. Mans dievs! Sis noslēpums mani smacē nost! Man nav nekādas autoritātes, lai piespiestu Žanu Marku pārtraukt šīs attiecības. Nezinu, ko darīt. Naktīs neguļu. Madū! Atbrauc! Parunā ar Žanu Marku! Sapurini viņu! Liec viņam atgūties no šī trakuma! Tevi viņš, bez šaubām, paklausīs. Tas nedrīkst turpināties! Par laimi, Daniels pat nenojauš, kas notiek; es lūdzu Dievu, lai viņš to nekad neuzzinātu. Kad ģimene ir kopā, tēva dēļ es piespiežu sevi saglabāt dabisku sejas izteiksmi. Bet tas ir grūti. Desmitiem reižu dienā man šķiet, ka izplūdīšu asarās, metīšos tēvam ap kaklu, izstāstīšu visu, lūgšu padzīt šo sievieti. Madū, Tu labi saproti, Tev jā brauc šurp. Ātri! Cik vien ātri vari! Piedod! Paldies. Skūpstu Tevi daudz sirsnīgāk nekā jebkad.— Fransuāza.»

I

Madlēna noņēma acenes, salocīja vēstuli un apsēdās atzveltnes krēslā stūrī pie lielā kamīna, kur dzisa uguns. Viņa jutās dziļi satriekta, bet ne pārsteigta. Savā pēdējā braucienā uz Parīzi, neko īsti nenojauzdama, viņa bija jutusi draudus. Šķita, ka brāļa ģimene joprojām ir vienota, un tomēr tur vēdīja tik tikko jaušama puvuma smaka. Žana Marka neparastā atsvešinātība, Karolas bezkaunīgā koķetērija, daudznozīmīgās pauzes viņu sarunās . . . Vēl nupat viņa ar sašutumu noraidīja radušās aizdomas. Vēl mazliet — un viņa būtu sevi apsūdzējusi, ka visur saskata ļaunu. Bet vai Žans Marks patiesi ir Karolas mīļākais? Fransuāza redzējusi viņus skūpstāmies, bet viss pārējais ir tikai pieņēmumi. Skaidrs, kad trīsdesmit divus gadus veca sieviete skūpsta divdesmit gadus veca puiša lūpas, tad diezin vai viņa apmierināsies ar to vien. Tikai iedomājoties vien to, Madlēna sajuta karstumu galvā un viņai trūka elpas. Viņai nebija žēl brāļa. Krāpdama viņu, Karola atmaksāja viņam ar to pašu. Tomēr doma izraudzīties savu padēlu bija velnišķīga. «Karola bija redzējusi viņu izaugam, viņa uzspieda puisim savu gaumi — un tiklīdz viņš nobriedis . . . Fransuāzai taisnība: šī netikle varēja apmulsināt Žanu Marku, padarīt viņu par lupatu. Lai atriebtos vīram vai — gluži vienkārši — lai izklaidētos. Nabaga zēns! Bet kā cieš Fransuāza savā godprātībā, meitas mīlestībā, savā nesatricināmajā ģimenes izjūtā! Dīvaini, ka viņa nav vilcinājusies uzticēt to visu vēstulē tantei, turpretī pirms pusgada pati rakstīja tikko atšifrējamus aplinku vārdus, lai paziņotu, ka ir iemīlējusies Patrikā. Starp citu, šoreiz viņa nerunāja par savu līgavaini. Vienīgais netiešais norādījums uz viņas personisko dzīvi bija šis gājiens pie friziera. Arī tur bija kaut kas pārsteidzošs: Fransuāza norūpējusies par savu matu sakārtojumu!» Viss grījojās ap Madlēnu. Aiz viņas mājas drošajām sienām bangoja svešu kaislību, mantkārības, sazvērestības, juteklisku baudu pasaule, un sods vēl šausmīgāks par elli. So briesmu apzināšanās gan biedēja, gan valdzināja. Ir jāglābj Žans Marks un jānomierina Fransuāza. Bet kā? Pagaidām viņa vēl to nezina. Taču gan viņa izdomās. Viņa uzkritīs viņiem kā sniegs uz galvas. Protams, tas mazliet sarežģī viņas dzīvi. Nevar tā pamest māju, veikala lietas . . . Madlēna pūlējās sev iestāstīt, ka pirms došanās ceļā viņai ir kaut kas

j.iizlemj, jānokārto jautājumi; pēc tam viņa ar skumj.im atzinās sev, ka nekas viņu te neaiztur, un kāpa augšā kārtot ceļasomu.

Dzīvoklī viss bija klusu. Apsēdies pie galda, Daniels jau stundu mocījās ap trigonometrijas uzdevumu. Viņš bija atbildējis uz diviem pirmajiem jautājumiem, bet ar trešo pat nezināja, no kura gala sākt. Žans Marks varētu viņam palīdzēt, bet diemžēl viņš šovakar nenāks pusdienās. Viņš dzīvo cepuri kuldams savā Asas ielas istabā. Daniels paskatījās pulkstenī: jau divdesmit minūtes pāri trijiem! Viņš nedomā pavadīt savu vienīgo brīvo pēcpusdienu, noņemoties ar funkcijām un līknēm. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņam jāizpilda arī franču valodas uzdevums: «Komentējiet šo Alfrēda de Viņī vārsmu: «Es mīlu cilvēcisko diženumu.»» Un «Fa diēzam» par prieku jāiemācās fizikas stunda. Nē, viņš nekad netiks ar to galā! Ja nu vienīgi . . . Viņu pārņēma apskaidrība: paķēris papīrus, viņš metās uz viesistabu. «Piezvanīšu Debikēram. Viņš noteikti zinās!»

Daniels nebija kļūdījies. Ar izmeklēti laipnu pretimnākšanu Debikērs nodiktēja viņam atrisinājumu.

—  Zini, vecīt, funkcijas svārstības virziens ir atkarīgs no atvasinājuma zīmes . . .

—  Ak tā?

—  Tāpēc viss ir vienkārši. Tātad atvasini y un izpēti y' zīmi. Tev dots y' = cos xs »n x Apjēdz?

—  Jā . . . jā . . .

Trijās minūtēs kamols bija atšķetinats. Daniels pateicās, nolika klausuli, paraudzījās pierakstos, ko bija izdarījis, un jutās kā atbrīvots no smaga sloga. Veiksmes labsajūtā viņš piezvanīja Danielai. Viņam nekas nebija meitenei sakāms, bet viņš domāja, ka būs patīkami dzirdēt viņas balsi, pirms atkal sēdīsies pie mācībām. Turklāt viņas droši vien nav mājā. Ja pagadīsies viņas māte, viņš noliks klausuli. Tomēr atbildēja Daniela:

—  Hallo!

Viņam bija tada sajuta, it ka kads butu aizskaris maigu stīgu viņa krūtis. Viņš teica:

—       Hallo! Vai tā esi tu, Daniel? Tas esmu es, Daniels. Kā klājas?

—  Labi.

—  Kas jauns?

—  Nekas. Bet tev?

—       Nekas īpašs,— viņš teica, ērti iekārtodamies krēslā, kājas laiski pārkāris pār atzveltni.

Daniels aizdedzināja cigareti. Dzīslās ieplūda eiforija. It kā viņš būtu apsēdies mākoņu tronī. Viņa domas it kā peldēja ēterisko eļļu smaržas.

—  Lorāns ir mājas?— viņš vaicaja.

—  Nē.

—  Tu esi pavisam viena?

-Jā.

—       Mums šodien ir tik daudz uzdots! Lorāns droši vien teica. Trigonometrijas uzdevums, franču valodas sacerējums, fizikas stunda! Es palikšu traks . . .

—       Man ir tikai sacerējums franču valodā. Bet tas ir tik pretīgs! .. .

—  Par ko?

—       Moljēra «Smieklīgās daiļavas» un «MiŽantrops». Salīdziniet, izskaidrojiet … Tu jau saproti, kā!

Iestājās klusums. Danielam patika šīs ilgās pauzes sarunā. Viņš dzirdēja reizē tālo un tik tuvo Danielas elpu un iztēlojās viņu vada otrā gala ierāvušos divana stūrī, viņas skaistās, gandrīz ieslīpās, pelēkzilās acis.

—  Hallo! Vai tu klausies?— viņš beidzot sacīja. -Jā.

—  Par ko tu domāji?

—  Ne par ko. Bet tu?

Viņam kārojās atbildēt: «Par tevi,»— bet viņš atturējās. Tas bija pārāk muļķīgi!

—       Par trigonometrijas uzdevumu. Ja bakalaura eksāmenā mums uzdos tādu kā šis, tad es izkritīšu.

—  Tu esi pesimists,— Daniela teica.

—  Parasti ne. Bet šoreiz atzīstos . . .

Vēl viens klusuma brīdis; Daniels ļāva, lai tas pārveļas pāri kā tumšs un maigs vilnis ar putu vērpetēm; un, kad viņa galva pazuda tanī, viņš izjuta sāpes un prieku. Aizsmakušā balsī viņš murmināja:

—  Tas ir viss, ko tu vari man pateikt?

-Jā.

—       Vai neesi neko jaunu redzejusi? Neesi neko jaunu dzirdējusi?

Ak, jā! Pavisam aizmirsu. Tikko iznākusī Zefīra Zaķa skaņuplate seno blūzu ritmā patiešām ir ko lo-sāla!

Daniels būtu meiteni noskūpstījis par izteiksmi, kā viņa to pateica.

—  Pagaidi! Nenoliec klausuli!—viņa atsāka.

Daniels dzirdēja klausulē rosīšanos, pēc tam tālumā

atskanēja lēna, svinīga un skumja melodija. Sieviešu elsojošās balsis pievienojās zemo un nopietno vīriešu balsu korim.

—  Patīk?— Daniela vaicāja.

—  Kas?

—  Plate, idiot!

—  Jā. Ļoti.

—  Tas ir ko-lo-sāli! Vai ne?

—  Kolosāli,— viņš aizžņaugtā balsī teica.

Nākamā melodija bija vēl aizraujošāka. Zvilnot

krēslā, skatoties griestos, ar kūpošu cigareti pirkstu galos Daniels ļāvās neparastam mākslinieciskam baudījumam. Piepeši atvērās durvis un uz sliekšņa parādījās Karola. Viņš pat nebija zinājis, ka viņa ir mājās.

—       Vai tu drīz beigsi runāt?— viņa vaicāja.— Gaidu jau veselu stundu.

Daniels apjuka.

—  Jā . . . jā .. . Tūlīt. . .

Viņš cerēja, ka Karola aizies, bet viņā nekustējās un skatījās uz viņu no augšas uz leju ar sašutumu un zobgalību. Negribīgi viņš iztaisnojās atzveltnes krēslā, noliecās pie aparāta un, piesedzis ar roku muti, teica:

—       Hallo! Daniela . . . Man jābeidz … Jā . . . Atnāc kādu dienu man pretī uz liceju . . . Nekas… Uz redzēšanos . . .

Kad viņš bija nolicis klausuli, Karola pasmaidīja.

—  Viņu sauc Daniela?

—  Jā,— viņš sacīja.

—  Tas ir jauki.

Daniels neatbildēja un saniknots juta, ka vaigos kāpj sārtums.

—  Atvaino,— viņš pēc brīža sacīja,— man ir daudz

jāmācās.

Taču Karola vairs neklausījās un, satvērusi klausuli, ātri grieza numuru. Mirkli vēlāk Daniels dzirdēja viņu izsaucamies:

—  Hallo! Tā esi tu, Olimpij! . . . Labdien, mīļā! . . .

Daniels atgriezās savā istabā. Tur viņš pārrakstīja ģeometrijas uzdevuma atrisinājumu, juceklīgi pierakstīja divas lappuses par Alfrēda de Viņī filozofiju un ņēmās mācīties fiziku. Mušino, kurš nebija varējis viņam sariebt iepriekšējā nedēļā, rīt noteikti atkal viņu izsauks. Daniels gribēja viņam atbildēt bez kļūdām. Iegūt 16 vai 17 punktus no 20. Par prieku sev. Vai arī lai pārsteigtu Dānielu. Telefona saruna atstājusi viņa dvēselē gaišumu. Daniela bija klāt visā, par ko viņš domāja, visā, ko viņš mācījās. Fizikas grāmatu rokās, staigājot šurpu turpu pa istabu, viņš juta sirds pukstus un pusbalsī skaitīja: «Ja tuvina divas plānas lēcas vienu otrai, tad tās izveido it kā vienu plānu lēcu, kuras optiskais stiprums ir abu satuvināto lēcu algebriskā summa . . .»

XXI

Sestajā stāvā tīrs gaitenis veda uz kalpotāju istabām. Galā — svaigi krāsotas durvis tumši zaļā krāsā. Kļūdīties nebija iespējams. Bet vai Žans Marks ir mājās? Un, ja ir, vai viens? Varbūt Karola … Jo sliktāk. Madlēna kā apburta tuvojās tumšajām un spīdošajām durvīm. Neizturīgs valnis šķir viņu no satraukuma pilnas nākotnes. Pārkāpjot pār slieksni, nekas vairs nebūs labojams. Viņa apstājās un ieklausījās. Ne mazākā trokšņa. Ar saliektu pirkstu viņa viegli klauvēja pie koka paneļa.

—  Jā, jā,— Žans Marks atsaucās.

Viņš atvēra durvis, pastiepa roku, un viņa sejā parādījās vajāta cilvēka izteiksme.

—  Skat, Madlēna!— viņš murmināja.— Domāju, ka tā ir durvju sardze, kas atnesusi pastu. Es nezināju, ka tu atbrauksi.

—  Es arī ne, pirms četrām stundām es to vēl nezināju,— viņa teica, skatoties Žanam Markam acīs.

—  Vai tev mājās iedeva manu adresi?

—  Jā.

Viņš pagriezās sāniski, ļaudams viņai ienākt. Madlēna ieraudzīja diezgan plašu mansarda istabu ar balti krāsotām sienām un dažādām mēbelēm. Katra no tām viņai kaut ko atgādināja. Dīvāns, rakstāmgalds, plaukts, krēsls, kumode, atzveltnis — ilgus gadus tie uzticīgi kalpojuši Egletjēru ģimenei. Uz galda atvērtas

grāmatas. Žans Marks mācījās. Viens. Madlēna juta atvieglojumu. Viņš aizvēra durvis. Viņa apsēdās atzveltnī un aizdedzināja cigareti. Līdz ar 'kodīgajiem dūmiem atgriezās līdzsvars.

—  Vai tev šeit patīk?— viņš vaicāja.

Taču Madlēna nevis atbildēja, bet piepeši vaicāja:

—  Kāpēc tu pārvācies?

Žans Marks nokaunējies smaidīja. Plecus nolaidis, galvu noliecis, viņš laipoja:

—       Galu galā, Madlēn . . . Man ir divdesmit gadu . . . Tas ir normāli, ka vēlos iegūt mazliet brīvības . . .

—  Sī tava brīvība, Žan Mark, nav pārāk skaista.

—  Nesaprotu, ko tu gribi ar to teikt.

—  Karola un tu . . .

Žans Marks pacēla galvu. Viņa acis piemiedzās un skatiens uzzibsnīja kā tērauda asmens.

—       Tā! Lūk, kas!— viņš teica.— Tu esi satikusi Fransuāzu. Dievs zina ko šī svētule varēja tev sastāstīt!

—       Viņa tikai apstiprināja to, ko tiku nojautusi savā pēdējā braucienā.

Žans Marks paņēma cigareti, nosvieda paciņu uz galda, aizdedzināja šķiltavas, ievilka dūmus, lai iegūtu laiku pārdomām.

—       Tava pēdējā ceļojuma laikā?— viņš, sarkastiski smaidot, teica.— Labi! Redzams, ka neesi nemaz tik gaišredzīga, tāpēc ka tava pēdējā ceļojuma laikā itin nekas nenotika.

Sie muļķīgie meli kaitināja Madlēnu.

—       Tas nozīmē, ka tagad gan kaut kas notiek! — Madtēna dzīvi atcirta.

Viņš mazliet apmulsa.

—       Nebūt ne! Ne vairāk kā toreiz! Tas ir idiotisms! Fransuāza ieņēmusi galvā . . .

—  Viņa jūs redzēja, Žan Mark!

—       Redzēja! Redzēja! Ko tas pierāda? Pat pieņemot, ka es uz mirkli biju apjucis … Jo tā tas ir . . . Es zaudēju galvu . . . Un Fransuāza ienāca tajā brīdī . . .

Kamēr viņš runāja, Madlēna vērīgi apskatīja istabu. Karola ir bijusi šeit, Madlēna ir pārliecināta par to. Ķarola ir novietojusi šo apaļo galdiņu ieslīpi pie loga, izvēlējusies šos rupja audekla aizkarus, krastmalā pie bukinistiem nopirkusi šos primitīvos estampus. Uz vienas rio krēslu atzveltnēm mētājās sieviešu šalle ar vītušu lapu un gaiļa spalvu zīmējumu. Madlēna to

dāvināja brāļasievai pagājušajā gadā. Ar cigareti lūpu kaktiņā viņa piecēlās un lēnām tuvojās šim krāsainajam plankumam.

—       Es mēģināju izskaidrot Fransuāzai, kas noticis,— turpināja Žans Marks,— bet viņa nevēlējās klausīties. Būtībā esmu ļoti apmierināts, ka tu esi atbraukusi, tāpēc ka tu vismaz mācēsi vest viņu pie prāta. Fransuāzai noteikti jāatradinās uztvert visu tik traģiski.

Madlēna paņēma šalli pirkstu galos un mierīgā balsī sacīja:

—  Bet šī te, Žan Mark,— vai tā nav traģēdija?

Viņš sarauca uzacis, un viņa skatienā varēja just

svārstīšanos.

—       Un tad?— viņš norūca.— Karola ir bijusi šeit. Tas tiesa. Lai palīdzētu man iekārtoties . . .

Madlēna nosvieda šalli uz krēsla.

—  Tu uzskati,mani par muļķi?

Pēc šī trieciena viņš dziļi ieelpoja, it kā lai apvaldītu niknumu. Nopietns, noteikts viņš paspēra soli uz Madlēnas pusi.

—       Es tevi ļoti mīlu, Madlēn,— viņš teica.— Tu man esi vairāk nekā māte. Bet es negribu, ka tu jaucies manā personiskajā dzīvē.

—       Tev bail, ka es varu sasmērēt rokas?— viņa kliedza.

Viņš paraustīja plecus. Madlēna nodzēsa cigareti pelnutraukā. Viņa nodrebēja līdz pat pirkstu galiem.

—       Žan Mark, nezinu, vai tu nopietni apzinies, ko. patlaban dari. Tas gluži vienkārši ir zemiski. Es tevi lūdzu, atjēdzies! Tev jāizbeidz sakars ar Karolu!

—       Uz to,— viņš teica, salti skatoties uz Madlēnu,

—  uz to tu neceri!

Žana Marka seju izķēmoja ļauna un reizē gļēva grimase. Piepeši viņš izskatījās pēc ķildīga divpadsmit gadus veca puišeļa. Madlēnai līdz asarām bija žēl viņa. Jā, Karola ir paveikusi skaistu darbiņu! Lai apvaldītu maigumu, kas viņu pārņēma un draudēja atbruņot, Madlēna caur zobiem izgrūda:

—  Tu esi mazs nelietis!

Viņš iekaisa dusmās.

—       Labi! Jā, es esmu mazs nelietis! Un pat liels nelietis! Bet es par to nospļaujos! Es šeit esmu savās mājās! Man ir tiesības darīt, ko gribu! Vācies prom!

—  Tu tiešām gribi, lai eju prom?— viņa rami vaicaja.

—  Es gribu, lai tu ej prom un lai tu ne ar kādu ieganstu vairs te nesper kāju!

Madlēna saprata, ka, paliekot pie sava, viņa riskē Zaņu Marku vēl vairāk sadumpot. Jau bērnībā viņam uznāca šīs trakās dusmas, līdzīgas nervu lēkmei. Labākais bija ļaut, lai vētra pierimst.

—  Ja esmu tev vajadzīga . . .— viņa teica, dodoties uz durvīm.

—  Man nekad tevis nevajadzēs! Nedz tevis, nedz kāda cita! Vācies prom! Nu ej taču prom! Ko tu vēl te stāvi? Galu galā jūs visi man esat apriebušies!

Madlēna izgāja, viņa kliedzienu pavadīta. Kāpnēs viņu pārņēma smags nogurums. Vai viņa bija netaktiska? Jā, nenoliedzami. Katrā ziņā viņas misija ir izgāzusies. Atņemt Karolai Žanu Marku nebūs viegli. Kopš atbraukšanas viņa vēl nebija redzējusi Fransuāzu, bet viņas pa tālruni norunāja tikties .pulksten sešos Monē viesnīcā. Vai viņa teiks, ka tikusies ar Žanu Marku? Viss būs atkarīgs no tā, kā ievirzīsies saruna. Madlēna nožēloja, ka atstājusi mašīnu garāžā. Žans Marks dzīvoja daudz tālāk no Bonaparta ielas, nekā viņa domājusi. Žandarma solī viņa devās taisni uz priekšu.

Viņai ieejot viesnīcas vestibilā, jauna meitene, kas sēdēja klubkrēslā, vienā rāvienā pielēca kājās. Madlēna pirmajā mirklī nepazina brāļameitu. Fransuāza bija viegli krāsojusies, un viņas tumši brūnajos matos rotājās dzintarains atspulgs.

—       Mana mīļā!— iesaucās Madlēna, skūpstot viņu.

—  Es tevi gandrīz nepazinu! Zini, tas tev piestāv!

Taču Fransuāza pārtrauca viņu. Viņas acis pauda nemieru.

—  Beidzot tu esi šeit,— viņa murmināja.— Tas ir tik labi! Tu nemaz nevari iedomāties! Es tik nesakarīgi izklāstīju visu vēstulē . . .

—  Nāc ātri!— Madlēna teica.

Viņas uzkāpa Madlēnas istabā. Neizkravāta ceļasoma mētājās uz galda. Madlēna apsēdās uz gultas malas un Fransuāza viņai pretim atzveltnī. Krietnu laiku viņas raudzījās viena uz otru. Tad Fransuāza aizlūzušā balsī murmināja:

—  Kas ar mums notiks, Madū? Man ir bail! Bail no sevis, no viņas, no Žana Marka, no tēva! Tu nevari iedomāties to murgu, ko redzēju mājās. Sī sieviete . . .

ir īsts nelabais . . Viņa koķetē ar tēvu . . . pielabinas viņam . . . Manā klātbūtnē, manā klātbūtne . . . kur es visu zinu … Kā viņa uzdrošinās? . . .

Lai paglābtu Fransuāzu no izmisuma, Madlēna bija nolēmusi mazināt šā gadījuma nozīmi.

—  Tu visu ņem pārāk pie sirds, mīļā,— viņa teica.

—  Ja tu būtu viņus redzējusi tāpat, kā es! . . .

—  Vai tāpēc, ka Žans Marks uz mirkli bija apjucis . . .

—       Tu to sauc par apjukuma mirkli? Bet, Madū, tu maldies! Viņi ir . . . Viņš ir šīs sievietes mīļākais! . . .

—  Kā tu zini?

—       Es to redzēju Karolas sejā. Viņa tiekas ar Žanu Marku katru dienu. Vakarā viņa pārnāk starodama. Bet tēvs saka viņai komplimentus . . . Tas ir briesmīgi! . . . Tas jāizbeidz! . . . Tev jārunā ar Žanu Marku! . . .

—  Tas jau ir izdarīts,— Madlēna mierīgi teica.

—  Kad?

—  Es naku no viņa.

Fransuāza pielieca seju dedzīgā uzmanībā.

—  Ko viņš tev teica?

—       Mums bija ilga saruna. Es sapratu, ka viņa un Karolas starpā nav nopietnu jūtu. Viņš ir pieļāvis muļķību, neatzīdamies tajā, viņš to nožēlo. Viņš ir pārvācies galvenokārt tāpēc, lai būtu tālāk no viņas.

—       Viņš tev tā teica?— Fransuāza iesaucās.— Bet viņš melo! Viņš melo! Viņa ir iemācījusi viņu melot. Padarījusi viņu par briesmoni! . . .

Fransuāza paslēpa seju rokās. Madlēna lika viņai apsēsties līdzās uz gultas un piekļāva sev klāt viņas galvu, it kā aizstāvot.

—       Tu visur redzi briesmoņus,— viņa teica.— Tu spried kā maza meitene. Esmu pārliecināta, ka šis romāns beigsies tikpat nejauši, kā sācies. Kuram no mums nav bijis savs apmātības brīdis?

—       Bet visam ir mērs! Madū, Karolas vietā tu nekad nedarītu kaut ko līdzīgu!

—       Nē, bez šaubām . . . Un tomēr — vai var būt par to drošs? Vīriešus un sievietes reizēm sagrābj noslēpumaini un vareni instinkti, kas viņus pārsteidz tieši tad, kad viņi domā, ka atrodas drošībā . . .

—  Mēs taču neesam dzīvnieki.

—       Arē ji ne. Bet būtībā . . . dziļākā būtībā? . . . Galvenais, mana mīļā, lai viss atkal būtu kārtībā,

pirms tēvs ko pamana. Tava loma — ļoti nepateicīga, es saprotu — ir uzturēt mājās labas saprašanās atmosfēru. Mana loma ir vest Žanu Marku pie prāta. Kopīgi mums tas izdosies.

Fransuāzas elpa šķita kļūstam vienmērīgāka. Viņa izšņauca degunu un vēl ciešāk piekļāvās Madlēnai.

—       Tas ir jauki, ka atbrauci,— viņa teica.— Ir tik grūti cīnīties vienai. Kaut tikai Patriks nekad neuzzinātu . . .

—  No kurienes lai viņš to uzzinātu?

—       Nezinu … Ja tas notiks, viņš būs iebiedēts un šausmās bēgs no mūsu ģimenes, it kā mēs būtu mēra apsēsti . . .

Iestājās klusums. Madlēna aizdedzināja cigareti. Fransuāza sapņaini skatījās tālumā.

—       Zini, Madū,— viņa čukstēja,— kopš tu aizbrauci, man ir bijuši gan prieki, gan vilšanās . . . Visu laiku tāds juceklis, ka pašai neizdodas tikt skaidrībā . . . Varētu teikt, ka lēnām ritošais laiks ir sācis skriet. . . Fs daudz mācos. Tāpēc ka noteikti vēlos nolikt eksāmenu, es pierunāju Mireiju Bordelē mācīties krievu valodu kopā ar mani pie Aleksandra Kozlova. Sādā veidā katrai izdevumi būs mazāki. Viņš nāk pie mums uz mājām katru otrdienu un piektdienu. Tētis ir ļoti apmierināts par šo vienošanos. Īstenībā vienā stundā mēs iemācāmies daudz vairāk nekā skolā pa visu nedēļu. Viņš ir tik izglītots, tik jūtīgs. Viņš ir kļuvis man liels draugs.

—  Ak tā!— Madlēna noteica.

Taču zem uzjautrinošas ziņkāres viņa noslēpa savu pārsteigumu.

—       Aizvakar pēc lekcijas es iegāju ar viņu «Pie diviem pērtiķiem»,— Fransuāza atsāka.— Mums bija aizraujoša saruna. Piepeši, vairs nevarēdama nociesties, es viņām izstāstīju visu.

—  Ko tad?

—  Par Žana Marka un Karolas romānu.

—  Tu to izdarīji?—Madlēna pārsteigta čukstēja.

-Jā.

Madlenai likās, ka viņai līdzās ir cita sarunu biedrene vai arī ka vienā mirklī aizritējis vesels gads.

—  Viņš reaģēja tieši tāpat kā tu,— Fransuāza atsāka.

—  Skat, kā . . .

—       Es viņam pastāstīju arī par Patriku . .. Vai es rīkojos nepareizi?

—  Nē. Kāpēc?— Madlēna vaicāja.

Pārvarējusi izbrīnu, Madlēna apmierināti uztvēra, ka Fransuāza sāk atgūties. Jaunajiem piemīt neparasta spēja atžirgt no izmisuma. Dzīvesprieks vienmēr viņos atgriežas kā liesma, kas neļauj sevi noslāpēt dūmos. Glāstot brāļameitas matus, Madlēna sacīja:

—       Cik pareizi tu rīkojies, mainīdama matu sakārtojumu un mazliet krāsodamās! Tas izceļ tavas acis. Tu esi kļuvusi daudz glītāka. Vai tev to ieteica Patriks?

—  Nē taču!

—  Bet ko viņš saka par šo pārvērtību?

—       Patriks pat nepamanīja to. Viņš neko neredz vai arī negrib neko redzēt. Viņš domā vienīgi par savām mācībām, par savu nākotni, par to, ko iegūs, ko zaudēs. Viņš nav vīrietis, bet profesionālās orientācijas birojs.

Saraukusi uzacis, viņa padomāja un klusākā balsī piebilda:

—       Vai nav dīvaini, Madū, bet es garlaikojos ar viņu. Būtībā viņš varbūt ir gudrs, bet ne pārāk jūtīgs . . .

Sis spriedums izraisīja Madlēnā acumirklīgu piekrišanu. Jau ilgu laiku viņa vēlējās pierādīt Fransuāzai Patrika neglābjamo pliekanību. Vienā mirklī no nabadziņa nekas nebija palicis pāri.

—       Cik tas ir bēdīgi!— Fransuāza atsāka.— Es biju pārliecināta, ka Patriks un es — mēs esam radīti viens otram. Bet tagad šaubos, vai man ar viņu jāprecas.

—       Ja tu par to šaubies, tas nozīmē, ka nav jāprecas,— Madlēna teica.

—  Tā nevar atteikties no sava solījuma.

—       Var gan, mana mīļā! Labāk ātrāk atstāt šo zēnu, nevis darīt sevi un viņu nelaimīgu tikai tāpēc, ka bijāt nolēmuši pēc pieciem gadiem precēties. Tagad varu tev atzīties, ka tavs Patriks man nekad nav palicis. Viņu apprecēdama, tu pazudinātu sevi. Galvoju, ka jau tiekoties vien ar viņu, tevī kaut kas zuda.

—       Tātad tu domā, ka man jāpārtrauc ar viņu attiecības?

—  Atklāti sakot, jā.

—       Patrikam tas būs negaidīti. Viņš ļoti cietīs. Es mēģināšu vismaz saglabāt viņa draudzību . . .

—  Jā, protams . . .

Kaut gan viņš droši vien cietīs mazāk, nekā es Iedomājos. Kad vairs nebūs jā tiekas ar mani, viņam būs vairāk laika zubrīties. Un tā kā viņš ir pārņemts ar mācībām . . . Un es biju iemīlējusies viņā! Neiedomājami!

—  Tu biji tikai iedomājusies, ka esi iemīlējusies, Fransuāza, taču tas ne tuvu nebija tā. Bet tagad tev nevajadzētu steigties iemīlēties pa īstam.

—  Man ne prātā nenāk to darīt!

—  Bet tavs krievu valodas pasniedzējs?— Madlēna pievērsa brāļameitai šķelmīgu skatienu.

Fransuāza iesmējās un atmeta atpakaļ galvu.

—  Kozlovs? Tu esi traka, Madū! Vai zini, cik viņam gadu? Trīsdesmit divi! … Es ļoti lepojos, ka viņš draudzīgi izturas pret mani un pēc lekcijas labprāt papļāpā desmit minūtes, bet secināt no tā, ka viņam patīku… Nē, patiešām!… Starp citu, es nemaz negribētu … Tas patiesi būtu smieklīgi! . . .

Šī jautrība izsīka, un Fransuāza atkal kļuva bēdīga, it kā vienā mirklī viņu no jauna būtu pārņēmuši visi uztraukumi.

—  Bet, Madū, cik nelaimīga es jūtos, ka esmu tāda!— viņā sacīja.— Es gribētu dzīvot pie tevis Tukā. Šeit viss ir pretīgs, nepatiess, viss mani ievaino. Kad iedomājos, ka man pie galda būs jāsastop Karola! . . . Kaut tu nāktu uz pusdienām pie mums! . . .

Madlēna atteicās: viņa gribēja palikt malā no ģimenes, lai saglabātu lielāku rīcības brīvību.

—  Tad pusdienosim kopā, vienalga, kur,— piedāvāja Fransuāza.

—  Nē,— Madlēna teica.— Tev ir jāiet mājās. Tev jāturpina būt mīļai, nepiespiestai ar tēvu . . . Neviens nedrīkst manīt, ka esi mani sastapusi.

—  Karola to uzzinās no Žana Marka.

—  Varbūt ne.

—  Tu domā, ka viņš to slēps no viņas?— Fransuāza ar piepešu cerību vaicāja.

—  Es nebūšu par to pārsteigta. Bet tagad palīdzi man sakārtot mantas.

Bez desmit minūtēm astoņos Madlēna izvadīja Fransuāzu pa durvīm, norunājusi tikties ar viņu nākamajā dienā. Pēc tam viņa gatavojās doties pusdienot viena uz tuvāko restorānu.

Pat nepaskatījusies ēdienkartē, ko viņai sniedza restorāna galvenais oficiants, Madlēna teica:

—  Dodiet man Baltijas siļķi, skābus kāpostus elzasiešu gaumē un alu.

Oficiants uzsmaidīja viņai. Vai viņš bija pazinis viņu? Nē, droši vien ne. Kādreiz viņa bieži ietureja maltīti pie «Lipa» kopā ar Ibēru, vēlāk viena. Nekas nebija mainījies. Nedz iekārtojums, nedz apkalpotāji. Viņa aizdedzināja cigareti un caur dūmiem vēroja šo 1870. gadā celto zāli, kur elektriskā gaisma krita uz sienas daudzkrāsainā fajansa flīzēm, uz ūdens dzīlēm līdzīgajiem lielajiem spoguļiem, uz tumšajiem sarkankoka paneļiem un apmeklētāju sejām. Kaimiņu elkoņi pieskārās viņai. Pēc tik daudziem pārdzīvojumiem Madlēna atpūtās, skatoties vienīgi uz cilvēkiem, kuriem viņa neko nenozīmēja un kuriem nebija vajadzīga. Tomēr šur tur viņa pamanīja kādu pazīstamu seju. Vai tas nav antikvārs — ungārs no Žakoba ielas? Protams! Kā viņš ir novecojis! Un šis te, ar acenēm? Slavenais žurnālists. Viņa pūlējās atsaukt atmiņā viņa vārdu, likās, to atcerējusies, nē, atkal aizmirsusi. Un vēl kāds, kurš kaut ko skicēja piezīmju grāmatiņā. Bez šaubām, gleznotājs . . . Pie pretējā galdiņa gaišmataina sieviete uzkrāsoja lūpas, pēc tam kad bija notiesājusi desiņas asajā mērcē; viņas vīrs ēda spageti, noliecies pār šķīvi ar mīksto, staipīgo pavedienu kaudzīti; divi nopietni kungi baudīja pēc senas receptes gatavotu teļa gaļas ragū …

Pusdeviņos bi ja vislielākais apmeklētaju piepludums. Personāls vai krita no kājām nost. Beidzot kāds vecāks oficiants, kuram, liekas, bija plakanā pēda, tērpies melnā uzvalkā un baltā priekšautā, gurnos šūpodamies, atnesa Baltijas siļķi un alu.

Madlēna bija ļoti izsalkusi, bet pēc pirmajiem kumosiem vairs nejuta ēdiena garšu. Viņu nomāca smagas skumjas. Pie katras ieelpas viņa juta sāpīgu dūrienu sirdī. Cilvēki nāca, gāja. Sī vēlās stundas rosība atgādināja viļņu virpuli zemūdens alā. Oficiants apmainīja šķīvjus un atnesa nākamo ēdienu. Paskatoties uz šķiedrainajiem, dzeltenajiem, smaržīgajiem skābētajiem kāpostiem, Madlēna padevās. Viņa nogrieza šķiņķa gabaliņu, iedzēra rūgta un putojoša alus malku un domāja

I>.ir Iransuāzu, kura šajā brīdī, pārvarēdama nepatiku, ļ)iisdienoja kopā ar ģimeni. Nabaga meitēns, viņa nav radīta meliem! Par laimi, savās sirdslietās viņa var rast mierinājumu tām raizēm, ko sagādā brālis. Galvenais, lai viņa tiek galā ar savu aizraušanos,— Patriks, Aleksandrs Kozlovs, kas vēl? Katrā ziņā viņu ir mazāk žel nekā Žana Marka. Madlēnas domas atkal un atkal atgriezās pie Žana Marka. Viņa atkal iztēlē redzēja Žanu Marku, naidā izslējušos. Nekad nebūtu domājusi, ka viņš tā kādu dienu uzlūkos viņu. Kā suns, kain grasās atņemt bļodiņu. «Ej prom! Nesper vairs kāju pie manis!» Madlēna bija zaudējusi savu bērnu. Vel ļaunāk, viņa kļuvusi viņam par ienaidnieci. «Kā viņš dzīvo? Vai viņam pietiek naudas? Kur viņš ēd? Ko dara vakaros? Es pat nemēģināju painteresēties par to! Karolai viņš ir tikai rotaļlieta. Bet viņš pilnīgi zaudējis galvu. Viņš mani nogalinātu, ja viņa pavēlētu. Nē, drīzāk gan viņš pats nonāvētos.» Madlēna it kā sapinās šajos vārdos, juta stindzinošu aukstumu plūstam vēnās. Viņu dzina izmisumā tas, ka nespēj Žanu Marku glābt. Viņa pat nezināja vairs, ko darīt, lai vēlreiz tiktos ar viņu. Starp citu, tādā saspīlētā stāvoklī, kādā viņi nokļuvuši,.katrs jauns pasākums draudēja vērsties pret viņu pašu. Kālab nīkt ilgāku laiku Parīzē? Fransuāzas dēļ viņa paliks vēl divas dienas. Pēc tam atgriezīsies Tukā. Skābo kāpostu smarža viņai piepeši apšķebināja dūšu. Viņa atstūma šķīvi. Un kas būs ar brāli? Lai kā viņa nosoda brāli, Madlēnu biedēja doma, kas notiks, ja viņš uzzinās, ka Karola krāpj viņu ar paša dēlu. Kāds sitiens viņa tēva mīlestībai un vīrieša lepnumam! Ja ar vienu triecienu izsit viņam šos abus balstus, viņš iekritīs ar seju dubļos.

Kāds apmeklētājs samaksāja, piecēlās, aizgāja. Restorāna īpašnieka pavadīts, kāds cits apsēdās brīvajā vietā. Madlēna apvaldīja pārsteiguma izpausmi, jo bija pazinusi Aleksandru Kozlovu. Viņš bija viens, norūpējies, noguris. Pasūtījis maltīti, viņš atvēra avīzi un sāka lasīt. Laiku pa laikam viņš pacēla acis. Viņa skatiens skāra Madlēnu, bet viņš nepamanīja viņu. Kad viņš ķērās pie maltītes, viņai bija daudz ērtāk vērot viņu. Viņš ēda, turpinādams lasīt. Viņa seja pauda enerģiju un gudrību. «Cik viņš skumjš un vientuļš!» viņa nodomāja, aizmirsusi, ka arī pati ir viena, tomēr jiitas labi. Iztēlē viņa apsēdināja Fransuāzu blakus šim

vīrietim. Nenoliedzami — šāds pāris nav noturīgs. «Viņa acīs Fransuāza vēl ir maza meitene. Bet viņa no tā izdomā veselu romānu.»

•  — Desertu, kundze?— viesmīlis vaicāja.

Viņa atturējās no vilinājuma apēst kūku un varonīgi pasūtīja melnu kafiju. Aleksandrs Kozlovs joprojām lasīja. Pēkšņi Madlēna nobijās, ka viņš var pamanīt viņu un nākt runāties. Šovakar viņa nav noskaņota uzsākt sarunu. Piepeši viņa steidzīgi samaksāja rēķinu. Aleksandrs Kozlovs pacēla galvu, kad viņa celdamās pastūma galdiņu. Viņu skatieni sastapās. Madlēna viegli uzsmaidīja viņam. Viņš sveicināja Madlēnu, acīm redzami nepazīdams. Madlēna izgāja uz ielas, juzdama neskaidru īgnumu.

Laternu gaisma no lejas krita uz vēl caurspīdīgu lapotni. Senžermēndeprē baznīcas fasāde, mēness apspīdēta, tumsā iezīmējās itin kā viduslaiku ainavā. Spoži apgaismotās kafejnīcas ļaužu pārpilnas, bet uz terasēm maz cilvēku. Mašīnas brauca ātri. Gaiss bija silts. Madlēnu pārņēma dīvaina garīga tukšuma sajūta. Atgriezties viesnīcā. Aizmirst visu. Lasīt detektīvromānu. Smēķēt. Aizmigt.

Durvju sardze sniedza viņai istabas atslēgu un, izņēmusi no atvilktnes aploksni, sacīja:

—  Jums ir atstāts sūtījums, kundze.

Viņa atplēsa vēstuli un pazina Žana Marka rokrakstu.

«Mīļā Madū,

es biju atnācis pie Tevis astoņos, bet nesastapu Tevi viesnīcā. Es atnākšu vēlreiz vakarā. Man noteikti jārunā ar Tevi. Sirsnīgi skūpstu Tevi. Žans Marks.»

No šīs vēstules viņa atcerējās tikai dažus vārdus: «Sirsnīgi skūpstu Tevi.» Sirdī ieplūda prieks. Viņa vēl nezināja, ko viņš sacīs, bet viņš atkal nāca pie viņas, un tas jau ir neceroti. Patvērusies savā istabā, viņa ieklau sījās soļos gaiterū.. Izdzirdot klauvējam pie durvīm, viņas domas pārņēma klusa lūgšana.

Ienāca ŽansMarks, vēl bālāks nekā pēcpusdienā. Acu baltumi sārtu dzīsliņu izvagoti. Tumši loki ap plakstiņiem. Apakšlūpa valgi spīdēja. Madlēnai va jadzēja savaldīties, lai kliedzienā nepaustu savu mai gumu. Viņa baidījās pārāk ātri padoties, lai viņš tālab neizsecinātu, ka viņa piekrīt viņam.

—  Apsēdies,— viņa salti teica.

Žans Marks palika stāvam, rokas kabatās sabāzis.

—  Es biju pret tevi nekrietns, Madū,— viņš čukstēja.— Es tevi lūdzu, piedod! Bet tas ir pāri maniem spēkiem: es jau tev teicu, es nevaru ciest, ka jaucas mānā personiskajā dzīvē.

—  Vai tu gaidīji, ka es tevi atbalstīšu?

—  Ka tu sapratīsi, Madū.

Viņš tik reti sauca viņu par Madū, ka viņa jutās pārsteigta.

—  Tu prasi neiespējamo, Žan Mark,— viņa sacīja.— Karola ir tava tēva sieva . . .

—  Viņš krāpj viņu, kā vien var!— Žans Marks iesaucās.— Tāpat viņš krāptu jebkuru. Un tu gribi, lai es šo vīrieti cienu? Kopš es zinu kaut ko par viņu, iedomājies, es jūtos pilnīgi neatkarīgs no viņa. Starp citu, viņš bez mitas man skaidroja, ka mīlestībā viss ir atļauts, ka neviena sieviete nav svēta, ka normāla vīrieša uzdevums ir meklēt baudu pēc iespējas ātrāk un savā tuvumā. Viņš vēlējās veidot mani pēc sava ģīmja un līdzības. Nu, lūk! Viņam tas ir izdevies! Par ko viņš varētu žēloties? Ko sēsi, to pļausi.

Aizelsies, atriebīgu skatienu viņš apklusa. Madlēna atzina par labāku neatbildēt, lai dotu viņam laiku nomierināties. Tiešām, pēc klusuma mirkļa Žans Marks jau mierīgāk teica:

—  Tas ir briesmīgi, Madū . . . Bet Karola man ir nepieciešama, tu saproti? Kad es viņu vienu dienu neredzu, jūtos slims, es vairs nevaru mācīties, es nerodu sev vietu . . .

—  Tomēr tev jātiek tam pāri,— Madlēna sacīja.

—  Esmu mēģinājis. Domāju, ka pārvācoties viss būs citādi. Bet Karola nevēlējās. Viņa pat dusmojās.

—  Un tagad?

Žans Marks pašūpoja galvu.

—  Tagad ir vēl ļaunāk. Mēs apzināmies, ka, jo vairāk gribam attālināties, jo vairāk tiecamies viens pie otra. Šausmīgi ir tas, ka arī viņa mani mīl.

—  Viņa tevi mīl, kā tāda Karola vispār spēj mīlēt,— Madlēna teica, cieši skatoties uz viņu.

—  Nē, Madlēn. Tu nezirtL Karola ir neparasti smalka, gudra, jūtīga, sievišķīga tmtne. Mēs esam radīti viens otram. Ar miesu un dvēseli. Tas ir . . . tas ir gandrīz kā brīnums . . . Un šī brīnuma priekšā viss cits zūd.

Viņa vaigi dega, skatiens iedvesmā mirdzēja. Sī nekautrīgā atzīšanās mulsināja Madlēnu. Piepeši Žans Marks ievilka viņu savā intīmajā dzīvē, atsedza viņas skatienam savu gultu. Viņai šķita, ka Žans Marks ir skaists savā jauneklīgajā apmātībā.

Būdams laimīgs, tu atsakies redzēt to ļaunumu, ko radi ap sevi,— viņa teica.

—       Es cenšos to cik vien iespējams samazināt. Tēvs neko nezina . . . Viņš nekad neko neuzzinās . . .

—  Bet tu viņam spied roku, Žan Mark . . .

—       Cik spēju, es izvairos viņu satikt. Es ēdu universitātes restorānā. Ja man gadās brokastot vai pusdienot mājās, esmu kā slims. Galvenokārt Fransuāzas dēļ. Kāpēc viņai bija jāuzzina? Ko viņa tev stāstīja?

—  Neko daudz,— Madlēna murmināja.

—       Viņa ir tik sentimentāla! Zinu, ka derdzos viņai, ka viņa nīst mani . . .

—       Viņai tevis žēl. Tāpat kā man, Žan Mark. Cik tālu tu esi ar savām studijām?

—  Rīt no rīta man ir kolokvijs praktiskajos darbos.

—  Acīmredzot tu tam neesi gatavojies?

—       Nē . . . Bet praktiskie darbi nav nekas pārāk nopietns . . .

—  Un filoloģija?

—  Esmu no tās atteicies.

—  Ai, Žan Mark! Zēl!

—       Nē, es to nenožēloju. Es gāju uz šīm lekcijām Sorbonnā bez īpaša nodoma . . . Katrā ziņā man tā kā tā nebūtu laika gatavoties gan juridiskā, gan filoloģijas zinātņu grāda iegūšanai . . . Tāpēc es nolēmu pilnībā nodoties tieslietām . . . Turklāt eksāmens ir pavisam drīz . . .

—  Ja tu nopietni nemācīsies, tu izkritīsi.

—  Bet es mācīšos . . .

—       Un šī sieviete tavā dzīvē? Tas mani ļoti pārsteigtu! Es tā gribētu tev palīdzēt, mans mazais.

—  Neviens nevar man palīdzēt.

Var. Ļauj man to darīt. Es runāšu ar Karolu.

Žana Marka skatiens pēkšņi iezibsnījās. Viņš kliedza:

—  Nē, Madū! Nedari to!

Pēc tam, nodūris galvu, viņš piebilda:

—  Es negribu, lai tas beigtos!

—  Tu man tikko sacīji, ka esi pārvācies, lai mēģinātu

attālināties no viņas.

i •

Tas nebija tiesa! Es gan vēlējos, bet tas nebija tiesa! Es vairs pats nezinu, ko gribu! Ai, Madū, ja es saslimtu, ja man aptumšotos prāts, tu mani nenosodītu, esmu par to pārliecināts! Lai! Un arī nevajag mani nosodīt tāpēc, ka esmu iemīlējies Karolā. Tas ir ieperinājies manī tikpat dziji un nopietni kā nedziedināma slimība. Jo vairāk tu vēlēsies mani izārstēt, jo vairāk tuvināsi mani viņai. Vislabākais, ko vari darīt,— ir atgriezties Tukā. Es apsolu tev rakstīt. Saglabā savas sirsnīgās jūtas pret mani.

Žans Marks jau bija uzlicis roku uz durvju roktura.

—  Tu jau aizej?—viņa uztraukta vaicāja.

-Jā.

—  Labi! Uz redzēšanos!

—  Uz redzēšanos, Madū! Paldies.

Viņa skatiens pauda tādu nomāktību, ka Madlēna klusībā nolēma:

«Es tevi izglābšu, lai tas maksātu ko maksādams; es tikšos ar Karolu!» Viņš izgāja, aizvēra durvis. Madlēna klausījās, kā viņa soļi aizskan gaitenī.

XXII

Mersedese atkal iznāca priekšistabā un paziņoja:

—  Kundze aicina jūs ienākt viņas istabā. Lūdzu, es jūs aizvedīšu . . .

—  Es zinu ceļu,— Madlēna teica.

Viņa pagāja garām mājkalpotājai, kas, kā parasti, nomērīja viņu ar nicīgu skatienu. Ieejot ar vecrozā zīda audumu tapsētajā guļamistabā, Madlēna bija pārsteigta, neviena tur nesastopot. Gulta pārklāta ar vikuņjas ādu. Krāsains koka eņģelis turēja baldahīna aizkarus. Divi ērti Napoleona III stila zviļņi blakus apaļam, smalki inkrustētam galdiņam, uz kura plauka tējas rožu pušķis. Pa pusatvērtajām vannasistabas durvīm atskanēja stieptā un melodiskā Karolas balss:

—  Madlēn, kāds vējš jūs atdzinis mūsu pusē? Vienu brītiņu, un es būšu jūsu rīcībā!

Mirkli vēlāk ienāca Karola, tērpusies baltā frotē peņuārā, ko jostasvietā apņēma pīta aukliņa, virs elkoņiem uzrotītām piedurknēm. Apģērba malas pašķirās tieši tik daudz, lai ļautu saskatīt maigo rievu starp krūtīm. Matus sedza viegla kā mākonis mežģīņu aubīte.

Zem šīs senlaicīgās aubes varēja redzēt atgrimētu seju, smalku un nekautrīgi pievilcīgu. «Kā gan divdesmit gadu vecs jauneklis var pretoties šim nenogurstošajam pavešanas mēģinājumam?» ar naidpilnu apbrīnu domāja Madlēna. Visapkārt vēdīja nopļauta siena smarža.

—       Es jūs neskūpstīšu,— Karola teica.— Man uz sejas ir krēms.

Un Karola sūtīja viņai gaisa skūpstu. Pēc tam viņa uzaicināja Madlēnu apsēsties un apsēdās pati, pārlikusi kāju pār kāju; peņuāra malas pavērās, ļaujot Madlēnai ieraudzīt kāju bez apmatojuma.

—       Man ir neērti jūs šādi uzņemt,— Karola teica.

—  Bet pēc iepirkšanās es miru nost aiz noguruma. Un iegāju vannā, lai atpūtinātu nervus. Bērni loti priecāsies, jūs redzot. Ceru, ka šoreiz paliksiet ilgāk?

—       Es par to šaubos,— Madlēna asi teica.— Esmu ieradusies Žana Marka dēļ.

Karolas skatiens bija nesatricināmi skaidrs, viņa murmināja:

—  Žana Marka dēļ? Kas ir ar viņu?

Tāda pašsavaldība pārsteidza Madlēnu nesagatavotu. Viņa juta pieaugam dusmas. Sirdspuksti atbalsojās galvā un traucēja domāt.

—  Es zinu visu,— viņa teica.

Karolas lūpas savilkās smaidā.

—  Jā? Un tad?

—       Jūs nedrīkstat turpināt šo neprātu, Karola! Es pieļauju, ka Žans Marks, būdams vēl tikai puišelis, zaudē galvu. Bet jūs . . .

Jo vairāk Madlēna uztraucās, jo mierīgāk izturējās Karola. Šķita, ka šī scēna viņu uzjautrina. Viss viņas sejā, pozā, apģērba izsmalcinātajā nevērībā norādīja uz stipru un veiklu pretinieku.

—       Nesaprotu jūsu satraukumu,— viņa ar dzēlīgu lēnīgumu teica.— Tas, kas šeit notiek, uz jums neattiecas.

—       Ak tā! Vai jūs to vēlaties vai ne, šī ģimene ir arī manējā.

—       Vai jūs esat Žana Marka māte vai Filipa sieva, lai šādi runātu?

—       Es esmu uzaudzinājusi Žanu Marku. Viņš ir kā mans bērns. Un kad redzu, par ko jūs gribat viņu padarīt . . .

—       Es veidoju no viņa vīrieti. Un — domāju — lai mīgu vīrieti.

—  Liekot viņam krāpt tēvu.

Madlēna piešķīra šim teikumam mazliet uzspēlētu toni un bija par to neapmierināta.

Karolas pelēkzajās acis brīdināja, ka Madlēnai nav cerību viņu iebiedēt, paceļot balsi.

—       Mīļā Madlēna, neaizraujieties! — viņa sacīja.

—  Vārds pa vārdam, un var sastrīdēties līdz nāvei, nemaz labi nezinot, kāpēc. Nedomāju, ka jūs to vēlaties.

—  Es vēlos, lai jūs liekat mierā Žanu Marku.

—  Vai ari viņš to vēlas?

—  Jūs labi zināt, ka ne!

—       Tātad? Kāpēc lai es sev laupītu prieku viņu mīlēt? Aiz pieķeršanās Filipam, kurš mani krāpj kopš mūsu laulību pirmās dienas?

_—Aiz cieņas pret to, kādām jābūt attiecībām starp tēvu un dēlu.

—       Jūs prasāt no manis pārāk daudz! Uzupurēties nav manā gaumē.

—  Ja Filips uzzinās . . .

—       Es jums apsolu darīt visu iespējamo, lai viņš to neuzzina.

Tāda augstprātība atbruņoja Madlēnu. Viņai vairs nebija ko iebilst. Sasprindzinājusi pēdējos spēkus, viņa noskaldīja:

—       Ceru, Karola, ka nenovērtēsiet par zemu to, ko esmu spējīga darīt, lai panāktu savu!

—       Draudi?— čukstēja Karola, saraukdama plakstiņus.— Cik tas ir neprātīgi no jūsu puses!

—       Tas ir ļoti vajadzīgi tāpēc, ka jūs nesaprotat citu valodu.

—       Tas viss mani vairs neskar. Jūs esat bezspēcīga pret Žanu Marku un mani.

Atbildot uz šo izaicinājumu, Madlēna nolēma likt uz spēles visu.

—       Vai esat padomājusi par to, kāda būs jūsu nākotne, ja Filips atklās patiesību?— viņa vaicāja.

—  Kā lai viņš to atklātu? No Fransuāzas? No jums?

—  Tam nav nozīmes. Viņš pieprasīs šķiršanos!

—  Tā man nebūtu liela nelaime.

—       Ar katru dienu jūsu materiālais stāvoklis kļūtu arvien bēdīgāks.

Karolas seja, it kā piemīlības skarta, apskaidrojās. Viss tajā pauda taisnību, apvaldibu un maigumu.

—  Neraizējieties par mani, mīļā Madlēn,— viņa teica.— Kad Filips vēlējās mani precēt, viens no maniem noteikumiem bija, lai starp mums nebūtu Ilguma. Tanī laikā viņš bija stipri iemīlējies manī. Viņš piekrita. Tātad mēs apprecējāmies, un pirmslaulības īpašums kļuva par abu laulāto kopēju īpašumu. Šķiršanās gadījumā viss tiks dalīts uz pusēm, ieskaitot viņa biroju. Ja viņš gribēs to paturēt pilnībā, viņam vajadzēs man daļu atlīdzināt. Un tā maksā ļoti dārgi. Es viņu pietiekami pazīstu, lai zinātu, ka viņam labāk patiks izlikties, ka neko nezina, un paturēt mani pat neuzticīgu.

Madlēna nekad nebija zinājusi brāļa ģimenes izveidošanās nosacījumus. Viņu pārsteidza Filipa vieglprātība. Pat viņš, tik apķērīgs un bargs, ļāvis šai sievietei sevi apmānīt. Viņa nomurmināja aizsmakušā balsī:

—  Jūs esat zemiska.

—  Drīzāk tālredzīga,— Karola sacīja.

—  Jums nav nekāda attaisnojuma.

—  Ir. Tas, ka mīlu Žanu Marku.

Tikušas pāri zināmai barjerai, Madlēnas dusmas atslāba. Vai var ienīst briesmoni? Viņa skatījās uz Karolu kā uz fenomenālu radījumu no kristāla un tērauda, zem skaistākās maskas pasaulē slēpās melu, egoisma, nežēlības apvienojums. Kā atelpa cīņā iestājās ilgs klusums. Karola atvēra lādīti, pilnu ar amerikāņu cigaretēm. Madlēna jau bija aizdedzinājusi cigareti. Viņas smēķēja aci pret aci, katra novērtēdama otras pretošanos. Lietojot sporta terminoloģiju, Madlēna atzina, ka pirmo raundu zaudējusi. Taču viņa intuitīvi nojauta, ka nav jāpārtrauc kontakts ar Karolu. Vienīgā izeja izlikties, ka pieņem Karolas viedokli, tādējādi saglabājot vēl kādu iespēju beigās ko grozīt. Viņa sāpīgi sažņaudza rokas.

—  Mīļā Madlēna!— Karola nopūtās.— Kādas rūpes esmu jums sagādājusi! Atļaujiet sacīt, ka viss noritētu daudz labāk, ja jūs nemaz neiejauktos. Zinu, jūs vakar tikāties ar Žanu Marku . . .

—  Viņš jums to teica?

—  Protams.

Aizskarta vājā vietā, Madlēna juta, ka Karola iegūst arvien lielāku pārsvaru.

—  Vēl viņš teica, ka devis jums tādu pašu padomu kā es, atsāka jaunā sieviete:— Kālab jums būtu vel jāietiepjas?

Skumju, niknuma, šaubu nomākta, Madlēna nolieca galvu. Viņa taustījās uz priekšu kā miglā.

—  Un kas būs tālāk?— viņa skarbi vaicāja.

Karola smalki novicināja ar roku un teica:

—       Mēs nedz viena, nedz otra neesam vairs tik jaunas un naivas, lai ticētu jūtu mūžīgumam. Kaut kad es apnikšu Žanam Markam vai, vēl sliktāk, viņš apniks man. Mēs šķirsimies, bagātinājušies ar dažām brīnišķīgām atmiņām. Un viss būs kārtībā — tajā nožēlojamā kārtībā, ko jūs, šķiet, vērtējat augstāk par visu. Redzat, es neradu sev ilūzijas. Tam vajadzētu jūs nomierināt.

—  Tas mani biedē,— Madlēna teica.

—       Galvenais, lai tas nebiedē Žanu Marku. Viņš ir tik pievilcīgs. Viņš jūs tā mīl. Vēl mazliet, un es kļūšu greizsirdīga.

Viņa smaidīja un nopurināja cigaretes pelnus. Sajā brīdī viņas peņuārs pavērās, atklājot apaļu un zeltaini brūnu plecu. Madlēnai bija jāatzīst, ka šī sieviete ir skaista. Skaistums, kas radīja vēlēšanos sist, iznīcināt. Krēsloja.

—  Vairs neko neredz,— Karola sacīja.

Viņa pastiepa roku un iededza lampu.

—       Saprotams, jūs paliksiet pie mums uz pusdienām,— viņa atsāka.

—  Nē,— Madlēna teica.

Viņu tirdīja doma, ko neuzdrošinājās izteikt, baidoties apliecināt savas sakāves nopietnību. Beidzot ar nepatiku nomurmināja:

—       Žans Marks mani lūdza neiet pie jums. Es viņam to apsolīju. Bet man nebija spēka . . .

—       Un jūs vēlaties, lai es nestāstu viņam par jūsu apciemojumu. Protams, bet tas taču ir dabiski.

Atnākusi kā apsūdzētāja, Madlēna nokļuva pazemojošā diedelnieces lomā. Kopš kāda laika viss, ko uzsāk, vēršas pret viņu pašu. Viņa piecēlās.

—       Jūs aizejat?—Karola vaicāja.— Tiesa, Filipam drīz jāpārnāk. Ja nevēlaties ar viņu sastapties . . .

XXIII

Fransuāza nolika klausuli un sapņaina palika stāvot viesistabas vidū: Bordelē kundze tikko bija viņu brīdinājusi, ka Mireijai ir dzeltenā kaite un viņa nevarēs būt

krievu valodas stundā. Dzeltenā kaite, tas ir nopietni. Jau vakar Mireija slikti izskatījās — iekritušiem vaibstiem, dzeltenīgu sejas krāsu . . . Fransuāza solījās aiziet viņu apraudzīt pēc dažām dienām. Viņa labi sapratās ar Mireiju, jautru, skaidru un vienkāršu kā ūdens glāzē. Tomēr Fransuāza neizjuta vajadzību padarīt viņu par draudzeni. Viņai nekad nav bijušas īstas draudzenes; labākajā gadījumā — biedrenes. Kādreiz Madlēna to viņai diezgan daudz pārmeta. Mežonība? Kautrība? Vientulības tieksme? Viņa juta, ka atšķiras no savām vienaudzēm, ka dzīvo it kā ar citām vērtībām, citā laikā, ar citām interesēm. Viņa paskatījās rokaspulkstenī: divdesmit minūtes pāri četriem. Aleksandrs Kozlovs, kā parasti, ieradīsies piecos. Fransuāza ātri atgriezās savā istabā.

Vēl nebija pagājušas ne trīs minūtes, kad Daniels ienāca parādīt dokumentu mapi, ko bija iekārtojis sakarā ar paredzēto ceļojumu. Viņš veltīja tik daudz uzmanības šim gatavošanās darbam, ka, negribēdama sarūgtināt brāli, Fransuāza nevarēja neizrādīt interesi. Tiklīdz Zelidžas fonds apstiprināja, ka viņa projekts ir pieņemts, viņš nekavējoties uzrakstīja Ziloņkaula Krasta republikas vēstniecībai Parīzē un dažnedažādām Ziloņkaula Krasta iestādēm, paziņojot, ka nolēmis izbraukt nākamā gada jūlijā. Fransuāza bija pārrakstījusi uz mašīnas šīs vēstules. To dublikāti atradās kartona mapē. Citā mapē sakārtoti vēstuļu dublikāti, ko Daniels adresējis fotoaparātu un kinokameru firmām. Viņš nešaubījās, ka šos lielos uzņēmumus pievilinās reklāma, ko solīja viņa brauciens, un tie sniegs viņam nepieciešamos materiālus. Taču vēl neviens nebija viņam atbildējis.

—  Lūk, ko es šodien uzrakstīju Kodakam, lai viņu ieinteresētu,— viņš teica.— Izlasi! Un pasaki, ko tu par to domā!

Viņš pabāza māsai zem deguna papīra lapu. Viņa ātri pārlasīja vēstuli, kas pārsteidza ar sešpadsmitarpus gadu vecā puišeļa uzņēmību. Viņa vietā Fransuāza nekad neuzdrošinātos runāt par savām «nākotnes veiksmēm», lūgt «pēc iespējas ātrāk atbildēt» un, gaidot «labvēlīgu atbildi», apliecināt direktoram «savu patieso cieņu».

—  Tu pārspīlē,— viņa teica.

—  Ja es neradīšu iespaidu, ka ticu tam, ko daru, tad neviens tam neticēs.

—  Esmu pārliecināta, ka viņi iemetīs tavu vēstuli papīrgrozā.

—  Tad es iešu pie direktora. Stundām ilgi nīkšu viņa uzgaidāmajā telpā. Galu galā viņš mani pieņems . . .

Fransuāza atdeva brālim vēstuli.

—  Galu galā varbūt tev ir taisnība.

—  Tu man to pārrakstīsi?

—  Tagad ne. Man būs privātstunda.

—  Labi,— viņš sacīja.— Tādā gadījumā es atgriežos savos apartamentos. Vai drīkst paņemt rakstāmmašīnu? Protams, iznāks sliktāk nekā tev, bet gan jau derēs.

Viņš paķēra mašīnu un svilpodams izgāja no istabas. Fransuāza tūlīt metās pie spoguļa: viņa bija aizmirsusi velreiz sasukāties. Mati gludi, seja slimīgi bāla. Pulkstenis bez divdesmit piecām minūtēm pieci. Viņa sasukājās, nopūdereja degunu, vaigus. Grozīdama galvu pa labi, pa kreisi, mēģināja rast sevī kaut mazlietiņ pievilcības un gribēja raudāt. Pirmoreiz viņai būs stunda vienai ar Aleksandru Kozlovu. Kāds neparasts vīrietis! Kopš draugu viesošanās mājās Fransuāza bija ar viņu trīs reizes devusies pastaigā. Katrā no šīm viņu pastaigām pēc nodarbībām viņš šķitis arvien nesaprotamāks. Viņš gāja viņai līdzās pa krastmalu, šķirstīja grāmatas bukinistu kastēs, skatījās uz upi, burulaivām un upju tramvajiem, runāja par nāvi, politiku, mākslu, eksaktajām zinātnēm. Tad piepeši atslāba, kļuva it kā jaunāks, apgalvoja, ka nav cēlākas literatūras par «Niķelētajām kājām» vai Arsēnu Lipēnu, sajūsminājās par kovboju filmām, ilgojās pec skābiem kāpostiem un alus. Sājos brīžos Fransuāzai šķita, ka viņam ir tikpat gadu, cik Danielam. Taču tas nevilkās ilgi. Pēc īsa brīža Kozlovs atkal ierāva viņu domu atvaros. Lai risinātu, kādu tematu risinādams, viņš vienmēr runāja, it kā aizmirsdams, ko citi par to teikuši pirms viņa. Un šī vispārpieņemto uzskatu noliegšana piešķīra viņa runām atklātību un neikdienišķu spēku. Viņš izjuta riebumu pret sociālajām pretrunām, hierarhijām, uniformām, konvencijām, tradīcijām, likumiem, laulībām, godpilnām atšķirībām. Viņš būtu varējis nokārtot pārbaudījumus augstskolas pasniedzēja nosaukuma iegūšanai, kļūt par profesoru, bet viņš pēc tā netiecās.

Fransuāza zināja, ka asistenta amats Austrumu tautu valodu skolā ir ļoti zemu atalgots. Tulkojumi, ko viņš laiku pa laikam veica dažiem izdevējiem, nevarēja viņu nodrošināt. Viņam bija maz vajadzību, vēl mazāk godkāres. Kozlovs nedzīvoja materiālo labumu dēļ. Viņš teica Fransuāzai, ka viņa pārstāv slēgtu pasauli, planētu ar noslēpumainiem likumiem, kam grūti pietuvoties; viņš lūdza meiteni sargāt to, kas viņā ir visdārgākais,— atklātību, neatkarību, vienkāršību. Klausoties viņā, Fransuāza jutās kā pieaugusi. Viņš palīdzēja meitenei izzināt sevi, radīja interesi par sevi pašu . . . Durvju zvans atbalsojās visā Fransuāzas augumā. Tas ir viņš!

Stīvām kājām viņa izgāja priekšistabā un ieraudzīja Aleksandru Kozlovu sniedzam mēteli Mersedesei.

—  Es esmu sarūgtināta,— viņa sacīja.— Mireija Bordelē ir saslimusi. Viņa nevarēs atnākt . . .

Viņi apmainījās nodrāztām frāzēm par Mireijas slimību, un piepeši Fransuāza aptvēra, ka viņi ir viņas istabā, pie viņas galda, starp viņas grāmatām, nieciņiem, suvenīriem; tik skaudras laimes pārņemta, viņa pat nedomāja meklēt tās iemeslu.

Apsēdies atzveltnes krēslā, kājas laiski izstiepis, nokareniem pleciem Aleksandrs Kozlovs smēķēja cigareti un šķirstīja mazu grāmatiņu zilos vākos. Atvērusi burtnīcu, paņēmusi pildspalvu, Fransuāza gaidīja. Parasti viņš nodiktēja īsu tekstu un lika Fransuāzai vai Mireijai to lasīt un tulkot. Šoreiz viņš paziņoja, ka, ņemot vērā izvēlētā teksta sarežģītību, vispirms viņš pats to skaļi izlasīs. Tas bija Puškina «Pravietis». Fransuāza gribēja viņu pārsteigt ar savu centību. Viņa koncentrējās. Aleksandra Kozlova nopietnā un lēnā balss skāra viņu pašā sirdī. Dzejas rindas, ko viņš deklamēja, nenoliedzami bija pārāk grūtas pirmā kursa studentei, un jau no paša sākuma viņa nespēja tām sekot. Viņa uztvēra vietvietām pa kādam vārdam, bet galveno domu nesaprata. Drīz vien, nespēdama saprast to, ko Kozlovs saka, viņa uzmanīgi sekoja tikai viņa lūpu kustībām. Vai viņš ir skaists? Vai viņš ir neglīts? Sie jautājumi neko nenozīmē. Ar savu novārgušo seju, mirdzošajām acu zīlītēm, straujajām kustībām viņš pacēlās pāri neglītumam un skaistumam. Viņa nevērīgā gaita atbilda viņa apģērbam: pelēks pulovers ar augsto apkakli zem kastaņbrūnas, biezas vilnas auduma žake-

(es, mīkstas mokasīnu tipa kurpes . . . Viņš, tāpat kā Madū tante, pārāk daudz smēķē. Pelnutraukā kūpēja cigarete, ko viņš bija nolicis, lai lasītu. Fransuāzai gribētos, lai Puškina dzejolis būtu ļoti garš, lai varētu stundām ilgi klausīties Aleksandru Kozlovu runājam krieviski, un nevajadzētu viņam atbildēt. Piepeši viņai atausa atmiņā kāds Madū tantes teikums: «Tagad tev nevajadzētu iemīlēties pa īstam.» Madū ir romantiska domāšana. Tas ir viņas paaudzes trūkums. Aleksandrs Kozlovs apklusa, un Fransuāza iekrita kā bezdibenī.

Vai jūs vispār sapratāt, par ko tur rakstīts?— viņš vaicāja pieceldamies.

—  jāatzīstas, ka ne,— viņa čukstēja.

Viņas vaigi dega.

—  Tas jums likās par grūtu?

-Jā…

—       Tad es jums nediktēšu «Pravieti». Bet mēģināšu to izskaidrot. Tas ir viens no skaistākajiem Puškina dzejoļiem. Viņš to uzrakstīja 1826. gadā, kad vēl atradās trimdā savā īpašuma Mihailovskā. Imperators Nikolajs I, kurš tikko bija uzkāpis tronī, lika Puškinu tur uzmeklēt.

Un atkal Fransuāza neklausījās Aleksandru Kozlovu. Plati ieplestām acīm viņa iegrima sapņos.

—  Kas noticis, Fransuāza?— viņš maigi vaicāja.

Viņa notrīsēja.

—  Nē . . . nekas . . .

Viņa juta, ka pār seju slīd lēns un domīgs skatiens. Kozlovs sīki pētīja viņu: matus, acis, muti, zodu. Tas bija vienlīdz patīkami un mulsinoši.

—       Es jūs vēroju,— viņš teica.— Jūs atrodaties kaut kur citur . . .

Viņš uzlika roku uz jaunās meitenes rokas. Sī saskare meiteni uzbudināja. Sekundes ritēja, un, nespēdama saņemties, Fransuāza vēl vairāk pakļāvās viņam. Un, kad viņš pārtrauca ieilgušo klusumu, katrs vārds ieguva neparastu nozīmi.

—       Fransuāza, mīļā Fransuāza, jūs esat iesākusi bīstamu spēli,— viņš smaidot teica.

—  Bet … es nespēlējos.

—  Tad tas ir vēl nopietnāk.

Nebeigdams meiteni vērot, Kozlovs noliecās pār viņu un saņēma rokās viņas galvu. Starp divām siltām

plaukstām iekļautu seju viņa dzirdēja galvā it kā jūras paisuma šalkoņu. Aleksandrs Kozlovs pakustināja šo sastingušo seju. Smags skatiens neatlaidīgi slīga viņā kā ūdens dzelmē iemests akmens. Pagriežot galvu pa labi, pēc tam pa kreisi, viņa atbrīvojās, lai ar lūpām skartu plaukstas, kas viņu ieskāva. Vīrieša ādas un tabakas smarža iesitās viņai galvā. It kā neatvairāma viļņa pacelta, viņa piecēlās. Atgrūstais krēsls ar troksni nokrita viņai aiz muguras. Tā vairs nebija yiņa pati, kas kustējās. Solis uz priekšu. Vīrišķīgas krūtis. Viņa tām maigi piekļāvās. Žaketes raupjais audums durstīja viņas vaigus. Divas rokas piekļāva viņu. Seju paslēpusi pie Aleksandra Kozlova pleca, viņa neko neredzēja, viņa aizturēja elpu, prieka un baiļu pārņemta, gaidīja. Silta mute pieskārās viņas deniņiem. Cik tas ir labi! Fransuāza bezspēkā noslīgtu zemē, ja Kozlova rokas viņu neturētu. Otra skūpsta nebija. Krietnu brīdi vēlāk Aleksandrs Kozlovs atlaida viņu. Brīva un apmulsusi Fransuāza atvirzījās no viņa. Ar skumju maigumu viņš uzsmaidīja meitenei no tālienes. Viņa neko nesaprata.

—  Fransuāza,— viņš teica,— es jūs gaidīšu rit pulksten piecos pie sevis. Pārdomājiet labi, pirms izlemjat. Vai nu jūs nakat un pieņemat visu, zinot, ka ar mani kopā neveidosiet neko ilgstošu, vai arī jūs nenākat, izvēloties saprātību, un dzīve bus tāda pati kā agrāk. Tagad apsēdieties. Es tomēr gribu jums izskaidrot «Pravieti». Esmu to iztulkojis. Kā pratu.

Kā apmāta, viņa atkal apsēdās, nenolaizdama no viņa acis. Viņš nogaidīja brīdi un nodeklamēja:

— Kad gara slāpēs it kā slims Pa drūmu tuksnesi es gāju.

Ar sešiem spārniem serafims Uz krustcelēm man pretī stāja.

Ar pirkstiem, kas kā sapņa glāsts,

Viņš maniem plakstiem pieskārās,

Un acis atvērās man viedās Kā ērg|u mātei bai|u biedā.

Viņš pirkstiem ausis skāra man,

Es jaudu — Visums dun un skan . . .

Vai to tiešām uzrakstījis Puškins? Fransuāzai likās, ka Aleksandrs Kozlovs, nodevies ironiskai improvizācijai, analizēja uzbudinājumu, kādu Fransuāza izjuta viņa klātbūtnē.

— Un visa debess sadrebēja.

Cik eņģeļiem augsts lidojums,

Kā jūras dzīlēs mūdži tumst . . '

Līdz stundas beigām Kozlovs ne reizes maigi nepaskatijās uz viņu. Viņš diktēja Fransuāzai teikumus, precizeja viena vai otra vārda nozīmi pievērsa viņas uzmanību kādai gramatiski drosmīgai teikuma uzbūvei vai panta izsmalcinātībai. Viņa pierakstīja visu, ne par ko neieinteresējoties. Tieši sešos viņš paziņoja, ka jāiet projām. Fransuāza nodomāja, ka viņš jau ir aizmirsis, ko teicis pēc tam, kad bija ieskāvis viņu rokās. Taču, iedams ārā no istabas, roku uz durvju roktura uzlicis, viņš čukstēja:

—  Es jūs gaidīšu rīt, Fransuāza.

Neatbildot viņa nolieca galvu. Viņa jutās tik muļķīga, neglīta, neveikla, slikti sasukāta. Priekšistabā viņi uzskrēja virsū Karolai, kura it kā nejauši iznāca no viesistabas. Fransuāza ievēroja pamātes sejā to pēkšņo starojumu, kā&s tai vienmēr bija cilvēku vidū. Kā nogurusi aktrise saņemas un staro, uzejot uz skatuves, tā Karola pārvēršas, sastopoties ar pirmo ieradušos skatītāju. Smaidoša viņa ievilka Aleksandru Kozlovu un Fransuāzu viesistabā, izvaicāja viņus par stundas tematu, apgalvoja, ka Hugo Teokopa izstāde, ko viņa apmeklējusi šopēcpusdien, cietusi totālu fiasko, piedāvāja viskiju, zvanīja, lai palūgtu atnest ledu. Fransuāzai ļoti gribējās, lai Aleksandrs Kozlovs paliktu vienaldzīgs pret Karolas pievilcību. Taču viņš vairs nesteidzās aiziet. Meitene nožēloja, ka izstāstījusi viņam par Karolas un Žana Marka romānu. Vai viņš pelna tādu uzticību? Pēc tā, ko viņa teikusi, viņam vajadzētu nicināt šo sievieti, bet viņš pieņem glāzi no viņas rokām. Bez šaubām, viņš domā, ka Karola ir glīta. Viņam neko nenozīmē tas, ka viņai ir netīra dvēsele. Vērtēts tiek tas, ka viņai ir skaista seja. Ko gan Fransuāza dotu, lai šai mirklī būtu tikpat kārdinoša kā pamāte! Viņš dzēra un kaut ko stāstīja Karolai, kas klausījās viņā ieinteresēti un zinātkāri. Abi bija daudz piedzīvojuši. Abi viena vecuma. Viņi

1 Atdzejojusi M. Ķempe.

sapratās no pusvārda. Maza meitenīte starp diviem pieaugušajiem. «Viņa man viņu atņems,» nodomāja Fransuāza. Si doma iedzēla tik sāpīgi, ka viņa kodīja lūpas.

Beidzot Aleksandrs Kozlovs aizgāja. Fransuāza atviegloti aizvēra aiz viņa durvis. Viņa grasījās iet savā istabā, kad Karola sacīja:

—  Nākošreiz, ja esi viena krievu valodas nodarbībā, es tev iesaku labāk iekārtoties viesistabā.

—  Kāpēc?— Fransuāza izaicinoši vaicāja.

Tāpēc, ka nav pieklājīgi uzņemt šo vīrieti savā istabā.

Fransuāzu pārņēma aklas dusmas.

—  Ne jau tu man mācīsi pieklājību!— viņa iesaucās.

Karolas lūpas nemanāmi notrīsēja, pirms no jauna

sakļāvās smaidā.

—  Vai tev būtu kaut kas, ko sev pārmest, ja kļūsti nekaunīga?

—  Man nav nekā, ko sev pārmest! … Tu to labi zini! . . . Bet tev … tu . . .

—  Ko es?

—  Pēc tā, ko tu esi izdarījusi, tu vari vienīgi klusēt šajā mājā!

Fransuāza nekad nebūtu domājusi, ka ir spējīga izrunāt tik apvainojošus vārdus. Viņa priecājās, ka aizbāzusi muti pamātei. Un tas ir tikai sākums! Viņu skurbināja atriebības kāre. Pēc klusuma brīža Karola lēni noteica: 7

—  Un tomēr tu klusēsi, Fransuāza, un tik ilgi, cik būs vajadzīgs.

Ar vienu roku Karola nevērīgi atspiedās pret priekšistabas konsoli. Viņas seja pauda nesatricināmu mieru. Fransuāza vēlējās atbildēt viņai tādā pašā tonī, bet šoreiz nezināja, ko teikt; sakopojusi visu naidu vienā skatienā, viņa aizbēga, ieslēdzās savā istabā un uz vēdera iekrita gultā. Kas notiek viņas dzīvē? Dažās minūtēs viņa bija kļuvusi par sievieti ar plēsoņas nagiem, kura spēj sevi aizstāvēt, uzbrukt. Niknums un prieks sajaucās viņā ar tādu spēku, ka viņa vairs nekontrolēja savas domas. Brīnumainam notikumam jā vainago šī atmoda. Atspiedusies uz elkoņa, viņa uzmanīgi aplūkoja atzveltnes krēslu, kurā bija sēdējis Aleksandrs Kozlovs, paklāju, ko viņš mīdījis ar saviem platajiem, nervozajiem soļiem, pelnutrauku, kur pali

kusi viņa pusizsmēķētā cigarete. Kāpēc viņa ļāva viņam aiziet? Gaidīt līdz rītdienai pulksten pieciem? Tas ir aplam! Fransuāzai nav nepieciešams laiks pārdomām, lai zinātu, ka mīl viņu no visas sirds! Turklāt viņa vairs nespēj dzīvot šajā Karolas vadītajā mājā. Vakarā pie galda atkal satikt viņu — smaidošu un tērgājošu ar tēvu, it kā nekas nebūtu bijis,— nē, simtkārt ne! Mērs ir pilns. Vienā rāvienā viņa piecēlās. Domas vētraini šaudījās galvā. Pie spoguļa vēlreiz sasukājusies, Fransuāza izgāja cauri tukšajai viesistabai un pieklauvēja pie pamātes durvīm.

—  Kas tur ir?

Fransuāza iegāja. Karola sēdēja zvilnī un lasīja. Viņa pievērsa meitenei miermīlīgu skatienu.

—  Es neēdīšu pusdienas mājās un šovakar neatgriezīšos,— Fransuāza sacīja.— Iešu pie mātes.

Karola nolika grāmatu sev līdzās uz apaļā galdiņa un nomurmināja:

—  Fransuāza, es tev aizliedzu . . .

—  Tu vairs neko nevari man aizliegt!

Karolas vaibsti saspringa.

—  Es tev aizliedzu iet prom pirms tēva ierašanās, tu mani dzirdi?— viņa teica.— Tu prasīsi atļauju viņam!

Pamātes balsī jautās niknums. Fransuāza saprata, ka pirmo reizi Karolai ir bail no viņas. Skatīdamās saniknotajā un satrauktajā sejā, meitene kliedza:

—  Nē! Tu runāsi ar viņu manā vietā! Tu viņam paskaidrosi, kāpēc esmu aizgājusi, ja tev ir drosme! Šaubos, vai viņš atzīs, ka tev ir taisnība.

Fransuāza izgāja un spēcīgi aizcirta durvis. Brīdi viņa baidījās, vai Karola neskrien viņai pa pēdām, lai mēģinātu aizturēt. Taču visā dzīvoklī valdīja pilnīgs klusums.

Brīvības apdullināta, Fransuāza nokļuva uz ielas. Aleksandram Kozlovam jau vajadzēja būt pārnākušam mājās. Fransuāza ies pie viņa. Ko viņš teiks, ieraugot viņu? Lieliem soļiem viņa devās augšup pa Bonaparta ielu, nevairoties no garāmgājējiem, kuri viņu grūstīja. Laiks bija jauks. Vaļējā mašīnā smējās daži puiši. Saritinājies kāda antikvāra veikala skatlogā sildījās kaķis. Šaurās ielas galā mirdzēja gaisma. Pēkšņi Senžermēndeprē baznīca izslējās Fransuāzas priekšā gluži kā pārmetums. Viņa tur bija tik bieži gājusi! Kā ziedoju

mus viņa nesusi uz šejieni savas šaubas, priekus, bērna un jaunas meitenes skumjas. Un vienmēr gāja ārā, nomierinājusies baznīcas klusumā un vēsumā. Pagrūst durvis, ieslīdēt draudzīgajā mijkrēslī, noskaitīt lūgšanu . . . Fransuāza izjuta pēc tā vilinājumu sirdi, uz lūpām, bet iecirtās. Viņa zināja — ja ļausies reliģiskai iedvesmai, pēc tam viņai vairs nebūs drosmes doties uz turieni. Aleksandram Kozlovam ir taisnība. Katram ir tāds Dievs, kādu viņš pelnījis. Ir bargs Dievs, sīkumains un vecs, kurš mitinās baznīcā un kuru ticīgie sastop svētdienas dievkalpojumos, un ir arī cits Dievs ar plašākiem uzskatiem, kurš dzīvo ārpus baznīcas. Tagad Fransuāza piesauca šo Dievu. Tas viņu sapratīs, atbalstīs viņas neprātā. Tāpēc ka viņš mīl visu jauno, neapdomīgo, cēlo. Atrāvusi skatienu no pelēko akmeņu zvanu torņa, viņa pavērsa acis pret debesīm, tik skaidrām, ka tās apbūra viņas dvēseli. Mašīnas bija apstājušās. Viņa šķērsoja laukumu. Aiz muguras viņa vēl juta milzīgo baznīcu. Pagājusi garām kafejnīcai «Flora», viņa to pilnīgi aizmirsa.

Iegriezusies Baka ielā, Fransuāza palēnināja gaitu. Viņa negribēja ierasties aizelsusies. Kozlovs dzīvoja otrajā stāvā. Viņa uzkāpa pa kāpnēm, pastāvēja pie dzīvokļa durvīm, pēc tam, pastiepusi roku, piezvanīja. Neviens neatsaucās. Viņš nav vēl pārnācis. Nokārtu degunu viņa kāpa lejā pa nodeldētajiem koka pakāpieniem. Pacēlusi sava mitekļa aizkariņu, durvju sardze noskatījās viņai nopakaļ.

Fransuāza nedaudz attālinājās no mājas un nostājās uz Varenna ielas stūra. Krustojumā policists regulēja kustību. Viņa mēģināja ieinteresēties par skatlogiem. Drīz viņa zināja nosaukt no galvas izliktās preces veikalu skatlogos gan pa labi, gan pa kreisi. Tad viņas maršruts kļuva garāks. Viņa soļoja no aptiekas līdz gaļas veikalam. Ik pēc pāris mirkļiem meitenes skatiens pievērsās nama durvīm, baidoties palaist Kozlovu garām. Aizritēja stunda. Ko tikai viņa neizdomājās pa šo laiku. Viņu nogurdināja garāmgājēju svešās sejas. Tomēr viņa zināja, ka ir spējīga gaidīt vēl ilgi. Ļoti ilgi. Visu nakti, ja būs vajadzīgs . . . Metās tumšs. Pretim vienā logā iedegās gaisma, pēc tam otrā.

Piepeši Fransuāzu sagrāba prieks. Starp tik daudziem nevajadzīgiem garāmgājējiem beidzot parādi

j;is viņš! Pārdomās iegrimis, Kozlovs soļoja, avīzi padusē iespiedis, puskukuli maizes rokā. Par ko viņš domā?

Fransuāza redzēja viņu nozūdam priekštelpā, aprēķināja laiku, pēc kāda viņš būs uzkāpis pa kāpnēm, nogaidīja vēl dažas minūtes un no jauna iegāja mājā. Šoreiz, piezvanījusi pie durvīm, viņa gandrīz tūlīt izdzirdēja soļus. Viņu pārņēma neizskaidrojamas bailes, viņa gribēja aizbēgt. Taču kājas bija kā no koka. Sirdij dauzoties, viņa redzēja atveramies durvis.

—  Fransuāza, kas noticis?— Aleksandrs Kozlovs jautāja.

—  Es nevarēji] gaidīt līdz rītam,—viņa čukstēja.

Viņš pasmaidīja, saņēma viņu aiz abām rokām un

ieveda iekšā.

XXIV

Bāla gaisma spraucās starp pavirši aizvilktajiem aizkariem. Cenzdamās nekustināt visu augumu, Fransuāza izstiepa roku. paņēma savu rokaspulksteni, kas bija nokritis pie dīvāna kājas, pacēla to pie acīm: piecas minūtes pāri pieciem. Pavērtu muti, nekustīgiem locekļiem, gluži kā nogalināts, Aleksandrs Kozlovs gulēja viņai līdzās. Bet no šī līķa plūda maigs siltums. Viena viņa roka atradās uz Fransuāzas kailā gurna. Viņa vēlreiz atcerējās notikušo, un atkal viņu pārņēma nepatika. Fransuāza nevarēja saprast, kā viņu skaidrie skatieni, tik cildenās runas var beigties ar šīm mežonīgajām kustībām, šo sēkšanu, šo silto traipu viņas augumā. Viņa bija ticējusi, ka mīlestība tuvinās viņu Dievam, bet jutās kā ieskaitīta dzīvnieku sugā. Vai pēc tāda kritiena viņa jebkad varēs atkal cienīt pati sevi? Taču Aleksandrs Kozlovs likās tik laimīgs, ka guvis prieku ar viņu! Kā cilvēks, kura prāts nodarbināts ar augstākām lietām … kā tas iespējams? Viņš uzrunājis viņu uz «tu». Viņš pateicies viņai. Viņš lūdzis viņai piedošanu. Viņš teicis: «Nebaidies . . . Tu būsi laimīga, es tev to apsolu . . .» Bet tagad, lai cik reižu atkārtotu šos vārdus, viņa no tiem gūst nevis lepnumu vai cerību, bet gan nāvējošas skumjas. Viņa ir ieguvusi laimi, kas viņai neder. Laimi kas lika zaudēt pašai sevi. Kaut kas bija pāri mēram: asaras ritēja no acīm pār vaigiem

miklajā un rūgtajā mutē. Viņa nevarēja rimties. Paslēpa seju rokās, pēc tam ar pirkstu galiem noglāstīja savus kailos plecus. Viņa juta nepatiku, saskaro, ties ar pašas gludo, silto, apmierināto miesu. Vēlreiz atcerējās neapzinātās, krampjainās kustības un sakoda zobus. Kāda netiklība! Un no šīs apkaunojošās fizkultūras, ja Dievs vēlas, dzimst bērns! Kā to izskaidrot? Kā to pieļaut? Katrā ziņā Dievs neatzīst par labu viņas rīcību. Citādi viņas dvēsele būtu tikpat apmierināta kā miesa. Viņa izdarījusi noziegumu pret sevi pašu un Dievu.

Fransuāza izslīdēja no gultas, savāca drēbes no krēsla, ātri, cenzdamās cik iespējams maz kustēties, apģērbās, turpinādama vērot Aleksandru Kozlovu. Kad viņa beidza aizpogāt blūzi, viņš pagriezās, ar kājām atstumjot segas. Viņa aiz bailēm sastinga: viņš tūlīt pamodīsies. Bet nē, atsegtām krūtīm, sānis noliektu galvu viņš atkal iegrima miegā. Viņš elpoja tikpat vienmērīgi ka naktī. Fransuāza paņēma rokās kurpes un, atvērusi durvis, izlavījās kāpņu laukumā.

Uz ielas viņu apņēma auksts un pelēcīgs rīts. Līdz malām pilnas atkritumu tvertnes rindojās pie slēgtajām parādes durvīm. Viņa zināja, ka agri vai vēlu atgriezīsies pie Aleksandra Kozlova. Vai viņa to vēlas vai ne, viņš ir viņas liktenis. Taču šobrīd pat šī doma vien iedvesa šausmas. Kurp iet? Ko darīt? Fransuāzai priekšā pletās sastindzis Visums. Sajā milzīgajā pilsētā nebija neviena, kas spētu viņu saprast un viņai palīdzēt. Tas ir tikpat pārsteidzoši, it kā viņa būtu pamodusies svešā zemē, kuras valodu viņa nezina. Viņa paskatījās uz sevi skatloga spogulī un ieraudzīja bālu, nogurušu, apkaunotu seju. Šo nožēlojamo izteiksmi viņa ir jau redzējusi Žanam Markam. Cik viņa ir bijusi skarba pret viņu! Piepeši Fransuāzai neatturami gribējās brāli redzēt. Lieliem soļiem viņa devās Asas ielas virzienā. Viņa gāja, skrēja un atkal gāja. Pirmoreiz viņa gāja pie brāļa, taču nojauta, kā atrast viņa istabu; Madlēna bija viņai stāstījusi: svaigi krāsotas zaļas durvis gaiteņa galā . . .

Fransuāza pieklauvēja. Ilgs klusums. Droši vien viņš vēl guļ. Viņa klauvēja vēl. Istabā kaut kas tika pagrūsts. Lēni dipināja kailas kājas. Durvis atvērās. Parādījās Žans Marks — izspūris, samiegojies, ietinies violetā zīda mājastērpā. Ieraugot māsu, viņš atkāpās.

Nespēdama izdabūt ne vārda pār lūpām, viņa metās brālim ap kaklu un pieplaka pie viņa krūtīm. Viņu sagrāba elsas. Viņa slāpa nost, it kā kāda roka turētu viņas galvu zem ūdens. Ar spēku Žans Marks viņu atstūma, lai piespiestu atsegt seju, un teica:

Kas noticis, Fransuāza? Runā!

Šonakt es negulēju mājās,— viņa murmināja. Pār steigums, ko viņa lasīja Žana Marka acīs, viņu nedaudz nomierināja. Viņa nav viena. Ap viņu it kā no jauna uzcelta bērnistaba.

—  Kur tu biji?— viņš aši vaicāja.

—  Pie Aleksandra Kozlova.

Uzacis saraucis, viņš noņurdēja:

—  Kozlovs? Tavs pasniedzējs?

—  Jā.

—  Tu gulēji ar viņu?

—  Jā. Žan Mark.

—       Tas nav iespējams! Tikai ne tu, Fransuāza! Es iešu sadot viņam pa purnu!

—  Es pati to vēlējos.

Taču Žans Marks sažņaugtām dūrēm turpināja:

—  Kāds nelietis! Nē. kas par nelieti!

—       Viņš nav nelietis, Žan Mark. Viņš ir vīrietis. Tāds pats vīrietis ka tu. Viņš mīl mani . . .

Žans Marks novicināja ar roku.

—  Tas vecis! . . .

—  Viņam ir trīsdesmit divi gadi.

—  Patiesi!

—  Un Karolai?— viņa vaicāja.

Žans Marks mirkli apmulsa, pēc tam īsi iebilda:

.— Karola ir kaut kas cits . . . Viņa ir sieviete . . . Viņa . . . viņa ir skaista . . .

—  Viņš arī ir skaists!

Žanam Markam no pārsteiguma iepletās acis.

—  Tev tā šķiet? viņš murmināja.

Un. saņēmis māsas rokas, Žans Marks piespieda viņu apsēsties sev līdzās gultā.

—       Klausies, vecenīt.— viņš maigi teica,— tu esi izdarījusi lielu muļķību, taču visas meičas, kuras pazīstu, agri vai vēlu ir pie tā nonākušas. Tu bi ji izņēmums. Es skatījos uz tevi un domāju, no kā tu esi veidota. Atklāti sakot, tev nav par ko krist izmisumā. Protams, ja pratīsi saņemt sevi rokās. Diez vai šis tips nolēmis

tevi precēt, un, manuprāt, jūs neesat piemēroti viens otram.

Viņa caur asarām cieši skatījās uz brāli un sacīja:

—  Bet es viņu mīlu. Žan Mark! Es mīlu viņu tāpat, kā tu mīli Karolu!

Fransuāzu atkal pārņēma elsas. Viņa elsoja aiz noguruma. uztraukuma, skumjām un nepatikas. Viņš aizskrēja pēc frotē dvieļa, iemērca tā vienu galu ūdenī un noslaucīja viņai seju. Tāda uzmanība Fransuāzu pavisam samulsināja. Viņa iespieda muti miklajā dvielī un nevienmērīgu elpu, sāpēm krūtīs runāja — runāja tikko dzirdamā balsī:

—  Nē, Žan Mark . . . Nevajag prasīt, lai es viņu pametu … Es to nedarīšu . . . Tāpat kā tu nepamestu Karolu, ja es tev to prasītu … Es bi ju netaisna pret tevi, rupja … Es neko nesapratu . . . Tu droši vien esi tik nelaimīgs! . . . Piedod man! . . .

—  Pietiek, klusē!— viņš teica, atkal apsēdinot māsu gultā un neveikli apņemot ap pleciem.

Viņa atcerējās kādu negaisa nakti, ko viņi, būdami mazi, bija pavadījuši, piespiedušies viens pie otra. Taču šodien, kad Fransuāza pakustināja galvu, neskūts zods skrāpēja viņai vaigu.

—  Tas, kas ar mums abiem notiek, ir briesmīgi.— Viņa vēl nopūtās.— Man ir kauns! Kāpēc Dievs to pieļāva? Mēs nekā nevaram viens otram palīdzēt. Mēs esam kļuvuši vecāki. Esam jau pieauguši. Un esam kļuvuši tikpat pretīgi kā viņi.

—       Nerunā tik daudz; Fransuāza!— viņš sacīja.

—  Beidz . . . Atpūties . . .

—  Pretīgi! Pretīgi, Žan Mark, nav cita vārda! Vai nevar kļūt pieaudzis, paliekot nesamaitāts? Es biju pārliecināta, ka atrodos drošībā. Es mīlēju kādu zēnu . . . Patriku . . . Tu viņu nepazīsti . . . Ak, jā! Tu viņu redzēji mājās, ballītē … Es gribēju ar viņu precēties pēc pieciem gadiem, kad mēs pabeigtu mācības . . . Un, lūk . . . rīt es viņam pateikšu . . . Man ir jāpasaka viņam taisnība, pretīgā taisnība! . . .

—  Tu biji iemīlējusies tanī zēnā, un es neko par to nezināju,— Žans Marks teica.— Tas ir neticami!

—  Es viņu gan mīlēju, bet nebiju iemīlējusies, tāpēc ka bi ja Aleksandrs Kozlovs . . .

Plecus uzrāvusi, Fransuāza saguma. Nezinādams vairs, ko darīt, ko teikt, sievietei, kura cieš, Žans

Marks sāka glāstīt viņai matus. Viņa roka slīdēja pa viņas galvas izliekumu, pa drudžaini degošajiem vaigiem.

—  Man ir labi pie tevis,— viņa teica.

Viņi ilgi klusēja. Pēc tam Žans Marks maigi atbrīvojas, pavaicājis: «Tu atjauj?»—aizdedzināja cigareti, piecēlās. Istabu pildīja tabakas smarža. Fransuāza atkal domāja par Aleksandru Kozlovu. Varbūt viņš ir pamodies, meklē viņu, uztraucas. Viņu pārņēma mīlas uzplūds. Atkal paceļot galvu, viņa redzēja Žanu Marku stāvam savā priekšā ar violetā mājastērpa kabatās sabāztām rokām, basām kājām.

—  Mana nabaga Fransuāza!— viņš, skumji smaidīdams, izrunāja.— Var teikt, ka mēs abi nemākam paspert ne soli, lai nekristu . . .

Viņš pateica to ar overņieša akcentu. Vecā aukle Albertīne bija viņiem tā teikusi bērnībā. Fransuāza pamāja ar galvu, it kā sveicinot šo atmiņu, kas bija viņiem kā parole. Asarām smacētu kaklu, smagu sirdi viņa tomēr nedaudz nomierinājās. Atzīšanās bija viņu atskurbinājusi, notrulinājusi.

—  Droši yien tētis un Karola ir stipri uztraukušies, tāpēc ka tu nebiji naktī atgriezusies mājās,— Žans Marks atsāka.

—  Nomierinies,— murmināja Fransuāza,— es teicu Karolai, ka pārgulēšu pie mātes.

—  Bet tagad taču tu atgriezīsies mājās?

Viņa pakratīja galvu.

—  Nē, es nevarēšu. Es neieredzu Karolu. Dzīvot līdzās viņai un tēvam ir pāri maniem spēkiem. īpaši pašlaik . . .

Viņš uztraucās.

—  Klausies, Fransuāza! … Tu to nevari darīt! . . . Tev noteikti jāatgriežas Bonaparta ielā . . . Citādi būs skandāls, nebeidzamas izskaidrošanās . . .

Bez šaubām, viņš baidījās, jo māsa, neīstā laikā sadumpojusies, var apdraudēt viņa un Karolas attiecību drošību. Mīļais Žans Marks! Cik viņa aizraušanās ir nožēlojama! Cik viņi līdzīgi viens otram!

—  Neuztraucies!— viņa teica.— Es iešu dzīvot pie mātes.

Fransuāza pati nezināja, kad radusies šī doma. Taču, izteikusi to, viņa izjuta prieku, ko dod ilgi meklēts un

nejauši atrasts atrisinājums. Viss noskaidrojās, kļuva vieglāk ap sirdi.

, — Tētis nekad nepiekritīs,— Žans Marks teica.

—       Piekritīs! Karola pratīs viņu pārliecināt. Tas viņai ļoti patiks, un kaut reizi viņa būs vienisprātis ar mani.

Saraucis pieri, Žans Marks padomāja un nočukstēja:

—       Es gribu tev teikt par Karolu … Tu viņu slikti pazīsti . . . Viņa nemaz nav tāda. kādu tu viņu iedomājies • ••

Fransuaza piecēlās un savukart apkampa brāli. Kad visas vērtības zudušas, viņai palika vismaz šī: uzticama pieķeršanās, ko pārbaudījis laiks un kas sakņojas ģimenes auglīgajā zemē. Žans Marks paskatījās pulkstenī.

—       Pie velna! Jau piecpadsmit minūtes pāri septiņiem! Man pusdeviņos ir lekcija. Es tikko pagūšu sagatavoties!

—       Tas nekas, ja es kādu brīdi palieku šeit?— viņa vaicāja.

—       Protams! Atpūties! Es atgriezīšos pusdivpadsmitos. Ēdīsim brokastis kopā?

—       Nē. Žan Mark. Man šorīt jāsatiek māte, es brokastošu pie viņas.

—  Tātad — kad es tevi atkal redzēšu?

—  Varbūt šovakar ap pieciem?

Viņš savilka grimasi.

—       Šovakar nē, es nevarēšu. Es mācīšos kopā ar kādu biedru. t

Fransuāza nolēma, ka viņam ir tikšanās ar Karolu. Bez šaubām, šeit pat. Viņa bija tuvu sašutumam, bet savaldījās. Viņai vairs nav tiesību nevienu nosodīt.

—  Bet rīt brokastlaikā tu esi brīvs?— viņa vaicāja.

—       Lieliski! Ienāc pie manis ap pusvieniem. Es tevi aizvedīšu uz lielisku picēriju, kas tikko atvērta pie Monža skvēra. Pieēdīsimies kā karaļi par smiekla naudu . . .

Viņš nozuda aiz aizslietņa, un Fransuāza dzirdēja, ka viņš mazgājas dušā. Nogurusi viņa novilka kurpes un izstiepās gultā, galvu spilvenā iespiedusi. Viņa ieelpoja brāļa smaržas. Nervu sasprindzinājums atslāba. Domas kļuva arvien nesakarīgākas. Kad Žans Marks, pilnīgi saģērbies, atgriezās. Fransuāza bija aizmigusi. Viņš skatījās uz māsu. pasmaidīja un uz pirkstgaliem izgāja no istabas.

Beigusi jūsmot par meitas frizūru, Lisija ievilka viņu veļas istabā, kur patlaban gludināja.

Saproti, es neļauju Mari gludināt savas blūzes. Kopš zināma laika viņa man visu sabojā. Es aizsūtīju viņu pastaigāties ar Likiju uz skvēru. Viņas var redzēt no šejienes. Paskaties . . .

Fransuāza izliecās pa logu un lejā dārzā ar cementētiem celiņiem ieraudzīja rindiņā sasēdušās sievietes, kas uzraudzīja, kā draiskojas daudzkrāsaini punktiņi — nama bērni. Pulkstenis bija pusvienpadsmit. Maiga saule plūda pāri gludajām namu fasādēm un izgaismoja zāliena zaļumu.

—  Tu viņu redzi?— Lisija vaicāja.

—  Nē.— Fransuāza teica.— Es nepazīstu viņu no tāda attāluma.

Viņai aiz muguras gludeklis šņākdams slīdēja pa mitru drānu.

—  Likijai ir sārts rāpulītis. Tas, ko tu viņai uzdāvināji. Starp citu, viņa drīz pārnāks. Tu taču paliksi pie mums uz brokastīm?

—  Ja tu vēlies . . .

—  Protams! Ivucītis būs sajūsmināts! Interesanti, ko viņš teiks par tavu frizūru. Manuprāt, tā ir izdevusies. Un tu ļoti labi krāsojies. Tavā vietā es vēl novilktu ar zīmuli līniju uz plakstiņiem. Tas piešķir izteiksmību.

Fransuāza pagriezās un paskatījās uz māti — pārāk jaunu, pārāk gaišmatainu —, kas, beigusi gludināt, uz galda locīja veļu. Par veļas istabu pārveidotā meitasistaba bija pilna kastēm. Pavisam jauna elektriskā šujmašīna stāvēja uz metāla galdiņa. Uz grīdas pārpilns grozs ar gludināmo veļu. Parketa spraugās spīdēja adatas.

—  Man neviens nav zvanījis?— Fransuāza vaicāja.

—  Nē. Un tad?

—  Varbūt Karola piezvanīs. Es vakar mājās sacīju, ka palikšu pa nakti pie tevis. Bet es sameloju. Es pārnakšņoju pie draudzenes . . .

Izbrīns pārtrauca Lisijas darbošanos. Plati ieplestām acu zīlītēm starp melnas tušas noziestām skropstām viņa murmināja:

—       Bet tas ir ļoti nopietni, manu meitenīt! Kāpēc tu to darīji?

—  Es sastrīdējos ar Karolu . . .

—  Par ko?

—  Par niekiem.

Lisija atkal satvēra gludekli un veikli to slidināja pa drēbi.

—  Viņa nebija laipna pret tevi?— Lisija jautāja.

—  Es domāju, ka, par spīti visam, jūs saprotaties labi.

—  Lūdzu, neuzdod man jautājumus, māmiņ!

—       Labi! Labi!— murmināja Lisija, noliekdamās pār galdu, lai rūpīgi gludinātu.— Bet galu galā … ko tu gribi?

Acīm redzami viņa nevēlējās uzzināt neko vairāk. Tas, kas notiek Bonaparta ielā, bija viņai aizliegtā zona, kur viņa negribēja ielūkoties pat domās. Dziļa filozofiska nopūta pacēla augšup viņas krūtis mākslīgi polsterētā krūšturī.

—  Tas ir neizbēgami, manu mīlulīt,— viņa atsāka.

—  Es pat esmu pārsteigta, ka tev jau agrāk nav radušās domstarpības ar šo sievieti. Lai darītu ko darīdama, viņa jums vienmēr būs tikai svešiniece. Ak, mani nabaga zaķīši! Bet ir jābūt saprātīgai. Tāda ir dzīve! Galu galā tev ir astoņpadsmit gadu, drīz tu apprecēsies . . .

Ašām kustībām viņa ļāva gludeklim slīdēt pa blūzes aproci. Bāli mēļais zīds iztaisnojās zem gludekļa. Fransuāza dziļi ieelpoja un sacīja:

—       Zini, māmiņ, pēdējā laikā es daudz domāju. Es gribētu dzīvot šeit.

Viņa redzēja mātes pārvērsto seju.

—  Dzīvot šeit? Kā tā?

—  Es gribu teikt . . . dzīvot kopā ar tevi, ar jums . . . Šoreiz Lisijas acīs iezagās apjukums, gandrīz izbīlis.

Viņa novietoja gludekli vertikāli un čukstēja:

—  Tas nav iespējams!

—  Kāpēc, māmiņ?

—  Bet . . . mums . . . mums nav liekas istabas!

—  Un šī te? Galvoju, ka man te būs ļoti labi!

—       Bet, Fransuāza, tā ir veļas istaba. Man tā ir nepieciešama. Un vēlāk . . . vēlāk te gulēs Anželika . . . Nē, tas viss ir pārāk.sarežģīti . . . nemaz jau nerunājot

par to, ka tēvs būs nikns. Es negribētu nonākt konfliktā ar viņu . . .

Viņa runāja ātri, uzbudinātā tonī. It kā dusmotos uz meitu, kas liek viņai justies neērti. Klausoties mātē, Fransuāza satriekta juta, kā viņai visapkārt plešas tukšums, ko nekad nekas vairs nepiepildīs. Cits pēc cita, visi, uz kuriem viņa paļāvās, atsedza savu īsto seju. Piepeši viņa nodomāja, ka māte ir atbildīga par visām nelaimēm, kas šobrīd skar ģimeni. Ja māte nebūtu šķīrusies, nebūtu nedz Žana Marka drāmas ar Karolu, nedz viņējās . . . Viņi būtu vienota un laimīga ģimene Bonaparta ielas dzīvoklī. Lisija salocīja blūzi un uzmanīgi nolika to uz krēsla. Viņas seja saviebta neapmierinātā grimasē. Pirmoreiz mūžā Fransuāza ar naidu un dusmām uzlūkoja šo pārlieku izkrāsojušos sievieti, kura pametusi bērnus, lai dotos līdzi citam vīrietim, un kura, patvērusies egoistiskā laimē, baidījās, ka tikai netraucē viņu. Jā, viņa ir pie visa vainīga! Pat tādai Karolai ir savi attaisnojumi, ne viņai.

—  Un turklāt ar Ivucīti arī ir jārēķinās,— turpināja Lisija.— Ko viņš teiks, ja es atvedīšu viņam mājās lielu meitu? . . .«

Tagad viņa klīrējās, bija briesmīgi skatīties šo komēdiju. Fransuāzai atlika vienīgi piekrist viņai:

—  Jā . . . jā . . . Tev taisnība … Es par to nebiju padomājusi . . .

Tomēr Fransuāza izjuta arī svelošu pazemojumu, it kā būtu izdzīta no vietas, ko ilgi uzskatījusi par savām mājām. Mātes pūles mazināt viņas sarūgtinājumu sagādāja viņai mokas. Viņai gribējās sacīt: «Pietiek, māmiņ! Es tev nesagādāšu tādas rūpes.» Kad Lisija saņēma meitas roku, viņa strauji izrāva to. Sajā brīdī zvanīja telefons. Fransuāzu pārņēma baiļu sajūta.

—  Tā noteikti ir Karola!— viņa iesaucās.

Un Fransuāza skriešus sekoja mātei, kas izgāja no veļas istabas. Telefons atradās dzīvojamā istabā. Lisija paņēma klausuli, teica: «Jā! Es pati!»— un deva zīmi meitai paņemt otra aparāta klausuli. Fransuāza izdzirdēja Karolas patīkamo balsi:

—  Labdien, kundze! Atvainojiet, ka traucēju . . .

—  Bet, lūdzu, kundze,— Lisija teica samākslotā augstāko aprindu dāmas tonī.

—  Vai Fransuāza ir pie jums?

Lisija uzmeta meitai sazvērniecisku skatienu un laipni atbildēja:

*   — Protams! Kopš vakarvakara! Viņa šeit pārgulēja. Vai jūs vēlaties ar viņu runāt?

Viņa dižojās Karolas priekšā. Tā bija mietpilsonības visaugstākā pakāpe. Fransuāza paņēma klausuli, ko sniedza māte, un Karolas balss pārvērtās.

—   Nu, tā, Fransuāza,— viņa stingri sacīja.— Sī komēdija ir diezgan ieilgusi. Es teicu tēvam, ka tu pusdienoji ārpus mājas un atgriezies vēlu. Tātad viņš domā, ka tu pārgulēji mājās. Ja tu atgriezīsies nekavējoties, viņš tev pat neuzdos jautājumus. Ja ne, man būs viņam jāpavēsta, ka tu pavadīji nakti pie mātes, un tas viņu ļoti apbēdinās. Izvēlies!

Fransuāza klusēja. Viņas nepatika aizvien pieauga. Bezspēcībā viņa atgrūda visu pasauli.

—  Tu dzirdi, ko tev saku?—atsāka Karolas nokaitinātā balss.

—  Jā,— Fransuāza murmināja,— es tūlīt atgriezīšos. Viņa nolika klausuli. Māte pārsteigta skatījās uz

meitu.

—  Es domāju, tu brokastosi ar mums?

—  Nē, māmiņ,— Fransuāza skumji teica.— Viņi mani tur gaida. Man ir jāiet uz turieni . . .

XXV

Noliekusies pār burtnīcu, Fransuāza gandrīz nemaz nerakstīja, klausījās neuzmanīgi un nožēloja, ka ir atnākusi. Vīrietim, kurš lasīja lekciju četrdesmit uzmanīgiem klausītājiem, nebija nekā kopīga ar to, kurš pagājušajā naktī turēja viņu savās rokās. Viņa ar mokām centās sev iegalvot, ka šī līdzsvarotā un ar gribasspēku apveltītā seja ir tā pati, ko iepazinusi vakar puskrēslā jutekliskas kaislības aizgrābtu, ka šī pamācošā balss, kas skaidro sarežģīti veidotu krievu valodas teikumu, čukstējusi vārdus, kurus atceroties viņai svila vaigi. Iedziļinājies savā tematā, viņš neskatījās uz Fransuāzu biežāk kā uz citiem studentiem. Tas, kas viņai ir galvenais dzīvē, viņam ir tikai piedēklis. Viņš palūdza Augustīni Santalu iztulkot Krilova fabulu, prasīja Zilbēram Moro dažu pirmās grupas darbības vārdu locīšanu. Fransuāza baidījās, ka viņš neuz

dod arī viņai kādu jautājumu gramatikā. Patlaban viņa nav spējīga atbildēt. Taču viņš ļāva viņai sēdēt kaktā maiguma un nemiera pārņemtai. Brokastis ģimenes lokā, par ko viņa tā bija baiļojusies, noritēja bez starpgadījumiem — ar saviem darījumiem pārņemtā tēva, jaunākā brāļa, kurš runāja tikai par savu nākamo ceļojumu, un aiz laipnības dzirkstošās pamātes sabiedrībā. Ne vismazākā mājiena par viņas iepriekšējās dienas bēgšanu. Karola bija sagatavojusi augsni. Viņas iespaidā visdrosmīgākajiem meliem piemīt patiesības spēks. Šovakar, šķiet, Žanam Markam jāēd pusdienas mājās. Viņš būs pārsteigts, sastopot Fransuāzu, kura šorīt bija viņam teikusi, ka grib dzīvot pie mātes. Viņa izskaidros brālim visu. Tagad viņš ir viņas uzticības persona. Viņa notrīsēja, jo Aleksandrs Kozlovs pacēla balsi:

—  Jūs neesat pietiekami gatavojušies… Tuvojas eksāmeni … Ja nepieliksiet nopietnus pūliņus . . .

Sie bargie vārdi uz Fransuāzu neattiecās. Viņa vairs nebija auditorijas daļa. Viņai šķita, ka brīnumainā kārtā zaudējusi patiku mācīties. Vai viņas jūtas pret Aleksandru Kozlovu ir tik dziļas, ka viņai vairs nav vēlēšajiās nodarboties ar kaut ko citu? Katrā ziņā krievu valoda, kas bija tā saistījusi, viņu vairs neinteresēja. Viņa nekad vairs to nemācīsies, viņa izkritīs eksāmenā . . . Nu un tad! Vienīgais svarīgais ir tas, kas notiks ar viņu un šo vīrieti tūlīt, rit, parīt . . . Kāju švīkoņa pārsteidza viņu sapņu vidū. Lekcija bija beigusies. Meitenes ielenca Aleksandru Kozlovu. Katrai bija viņam kas vaicājams. Galu galā tas ir uztraucoši. Viņai šķita, ka viņš pārāk laipni atbild dažām studentēm. Varbūt viņš ir mīlējies ar kādu no viņām? Tomēr nē, viņa būtu zinājusi, būtu to nojautusi. Turklāt tur nebija nevienas glītas. Tas nekas. Viņš nemeklē glītas meitenes. Apliecinājums tam . . . Telpa kļuva tukša. Fransuāza izgāja pēdējā. Aleksandrs Kozlovs apturēja viņu garāmejot un čukstēja:

—  Kapec tu šorīt aizgaji nebrīdinājusi?

—  Es nevarēju palikt,— viņa murmināja.— Man vajadzēja atgriezties mājās . . .

—  Tev vajadzēja mani pamodināt.

—  Kāpēc? Es zināju, ka satikšu jūs skolā šopēcpusdien . . .

—  Ko tu tagad dari?

—  Neko.

—  Vai tu nevēlies atnākt pie manis pēc stundas?

Viņa skatienā jautās maiga un noteikta prasība.

Piepeši viņai gribējās atkal būt kailai viņa rokās. Stīvām kājām viņa murmināja:

—  Jā.

Viņš devas prom. Fransuāza vel dažas minūtes pakavējās bibliotēkā un ari izgāja.

Uz ielas viņa sastapa Patriku, kurš viņu gaidīja. Fransuāza bija aizmirsusi, ka norunājusi ar viņu satikšanos. Sis apgrūtinājums viņu kaitināja. Cik viņam' mazas acis aiz aceņu stikliem! Līdz pat šai dienai viņa nebija to pamanījusi.

—       Beidzot es tevi satieku,— viņš sacīja,— pēc ilga laika! . . . Kas notiek?

—  Es biju ļoti aizņemta šajās dienās.

—       Es to pamanīju. Katru reizi, kad tev zvanīju, tevis nebija.

—  Vakar es tev tomēr atbildēju.

—  Jā, kā par brīnumu! . . .

Viņi pagāja uz Sēnas pusi.

—  Varētu iedzert kādu glāzīti,— viņš piedāvāja.

—  Ir tā, ka … es steidzos,— Fransuāza teica.

—  Kā tā — steidzies? Bija norunāts tikties četros.

—       Par nelaimi, man gadījās kas neparedzēts . . . pēdējā brīdī, pienākums . . . Man žēl . . .

—  Tu neesi brīva?

—       Nē . . . Tomēr man ir dažas minūtes . . . Mēs varam parunāt tāpat ejot … Es tev gribēju teikt . . . Patrik . . . Domāju, ka mēs abi … tā bija kļūda … Es izjutu lielu draudzību pret tevi, lielu pieķeršanos, bet ar to nepietiek, lai veidotu kopīgu dzīvi . . .

Piepeši viņa juta, ka ir ļoti viegli saraut attiecības ar viņu. Teikumi veidojās paši no sevis — skaidri un neapstrīdami. Patriks izslēja zodu. Pārsteigums piešķīra viņam muļķīgu izskatu.

—       Ek! Es tam nepiekrītu!— viņš teica.— Nepavisam nepiekrītu. Tev droši vien ir krīze. Tas ir ļoti sievišķīgi. Bet man ir galva uz pleciem.

Fransuāza garlaikojās, klausoties viņa iebildumus, jautājumus, pārliecinājumus. Patriks vēlējās zināt, kas notiek. Vai viņa mīl kādu citu? Vai viņš izdarījis ko tādu, kas viņai nepaticis? Tā, bez iemesla neaiziet! Kur

tml paliek visi viņu plāni! Vai viņa ar vienu neapdomību rīcību atteiksies no tiem . . . Viņš taču mīl viņu, viņš nav mainījies . . . Uz visiem šiem jautājumiem Fransuāza atbildēja izvairīgā un aukstā tonī. Jo vairāk Patriks uzstāja, jo mierīgāk viņa izturējās. Viņu neaizkustināja viņa skumjas. Aizrāvusies ar citu vīrieti, viņa nevar žēlot atstumto. Tas, ka Patriks pieķēries viņai, šķita pat nepieļaujami. Viņa vēlētos noslaucīt viņu no sava ceļa. Mīlestība noteikti ir nežēlīgas jūtas. Viņa apsolījusi piecos būt pie Aleksandra Kozlova. Bija divdesmit minūtes pāri četriem. Kad viņi izgāja krastmalā, viņa apsviedās apkārt un atgriezās Svēto tēvu ielā.

—  Kāpēc tu ej te?— Patriks vaicāja.

Atbildes vietā Fransuāza nopūtās.

—   Manu nabaga Patrik, tu strīdies, bet tas ir veltīgi. Es neatkāpšos no sava lēmuma. Mums jāšķiras.

—    Pavisam skaidri — tu atsakies no sava solījuma?— viņš saērcinātā tonī teica, par ko viņai gribējās smieties.

—  Ja tu vēlies . . .

—   Labi! Toties es nenoliedzu to, ko esmu tev teicis. Starp citu, esmu pārliecināts, ka tu ej pa nepareizu ceļu. Es gaidīšu tevi tik ilgi, cik vajadzēs.

Fransuāzu pārsteidza viņa uzticība. Nevis bezcerība, bet mierīgs nākotnes plāns. Tas izskatījās pēc Pat rika.

—  Vai vēlies, lai mēs paliekam draugi?— viņš atsāka.

—  Jā.

—    Es tev atkal piezvanīšu šajas dienas. Līdz sestdienai ne, man ir jāgatavojas ieskaitei. Bet pēc tam . . .

—  Labi.

—  Vai varu tevi vēl mazliet pavadīt?

—  Nē, Patrik!

Fransuāza sniedza viņam roku. Viņš ļengani paspieda viņas pirkstu galus, uzmeta viņai neizteiksmīgu skatienu, pagriezās un aizgāja.

Viņa ilgi nevarēja atbrīvoties no domas, ka ir rīkojusies aplam. Sī sajūta izgaisa, nonākot Bāka ielā. Pulkstenis bi ja desmit minūtes pāri pieciem. Viņa vainoja sevi, ka zaudējusi desmit minūtes. Vai Aleksandrs Kozlovs nebārs viņu par nokavēšanos? Ar bikla prieka pilnu sirdi Fransuāza uzkāpa pa kāpnēm.

Daniels izgāja no kantora, piesardzīgi likdams kājas ’ uz vilnas plīša, it ka mīdītu ziedu paklāju. Tas, kas desmit minūtēs tur tika nolemts, pārspēja visu, par ko viņš sapņojis. Viņš nevis nosūtīja vēstuli, ko vakar bija pārrakstījis uz mašīnas, bet, izgājis no liceja, nolēma griezties «nekaunīgā kārtā» firmā «Kodak-Pathe» un lūgt tikšanos ar direktoru. Ja atteiks, viņš lūgs pieņemt viņu kādu citu dienu. Sajās lietās nepieciešams personisks kontakts. Viss gāja kā smērēts. Acīmredzot tas nebija direktors, kas viņu pieņēma, bet kāds cits tikpat ietekmīgs kungs. Vecis vismaz ap četrdesmit. Viņam bija acenes, un viņš smēķēja mazu, saliektu un rūgtu cigāru. No sākuma Daniels izturējās kautrīgi. Tomēr inazpamazām, sarunu biedra smaida iedrošināts, viņš izklāstīja savu plānu tikpat nepiespiesti kā klasesbiedru priekšā. Rezultātā šis tips, k|ūdams arvien smaidīgāks, bija paaicinājis sekretāri, nodiktējis viņai vēstuli, parakstījis to . . .

Tagad uz ielas Daniels pārlasīja dokumentu ar tādām izjutām, it. ka runa būtu par militāras pateicības izteikšanu.

«Cienījamais kungs,

saskaņā ar mūsu šīsdienas sarunu, apņemamies Jums nodot šā gada pirmajā jūlijā materiālu, kura saraksts ir šīs vēstules pielikumā. Sis materiāls Jums tiek uzticēts avansa veidā, lai Jautu uzņemt filmu un melnbaltu un krāsainu fotogrāfiju sēriju ceļojuma laikā, kas Jums jāveic šovasar uz Ziloņkaula Krastu par stipendiju, kuru piešķīris Zelidžas fonds. Savukārt Jus apņematies nodot mūsu firmai iepriekšminētās filmas kadrus un ļaut mums izvelēties reklāmai divdesmit fotogrāfijas no tām, ko Jūs būsiet uzņēmis ar mūsu piešķirtajiem fotomateriāliem. Jūsu atgriešanās ir paredzēta 15. septembrī, minētais materiāls Jums jānodod pirms šā mēneša beigām.

Vēlot labu veiksmi, lūdzam Jūs, kungs, pieņemt mūsu patieso cieņu.»

Daniels iztaisnoja augumu. Cilvēks, kuru viņš redzēja pirmo reizi, bija viņam noticējis. Viņš iegūs aparatūru, kas maksā tūkstošiem franku. Ar viņu apgājās kā ar profesionālu reportieri, uzrunāja ar

«kungs», novēlēja «labu veiksmi», viņš visus pārsteigs. Svētlaimīgs lepnums rotājās viņa lūpās. Viņam likās, ka šis bezrūpīgais smaids pāriet uz garāmgājējiem, ka visi viņu uzskata par simpātisku, ka uz pasaules ir vienīgi laimīgi cilvēki. Tagad, kad viņš nodrošinājies ar pēdējā modeļa kameru un filmām, reportāžas jautājums ir nokārtots. Paliek transports. Aizbraukšanai viņš nevēlējās tērēt stipendijas četrsimt piecdesmit franku. Jau tā tas nav visai daudz. Vai viņš atradīs kādu darbu uz vietas, lai nopelnītu iztiku? Labāk jau iepriekš paredzēt grūtības. Rīt ceturtdiena, viņam ir brīva pēcpusdiena. Viņš iegriezīsies dažādās kuģniecības kompānijās, lai mēģinātu nokārtot braucienu par pazeminātu tarifu (varbūt pat par velti?) no Marseļas uz-Abidžanu ar kravas kuģi. Daniels salocīja vēstuli, ieslidināja to savā portfelī un priecīgi domāja par ģimenes izbrīnu, kad šovakar pie pusdienu galda viņš pavēstīs savas darbošanās iznākumu. Arī Žans Marks būs. Viņi būs mēmi! Aiz vēlēšanās lēkāt viņam kņudēja kāju ikros. Daniels uzsēdās uz mopēda, atspērās uz pedaļa un juta dziļu baudu, klausoties motora tarkšķī. Troksnis viņam ir augstākā spēka, veselības un dzīvības izpausme. Kā var mīlēt klusumu? Viņš strauji iesāka braukt, juzdams vēstuli pie sirds.

Vēstule ceļoja no rokas rokā apkārt galdam. Daniels ar triumfu vēroja visus: vispārsteigtākā bija Karola, kuras acis šķelmīgi mirdzēja. Viņa mīļi noliecās pie Fransuāzas, kas šķita mazliet sapņaina, kā parasti, mazliet sastingusi, un čivināja:

—  Izlasi! Tas ir kas nedzirdēts! Daniel, tev paveicies gluži kā Dievam!

—  Labāk saki, ka viņam necerēti laimējies,— murmināja Žans Marks.

—  Kāpēc?— Daniels iesaucās. — Es pats izcīnīju, tas ir viss.

—  Tev droši vien pagadījās sevišķi saprotošs tips.

—  Tāpēc ka mācēju viņam izskaidrot. Manā vietā tu būtu tikai čiepstējis.

—       Noteikti,— Žans Marks sacīja ar tikko jaušamu pārākuma smaidiņu.

Daniels vēroja tēvu: viņš izskatījās apmierināts, kaut gan vēl nebija izteicis savas domas. Tēvs vēlreiz palūdza vēstuli, pārlasīja to un sacīja:

—  Vajadzēs likt apdrošināt visu šo materiālu.

—  Ak tā?— Daniels noteica.— Kāpēc?

—  Ja tu to sabojā vai pazaudē . . .

—  Tas tiesa.

—       Tā kā tu esi nepilngadīgs, iespējams, man būs jāuzņemas apdrošināšana uz sava vārda. Un kā tu domā nokārtot transportu?

Daniels piepūtās aiz paša svarīguma. Viņš ir uzmanības centrā. Kamēr Mersedese mainīja šķīvjus, viņš nosvērti runāja par savu nodomu jau rīt apmeklēt dažādas kuģniecības sabiedrības. Tēvs viņu pārtrauca:

—       Bezmaksas braucienu tu neizkārtosi. Būs daudz vienkāršāk, ja nopirksi trešās klases biļeti uz parasta kuģa pa maršrutu Marseļa — Abidžana.

—  Bet tas maksā ļoti dārgi, tēt!— Daniels teica.

—  Augstākais, seši simti franku.

—  Man ir tiesības tikai uz četrsimt piecdesmit.

—       Es aizdošu pārējo. Kad būsi tur, sameklēsi vienu no maniem klientiem, Tomasēna kungu, kurš dzīvo Abidžana. Es viņam aizrakstīšu. Viņš tev iedos nepieciešamo naudas summu, par kādu mēs kopīgi vienosimies.

—  Un kā es tev to atdošu?— Daniels vaicāja.

—       Nedomā par to! Kā tēvam man ir tiesības mazliet tev palīdzēt.

Daniels sadrūma.

—       Tu neko neesi sapratis, tēt,— viņš murmināja.

—  Pēc noteikumiem man pašam uz vietas jānopelna nauda visu izdevumu segšanai.

Filips iecietīgi nosmējās.

—       Vispār, jā! Bet kurš tad varēs pārbaudīt? Neviens! Tātad? Tu būtu muļķis, ja neizmantotu sīkās priekšrocības, ko tev piedāvāju. Starp citu, esmu pārliecināts, ka visi tavi biedri darīs tāpat.

—       Bet es esmu pārliecināts, ka ne!— iesaucās Daniels, tumši pietvīcis.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka viņi ir tādi paši kā es. Viņus interesē spēle.

—  Bet pelņa?

—  Bez blēdīšanās, tēt! Ja blēdās, tas ir pārāk negodīgi. Tas maina visu . . .

Iestājās klusums. Daniels paraudzījās visapkārt. Tēvs uzlūkoja viņu ironiski, Karola sirsnīgi uzsmaidīja viņam, bāls un domīgs Žans Marks skatījās kaut kur sāņus, Fransuāza nolaistiem plakstiņiem nervozi lauzīja grauzdētas maizītes šķēli.

—  Labi,— Filips teica.— Dari, kā vēlies.

Mersedese atnesa augļus. Daniels paņēma vēstuli un,

lai nesaburzītu, ielika to kabatā starp divām kartona loksnēm.

—  Rīt Fransuāza brokastos kopā ar mani,— teica Žans Marks,— ja jums nav iebildumu.

—  Bet nē, gluži otrādi,— Karola teica.

Daniels cerēja, ka ielūgums attieksies ari uz viņu. Taču nedz Žans Marks, nedz Fransuāza netiecās pēc viņa sabiedrības. Viņš samierinājās ar to, domājot par cīniņiem, kas viņu gaida jūras kuģniecību kantoros. Un jūlijā jāizbrauc! Vismaz divas nedēļas jābrauc pa jūru, lai nokļutu Abidžanā. Lielā, atklātā jūra, kuģa šūpošanās, pāreja uz citu laiku, lidojošās zivis, naktis uz klāja ar visām dienvidu puslodes zvaigznēm virs galvas. Daniels jau atradās tālu jūrā, kad izdzirdēja norūpējušos tēva balsi; viņš paziņoja, ka nākamajā nedēļā būs spiests atkal doties uz Londonu.

—  Vēlreiz!— Karola iesaucās.

—  Esmu apbēdināts, dārgā,— teica Filips, saņemdams viņas roku un pielikdams to pie lūpām. Bet es nevaru nevienam citam uzticēt atbildīgas sarunas ar Hopkinsa grupu, tu labi zini . . .

Karola šķita nomākta un vīlusies. Vienā ziņā Daniels bija ar viņu vienisprātis. Sievietei droši vien nepatīk, ka viņas vīrs vienmēr atrodas ceļojumos. Taču, kad būs precējies, ari viņš, bez šaubām, bieži atstās mājas, lai dotos tālos braucienos. Nabaga Daniela! Bet vai tā būs viņa, ko viņš apprecēs? Kas to lai zina! Viņš ir nodomājis padzīvot brīvi pirms noenkurošanās.

—  Cik ilgi tu domā būt projām?— Karola neticīgi vaicāja.

—  Divas trīs dienas,— Filips teica.

—  Tu tikai tā saki, bet, nokļuvis tur, atradīsi tūkstošiem darāmu lietu, kas aizturēs tevi daudz ilgāk.

•  Filips skaļi smējās.

—  Es tev zvēru, ka ne!

Guvusi virsroku, tagad smējās Karola, veltīdama vīram maigu un labvēlīgu skatienu. Daniels apbrīnoja viņu lielisko saprašanos. Viņu .vecumā reti saticīgs pāris! Žans Marks un Fransuāza, degunus šķīvjos iebāzuši, likās neapzināmies veiksmi, kas viņiem uzsmaidījusi, ka ir tādi vecāki.

Pēc pusdienām Daniels iegāja savā istabā, lai gatavotos vēstures kontroldarbam, kas nokrita kā sniegs uz galvas, ja ņem vērā, ka līdz eksāmeniem palikušas sešas nedēļas. Visi viņa biedri svēti nosolījušies, ka neviens nerakstīs vairāk par desmit rindām, tas ir milzu upuris, nav šaubu, ka skolotāji dara visu, lai radītu skolēnos riebumu mācīties, pat valdība šogad ir nostājusies pret jaunatni. Taču domas par gaidāmo ceļojumu liedza ņemt nopietni paša sašutumu. Viņš sadumpojās drīzāk aiz pieraduma, tāpat kā no rītiem pierod vingrot, lai izvairītos no aptaukošanās. Viņš tikko bija iegrimis pierakstos, kad atvērās durvis. Fransuāza iedrāzās kā vēja brāzma. Viņai bija dīvains izskats — plankumaini vaigi, acis pilnas asarām. Viņa apkampa brāli un teica:

—  Tev bija taisnība, ka pretojies tēvam! Neblēdies! Neblēdies! Es tev to lūdzu, Daniel!

Pēc tam viņa skriešus izrhetās ārā. Viņš neko nesaprata. Acīmredzot visas meitenes ir ķertas. Taču līdz šim brīdim viņš uzskatīja māsu par laimīgu izņēmumu. Vai tad viņa ir tāda pati kā citas? Un tomēr viņš mīl Fransuāzu un viņas neveiklību, maigumu un centīgo raksturu. Viņš ieslēdza atskaņotāju, piecēlās un mēģināja atkārtot soli no jaunās dejas, par ko tika stāstījusi Daniela. Tomēr viņš vairs neatcerējās, vai jāizdara divi soļi uz priekšu, divi soļi sānis un pēc tam jāpalecas vai jāpalecas starp katru soli. Starp citu, tam nav nekādas nozīmes. Tikai muļķi dejas vērtē augstāk par visu. Nevar būt pētnieks un vienlaikus pēdējo modes deju pazinējs. Viņš pamīņājās divas minūtes, sajauca ritmu, vīlies atkal apsēdās zem mēnesszivs lampas ar izgaismotu vidu un turpināja mācīties vēsturi, grozīdams galvu un bungodams pirkstiem.

Pie griestiem juku jukām karājās kjanti pudeles, krāsainas stikla bumbas, kaltēti Jamaikas pipari un mākslīgi šķiņķi. Zvejnieku tīkls daļēji noslēpa ģērbtuvi. Ēdienu cenas bija uzrakstītas ar baltu krāsu uz sienas spoguļa. No skaļruņa plūda mandolīnas melodijas. Zāles dziļumā, tumši pietvīcis, dārdošu balsi, apreibis no karstuma, noguruma un maršala, saimnieks nepārtraukti grūda krāsnī gaišas mīklas plāceņus.

Viesu apkalpotājs nolamājās, jo bija apdedzinājis rokas, un nolika uz galda divas kūpošas picas. Fransuāzai ta bija ar šķiņķi un tomātiem, Žanam Markam ar jūras augļiem. Viņi apmainījās ar gabaliņiem, lai salīdzinātu. Grūti pateikt, kas ir garšīgāks. Fransuāza jutās tik laimīga, brokastojot divatā ar brāli, ka aizmirsa savas galvenās rūpes. Žans Marks lika viņai izdzert lielu glāzi tumša, smaržīga un stipra vīna. Vispirms viņa kļuva vieglprātīga. īsu mirkli viņas galvā virmoja sarkans okeāns. Viņai bija vēlēšanās smieties bez jebkāda iemesla. Viņu šeit uzjautrināja viss — pa pusei itāliskais iekārtojums, troksnis, kņada. Ienāca meitenes, ar nevērīgiem skatieniem pārslīdēja sejām, grozījās augstprātīgas, bezrūpīgas, garāmejot noskūpstīja vienu divus zēnus un ļāva trešajam uzaicināt sevi uz Boloņas spageti vai šerbetu ar citronu. Tas bija tik vienkārši! Fransuāza nožēloja, ka nav līdzīga viņām. Žana Marka biedri nāca parunāties ar viņu pie galda. Viņš iepazīstināja viņus ar māsu, aizbildnieciska lepnuma pārņemts, kas aizkustināja Fransuāzu. Viens no viņiem — Didjē Koplēns — uzkavējās kādas desmit minūtes. Viņam bija godīga, kautrīga un gudra seja. Runādams viņš visu laiku skatījās uz Fransuāzu.

—  Tas ir mans labākais draugs,— teica Žans Marks, kad Didje bija aizgājis.— Viņš tev patīk?

—  Jā, ļoti.

Viņa tā nedomāja. Neviens viņai nevareja patikt, kopš viņa ir Aleksandra Kozlova mīļākā. Fransuāza domāja, ka salīdzinājumā ar Kozlovu visiem šiem jaunekļiem ir gludas un neizteiksmīgas zīdaiņu sejas. Viņi vēl ftav nākuši pasaulē. Kā var mīlēt divdesmit gadu vecu zēnu?

—  Ja vēlies, mēs varētu kaut kur aiziet kādu vakaru visi trīs kopā ar Didjē,— Žans Marks ierosināja.

—  Protams . . . varbūt . . .

Viņai radās aizdomas, ka ar šo nožēlojamo izklaidēšanos brālis vēlas izdziedināt viņu no mīlestības. Tas bija gan komiski, gan aizkustinoši. It kā viņš nesirgtu vēl nopietnāk Karolas dēj. Ak! Viņi — brālis un māsa — veidoja dīvainu, kroplīgu pāri, katrs cenzdamies glābt otru, bet, nespēdams glābt pats sevi. Aklais un paralizētais! Nejūtami viņu atkal pārņēma satraukums. Tiklīdz Fransuāza atslābināja gribu, tūlīt juta sevī caur visām prāta šūnām, caur visām ādas porām iesūcamies nepatiku pret dzīvi. Tas bija smagi, lēni un neskaidri, gluži kā netīrs ūdens, kas neļaujas nevienai straumei, bet ieplūst visur. Un tomēr savā pazemojumā viņa sprieda, ka ir mazāk noziegusies nekā brālis. Mīlēdama Aleksan dru Kozlovu, viņa nodara ļaunumu vienīgi sev, turpretim Žans Marks, tikdamies ar Karolu, izdara visbriesmīgāko grēku. Ar kādu māksloti sapīkušu izskatu šī •sieviete vakarvakarā uzņēma ziņu par vīra gaidāmo aizbraukšanu! Sirdī Karola juta vienīgi prieku, aprēķinu un gaidas, toties viņas lūpas bija savilktas novārtā pamestas laulātās draudzenes neapmierinātā grimasē. Un Žanam Markam arī vajadzēja būt septītajās debesīs. Viņš jau, bez šaubām, skaita dienas . . .

—  Tu netiksi galā ar savu picu?— viņš vaicāja.

—  Nē,— viņa teica, pēkšņi noskumusi.— Ja tu vēlies . . .

Žans Marks paņēma māsas šķīvi. Viņa redzēja brāli ēdam ar tādu kāri, kādu nekad nebija pamanījusi.

—  Tā ir garšīga,— viņš teica.

Fransuāza piekrītoši pamāja. Viņai kakls svila kā ugunīs. Oficiants, kurš gāja garām, pielēja divas glāzes. Fransuāza vienā rāvienā iztukšoja savējo. No jauna svilinoša sajūta, dzirkstošs reibums, siltuma vilnis kaklā, vaigos. Pēkšņi viņa teica:

—  Tas ir apnicīgi, tētim atkal jābrauc projām nākamnedēļ . . .

Žans Marks iesānis paskatījās uz viņu un nonurdēja:

-Jā.

Fransuāza neticēja brālim, viņa gribēja sist, nogāzt viņu zemē. Viņa pārspīlēja.

—  Galu galā — kad saku: tas ir apnicīgi,— tas neattiecas uz visiem. Tev un Karolai jābūt sajūsminātiem. Ak! Žan Mark, kā tu vari? . . .

Viņš pacēla galvu. Acis samiegtas aiz niknuma. Divi slepkavas, no kuriem plūda naidīgs skatiens.

Nabaga muļķe,— viņš rūca,— ko tu esi iedomājusies! Ka tēvs dodas uz Londonu viens?

Viņa uzreiz nesaprata. Viens vai ar līdzstrādnieku, ko tas maina? Pēc tam, vērodama Žana Marka nokaitināto seju, viņa nojauta, ko brālis gribējis teikt, un viņu pārņēma sašutums.

—  Viņš krāpj Karolu, kā vien var,— Žans Marks turpināja.— Un jau gadiem ilgi. Ikreiz, kad brauc prom, viņš ņem līdzi ceļojumā kādu sievieti.

—  Tā nav taisnība!— Fransuāza iesaucās.

—  Ir gan, vecenīt. Es pats savām acīm redzēju. Turklāt viņš man to neslēpj. Viņš man uzticas kā vīrietis vīrietim. Bet tas nav nekas patīkams, vari man ticēt!

Viņa atkārtoja:

—  Tā nav taisnība!

Taču Fransuāza jau juta, ka brālis nemelo, ka viņš nebūt nepārspīlē, ka tas viss ir nežēlīga patiesība. Spitālība grauza arvien tuvāku un tuvāku apkārtni. Kam ticēt, ko cienīt, kam sekot, ja tēvs nav vairāk vērts kā .pārējie?

Žans Marks turpināja:

—  Tu domā, ka es jebkad būtu to darījis, ja nezinātu, ka tēvs vairs nemīl Karolu, ka viņam ir mīļākā!

Fransuāza nomocīta paraustīja plecus. Viņas domās kaili augumi griezās līksmā sarabandā. Tēvs bija tanī pašā riņķī, kur Žans Marks un viņa. Viņus visus šaustīja iekāre, pretīga iekāre. Viņai vēl šovakar pulksten piecos ir tikšanās ar Aleksandru Kozlovu. Viņai būtu gribējies, lai pietiktu drosmes tur neiet. Taču viņu vairs nevadīja prāts, bet gan miesa. Izslāpusi, nepacietīga, nekautrīga, draudīga miesa. Pavirši skatoties, tam, ka tēvam ir mīļākā, nebija nekā kopīga ar viņas personiskajām problēmām. Un tomēr kopš šī atklājuma viņai šķita, ka tam vainojams viss — gan sievietes mīlestība, gan meitas cieņa, gan brālīgā draudzība, gan viņas ticība Dievam.

—  Tas ir zemiski,— viņa izdvesa.

—  Jā,— Žans Marks nomurmināja,— man labāk būtu paticis tev to neteikt, bet, no otras puses, es nespēju skatīties, kā tu joprojām dievini tēvu, bet viņš tik maz to pelna.

Žans Marks skatījās uz māsu ar nemieru un nožēlu,, it kā lūgdams viņai piedošanu par nodarītajām sāpēm.

—  Atver acis, Fransuāza, atmosties no saviem bērnības sapņiem!— viņš vēl noteica.

Oficiants pasniedza viņiem ēdienkarti. Fransuāza pakratīja galvu: viņa nevēlējās saldo ēdienu. Žans Marks pasūtīja divas tases kafijas.

—  Tā, šķiet, ir ļoti laba, tu redzēsi!

Fransuāza dziļi ieelpoja. Tas ir beidzies. Viņas dumpis ir uzveikts. Viņu pārņēma tāda kā vienaldzība. Viņa maisīja ar karoti tasē un jutās nespējīga gan skumt, gan priecāties, gan baiļoties. Viss, kas viņas dzīvē noticis līdz šai dienai, attālinājās no viņas. Vai viņa ir pa īstam cietusi un kāpēc? Žans Marks vairākkārt mēģināja māsu uzjautrināt, stāstīdams viņai atgadījumus no studentu dzīves; viņa smaidīja nevietā un neatbildēja. Viens bija svarīgi: viņas gaidāmā satikšanās . . .

Beidzot Žans Marks samaksāja, piecēlās, viņam vajadzēja iet projām. Viņai jānīkst vēl trīs stundas. Bija skaists laiks. Picērija atradās Skolas ielā. Fransuāza nokāpa lejā pie Sēnas. Piepeši viņa nogurusi attapās, ka sēž uz soliņa Botāniskajā dārzā pie pērtiķu būra. Viņa skatījās, kā tie dzenas pakaļ cits citam, velk cits citu aiz astes, aizvainojas, atņirdz zobus, balansē uz zara, grauž zemesriekstus, iecērt pliķi spalvainam un ķildīgam mazulim, filozofiska nopietnībā meklē sev blusas, ar nagiem kasa sarkanos un spīdīgos dibenus . . .

Fransuāza ļoti centās ierasties uz satikšanos desmit minūtes vēlāk. Kāpņu laukumā viņa apmulsusi apstājās; pie Aleksandra Kozlova durvīm ar spraudīti bija piestiprināta aploksne. Pāri baltajam taisnstūrim ar zīmuli uzšņāpts vārds «Fransuāza». Viņa atplēsa aploksni, atlocīja lapu un lasīja:

«Manu mazo meitenīt, man vajadzēja iziet. Tu varbūt būsi šeit, pirms atgriežos. Atslēga ir zem salmu paklāja. Ej iekšā un sagatavojies. Es nebūšu ilgi.»

Kādu brīdi Fransuāza palika nekustīgi stāvam, juzdama īslaicīgu kaunu. «Sagatavojies. Es nebūšu ilgi.»

Sir vardi viņu aizskāra. Kāpēc? Viņa nevar bargi tiesāt Aleksandru Kozlovu par to, ka viņš sauc lietas īstajos vārdos. Tas, ko viņi darīs, ir tik tālu no viņas sapņiem! Vai viņa nav muļķe, apveltīdama ar poēziju to, kas ir I ikai dzīvnieciska tieksme? Vismaz Kozlovu var cienīt par atklātību. īsts vīrietis ar miesu un asinīm. Tāds pats kā viņas tēvs, kā Žans Marks … Iet prom? Palikt? Viņa noliecās, pacēla salmu paklāja stūri, kas dūra pirkstos, ieelpoja sapelējušas auklas un putekļu smaržu. Atslēga bija tur — mirdzoša, ņirdzīga. No augšējā stāva atskanēja bērnu klaigas. Fransuāza atslēdza durvis.

XXVII

Nezāļu bija tik daudz, ka, izravējusi pusi alejas, Madlēna, zaudējusi drosmi, izslējās no piepūles sāpošiem krustiem, acīs ņirbēja mirdzoši punkti. Viņai aiz muguras viss bija tīrs, bet priekšā kaudzē savakta grants atsedza zaļiem puduriem apaugušu melnas zemes strēmeli. Neparko viņa netiks galā līdz vakaram. Madlēna noslaucīja pieri ar delnas virspusi, neizlaižot no rokas veco nazi, kas viņai noderēja vārpatu izrakšanai. Viņa dziļi ieelpoja trūdu smaržu. Madlēna atcerējās, kāds prieks viņai bija senāk, kopjot šo dārza stūri, un brīnījās, ka šodien tik ātri nogurusi. Gadi, cigaretes, kustību trūkums . . . Vēl mazliet, un viņa būtu lūgusi Martēna tēvu, lai aizstāj viņu. Viņš pa dienu strādāja pie Ferēro un būtu ļoti labi veicis šo darbu savā brīvajā laikā. Madlēna mazdūšībā loloja domu atstāt citam darbu, kas šķita pāri pašas spēkiem, pēc tam vienā rāvienā lepnums ņēma virsroku. Labāk pārplīst nekā atzīt sevi par uzvarētu. Viņa apņēmīgi noliecās, iesprauda nazi mīkstajā zemē un izrāva ar visu sakni milzīgu vārpatu kušķi. Blakus bija vēl viens, vēl kuplāks. Uz pieres lāsoja sviedri. «Pēc tam es aizdedzināšu cigareti.» Viņa sadzirdēja apslāpētu telefona zvanu. Madlēna norūca: «Sasodīts!»— un steidzās uz māju. Viņa skrēja. Bija silts. Pamestās baznīcas zvanu tornis pelēks un padevīgs slējās pret gaismu spalvu mākonīšu klātajās zilajās debesīs. «Cik tas ir skaisti!» viņa pēkšņā priekā nodomāja. Pēc āra spilgtās gaismas mājas tumsa darīja viņu

aklu. Madlēna taustīdamās noņēma klausuli un sadzirdēja Žanu Marku. Viņam bija dīvaina, aizsmakusi un tāla balss.

—  Hallo, Madlēna . . .

—       Jā!— viņa atsaucās.— Tas esi tu, Žan Mark? Tev klājas labi?

Iestājās klusums. Pēc tam no sīcošā Visuma Žans Marks atkal ierunājās:

—       Madū . . . Klausies . . . Fransuāzu tikko aizveda uz klīniku.

Madlēnai iestājās šoks. Viņa juta. ka notiks kaut kas neizturams, un saspringti vaicāja:

—  Uz klīniku? Kāpēc?

—  Viņa ir izdarījusi muļķību.

—  Kādu muļķību? Paskaidro!

—  Viņa ir iedzērusi gardenālu lielā devā.

Kaut arī Madlēna bija pamirusi aiz bailēm, viņa vēl neticēja tam, ko teica Žans Marks.

—       Gardenālu?— viņa atkārtoja, it kā vilcinātos saprast.— Un kas par to?

—  Viņa gribēja noindēties, Madū.

—  Ak, mans Dievs!— viņa čukstēja.

—       Ārsts Mopels sacīja, ka nevar viņu ārstēt uz vietas. Viņš izsauca ātro palīdzību. Viņa ir Laka klīnikā Neijī. Saproti, tur viņiem ir viss nepieciešamais.

—  Bet vai viņa patiesi ir briesmās?

—       Jā, Madū, tas ir ļoti nopietni. Domāju, ka tev vajag braukt šurp.

Šoreiz, metoties no vienas galējības otrā, Madlēna iedomājās ļaunāko. Viņai melo, Fransuāza ir mirusi. Viņu lulz pat kauliem pārņēma šausmas.

—       Tu saki taisnību, Žan Mark?— viņa čukstēja. Vi ņas balss aizžņaudzās.

—       Es tev zvēru,— Žans Marks atbildēja.— Bet Mo pels tomēr ir ļoti noraizējies.

—  Tas ir labi,— viņa teica.— Es braucu.

Madlēna nolika klausuli, gribēja uzkāpt savā istabā,

bet viņai ļodzījās kājas, un viņa atslīga atzveltnes krēslā, asaru pilnām acīm, saraustītu elpu skatīdamās uz savām zemainajām rokām.

Lai gan nelielās uzgaidāmās telpas logs bija atvērts, ((' valdīja nenosakāma medikamentu smarža. Apsēdusies uz sola ar niķelētu cauruļu kājām, Madlēna smēķēja. Viņai pretī uz tā paša sola sēdēja Karola — nerunīga, asiem vaibstiem, viegli krāsotu seju. Sakrustojusi kājas un atbalstījusi elkoni uz ceļgala, zodu pret roku atspiedusi, viņa neizteiksmīgu skatienu pētīja grīdu. Viņas smalkā kāja gaiši brūnā ziemišķādas kurpē ar zemu papēdi ļengani šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Līdzās karājās zeltainas krokodilādas rokassoma ar rokturim apsietu šalli. Žans Marks stāvēja pie durvīm, muguru atspiedis pret sienu, rokas kabatās sabāzis, iekritušiem vaibstiem, pietūkušiem plakstiņiem, bardas rugājiem uz vaigiem. Nevienu reizi viņš nebija paskati jies uz pamātes pusi. Abiem tādas sejas, it kā viņi gaidītu savu kārtu izmeklēšanas tiesneša uzgaidāmajā telpā. Madlēna nodzēsa cigareti pilnā pelnutraukā, kas bija novietots uz zema galdiņa starp žurnāliem ar saņurcītiem stūriem, un pievērsa skatienu Danielam, kurš stāvēja pie loga. Viņa redzēja tikai mazu daļiņu no zēna'sejas. Acīmredzot viņš nesaprata nekā no tā, kas noticis ar māsu. Notikušā pārsteigts, viņš velti pūlējās piešķirt bērnišķīgajai sejai vīrišķīgi noteiktu izteiksmi. Brīžiem Daniela apakšlūpa atkārās, viņš dziļi elpoja. Madlēna ieskatījās pulkstenī: divdesmit minūtes pāri četriem. Nekad viņai nebija vajadzējis tik maz laika, lai atbrauktu ar mašīnu no Tukas uz Parīzi. Viņa tūlīt bija devusies uz klīniku. Tieši te pirms septiņiem gadiem Danielam tijca operēts apendicīts . . . Madlēna pazina visu — mazo dārzu ap Palestīnas koku, gaiteni mandeļzaļā krāsā, šauro uzgaidāmo telpu ar mirdzoša metāla mēbelēm. Viņa toreiz bija tā noraizējusies! Taču pie Daniela atļāva ieiet istabā tūlīt pēc operācijas, kad viņš vēl nebija pamodies. Kāpēc ir tik daudz grūtību ar Fransuāzu? «Apmeklējumi aizliegti līdz jaunam rīkojumam.» Jau četrdesmit piecas minūtes viņa atrodas šeit, gaidot jaunas ziņas. Divreiz iznāca kopēja, lai nomierinātu ģimeni: sliktāk nav kļuvis, ārsts reanimatologs neatiet no slimnieces gultas. . . Madlēna atvēra somu, lai paņemtu jaunu cigareti, un ādas iekškabatiņā ieraudzīja vēstuli, ko Fransuāza viņai atstājusi uz naktsgaldiņa. Viņai vēstuli atdeva

Žans Marks, atvainodamies, ka tā ir atplēsta: «Varbūt tur ir kādi norādījumi, saproti . . . ārstam vajadzēja zināt . . .» Fransuāza nebija rakstījusi nevienam citam. Madlēna atsauca atmiņā zīmītes saturu: «Piedod, Madū, par sāpēm, ko es tev nodaru, bet tagad es zinu, ka neesmu radīta, lai dzīvotu. Viss mani šeit atbaida. Man jāizgaist. Sis lēmums, bez šaubām, ir šaušalīgs; tomēr Dievs, esmu par to pārliecināta, bus iecietīgs pret lielo grēku, ko izdaru, atsacīdamās no dzīves, kuru viņš man devis. Par spīti visam, es eju pie viņa uzticīgi . . .» Karola un Daniels, kuri bija pusdienojuši kopā ar Fransuāzu iepriekšējās dienas vakarā, stāstīja, ka viņa aizgājusi gulēt ap pusdesmitiem, sūdzēdamās, ka esot mazliet nogurusi. Taču viņa neizskatījusies nedz skumja, nedz norūpējusies. No rīta Mersedese, gribēdama ieiet istabā, atradusi no iekšpuses aizslēgtas durvis. Tā ka meitene neatbildēja, pasauca durvju sargu, kas uzlauza durvis. Filips ir Londonā un atgriezīsies tikai pec piecām dienām. Sai ziņā viss, domāja Madlena, būtu nokārtots . . . Viss, tikai ne Fransuāzas izmisums. Kā viņa, būdama tik reliģioza, varēja mēģināt noindēties? Nepatika, kādu viņai iedvesa Žans Marks un Karola, nevarētu būt par iemeslu tādam neprātam. Viņu vadījušas citas — daudz spēcīgākas jūtas. Bet kas tad? Vilšanās mīlestībā? Patriks? Krievu valodas pasniedzējs? . . . Nē, pavisam nesen viņas runāja par šo vīrieti: Fransuāza tad šķita mīļi aizrāvusies, ne vairāk …

—  Ak, cik ilgi tas velkas!— Madlēna nopūtās.— Es tomēr ceru, ka mums ļaus viņu šodien apmeklēt.

—  Tas mani pārsteigtu,— Žans Marks teica.— Zini, kad ieradās ārsts Mopels, viņa atradās komas stāvoklī. Viņš nekavējoties izsauca kolēģi ārstu Sori, kurš ir anesteziologs-reanimatologs. Tieši viņš, Sori, vēlējās, lai Fransuāzu ved uz šejieni. Kopš tā laika Fransuāza ir zem skābekļa maskas, un viņai dod strihnīnu, maksitonu, lai atmodinātu.

Daniels pagrieza seju — tā bija bāla, mute drebēja. Madlēna domāja, ka zēns sāks kliegt, bet viņš neko neteica un nodūra acis.

—  Ārstam Mopelam var uzticēties,— dzidrā balsī noteica Karola.— Diemžēl viņam bija jādodas prom. Tagad ar Fransuāzu nodarbojas ārsts Sori. Viņš arī, starp citu, ir ļoti labs. Jauns, enerģisks . . .

Karolas augstāko aprindu dāmas tonis kaitināja MadIciiu, viņa izvilka no somas cigareti un paņēma to lūpās. Žans Marks sniedza viņai aizdedzinātas šķiltavas. Madlēna noliecās pār liesmiņu, ieelpoja, norija rūgtus un aukstus dūmus, skatīdamās brāļadēlam cieši acīs. Žana Marka tumši zilo acu zīlīšu dzīlēs viņa nojauta apmulsumu, apjukumu, sāpju pilnu lūgumu. Viņš vairs nezināja, kas ar viņu notiek. Pat ja māsa indēdamās nebija domājusi par viņu, viņš jutās vainīgs. Žans Marks izslējās taisni un atkal ielika šķiltavas kabatā. Karola nebija pakustējusies. Madlēna domāja par šī pāra slepenajām attiecībām. Vai gan var iedomāties, ka starp viņiem kaut kas ir? Karolas seja jau bija mazliet novītusi, krunkainiem plakstiņiem, viegli izstaipītu ādu uz kakla, vijīgām un prasīgām lūpām, turpretim Žans Marks izstaroja jaunību. «Delikāts, nervozs, izlutināts, bet būtībā tik maigs, tik ievainojams puisis, un līdzās šī egoistiskā, amorālā un koķetā sieviete, kura valda pār viņu. Un viņš neuzdrošinās pakustēties. Viņam ir kauns no mana vērtējošā skatiena. Nē, viņš par to nospļaujas. Mazliet satriekts par to, kas atgadījies ar māsu. Tas pāries. Jauniem nav atmiņas. Viņi ātri izdziedējas.» Madlēna atspiedās pret krēsla atzveltni. Sīs bāli zaļās uzgaidāmās telpas klusums notrulina kā pa pilienam ievadītas zāles. Četras būtnes saistītas pie vienas dzīvības, un tām nav nekā, par ko runāt. Lieliskas ērtības melu slēpšanai. Sai melīgajā situācijā nemiers vēl grūtāk panesams nekā savstarpējas atklātības apstākļos. Daniela dēļ nedrīkstēja atklāt patiesību. Madlēnai bija tāda sajūta, ka viņa nosmaks, un viņa pielika roku pie kakla . . . Soļi gaitenī. Četras galvas vienlaikus pagriezās pret stiklotajām durvīm. Stikls bija līdz pusei matēts. Slimnieku kopējas baltā cepurīte ieslīdēja caurredzamajā durvju stikla daļā un nozuda.

—  Es patiesi domāju, ka esam aizmirsti,— Žans Marks teica.

—  Tev varbūt vajadzētu iet paskatīties,— Karola sacīja.

—  Man neļaus ieiet.

Piepeši Madlēna nodomāja, vai tikai ne tāpēc slimnieku kopēja nav nākusi tik ilgi, ka Fransuāzas stāvoklis pasliktinājies. Viņu pārņēma bailes, kas lauza visu savā ceļā. Madlēna veltīja mēmu lūgšanu bāli zaļajām sienām, apaļajām un opālveidīgajām griestu lampām,

durvju metāla rokturim, kas nekustējās, it kā uz mūžīgiem laikiem nostiprināts. «Nē, taču nē! Tas nav iespējams, tas nenotiks, tas būtu netaisni, tikai ne ‘Fransuāza, ne viņa!…» Daniels izvilka no kabatas mutautiņu, nošņauca degunu. Viņam bija .iesnas. Savādi, šajā gadalaikā! Karola atvēra somiņu, pārbaudīja kaut ko iekšā, aizvēra to un nolika atpakaļ. Kāja gaiši brūnā ziemišķādas kurpē atkal sāka vienmērīgi šūpoties. No virtuves plūda silta ēdiena smarža. Sajā stundā? Tiesa, klīnikās pusdieno agri. Turklāt pēc pulksten astoņiem apmeklētāji tiek lūgti ilgāk neuzkavēties. Aiziet, viņu neredzot? Tikai ne to! . . . Žans Marks izslējās, paskatījās pāri matētajam durvju stiklar -

Madlēnas sirds sažņaudzās. Viņa redzēja ienākam trīsdesmit gadu vecu vīrieti baltā virsvalkā, svaigu sejas krāsu, ezītī apgrieztiem matiem, uz krūtīm važiņā pakārtām raga acenēm. Aiz bailēm sastingusi, Madlēna piecēlās. Arī Karola piecēlās. Daniels un Žans Marks pienāca tuvāk. Ārsts Sori samocīti smaidīja.

—  Nu, tā,— viņš teica,— viņa reaģē labi. Domāju, ka izķepurosies.

Madlēnas muskuļi atslāba. Tāpat kā Fransuāza, viņā atgriezās dzīvība — stipra, silta, dārga, nenovērtējama dzīvība. Atslābusi no laimes sajūtas, Madlēna čukstēja:

—  Vai viņa patiesi ir glābta, ārsta kungs?

—  Es tā domāju. Rīt varēšu apgalvot noteiktāk . . .

—  Vai mēs drīkstam viņu redzēt?

—  Nē, ne ātrāk kā pēc četrdesmit astoņām stundām.

—  Ja viņai ir labāk . . .

—  Viņai ir labāk mūsuprāt, bet ne priekš jums.

Teikdams šos vārdus, ārsts pagriezās pret Karolu.

Acīmredzot, pēc viņa domām, tieši viņa ir vienīgā svarīgā persona ģimenē. Taču Karola nedarīja nekā, lai izbeigtu viņa maldīšanos,— mātišķu izteiksmi sejā, reizē nemierīgu un uzticamu. «Tas ir komiski,» Madlēna uzbudināta domāja.

—  Pašreiz,— atsāka ārsts Sori,— galvenais, kundze, ir izolēt jūsu meitu no ārpasaules. Vēlāk, tiklīdz jūs varēsiet viņu apciemot, es lūgšu jūs apieties ar viņu ļoti saudzīgi. Kādu laiku nevajadzētu ar viņu runāt ne par ko tādu, kas var atgādināt viņas izmisuma pilno rīcību, netraucēt viņu, mēģināt mainīt viņai apstākļus, vidi, Ieinteresēt viņu par kaut ko jaunu . . . Daži slimnieki noglabā pašnāvības apsēstību. Aplam saprasti, viņi uzsāk . . .

-     Mans Dievs, bet tas ir briesmīgi!— Karola nopūlas.— Jūs patiesi domājat . . .

—  Nē, es ceru, ka ar viņu viss būs labi, bet mans pienākums ir jūs brīdināt.

—  Viņu vajadzēs pieskatīt?

— Tas ir pārspīlēti. Jums tikai jāgādā, lai viņa nejūtas pamesta, neievērota, lai viņai negadās pa rokai medikamenti ar toksisku iedarbību . . .

Kamēr ārsts runāja, Karola laiku pa laikam pielika pie deguna mazu kabatlakatiņu un mirkšķināja skropstas. Žans Marks, atguvis parasto izskatu, vaicāja:

—  Ko jūs tagad viņai dodat, ārsta kungs?

—  Joprojām to pašu: ievadām intravenozi serumu ar glikozi un dažādām mikstūrām.

—  Un viņai patiešām ir labāk?— Daniels, ietiepīgs un aizdomu pilns, vaicāja.

—  Protams.

—       Paldies, paldies, ārsta kungs!— Karola nopūtās.

—  Mēs jums esam lielu pateicību parādā, jums un ārstam Mdpelam.

«Lūk, briesmas ir novērstas,» domāja Madlēna. «Tagad viss ir labi. Vairs nedomāt, nodoties šai atslābuma, miera, iekšējas drošības sajūtai … Es biju pārliecināta, ka viss būs labi. Citādi nemaz nevarēja būt …»

Kad ārsts Sori bija aizgājis, Daniels sacīja:

—  Uf! Man bija karsti!

Karola smaidīdama apvēdinājās ar šalli.

—       Tas ir nejēdzīgi, ka viņi vēl aizliedz apmeklējumus!— atsāka Daniels.— Būtībā tētis ieradīsies tieši tad, kad varēs viņu apciemot.

—       Jā,— Karola teica.— Ceru, ka līdz tam būsim aizveduši Fransuāzu mājās. Ja tēvs uzzinās, ko viņa ir izdarījusi!

—  Tu negribi, ka viņš uzzina?

—  Nu nē!— Karola teica.

Madlēna .uzmeta viņai skadru skatienu. Žans Marks novērsās. Abi iestiguši līdz ausīm dubļos.

—  Kāpēc?— Daniels vaicāja.

—       Nu!— Karola teica.— Mazliet padomā! Tēvam jau tā pietiek rūpju. Viņš nesapratīs, viņš būs nikns uz Fransuāzu. Un tu dzirdēji, ko sacīja ārsts, pat visniecī

gākās nepatikšanas ir liekas. Nē, mēs kaut ko izdomāsim: ka . . . viņa ir saindējusies ar konserviem, viņai bija aknu lēkme un viņa ir spiesta palikt gultā dažas dienas . . . Vai ne, tā būs daudz labāk, Madlēn?

Ar piepūli Madlēna noteica:

-Jā.

—       Labi, labi!— Daniels ruca.— Bet mammai — vai viņai tāpat neko neteiks?

—       Neredzu vajadzību izpaust šo atgadījumu,— Karola teica.— Tas tevi satrauc?

—  Nebūt ne.

—  Labi! Un tā! Neesi tik pārsteigts!

Karola smējās, ar delnas virspusi pieskaroties viņa vaigam. Līdzdalībniece pret pašas gribu — Madlēna saniknota meklēja somā cigareti, bet viņas paciņa bija tukša. Viņa saņurcīja to un nometa uz galda.

—       Vai tu vēlies vienu amerikāņu cigareti?—Žans Marks vaicāja.

—  Nē,— Madlēna skarbi teica,— man tās nepatīk.

XXVIII

—  Kāpēc tu esi atnākusi?— Fransuāza murmināja.

—       Man gribējās tevi redzēt, mīļā,— Madlēna sacīja, apsēdusies pie viņas gultas galvgaļa.— Es biju Parīzē un . . .

—  Tu melo.

—  Nē taču!

—  Jā gan, tu melo!

Fransuāza runāja svešādā, neskanīgā balsī. Madlēnai pievērstais skatiens slīdēja viņai garām, it kā Fransuāza pētītu kaut ko ārpus sienām. Viņas bālajā sejā bija pilnīgas vienaldzības izteiksme. Kreisās rokas vēnā ievadīta adata un nostiprināta ar plākstera strēmeli. No statīvā iekārtās pudelītes pilīti pa pilītei pa lokanu caurulīti tecēja serums. Laiku pa laikam mirdzošs burbulis cēlās augšā pa dzidro šķidrumu. Madlēna uzmanīgi apskatīja mazo, zila krāsā nokrāsoto klīnikas istabu, kailu, tīru un bezpersonisku, atkal pievērsa acis brāļameitai, kas atradās šī aparāta gūstā, un viņai sirds sažņaudzās aiz žēluma. Karola un Žans Marks neiebilstot atzina, ka būs labāk, ja pirmo reizi pie Fransuāzas Madlēna ies viena; viņa paaicinās viņus tad, ja meitene

Iesies viņus redzēt. Kopš šīs traģēdijas jau pagājušas fclrdesmit astoņas stundas! Fransuāza bija glābta, bet Rņas atturīgā un gandrīz ledainā izturēšanās liecināja p.ii brūces nopietnību. Bez šaubām, tā ir dziji iespiedusies viņas miesā un dvēselē, vai viņa vairs zina, ko nīst, k'> mīl. Viņai šķita nepatīkami, ka tante ir atnākusi. 'Viņai Madlēna likās no citas pasaules — no tās pasaules, kuru viņa gribējusi pamest un kurā viņu piespieda atgriezties.

—    Tev slāpst?—vaicāja Madlēna, lai pārtrauktu klusumu.

Nepakustinot skropstas, gandrīz sakļautām lūpām l'ransuāza izdvesa:

—  Ne.

—    Ārsts teica, ka no rītdienas tevi vairs nemocīs ar sistēmu.

-Jā. v

—  Viņš ir ļoti labs, Mopels . . .

-Jā.

—  Vai tu vēlies, lai es tev kaut ko atnesu no mājam?

Fransuāza neatbildēja, bet vaicāja:

—  Cik pulkstenis?

—  Desmit minūtes pāri trijiem.

—  Kāda diena šodien?

—  Trešdiena. Kam tev tas?

—  Tāpat vien.

Ilgs klusuma brīdis. Guļot uz muguras sadurstītu roku, aizmiglotu skatienu, Fransuāza mierīgi elpoja. Pēkšņi viņa atkal klusinātā balsī ierunājās:

—  Tu esi atnākusi viena?

—  Protams,— Madlēna teica.

—  Un citi?

—  Citi?

—  Jā, Žans Marks, Daniels, tētis, mamma . . .

—  Viņi atnāks vēlāk, ja vēlies.

—    Nē! Noteikti nē! … Es negribu redzēt nevienu . . . Nevienu! . . .

Fransuāzas vaigos iesitās sārtums. Viņa pagrieza galvu pret Madlēnu, un pēkšņi viņas acis pildījās asarām.

—  Kad tu atgriezīsies Tukā?— viņa čukstēja.

—  Tad, kad būsi izveseļojusies.

—  Aizved mani!

—  Jā, manu mazulīt.

—  Tu saki — jā, bet tu tā nedomā.

—  Domāju gan . . .

—  Aizved mani, aizved mani tūlīt, Madū . . .

—  Mums vajadzētu ārsta atjauju.

—  Tad pasauc viņu . . . ieskaidro viņam . . . Ātri! Atri! . . . Mēs divas tur . . . vienīgi mēs divas . . .

Viņa apklusa. Asaras ritēja pār vaigiem. Madlēna gribēja viņu noskūpstīt, bet Fransuāza rāvās prom —j uzbudināta, izvairīgu skatienu.

—  Nē, liec mani mierā . . .

—  Bet . . .

—  Liec mani mierā, Madū . . . Nepieskaries man . .

Madlēna atspiedās pret krēsla atzveltni un aizkustināta vēroja brāļameitu: viņai itin kā dzīvai esot norauta āda un katrs mazākais pieskāriens liekot kliegt aiz sāpēm. Bez šaubām, nekad neuzzinās, kāpēc viņa gribējusi izdarīt pašnāvību. Reiz izveseļojusies, Fransuāza vēl nenovīdīgāk glabās savu noslēpumu. Abām aizbraukt uz Tuku? Jā, varbūt . .. Tas ir labākais atrisinājums. Fransuāza likās iemigusi, atslābušiem sejas vaibstiem, aizvērtām acīm, izstieptām rokām abpus trauslajam augumam. Seruma pudelē joprojām kāpa burbuļi. No klīnikas iekšienes atplūda viegla dunoņa — pārapdzīvotas viesnīcas kņada. Aizliegums smēķēt bija savilcis kamolā Madlēnas nervus. Viņa izvilka no somas tabakas kārbiņu, iepurināja dažas drumsliņas plaukstā, pielika tās pie mēles, palaizīja, savilka seju grimasē. •

—  Tas ir slikti,— Fransuāza teica apslāpētā balsī, gandrīz nemaz nepaceļot plakstiņus.— Paklau, vari smēķēt . . .

—  Nē, nē,— Madlēna teica.— Es tīri labi iztieku bez tā.

Atkal iestājās ilgs klusums. Slimnieku kopēja nāca pārbaudīt seruma pudeli, pateica dažus mīļus vārdus, pasmaidīja, nozuda.

—  Viņa, šķiet, ir jauka,— Madlēna teica.

—  Jā,— Fransuāza čukstēja.— Bet man nepatīk nakts kopēja … Es gribētu, lai tu paliec viņas vietā. Varētu novietot gultu līdzās manējai. Tu gulētu šeit . . . Atceries, tu tā darīji, kad operēja Dānielu.

Madlēna bija tik stipri uzbudināta, it kā viņu kāds būtu apžilbinājis. Atguvusies no pārsteiguma, viņa vienā mirklī izslējās. Viņu atdzīvināja enerģijas pieplū-

diiiivs. Visi viņas uz kādu mirkli izzudušie spēki mobilizējas noteikta mērķa sasniegšanai.

Es to visu nekavējoties nokārtošu,— Madlēna teica.

Un devās uz durvīm, aizmirsusi iet uz pirkstgaliem. Gaitenī viņa saskrējās ar ārstu Mopelu, kurš nāca apraudzīt slimnieci.

Karola aicināja Madlēnu apsēsties uz dīvāna, apsēdās viņai līdzās, kājas ieslīpi, rokas sakrustojusi svārku krokās, un, noliekusies uz priekšu, ar neatlaidīgu un maigu ziņkāri vaicāja:

—  Tātad kāda viņa jums šķita?

—  Ļoti mierīga,— Madlēna atbildēja.

—  Vai viņa jums pateica, kāpēc to darījusi?

—  Nē. Starp citu, šobrīd es negribu to zināt.

—       Jums taisnība. Galvenais, ka viņa ir sveikā izkūlusies.

—  Un lai viņa to neatkārto!

—       Protams! Kāds notikums! Nabaga Fransuāza! Es iešu apraudzīt viņu rīt no rīta . . .

Madlēna aizdedzināja cigareti, papurināja galvu un teica:

—  Es jūs lūdzu to nedarīt.

—  Kāpēc?

—  Viņa vēl ir ļoti vārga, ļoti satriekta . . .

—  Es uzkavēšos tikai desmit minūtes.

—  Viņa nevēlas nevienu redzēt.

—  Kā tad tā, viņa nevēlas nevienu redzēt? Bet jūs?

—  Es … ar mani ir savādāk . . .

Viss šķita saspringstam Karolas sejā. Viņas skatiens starp sarauktajiem plakstiņiem kļuva dzēlīgs un mīklains. Karola nīgrā tonī izrunāja:

—       Es nesaprotu . . . Man tomēr liekas, ka esmu ļoti tuva viņai, tikpat tuva kā jū.s, Madlēn . . . Pēc notikušā ir dabiski, ka eju viņu apraudzīt, ka es viņai apliecinu savu uztraukumu un pieķeršanos . . .

—       Te nekas nav dabiski, jūs to labi zināt, Karola,— Madlēna sacīja, cieši uzlūkojot viņu.

Pēdējie saules stari ieplūda viesistabā pa diviem dārza pusē atvērtajiem logiem. Kokos ķīvējās putni.

Aiz šīs satrauktās čivināšanas tālumā bija dzirdama apslāpēta mašīnu rūkoņa Sēnas krastmalā. Nepiešķirdama nozīmi Madlēnas replikai, Karola norūpējusies turpināja:

—. . . un pēc tam ir jānokārto Fransuāzas pārnākšana mājās … Ir attiecīgi jārīkojas. Filips atgriežas parīt, es nezinu, vai jūs apzināties . . .

—       Es to tik labi apzinos, ka gatavojos vest Fransuāzu uz Tuku,— Madlēna teica.

Karola strauji iztaisnoja muguru.

—  Jūs to nedomājat darīt!

—  Jā gan.

—  Jus vismaz vārējāt aprunāties ar mani!

—  Es atradu par labāku konsultēties ar ārstu Mopelu.

—  Un viņš, protams, ir ar mieru?

—       Viņš ne tikai ir ar mieru, bet pat domā, ka, jo ātrāk, jo labāk. Mēs brauksim prom tieši no klīnikas piektdienas rītā.

—       Parīt?— Karola iesaucās.— Tai dienā, kad atgriežas viņas tēvs!

—  Nu un tad!

—  Viņš gribēs meitu redzēt.

—       Es jums sacīju, ka Fransuāza pati negrib nevienu redzēt.

—  Tā ir bērnišķība!

—  Nē, Karola!

Saulē apžilbusi, Karola nedaudz pavirzījās.

—       Tas ir neapdomīgi, Madlēn, ka jūs vienmēr uzspiežat savu gribu šajā mājā!—viņa teica.— Tas tomēr ir jāizlemj Filipam . . .

—       Kā lai viņš kaut ko izlemj, ja jūs viņam neko nedarāt zināmu?— ironiski noteica Madlēna.

Madlēna juta, ka atspēlējas pretiniekam, kura pusē ilgi bijis pārspēks. Ļoti patīkami redzēt šo sievieti neapmierināti izvēlamies argumentus, vārdus.

—       Es domāju, kā izskaidrot Filipam, ka viņa meita ir aizbraukusi, viņu nesagaidījusi,— īgni rūca Karola.

Madlēnai sagādāja prieku tas, ka var izrādīt savu pārākumu:

—       Jūs pati reiz sacījāt: Fransuāza ir saindējusies ar bojātiem konserviem, ārsts viņai noteicis absolūtu mieru, stingru režīmu . . .

—  To visu var izdarīt Parīzē.

—  Jā, bet Fransuāza izvēlējās Tuku.

—  Filips būs nikns. Turklāt, ja viņa brauks jums līdzi uz Tuku, viņai būs ātri jāatgriežas uz gala eksāmeniem.

—  Ak, šie gala eksāmeni! Tas ir pārāk pārspīlēti pēc (ā, ko esam pārdzīvojuši!

—  Un bez tam mūsu jūras brauciens uz Grieķiju jūlijā …

—  Jus taču nedomājāt vest viņu uz turieni?

—  Jā gan, jā gan! . . . Tas jau sen ir iecerēts! Sis ceļojums viņai nāks par labu.

—  Tad, kad augas dienas jūs būsiet viņas acu priekšā ar tēvu un brāli? Tas mani pārsteigtu! Nē, Karola, jo mazāk jus nodarbosieties ar Fransuāzu, jo labāk viņai.

—  Mīļā, Madlēn, jūs, liekas, aizmirstat, ka es neesmu viena. Filipam arī ir savs vārds sakāms. Kad es viņam paziņošu, ka viņa meita atsakās braukt ar mums . . .

—  Netaisiet no Filipa biedēkli!— Madlēna noskaitusies teica.— Viņš sirdīsies un errosies tādā mērā, kādā jūs viņu kūdīsiet to darīt. Un nedomāju, ka tas būtu jūsu interesēs.

Karola paņēma dīvāna spilvenu, saņurcīja to, iztaisnoja, lai tas atgūtu formu, un maigi piebilda:

—  Kāpēc jūs visu laiku runājat par manām interesēm? Es domāju tikai par Fransuāzu.

Tāda liekulība Madlēnu gandrīz vai smacēja nost. Niknuma pārņemta, viņa negaidīja, kad būs atguvusi mieru, un pārgāja pretuzbrukumā.

—  Nu nē, Karola! Pietiek! Jūs aizmirstat, ka jūsu un Žana Marka dēļ šīs mājas atmosfēra šim bērnam bija kļuvusi nepanesama. Viņai ir pārāk tīra dvēsele, lai paciestu jūsu neķītrās izdarības. Tāpēc viņa zaudēja galvu. Tāpēc viņa vēlējās mirt . . .

Kamēr viņa runāja, Karolas sejā iezagās zobgalīgs smaids. Viņas acis un zobi krēslā mirdzēja. Viņai bija mīlīgi plēsonīgs un priecīga nicinājuma pilns izskats. Kad Madlēna aizelsusies apklusa, viņa sacīja:

—  Redzu, jūs esat atpalikusi, mīļā Madlēn. Un pat ļoti! Fransuāza jums kaut ko slēpa. Katrā ziņā viņa nav tik šķīsta, kā jūs domājat. Ja viņa ir izdarījusi šo trakumu, tad tās ir sentimentālās vilšanās sekas.

—  Jūs izgudrojat vienalga ko, lai attaisnotos!

—  Ja es gribētu kaut ko izgudrot, es atrastu daudz oriģinālāku stāstu nekā meitenes aizraušanos ar savu pasniedzēju.

•     — Ko?

Tikko saņēmusi triecienu, Madlena, pat nejutusi sāpes, aptvēra, ka ievainojums ir dziļš.

—  Pavaicājiet Fransuāzai, ja neticat man,— Karola atsāka.— Sis vīrietis, kuru mēs abas esam redzējušas, starp citu, nav slikts. Bet viņai par vecu un apveltīts ar tādu domāšanu, kādu viņa nav spējīga saprast. Ir patiešām ļoti skumji, ka Fransuāza savā sievietes atmodā ir sastapusi viņu . . .

Rāma, droša par sevi, bezkaunīga Karola joprojām smaidīja. Ar visiem spēkiem cīnoties pret acīm redzamo patiesību, Madlēna ar grūtībām izmocīja:

—  Vai tiešām viņa jums to teica?

—  Nē. Bet tas tāpat skaidrs. Viņa pavadīja nakti ārpus mājas ar šo vīrieti un pēc tam piecos no rīta vienās asarās bija aizgājusi pastāstīt savu piedzīvojumu Žanam Markam. Viņš, protams, mēģināja vest māsu pie prāta, nomierināt, bet jūs taču pazīstat Fransuāzu — viņa visu tā ņem pie sirds! . . .

īsu brīdi Madlēna jutās kā noslāpusi. Šoreiz vairs nevar noliegt, viņa bija pieveikta. Toties otra ar līdzcietības un izsmiekla grimasi sejā triumfēja. Kā Fransuāzai bija sevi jānomoka, lai nonāktu pie šī galējā atrisinājuma! Būtnei ar tādām īpašībām kā viņai vairs necienīt sevi ir daudz nopietnāk nekā nespet cienīt citus. Bet šis vīrietis! . . . Vai viņš nenojauta, ka tas, kas kādai citai neatstātu nekādu seku, šai meitenei draudēja pārvērsties traģēdijā? . . . Jā! Viņu nemoka sirdsapziņas pārmetumi! Stipri zobi. Plēsoņas apetīte pret dzīvi. Tāpat kā Karolai. Un Fransuāza šajā zvērnīcā! Ievainota, pazemota, aptraipītā! Saule noslēpusies aiz mājām, dārza dziļumā. Gaiss kļuva dzestrāks. Pēc ilga klusuma Karola, kas ziņkāri vēroja svaini, teica:

—  Uzmanieties izdarīt sliktu pakalpojumu Fransuazai, apejoties pārāk saudzīgi ar viņu.

—  Bet jūs,— Madlēna atcirta,— uzmanieties iedzīt viņu no jauna izmisumā, izturoties pret viņu rupji. Otrreiz viņa nekļūdītos!

—  Kurš runā par rupju izturēšanos pret viņu? Talab, ka Fransuāza negrib nevienu redzēt, pasakiet viņai

inanā vārdā, ka es nokārtošu, lai viņas tēvs neko nenojaustu. Jo mazāk viņa uztrauksies, jo ātrāk izveseļosies. Kad jūs viņu atkal redzēsiet?

—  Šovakar. Es saņēmu atļauju pārgulēt pie viņas klīnikā.

Karola nolieca galvu, it kā parādot, ka viņa novērtē tādas labvēlības nozīmi.

—  Viņa patiešām jūs ļoti mīl.

—  Es gribētu paņemt no Fransuāzas istabas dažas mantas, kas viņai nepieciešamas,— Madlēna sacīja.

—  Lūdzu.

Viņas reizē piecēlās. Madlēna atvēra viesistabas durvis un nostājās sāniski, lai ļautu paiet garām svainei. «Savādi,» domāja Madlēna, «man neizdodas ienīst šo sievieti. Vienmer brīdi, kad es viņu apsūdzu visniknāk, kaut kas viņā mani pārsteidz, atbruņo. Viņas skaistums? Nē, viņas pašapziņa, varbūt negodīgums. Vai visticamāk neizprotama sajūta, ka viņai vairs nav atlicis ilgi būt laimīgai.» Viņa devās prom pa gaiteni un iegāja Fransuāzas istabā. Tur viss bija kārtībā — mēbeles, grāmatas, burtnīcas. Madlēnu mulsināja neapdzīvotās istabas klusums. Viņa atvēra skapi. Uz pakaramajiem karājās miruša cilvēka apģērbi.

XXIX

Neiespējami mācīties šajā karstumā. Pa atvērto logu pilsēta raidīja augšstāva istabā savu apslāpēto troksni, benzīna smaku, nepārtraukto vibrāciju, kas it kā atbalsojās galvā. «Par bezcēloņa īpašuma palielināšanos.» Jau trešo reizi Žans Marks pārlasīja šo nodaļu, bet viņam neizdevās paturēt prātā tās galvenās domas. Ar pūlēm uztverts, teksts pagaisa kā dūmi. Divas nedēļas pirms eksāmena tas ir nopietni. Ja viņš neatgūs ritmu, tad izkritīs eksāmenā. Labi! Liela muiža! Izkritis, nolicis? Nedzīvo jau diplomu dēļ. Vieni var nodoties mācībām, tie, kuru personiskā dzīve ir tik tukša, ka viņi nejūt to uz saviem pleciem; tipi, kas vada augas dienas, nerūpējoties nedz par kādu dzīvu radību, nedz kādu problēmu, kā skafandros ietērpti peldētāji, kas vēro lielā ātrumā peldam garām briesmoņus, nenoķerdami nevienu no tiem. Taču Žanam Markam, kam ar visu jāsaskaras, viss jāizlemj un jāpārcieš,— kā var gribēt,

lai viņam būtu skaidra galva? Fransuāza aizbrauca, noraidīdama viņu tikšanos. Vai viņa ir dusmīga uz Žanu Marku? Vai viņa uzskata viņu par vainīgu savā izmisumā? Tomēr pašnāvības priekšvakarā viņa bija runājusi ar viņu tik sirsnīgi! Nē, nē, kālab meklēt? Tas nelietis Kozlovs neapšaubāmi ir visa ļaunuma sakne. Dievs zina kādu komēdiju viņš nospēlējis, lai liktu Fransuāzai iekrist viņa gultā! Šorīt Žans Marks atkal zvanīja uz Tuku. Joprojām viņam atbildēja Madlēna: jau trīs dienas, liekas, Fransuāza jūtas labāk, bet viņa joprojām izskatās tikpat skumja, noslēgta, atsvešināta. Karola apgalvoja, ka tās ir «meitenes nepatikšanas» un ka pēc divām nedēļām to vairs nebūs. Tomēr Žans Marks turēja Karolu aizdomās, ka viņa tīši mazina atgadījuma nopietnību, lai nomazgātu tīru savu sirdsapziņu. Filipam viņa izskaidroja, ka Fransuāza, nejuzdamas labi kopš kāda laika («arvien viņas aknas»), piepeši bija aizrāvusies ar kādu zēnu un, lai izbeigtu šo untumu, viņa aizsūtījusi meiteni «atpūtā uz laukiem» pie tantes. Filips, kā parasti, visam noticēja, visu atzina par labu. Žans Marks brīnījās par tēva lētticību. Vai īstenībā nav tā, ka viņš pārlieku augsti vērtē savu mieru, _ lai pūlētos uzzināt kaut ko vairāk par savu bērnu un sievas dzīvi? Par visu vairāk rūpēdamies, lai netiktu traucēts savu prieku izkārtošanā, viņš labāk pieņēma izdevīgus melus nekā tiešu atklājumu, kas viņu spiestu rūpēties par citiem. Karola spēlējās ar viņu kā kaķis ar bumbiņu. Un netieši arī Žans Marks. Šo vieglumu, šo nesodāmību, šo attaisnojumu viņiem devis tieši tēvs, no kura būtu vajadzējis baidīties un kuru būtu jāciena. Vakar viņš gribēja pielikt simt frankus dēla uzturnaudai. Žans Marks atteicās. Un tomēr nauda būtu viņam noderējusi. Varētu šo to nopirkt, lai papildinātu savu iedzīvi. Atklāti sakot, mācīties viņam te ir sliktāk nekā Bonaparta ielā. Viņam trūkst gaisa. Un turklāt troksnis . . . Toties Karolai patika šī istaba. Viņai jāierodas pulksten četros. Tā būs pirmā reize kopš Fransuāzas pašnāvības mēģinājuma. Sis notikums viņus abus bija tā pārsteidzis, ka viņam šķita — viņi jutās sastinguši savās attiecībās. Ir jāļauj paiet zināmam laikam, lai viņu starpa atkal atgrieztos fiziskās mīlestības bauda. Jau vairāk nekā trīsdesmit piecas minūtes! «Un es neko neesmu izdarījis! Tas ir briesmīgi! Starp citu, mums neprasīs atbildes par bezcēloņa ipa-

Siima palielināšanu: šis jautājums jau tika izskatīts pirms diviem gadiem . . > Žana Marka deniņi kā saspiesti. Jo vairāk viņš lasīja, jo mazāk atcerējās. Sviedri lāsoja uz pieres. Viņš aizgāja aiz aizslietņa, nomazgāja rokas pārlieku mazajā izlietnē, pārvilka kreklu, pēc tam ieslēdza elektrisko bārdas skujamo aparātu un pārlaida to pār vaigiem, zodu. Gluži kā bites sanēja viņam ausīs. Žans Marks vienmēr nogaidīja pēdējo brīdi, lai skūtos. Tā viņš būs daudz svaigāks, kad ieradīsies Karola. Kad āda bija gluda, viņš to apslacīja ar savelkošu un viegli smaržojošu losjonu. Karola to viņam uzdāvināja. Viņa vairs ilgi nekavēsies. Precīza. Vismaz mīlestībā. Žans Marks aizdedzināja cigareti un ar elkoņiem atspiedās uz palodzes. Ja Karola neatnāks, viņš turpinās mācīties. Tā viņš iegūs trīs stundas. Kālab, ja viņam ir caurvējš galvā? Visļaunākajā gadījumā viņš pārliks eksāmenu septembrī . . . Brīvdienas pagalam. Sis jūras brauciens uz Grieķiju . . . Protams, pēc tā, kas noticis, Fransuāza nepiedalīsies ceļojumā, bet pārējiem viss paliek pa vecam. Žans Marks nepazina Grieķiju, bet jau iepriekš zināja, ka šī zeme viņu valdzinās. Seno akmeņu baltums, debesu zilais klaids, ģeometriski aprēķini savienoti ar mitoloģisko neprātu, māksla dzīvot pretstatā kristīgajam noslēpumam . . . Viņš nevis to visu atklās, bet droši vien viskarstākās vasaras nedēļas pavadīs, iegrimis tieslietu lekciju pelēcībā. Tas būtu pārāk muļķīgi! Kā no tā izvairīties? Varbūt mācīties naktī? Didjē Koplēns bija bez panākumiem to mēģinājis. Taču kas nederēja Didjē Koplēnam, varbūt var derēt viņam, Žanam Markam. Viņš aplēsa lappušu skaitu, kas viņam vēl jāizlasa, izdalīja to ar piecpadsmit, nē ar trīspadsmit: jāparedz vismaz četrdesmit astoņas stundas visa atkārtošanai. Dienas norma liela. Bet tikai šādā veidā . . . Žans Marks atgriezās pie galda, paņēma papīra lapu, nopietni izstrādāja savu mācību programmu. «Sestdien: no pīkst. 9.00 līdz pīkst. 12.00 krimināltiesības; no pīkst. 14.00 līdz pīkst. 19.00 administratīvās tiesības. Naktī politekonomija . . . Svētdien: visu dienu civil . . .» Cik reižu jau viņš ir pārkārtojis laika sadalījumu, ņemot vērā apstākļus! Ar šo acu apmānīšanu, kas vēl nesen viņu nomierinātu, vairs nepietika, lai viņu pārliecinātu. Žanam Markam bija sajūta, ka grib pārvietot kalnu. Pēkšņi viņš iedomājās, ka viņam

nav vairs tējas. Un tieši tase tējas bija da]a no rituāla! viņam tiekoties ar Karolu. Žans Marks atvēra sienasskapi, kas noderēja par ēdienu glabātuvi. Kā tad!

. Palikušas dažas melnas un smaržīgas Ķīnas tējas drum-ļ slas metāla kārbiņas dibenā — tās, kas Karolai garšo vislabāk . . . Viņš uz pārnēsājamās plītiņas uzlika vārīties ūdeni un atgriezās pie loga. Tagad viņu pārņēm i nepacietība. Žans Marks tīši baidīja sevi, ka viņa neatnāks.

Tieši četros Karola pieklauvēja pie durvīm. Atvēris durvis, Žans Marks atkal izjuta dziļu prieku. Viņa bija tērpusies salmu krāsas audekla kostīmā un nesa roka lielu, baltu papīra somu. Kad Žans Marks tuvojāsKarolai, lai atbrīvotu viņu no saiņa, viņa pastiepa savu vaigu. Viņš uzspieda tam vieglu skūpstu un jutās laimīgs, ka viņa tūlīt to pārtrauca.

—  Es visu atnesu,— Karola līksmi sacīja.— Apelsīnus, banānus, ievārījumu, sviestu, grauzdētas maizes šķēles, tēju . . .

—       Tu iedomājies par tēju?—Žans Marks iesaucās.]

—  Tu esi ģeniāla!

—  Nē. Esmu egoiste, es mīlu savas personiskās ērtības.

—  Redzi, man ir palicis tikai mazliet tējas.

—  Tējas putekļi! Nē, paldies! Man gribas ļoti labu tēju, smaržīgu, stipru, lai uzmundrinātos.

—  Tu esi nogurusi?

—  Gluži beigta! Kā tāda muļķe gribēju aiziet uz lielajiem veikaliem brokastu laikā, lai tiktu mazāk grūstīta, bet nokļuvu velnišķīgā drūzmā. Varētu domāt, ļ ka visas Parīzes jaukās sievietes iztiek bez ēšanas, lai iepirktos. Es no turienes ar mokām iznācu ārā un, protams, neatradu nekā no tā, ko meklēju . . .

Karola atslīga atzveltnes krēslā un atpogāja kostīma jaku virs baltās blūzes.

—  Vēl ļaunāk, es ļauju tev visu sagatavot,— viņa atsāka,— esmu pārāk slinka. Starp citu, tu tēju vāri labāk nekā es. Ak, jā! Sainī ir īsts angļu kēkss.

Kamēr Žans Marks darbojās ap mazo galdiņu, viņa aizdedzināja cigareti un nopūtās:

—  Kāda atpūta! Cik šeit ir labi! . . .

Žans Marks ielēja tējkannā vārošu ūdeni. Novēdija rūgts aromāts. Karola, šķiet, bija laimīga par šo draudzīgo mieru pie tasēm, augļiem, kēksa šķēlēm.

Viņa un Karolas starpā viss ir vienkāršs un tīrs, viņiem nav ko sev pārmest, viņi drīz šķirsies pilni cieņas un maiguma viens pret otru. Tēju pasniedzis, Žans Marks apsēdās Karolai pretim un skatījās, kā viņa dzer — komiski alkatīgi, uz priekšu izstieptām lūpām, pievērtām acīm.

—  Uf! Es atdzimstu!— viņa dūdoja, malkodama teju.

Veldzējusi slāpes, viņa vēlējās zināt, cik tālu Žans

Marks ir ar savām mācībām.

—  Es netieku ne no vietas!— viņš teica.

—  Mans mīļais naba-dziņš!

—  Es mēģināšu mācīties naktī.

—  Kā — naktī? Un dienā ko tu darīsi?

—  Arī mācīšos.

—  Tu nobeigsies!

Karola sniedza viņam kēksa gabaliņu. Viņš to nogaršoja. Sī reizē cietā un maigā konsistence, šī grauzdēta cukura, kaltētu augļu un medus smarža . . .

—  Lielisks!— viņš sacīja.

—  Vai ne?

To sakot, Karola jocīgi izslēja zodu. Žanam Markam bija sajūtj, ka redz viņu pirmo reizi. Nepazīstamās apciemojums. Jaunas meitenes acis rūpīgi koptā sievietes sejā ar smalkiem vaibstiem. Kāpēc šai istabā viņa liekas skaistāka nekā citur? Ja Karola izrādītu vismazāko tieksmi atdoties viņam, viņš, bez šaubām, atsauktos. Taču, tā kā acīmredzot viņa domāja vienīgi par prieku izdzert tēju viņa sabiedrībā, Žana Marka sasprindzinājums atslāba, viņš nomierinājās un juta pieaugam iekāri. Kamēr Karola grauza kēksa šķēli, viņš iztēlojās viņas kailo augumu zem apģērba. Tiklīdz viņa nolika tasīti uz galda, Žans Marks ar roku pieskārās viņai. Viņš bija pārliecināts, ka viņa atvirzīsies no viņa ar sirsnīgu, pārmetošu smaidu. Bet viņa nekustējās. Viņa skatījās uz Žanu Marku. Un viņš redzēja Karolas acīs iemirdzamies ašu, līksmu, uzstājīgu mazu liesmu, ko labi pazina.

Žans Marks apsēdās gultā, līdz jostasvietai kails, bet Karola palika guļam. Parasti viņš atmaiga, redzot viņu miegainu un gurdenu pēc mīlēšanās. Šodien šā dāsnā

auguma priekšā viņš izjuta vienīgi nožēlu, ka nebija pratis gaidīt. Muļķīgi pakļaudamies kārdinājumam, viņš varbūt ir sabojājis pēdējo izdevību. Tad, kad Karola domāja, ka vēl drošāk atguvusi viņu, Žans Marks satraukti apzinājās visu, kas padara viņu sakaru neiespējamu. Pa slepenām durvīm viņu dzīvē ielavījusies Fransuāza. Notikušais darīja viņu piesardzīgu. Ar savu izmisušo rīcību viņa bija atmodinājusi brāļa mēra sajūtu trakumā, kad viņš kaisli metās šajā piedzīvojumā. Žans Marks veltīgi domās sev teica, ka atrodas istabā viens ar Karolu, viņš jutaev līdzās soģa ledaino klātbūtni. Tiesnesis, kuram nekas nepaslīdēja garām un pret kuru viņš izjuta niknumu. Un tomēr viņš nevarēja iztikt bez Karolas. Tas ir nepanesami. Viņš pārlieku mīl viņu, jābēg no viņas. Brauciens uz Grieķiju ;— Žans Marks to pēkšņi apzinājās — ir maldīšanās. Labāk visu ko, tikai ne šo perspektīvu pavadīt mēnesi kopā ar tēvu un Karolu Grieķijas saules burvībā. Didjē Koplēnam ir nodoms braukt uz Savienotajām Valstīm. Ceļojums tiek organizēts studentiem pēc speciāla tarifa. Pievienoties grupai? Kāpēc ne? Tur varbūt viņš visu aizmirstu. Kad atgrieztos, viņš būtu atbrīvojies no Karolas. Žanu Marku pārņēma līksma nežēlība, jau domājot vien par šo atdzimšanu. Viņš pārsteigts pamanīja, ka domā par Karolu kā par ienaidnieci. Nogalināt viņu un pārkāpt viņas līķim. Glīts līķis ar palagā ietītiem gurniem, tikko nojaušamiem pleciem, zeltīta galva ar brūnajiem matiem atliekta profilā uz baltā spilvena. Karola gulēja pateicīga, un viņš kā atriebības karē raudzījās uz viņu. Netraucējot Karolu, viņš aizdedzināja cigareti. Viņa atvēra acis un teica:

—  Par ko tu domā?

Žans Marks notrīsēja, it kā nedzīva roka būtu skārusi viņa plecu. Starp pavirši aizvilktajiem aizkariem ieplūda gaismas strēle, kurā virmoja putekļi. Karstums bija smacējošs, līpens.

—  Es domāju par eksāmeniem,— viņš teica.

—  Tu patiešām esi ļoti uztraucies?

—  Manuprāt, ir astoņas iespējas no desmit izgāzt mani.

—  Tu pārliksi septembrī.

—  Tu domā, ka tas ir iepriecinoši?

Karola apgūlās uz muguras un mazliet satraukta murmināja:

—  Ceru, ka pat izkritis tu šovasar varēsi doties mums līdzi uz Grieķiju.

—  Nē. Zini, man šeit būs pārāk daudz darba . . .

—  Ak, tikai pusmēnesi!

Žans Marks noraidoši papurināja galvu.

—  Tad tev noteikti jānoliek eksāmeni,— viņa atsāka, izņemdama viņam no pirkstiem cigareti un ielikdama to sev mutē.

Kādu mirkli Žans Marks pūlējās sakopot visu savu gribu. Karola smēķēja, neapzinādamās, kas sekos. Kad viņa nometa cigareti tasē pie gultas kājas, viņš izlēma. Nežēlīgi un tieši. Viens sitiens, bet galīgs.

—  Pat ja būšu nolicis, Karola, es nebraukšu.

Karolas sejas vaibsti sastinga piesardzīgā un gandrīz uzcītīgā .izteiksmē. Nekustīga, noteiktu skatienu vērdamās griestos, viņa gaidīja, lai Žans Marks paskaidro. Taču viņš, ieslīdzis lielā, apslāpētā klusumā, nezināja, ar ko sākt. Viņš būtu gribējis, lai viņa piepalīdz.

—  Es daudz domāju, Karola. Es domāju, ka būs labi kā tev, tā man, ja kādu laiku mēs vairs netiksimies. Tas jaus mums attapties, noskaidrot, cik tālu mēs esam nonākuši . . .

—  Jā, protams,— viņa sacīja nosvērtā balsī.

Redzot, ka Karola ir tik mierīga, viņš sadūšojās:

—  Visnotaļ šis brauciens uz Grieķiju kopā ar tēvu un tevi ir neiespējams, tu to loti labi zini. Ja nebūšu nolicis eksāmenus, es palikšu Parīzē, lai mācītos, bet, ja nolikšu, braukšu uz Savienotajām Valstīm kopā ar Didjē Koplēnu. Viņš pirms dažām dienām man to piedāvāja . . .

—  Tā ir lieliska doma.

—  Tev tā šķiet?

—  Protams.

Karolai bija mierīga un saprotoša sejas izteiksme. Tumši pelēkās acis joprojām vērās tālumā. Žans Marks vēsi apbrīnoja viņu. Vai viņa patiesi ir vienaldzīga pret šo šķiršanās draudu vai aiz lepnuma slēpj sapīkumu, kādu izjūt pret to. Katrā ziņā viņa lieliski atvieglo viņa uzdevumu. Žans Marks gandrīz būtu viņu no jauna ieskāvis rokās, lai pateiktos, ka ir saprotoša. Vēja pūsma sakustināja aizkarus pie loga. Gaismas stari lidinājās pa sienām. Karola izstiepa roku, satvēra Žana Marka mājastērpu uz krēsla un pieceldamās uzmeta to

sev uz pleciem. Tas tika izdarīts tik ātri, ka viņš ar' pūlēm varēja saskatīt kailas kājas, apaļu un brūnu krūšu apveidu, kas pazuda zem platā vīrieša apģērba.

. Karola aizgāja aiz aizslietņa apģērbties. Pulkstenis bija tikai seši. Vai viņa ir nolēmusi aiziet ātrāk tāpēc, ka Žans Marks bija tā runājis ar viņu? Viņš neuzdrošinājās to jautāt un sapņains, rokas sakrustojis aiz pakauša, palika gultā. Viņa atkal parādījās salmu dzeltenajā kostīma, sasukājusies, uzkrāsojusies.

—   Par šo Grieķijas ceļojumu,— viņa ar maigumu sacīja,— es pati runāšu ar tavu tēvu. Es viņam teikšu, ka nevēlos, ka tu brauc kopā ar mums.

—  Kāpēc?— Žans Marks pārsteigts vaicāja.

Ar dzelžainu skatienu Karola cieši raudzījās uz viņu, šķelmīgi pasmaidīja un atbildēja:

—  Tas būs daudz smalkāk, vai tev tā nešķiet?

Filips atgāzās pret atpūtas krēsla atzveltni, slepus uzmeta skatienu sievai, kas sēdēja viņam pretī starp izsvaidītajiem dīvāna spilveniem, un, lai iegūtu laiku, teica:

—   Varu galvot, ka tu mani pārsteidz mazliet negaidīti.

—   Vai tas tevi tā apbēdina, ka bērni nebrauks kopā ar mums?

—  Nē, bet galu galā . !•.

—  Mēs tik reti esam vieni — tu un es!

—   Mēs tādi būsim ne biežāk, ja brauksim bez Fransuāzas un Žana Marka. Tur būs Zoržs un Marianna, Adrians un Luīza, Diurjoni . . .

—  Vienīgi laulāti pāri, Filip!

—  Tas tiesa.

—   Es vēlētos, lai arī mēs reizēm tādi būtu,— Karola teica, novērsdama skatienu.

Filips nevarēja nejust aizkustinājumu par šo klusa balsī izrunāto īso teikumu. Kā viņa ir pieķērusies viņam! Pēdējā laikā viņš ir pārāk attālinājies no sievas. Visa tuvība starp viņiem izgaisusi nemanot. Svešinieki, kas dzīvo zem viena jumta. Filips vairs neievēroja viņu, nejuta viņu, un pēkšņi šī atdzimšana! . . . Tērpusies salmu dzeltenajā kostīmā, atsegtu kaklu, melanholisku

izteiksmi sejā Karola likās viņam sevišķi kārdinoša šajā viesistabā, kuras maigie toņi atbilda viņas sejas krāsai un kaut kādā veidā arī viņas elpošanas, runas, kustēšanās manierei . . . Taču viņš nožēloja, ka, izpatīkot Karolai, ir jāatsakās ņemt Žanu Marku līdzi uz Grieķiju. Viņam patiktu iet līdzās dēlam saules izdedzinātajās ainavās, starp cildenām un pamācošām drupām, apmainīties domām par antīko arhitektūru, vēstures nozīmi, tirdzniecības civilizējošo spēku, par jaunās paaudzes labajām īpašībām un trūkumiem. Neviens neVar labāk viņu saprast! Tas, ka Fransuāza nevēlas braukt, atstāja viņu vienaldzīgu, bet, ka arī Žans Marks nepiedalīsies braucienā, sarūgtināja Filipu vairāk, nekā viņš bija iedomājies. Vēl jo vairāk tāpēc, ka nabaga zēns bija priecājies par šo jūras braucienu. Gatavs atmaigt Filips atkal saņēma sevi rokās, domādams, ka neviena dēla vēlēšanās nepelna, lai viņš tai ziedotu glītas sievietes iedomu. Vīrišķīgs spēks nevar pārvērsties kaitīgā tēvišķīgā mīlestībā. īsts vīrietis rada bērnus, bet neļauj tiem uzsēsties sev uz kakla. Svarīgs ir vienīgi pāris, vienalga, likumīgs vai ne. Sieva, mīļākā, kāda gan starpība? Sieviete, sieviete . . . Nepiekāpties pārāk ātri Karolai. Viņš murmināja:

—  Tas par Žanu Marku mani mazliet apbēdina. Mēs bijām viņam apsolījuši . . . Viņš būs satriekts.

—   Varbūt ne tik daudz, kā tu iedomājies,— Karola teica.— Jaunie ir tik dīvaini! Bieži vien cilvēki no kaut kā atsakās, atdod visu un pamana, ka jaunie galvenokārt vēlas, lai liek viņus mierā. Domāju, ka Žans Marks būs daudz laimīgāks pavadot savu draugu Koplēnu uz Savienotajām Valstīm, nekā dodoties kopā ar mums uz Grieķiju.

—  Koplēnam jādodas uz Savienotajām Valstīm?— Filips jautāja.

—  Jā, tā liekas. Tūlīt pēc eksāmeniem.

—  Un tas patiktu Žanam Markam?

—  Pēc dažām sarunām, kas man ar viņu bijušas, es domāju — jā, bet varu arī maldīties . ..

Pēkšņi ticis skaidrībā, Filips izslēja galvu. Viņš aizrāvās ar jaunu ideju.

—  Savienotās Valstis, viņam tas būtu lieliski!

—  Protams,— Karola pievienojās.

—  Es viņu ieteikšu Kraufordam. Viņš pilnveidotu savas angļu valodas zināšanas, paceļotu pa valsti,

iepazītos ar dažiem maniem klientiem . . . Bet, cik es Žanu Marku pazīstu, viņš negribēs mainīt savus plānus.

—  Pavaicā viņam!

—       Bet ja viņš atbild, ka labāk grib doties uz Grie kiju?

—       Tu lieliski pratīsi viņu pārliecināt,— Karola sacīja ātri noglāstīdama viņa roku.

Filips smējās iztaisnotu augumu, taisniem pleciem. Līdzīgos brīžos viņš jutās kā kuģa priekšgalā. Vējš tieši sejā, skatiens vērsts pret apvārsni.

—       Tā būs ģimenes sašķelšana,— viņš teica.— Da niels Ziloņkaula Krastā, Žans Marks Savienotajās Vai stīs, Fransuāza Tukā . . . Kas attiecas uz Fransuāzu, tad es vēlētos, lai viņa tomēr atgriežas nolikt eksāmenus.

—       Uz to daudz neceri, Filip,— pieceļoties teica Ka rola.

—  Kāpēc?

—       Es tev visu izskaidrošu. Nāc, es gribu pārģērbties pirms pusdienām . . .

Filips sekoja Karolai viņas istabā. Viņa apmainīja salmu dzelteno kostīmu pret mājastērpu tējas rozes krāsā, atslīga mazajā atzveltnī pie tualetes galdiņa un ielaida suku matos. Aiz viņas muguras Filips vēroja sievu spogulī. Viņš bija aizmirsis Fransuāzu. Tā bija Karola, kas atsāka sarunu par Fransuāzu.

—       Es gribēju tev pateikt par Fransuāzu . Mazā bija patiesi ļoti satriekta.

—  Ak, šie jaunas meitenes banālie flirti!

—  Flirts ar diezgan tālejošām sekām, Filip!

—       Ko? Viņa taču nebūs gulējusi ar to tipu?— viņš kliedza.

Filipu pārsteidza paša sašutums. Viņš domāja, ka Karola pārāk ilgi kavējas ar atbildi. Beidzot viņa nomurmināja:

—       Nē, es tā nedomāju, kaut gan no jaunajiem tagad var sagaidīt visu.

Piepeši Filips ienīda Fransuāzu par to, ka viņa ir tikai mātīte. Meitā viņam iedvesa riebumu tas, ko viņš augstu vērtēja citos,— juteklība, vājums, tieksme pēc fiziska piedzīvojuma.

—  Kada komēdija!— viņš vel noteica.— Kad es iedomājos par viņas šķīstajām, centīgajām, reliģiskajam dziesmām! . . . Kas viņš ir?

—  Liekas, students.

—  Kā viņu sauc?

—  Nav svarīgi! Pēc tā, ko Fransuāza man pastāstīja, viņa vairs nesatiks viņu . . .

—  Labi! Es gribu, lai viņa to pasaka arī man. Nākamsvētdien brauksim uz Tuku un vedīsim viņu atpakaļ. Viņai nav ko darīt pie Madlēnas.

Karola papurināja galvu.

—  Nevajag, Filip! Tevi redzot, viņai var kļūt slikti. Ārsts man teica, ka . . .

—  Ārsts? Kāds ārsts? Kāpēc?

Viņa nopūtās, pagriezās pret Filipu un maigi, ar mīļas nopietnības pilnu skatienu ielūkojās vīra acīs.

—  Tagad tev ir jāzina . . . Fransuāza mēģināja izdarīt pašnāvību.

Viņš izjuta sāpes, dūrienu, pēc tam tūlīt nomierinājās. «Viņa ir dzīva, tas ir galvenais,» viņš domāja. Un viņš čukstēja:

—  Kas ,tas ir par notikumu?

Karola ļoti centās pret pašas gribu, kā viņam šķita, izklāstīt viņam dažus sīkumus. Klausoties viņā, Filips svaidījās starp žēlumu un dusmām. Viņa meita ir jukusi idiote. Laime vēl, ka viņu laikus atrada viņas istabā! Viņš ļāvās niknumam, lai nepakļautos bailēm. Iedomājoties, ka Fransuāza varēja nomirt, viņš it kā nopurināja no pleciem aukstumu.

—  Nekad nevajag viņai par to ieminēties, Filip! — Karola pabeidza.— Tas ir ļoti svarīgi viņas nākotnei, mūsu nākotnei . . .

Viņa pievērsa vīram seju, ko lūgums padarīja aizkustinošu. Filips nodomāja, ka to, ko Karola lūdz, vēlas arī viņš pats. Tāpēc ka Fransuāza ir sveika un vesela, viņam nav jāiejaucas atgadījumā, kas risinājies bez viņa ziņas. Galu galā viņam ir pietiekami daudz sarežģījumu pašam, lai vēl jauktos citu dzīvē. Dusmu uzplūdi viņu nogurdināja arvien vairāk. Karolas miers deva viņam labu mācību. Šovakar sieva saista viņu, patīk viņam. Tas bija kaut kas jauns, kas ļauj viņam aizmirst meitas nožēlojamo mazdūšību.

—  Apsoli, ka tas paliks starp mums,— Karola atsāka.

—  Apsolu!— Filips izjusti sacīja.

—  Baidīdamās tevi nevajadzīgi sāpināt, es centos vispirms tev noslēpt patiesību.

Viņš atmaiga.

—  Un tu visu iznesi uz saviem pleciem nežēlojoties!

—  Es nebiju viena.

—  Tas tiesa! Es aizmirsu Madlēnu. Tieši viņai jābūt , klāt visās likstās! Varu iedomāties, kā viņa tev krita uz nerviem ar savām kritiskajām piezīmēm, padomiem, asajiem spriedumiem . . .

—  Esmu pieradusi . . .

—  Ja es būtu bijis šeit, viņa aizbrauktu jau pēc divām stundām.

—  Nabaga Madlēna! Tu esi pārāk bargs pret viņu. Es tev galvoju, ka viņa ir krietna sieviete. Pie viņas Fransuāza pilnīgi atveseļosies. Viņa tā mil savu tanti . . .

—  Nerunā man vairāk par Fransuāzu!— Filips īgni teica.

Viņa tēva loma bija notēlota. Viņš nolika to ar atvieglojumu, it kā būtu izkļuvis no neērta stāvokļa, kas padarījis stīvus locekļus. Atslābuma prieks jaucās < ar paveikta pienākuma apmierinājumu: «Lai viņi izķepurojas bez manis. Viņu sīkās intrigas mani vairs neskar.»

—  Rīt,— viņš sacīja,— es brīdināšu Diurjonus, ka četru vietā mēs būsim tikai divi jūras braucienā. Viņi nokārtos. . .

—  Protams,— Karola teica.— Viņi uzaicinās Lemersjē, kā to gribēja darīt sākumā.

Runādams Filips bija pienācis viņai klāt. Apsēdusies atzveltnī, Karola nekustējās. Kāda viņai samtaina āda! Viņas mute atklāja baltu zobu rindu. Pelēkās, lielās acis mirdzēja satraukti, padevīgi, neatlaidīgi. Zem mājastērpa jautās apaļās un jutekliskās krūtis. Filips iedomājās citu seju, citas—mazāk kārdinošas krūtis: bija apsolījies desmitos ierasties pie Odiles. Tas tomēr būtu daudz savādāk nekā mīlēties ar Karolu. Tik sen! . . . Krāpt mīļāko ar paša sievu. Filips sevī smējās. Viņš vēroja Karolas plecus, kakla izliekumu un brīnījās par iekāri, kas viņā modās it kā no tālienes.

—  Ko tu šovakar dari?— viņš jautāja.

—  Neko,— Karola atbildēja.— Es palieku mājās. Un tu?

—  Tāpat neko.

—  Es domāju, ka tev jāiet uz biroju pēc pusdienām.

—  Es neiešu.

Filips noliecās pār viņu. Vispirms Karola šķita pārsteigta. Pēc tam viņas seja atdzīvojās kautrīgā, satraucošā priekā, elpa pierima, kamēr viņš noliecās pie viņas. Viņu lūpas saskārās ar maigumu, ko viņš atzina par šīs mākslas virsotni. Viņš pūlējās būt izsmalcināts un, koncentrējis savu spēku, jutās stiprs. Ieildzis skūpsts kļuva tiešāks, mežonīgāks. Karola bija tik atbrīvojusies un silta. Filips ieelpoja viņas ādas smaržu. Piepeši viņa viegli atvirzījās, pilnīgi nepārtraucot viņu apskāvienu, un, lūpas viņa mutei piekļāvusi, čukstēja:

—  Filip, kas tev noticis?

—  Es tevi mīlu, Karola,— viņš acumirklīgā atklātībā teica.

Viņa smējās, pagriezusies tieši pret viņu, no šķelmības dzirkstošām acīm, un no šiem zobgalīgajiem, neparastajiem smiekliem viņam pārskrēja trīsas. Filips pat nebija iedomājies, ka Karola var vēl viņu tik stipri uzbudināt. Kad viņš vēlreiz sakļāva rokas ap viņas vidukli, viņa ar veiklu kustību atbrīvojās.

—  Tu man jauc matus,— viņa teica,— un kuru katru minūti Mersedese var nākt ziņot, ka pusdienu galds ir klāts.

_— Vai tu esi izsalkusi?— viņš piesmakušā balsī vaicāja.

Karola neatbildēja, bet uzmeta viņam dzīvu, tik nekaunīgu skatienu, kas viņu apreibināja. Pēc tam viņa nospieda koka panelī paslēptu zvana pogu. Viņš vēroja to darām, stāvot kājās, nolaistām rokām, iekāres pārņemts. Mersedese pieklauvēja pie durvīm.

—  Ienāciet,— Karola teica.

Un uz sliekšņa stāvošajai mājkalpotājai viņa žēlā tonī sacīja:

-     Es nejūtos labi. Mesjē un es — mēs neēdīsim pusdienas šovakar. Klājiet galdu tikai mesjē Danielam un palūdziet viņu mūs netraucēt.

Kad Mersedese aizgāja, Karola aizslēdza durvis un pievērsa Filipam aiz nepacietības vēl skaistāku kļuvušo seju. Apskaudams sievu no jauna, viņš domāja — kurš no viņiem vēlējies šo mīlestības atsākšanos; pēc tam visi jautājumi pagaisa no viņa galvas, visu viņa uzmanība saistīja bauda izģērbt šo maigo, pazīstamo un pakļāvīgo augumu.

Visa ēdamistaba viņam vienam! Apsēdies ģimenes galda galā, Daniels ar baudu metās virsū otrai mīksti vārītai olai. Plāni sagrieztas maizes šķēles, bagātīgi apziestas ar sviestu, kusa viņam uz mēles. Ar īsti zemniecisku tīksmi ēdot piena ēdienu, viņš sajuta svaiga gaisa, salmu, putnu kūts smaku . . . Daniela acu priekšā pret vīna karafi atslieta ģeogrāfijas grāmata bija atvērta desmit reižu lasītā lappusē. Stulbs teikums, vienmuļi pretīgs, neciešams: «Otrreizējā klinšainā krasta slāņošanās paraugs Plugastela rajonā.» Kā var interesēties par Plugastelu, ja ir Ziloņkaula Krasts? No viesistabas plūda skaļa mūzika: Geršvina Rapsodija blūza stilā. Viņš bija uzlicis skaņuplati pirms došanās pie galda, lai sagādātu sev sabiedrību. Tēva un Karolas prombūtnē Daniels patiesi jutās kā mājas saimnieks. Bagāts, neprecējies vīrietis, kas dzīvo vērienīgi un pusdieno viens, uzticamās istabmeitas apkalpots. Kad viņš ar tējkaroti kasīja olas paliekas, parādījās Mersedese. Viņa nesa uz šķīvja trīs vientuļas salātlapas.

—  Tas ir viss?— Daniels vīlies vaicāja.

—  Jā, mesjē.

—  Vai sakņu nav?

Mersedese novaikstīja seju. Viņa patiesi šķita kā etiķī izpeldējusies.

—  Kundzes Višī burkāni, ja vēlaties.

—  Dodiet kaut tos,— Daniels norūca.

—  Un salātus arī?

—  Dabiski! . . . Jā, es gribētu ar angļu mērci!

—  Ar kādu, mesjē?

—  Ar tomātu un pēc tam ar Vorčesteras.

Geršvina mūzika Dānielu iedvesmoja. Tā ir viegla,

moderna. Ir nu gan viņš izsalcis! Divas mīksti vārītas olas kā galvenais ēdiens? Kāds izdomas trūkums! Karola vērtē citu ēstgribu pēc savējās. Ko gan viņa var darīt ar tēvu istabā? Noslēpums . . . Bez šaubām, strīdas . . . Fransuāzas dēļ . . . Tas nav iemesls, lai iztiktu bez pusdienām . . .

Mersedese atnesa Višī burkānus. Daniels tos sasmalcināja ar dakšiņu, apslacīja ar vairākām pikantām mērcēm un pārkaisīja ar pipariem.

—  Veģetāriešu sinepju bifšteks!— viņš teica, piemiegdams ar aci mājkalpotājai. Mersedese izgāja

sakniebtām lūpām. Sarkana biezeņa kalns, no kura tecēja sula, slējās uz šķīvja. Pirmais kumoss apdedzināja Danielam mēli, bet viņš, nospriedis, ka reti kad baudījis kaut ko tik garšīgu, iedzēra glāzi ūdens un ar sajūsmu turpināja ēst. Viņa izsalkums pierima. Viņš atkal domāja par Fransuāzu. Viņa bija Dānielu tā nobaidījusi, ka vēl šobrīd viņš nespēja domāt par māsu bez izbrīna. Kas kopīgs ir viņa māsai — tik nosvērtai, uzcītīgai, kautrīgai — ar to būtni, kuru ar ātro palīdzību aizveda uz klīniku. Mājās par to izvairījās runāt. Droši vien tur slēpās mīlestība. Kad runā par jūtām, meitenes viegli apmulst. Tām visām piemīt vajadzība rotaļāties ar savu sirdi, sviest to pēc iespējas augstāk gaisā un pēc tam, redzot, ka tā krīt lejā, nonākt izmisumā. Viņam jāpiesargās no Danielas izjūtām, kad viņš brauks uz Ziloņkaula Krastu. Viņa, tāpat kā Fransuāza, var ļauties «neapdomīgai rīcībai». Sovelo ģimenē radīsies apjukums. Tomēr viņam nav nekā, ko sev pārmest. Turklāt tas ir nožēlojami. Viņam gribētos pārgulēt ar Dānielu, pirms viņš kuģī dodas uz Āfriku. Ceļojums pa jūru ir divtik skaists, ja vīrietis atstāj krastā ļoti noskumušu mīļāko. Acīmredzot viņam vēl paliek dažas dienas, lai panāktu savu. Danielam pat neienāca prātā doma, ka Daniela varētu pretoties. Bet, no vienas puses, ir šis sasodītais bakalaura eksāmens, kas aizņem visu viņa laiku, un, no otras puses, viņš ir nevainīgs. Taču, lai ko Daniels zināja par fizisko mīlestību — un viņš par to zināja diezgan daudz—, vajadzēja, lai vismaz vienam no partneriem būtu kāda pieredze šajā jomā. Vairākkārt viņš gribēja iet līdzi kādai ielasmeitai. Tomēr ikreiz pēdējā brīdī viņu atbaidīja profesionāļu rupjais un vulgārais izskats. Un turklāt tas maksā dārgi! Daniels neies izsviest vējā daļu savu ietaupījumu, lai pavadītu desmit minūtes ar cilvēku, kas viņam neko nenozīmē. Labāk vērts pagaidīt patīkamāku un ne tik dārgu izdevību. Varbūt viņš sastaps ideālu būtni ceļojumā? Jaunu, glītu, patīkamu, kurai ir brīvs laiks . . . Stāsta, ka uz ķuģa visnopietnākajām sievietēm esot tieksme mīlēties. Sāļais jūras gaiss, ūdens plašums, šķiet, viņas uzbudina. Protams, viņu rīcībā būs tikai vienkārša gulta kopējā trešās klases kajītē. Kad pienāks vakars, Daniels uzlavīsies uz pirmās klases klāja. Tur viņš sastaptu jaunu, bezaizspriedumainu meiteni. Viņa būtu tērpusies baltā šķidr

autā, kas plīvo liegā vējiņā. Ar pirmo skatienu viņa iemīlētos Danielā. Ar elkoņiem atspiedušies pret reli ņiem, vērodami zvaigznes, viņi pusbalsī runātos. Pēc •tam, neviena nemanīti, ieslīdētu glābšanas laivā un kvēli apkamptos. Divdesmit, simtiem reižu meitene atdotos viņam brauciena laikā. Bet, vienalga, Dānielu viņš neaizmirstu. Nepazīstamā no kuģa noderētu viņa pārtapšanai par vīrieti. Aizžņaugtu kaklu viņi skumji šķirtos Dakārā vai Abidžanā, lai nekad vairs neredzētos. Kad viņš pēc ērkšķu pilniem mēnešiem atgriezīsies Francijā, paceltu galvu ies pie Danielas, un meitene izlasīs viņa acīs, ka viņš ir pietiekami nobriedis, lai būtu viņas mīļākais un lai viņu aizstāvētu.

Šķīvī nebija palikusi neviena burkānu kripatiņa, un Daniels elkoņiem uz galda, zodu rokas atspiedis, svētlaimīgi smaidīja par savu veiksmi. Ābolu biezenis, ko Mersedese pasniedza pēc tam, bija tik pliekans, ka viņš atstāja pusi uz šķīvja. Tā vietā viņš atvēlēja sev pusglāzi boželē vīna, lai, kā mēdza teikt biedri, padarītu «vīrišķīgāku» muti. Danielam nepatika vīna garša, bet viņš gribēja radināties to dzert, gadījumā ja ceļojuma laikā viņam būtu jātur līdzi afrikāņu žūpām. Ja tikai viņš varētu gatavoties eksāmenam ar tādu prieku, ar kādu gatavojas ceļojumam! Doma par eksāmenu lidinājās virs viņa galvas kā plēsīga putna ēna. Pēc viņa nojautas, ja matemātikas uzdevums būtu ne pārāk āķīgs un franču valodas sacerējuma temats ne pārāk briesmīgs, viņš droši izturētu pārbaudījumu. Kāds atvieglojums pēc tam! Vajadzētu justies kā no dzelzs skavām atsvabinātam — apgaismotam, nepacietīgi mīņājoties uz jaunas dzīves sliekšņa. Visumā tas tikai papildinātu nevainības zaudēšanu. Viņš studēs filoloģiju, gulēs ar Dānielu vai vismaz tiks ļoti tuvu tam, divkāršos cigarešu normu, lasīs gudras grāmatas. Iestājās klusums, Daniela domas apsīka. Tieši deguna priekšā nemainīga nosodoši slējās Plugastela klinšainā krasta slāņošanās. Viņš paņēma grāmatu, nožāvājās un, kājas vilkdams, izgāja no ēdamistabas.

Savā istabā Daniels rūpīgi izvēlējās muzikālo fonu, kas vislabāk atbilstu viņa mācībām: «Jūras putnu», Dienvidkarolīnas melodiju. Noliecies pār rakstāmgaldu, viņš ieslīga šai lēnajā un izmisīgajā melodijā. Mēnesszivs lampa šūpojās virs galvas kā uz ūdens. Nēģeriete ar nēšiem pie sienas smaidīja viņam ar savu lielo

atvērto muti. Pēc ģeogrāfijas — matemātika. Viņš mācas garlaicīgas un nevajadzīgas zinātnes, bet laiks rit, laiks rit . . . Kad beidzot kuģis pacels enkuru?

XXX

—  Daniels Egletjērs izturējis pārbaudījumu pēc komisijas labvēlības.

Eksaminētāja balss skanēja Daniela ausīs, un viņš juta atslābstam muskuļus. Viņu pārņēma patīkams siltums. Pagriezis galvu, viņš redzēja.citus kandidātus, kuri nemierīgu skatienu, saraustītu elpu sekoja komisijas lēmumam.

—  Armāns Favols izturējis pārbaudījumu,— turpināja eksaminētā js.— Saris Ublons — izkritis; Moriss Ibērs . . .

Saraksts bija garš. Kādi četrdesmit uzvārdi. Pēc kāda «izkrituša» Iveto telpā atsākās kņada. Vieni vāji slēpa prieku, citi vēl sliktāk savu neapmierinātību. Tā kā Daniels nepazina nevienu no grupas, viņš steidzās prom.

Izgājis 'no Kārno liceja, kur kārtoja šo «pārcelšanas mutvārdu eksāmenu», viņš brīnījās, ka debesis ir tik zilas. Kad viņš ieradās licejā pulksten divos pēcpusdienā, laiks bija drūms, mācās uz lietu. Saules spīdēšanā Daniels saskatīja tādu kā vispārēju viņa veiksmes atzīšanu. Nebija jāatgādina, ka vēl šorīt viņš drudžaini pārlasīja fizikas un matemātikas piezīmes. Acīmredzot viņš ir saņēmis tikai septiņarpus punktu no vidējā rakstos. Taču Danielam bija klusa pārliecība, ka beigu beigās, veiksmei piepalīdzot, viņš noliks pārējo eksāmena da]u. Pat ieraugot tipus, kas zaļi no bailēm, mācību grāmatām rokā gaidīja savu kārtu gaitenī, viņš nešaubījās. Visiem zēniem kaklasaites neuzkrītošās krāsās, meitenes uzvilkušas sērdieņu kleitas un nekrāsojušās, lai eksaminētājiem liktos nopietnākas. Staigāja šurpu turpu, atkārtoja atsevišķas lekciju frāzes, pusbalsī čukstēja pēdējā brīdī rakstītus špikerus, brīžiem palecās, lai slepus vērotu pāri durvju stikla matētajai daļai matemātikas vai angļu valodas skolotāja ģīmi, viņiem izjautājot telpā pirmos skolēnus. Tiem, kas nāca ārā, bija vai nu bēdīgas, vai starojošas sejas. Viņus ielenca. «Nu kā? Kāds viņš ir? Nav pārāk nejauks?»

Danielam pārbaudījums sākās ar franču valodu. Jauns un simpātisks skolotājs lika viņam lasīt Lekonta de Lila dzejoli un izjautāja viņu par opozīciju starp romantiķiem un parnasiešiem. Viegli. Sis temats tika iztirzāts" klasē. Daniels izstāstīja visu, ko zināja. Turpretim matemātikā un fizikā viņš nonāca strupceļā pie melnās tāfeles. Par laimi, vēsturē un angļu valodā viņš atguva zaudēto . . . Viņš nekad neaizmirsīs šīsdienas notikumus. «Tas pat būs,» Daniels domāja, «manas dzīves svarīgākais notikums.» Virsotne, kas aizsedza apvārsni, bija pazudusi. Viegls, brīvs, uzvarošs viņš dzirdēja savu sirdi pukstam militāra marša ritmā . . . Viens, divi. Daniels paātrināja soli, iedams lejā pa Malzerba bulvāri. Atri jāatgriežas mājās pastāstīt jauno ziņu vieniem, citiem tā jāpavēstī pa telefonu. Tēvs un Karola vēl vakar bija izteikušies skeptiski, viņi būs pārsteigti Vēl jo vairāk tāpēc, ka arī Žans Marks pirms divām nedējām nolicis eksāmenu. Divkāršs panākums Fglet jēru ģimenē. Varētu izkārt karogu Bonaparta ielā. Un Sevra! Un Tukā! Fransuāzai ir tik jūtīgs raksturs, ka brāļu veiksme noteikti paātrinās viņas izveseļošanos. Morāle sievietēm ir viss. Toties Dānielu viņš iedomājās piesārtušu aiz prieka, ar apbrīnas mirdzumu ieslīpajās acīs. Ir brīnišķīgi aplaimot tik daudzus uzreiz! Viņam apkārt dunēja pilsēta — putekļaina, saulaina, draudzīga. Garām pabrauca taksometrs. Daniels to apturēja. Pie velna skopulību! Braukt ar metro tādā dienā — tas nozīmētu spļaut Dievam vaigā!

Ka jau to varēja sagaidīt, mājās nebija neviena, vienīgi Agnesa un Mersedese: kāda mazsvarīga publika! Viņas tomēr apsveica Dānielu — Agnesa sparīgi, Mer sedese nīgri, it kā pati butu izkritusi pārbaudījumā. Karola bija izgājusi — un neviens nezināja, uz kurieni. Tātad viņa uzzinās rezultātu ne ātrāk kā vakarā, jo ļaunāk viņai! Ja vienīgi viņa zvanītu uz mājām, lai apjautātos . . . Bet tas bija maz ticams.

Daniels iegāja viesistabā, iekārtojās labākajā at zveltnī un aizsmēķēja cigareti: viņam vajadzēja piezva nīt tik daudziem! Vispirms jābrīdina tēvs birojā. Reak cija bija tāda, uz kādu viņš cerēja:

—  Bravo, vecīt! O, tu nemaz nezini, kādu prieku man sagādā!…

Svētlaimes kalngalos Daniels ņēmās klāstīt eksā mena norisi. Viņš sauca jautājumus, atbildes, pašapmie

līņāti aprakstīja, kā izjaucis kāda skolotāja lamatas, pārsteidzis kādu citu ar zināšanām par 1870. gada karu, pavēstīja par žūrijas komisijas «sistemātisko un ikgadējo cūcību . . .». Vada otrā galā tēvs savu klātbūtni pauda vairs tikai ar neskaidru: «Ak tā? . . . Jā! Skat …» Piepeši viņš pārtrauca Daniela runu:

—  Klausies, vecīt! Es neesmu viens kabinetā. Tālāko tu izstāstīsi vakarā . . .

Un nolika klausuli. Danielam kļuva žēl tēva, ka viņam jāatraujas no interesantas sarunas ar dēlu, lai noņemtos varbūt ar kādu uzmācīgu tipu. Viņš tūlīt piezvanīja mātei, kas nebija aizņemta. Taču, tā kā viņa nebija tikusi tālāk par liceja priekšpēdējo klasi, tad nespēja izprast dažu eksāmena notikumu būtību. Mātei Daniels stāstīja īsāk. Viņa apbēra dēlu ar saviem izsaucieniem un teica, ka tūlīt piezvanīs Ivucim, kas būs sajūsmināts. Viņš apsolīja apciemot māti nākamajā svētdienā pulksten četros.

Tūlīt pēc tam Daniels metās virsū draugu baram. Debikērs bija spīdoši nokārtojis rakstiskos. Zuleiboss vakar izgāzies «mutvārdu pārcelšanas eksāmenā». Luvjē liks tikai rīt . . . Ar katru reizi Daniela stāsts pieņēma arvien plašākus apmērus. Viņš runāja, smēķēja un attālinājās no īstenības, juzdamies tikpat brīnišķīgi, kā traucoties lejā pa nogāzi.

Pēc tam viņš uzgrieza Danielas numuru. Zvans skanēja ilgi. Lorāns bija nolicis pārbaudījumu iepriekšējā dienā. Cik viņa būs priecīga, uzzinot, ka arī Daniels . . . Tomēr, izdzirdot meitenes balsi, viņam iešāvās prātā velnišķīga doma. Viņš drūmā balsī teica:

—  Tā, lūk! Esmu izgāzies!

—  Ai!— viņa nopūtās.— Tas ir nejēdzīgi! Kā tad tā?

—  Es visur atbildēju nepareizi.

—  Pat franču valodā?

—  Pat franču valodā.

Viņš līksmoja, klausīdamies Danielas nomāktajā elpa. Nekad viņš nevarēs palikt nopietns, jūtot šo nepacietīgo prieku sirdī. Pēkšņi viņš «uzsprāga».

—  Nē, taču, nē! Es tevi apmānīju: es noliku!

—  Muļķis!

Un viņa sāka skaļi smieties reizē ar Dānielu. Pēc tam viņa šķita apmulsusi. Daniels vaicāja:

—  Tu neesi viena?

—  Nē.

—  Tev līdzās ir Lorans?

—  Nē.

—  Kas tad?

—  Mamma.

—  Ak tā, labi . . . Tad es beidzu . . .

Viņi norunāja tikšanos nākamajā dienā trijos pie Senžermēndcprē metro izejas.

Beidzis ar Parīzes korespondentiem, Daniels piezvanīja uz Tuku. Viņam atbildēja Madlēna. Dānielu darīja lepnu viņas sajūsma.

—       Tu nevarēji nenolikt! … Es zinu, uz ko tu esi spējīgs, kad mazliet papūlies . . .

Daniels vaicāja, kā klājas Fransuāzai. Diemžēl viņa izgājusi.

Nolicis klausuli, Daniels domāja, ko vēl labu varētu padarīt pirms pusdienām. Ja vien zinātu, kur meklēt brāli! Kopš viņam vairs nav jāzubrī tieslietas, Žans Marks droši vien pavada visas dienas ārpus mājas. Varbūt kafejnīcā «Suflo» . . . Daniels strauji pielēca kājās. Protams! «Suflo»! Viņš skriešus izmetās ārā.

«Suflo» zāle bija pārpildīta. Starp piecdesmit sejām ar stipri atšķirīgiem profiliem Daniels acumirklī ieraudzīja brāli. Viņam šodien noteikti laimējas! Žans Marks sēdēja terasē kopā ar Didjē Koplēnu. Ieraugot Dānielu, viņš jautājoši izslēja kaklu.

—  Kā ir?

Daniels atļāvās greznību neatbildēt uzreiz, pienāca pie galda, paspieda roku Didjē, Žanam Markam un nevērīgi paziņoja:

—  Kārtībā!

—  Kas?— Žans Marks jautāja.— Noliki?

—  Jā,— Daniels atbildēja.

Žans Marks silti un sirsnīgi paskatījās uz brāli.

—  Apsveicu, vecīt!— viņš teica.— Sēdies!

Daniels iekārtojās starp brāli un Didjē, juzdamies tā,

it kā būtu paaugstināts amatā ar algas pielikumu un pasūtīja krūzi alus. Viņi izvaicāja viņu sīkāk par eksāmena gaitu. Desmito reizi viņš atkārtoja savu stāstu, izpušķodams to. Žans Marks un Didjē likās par to uzjautrināti. Pēc tam viņi sāka runāt par gaidāmo braucienu uz ASV. Didjē (viņš arī nolicis!) izvilka no kabatas vēstuli, ko rakstīja kāds amerikāņu students, ar kuru viņš bija iepazinies pagājušajā gadā Parīzē.

—  Man neko neizsaka brauciens uz Bostonu, lai sastaptos ar šo tipu,— Žans Marks rūca.

—  Kāpēc? Viņš ir lielisks! īsts brašulis! Viņš studē ķīmiju . . . Un vēl: šķiet, ka Bostona ir visinteresantākā Savienoto Valstu pilsēta.

Saruna attālinājās no Daniela, viņa bakalaura eksāmeniem . . .

Lai labāk atcerētos, viņš dažos mirkļos atsauca atmiņā pārbaudījumu. Daniels atkal redzēja melno tāfeli, uz paaugstinājuma grīdas sadrupušu krita gabalu, eksaminētāja svītrainās bikses. «Katrā vienādmalu trīsstūrī hipotenūza veido ar . . . ar . . . Ar šaurā blakus leņķa kosinusu vai pretējā leņķa sinusu.» Acīmredzot, ja Daniels būtu mācējis to atbildēt, viņš varbūt būtu nokārtojis pārbaudījumu bez komisijas «labvēlības». «Ko tas maina? Galvenais, ka ir nolikts! …» Viņš ļāvās priekam un izjuta savādu nogurumu. Cerības un bailes, kas viņu vajājušas visu mācību gadu, ar katru mirkli gaisdamas, atstāja apslāpētu, reibinošu tukšumu — sava veida veiksmes piesātinātību. Tik daudz pūliņu dažu minūšu dēļ! «Nolikt»— vai tad tas ir viss? Ir tūkstošiem, miljoniem cilvēku, kas arī ir «nolikuši»! Visi agri vai vēlu būs «nolikuši» kaut ko . . . Didjē bija piecēlies un sniedza roku.

—  Man jāiet. . .

Žans Marks nelikās steidzamies. Daniels nopriecājās par to. Nekas nevarēja viņam sagādāt lielāku patiku kā palikt kafejnīcā divatā ar brāli. Viņi pasūtīja vēl pa krūzei alus.

—  Tāds karstums!— Žans Marks teica.

—  Jā,— Daniels sacīja.— Es galvoju, ka šopēc.pusdien Kārno licejā krietni svīdīs.

Žans Marks pastiepa viņam Luckv Strike paciņu. Daniels steigšus paņēma, viegli padauzīja cigareti pret plaukstu un ielika to mutē. Tas, kā viņš ievērojis, ļoti patika Danielai. Uzzibsnīja šķiltavas. Daniels noliecās pār liesmu. Viņi smēķēja līdzās, skatīdamies garāmgājējos, dzerdami alu, tērzēdami. Ierodoties Daniels bija vēlējies runāt līdz aizsmakumam, stundām ilgi, tagad viņš sagura un noskuma. Viņam bija sajūta, ka garlaiko Žanu Marku. Katrā ziņā viņam nav nekā, ko teikt. Viņi ir pārāk tuvu viens otram, pārāk bieži tiekas. Un turklāt viņš ir jaunākais. Tas nekas, ka viņam būs septiņpadsmit gadu pēc divdesmit divām dienām, gadu

starpība starp Žanu Marku un viņu ir milzīga — gan drīz trīs gadi. Žanam Markam pavedinoši uzsmaidīja kāda meiča ar slaidiem gurniem, kura gāja garām, okšķerīgi apkārt vērdamās; viņš tikko atbildēja. Viņa vietā Daniels justos pagodināts. «Viņš ir kļuvis nejūtīgs,» Daniels skaudīgi nodomāja. Un jutās ļoti vientuļš. Viņš domāja, ka pēc nedēļas, atstājot Franciju, jutīsies vēl vientuļāks. Balti vai melni — viņam apkārt vienīgi svešinieki. Āfrikas krūmājos izkaisīti vientulīgi ciemati, necila slimnīca, pilna ar diloņniekiem vai spitālīgajiem,— vai tikai tur nebūs viņa īstais eksāmens?

—  Es iešu mājās,— Daniels sacīja.— Vai tu būsi uz pusdienām?

—  Nē, vecīt,— Žans Marks atbildēja,— šovakar esmu aizņemts.

Mājupceļā Daniels atkārtoja pie sevis kā litāniju: «Esmu izturējis, esmu izturējis . . .» Bet viņš bija pieradis pie šīs domas, un tā vairs neradīja viņā nekādu satraukumu.

XXXI

Pulkstenis bija tikko astoņi no rīta, kad Madlēna un Fransuāza izkāpa no mašīnas pie pludmales. Ierodoties agri, viņas jutās drošas, ka nesatiks tūristus. Iepretim tuksnešainajam līdzenumam, kur spīguļoja peļķes, rindojās slēgtas peldkabīnes. Viegls, arvien stiprāks vējiņš dzina smiltis uz dēļu laipu. Jūra, kas bija tikai mazliet atkāpusies, vērsa pretim debesu pelēcīgajam un dūmakainajam tukšumam savu milzīgo, necaurspīdīgo, viļņojošo, zaļgano plašumu. Madlēna vēlējās ne tikai skatīties uz šo neierobežoto klaidu, bet skriet, mesties ūdenī, sist kājām un rokām līdz elpas trūkumam. Bieži viņa ierosināja Fransuāzai kopīgi peldēties, bet meitene nevēlējās . . . Varētu teikt, ka viņai ir bail atgūt dzīvesprieku kaut uz brīdi. Norobežojusies no visa, viņa nosodīja sevi par to, ka viņai ir miesa, un liedza tai vismazāko prieku. Šādai attieksmei nav citu zāļu kā pacietība, maigums un atturība. Ne reizi piecās nedēļās Madlēna nebija mēģinājusi iztaujāt brāļameitu par viņas apjukuma cēloņiem. Viņas dzīvoja līdzās vienu rūpju varā un atvēra muti, vienīgi lai apmainītos ar

nodeldētām frāzēm. Cik ilgi vilksies šīs paslēpes? Vai iespējams, ka Fransuāza ir galīgi zaudējusi spēju just? Pat lielie notikumi ģimenē viņu neskāra. Vienaldzīgi viņa uzklausīja citu pēc citas ziņas par Žana Marka panākumiem tieslietās un Daniela veiksmi bakalaura eksāmenā. Viņa negribēja iet pie tālruņa kad brāļi zvanīja, lai pavēstītu labo jaunumu. Tagad Žans Marks gatavojās braukt uz Savienotajām Valstīm un Daniels uz Ziloņkaula Krastu. Viņi abi bija Fransuāzai atrakstījuši. Izklaidīgi izlasījusi viņu vēstules, viņa tās nometa. Viņa aizmeta arī aicinājumu ierasties uz krievu valodas pārbaudījumu Austrumu valodu skolā. Viens mācību gads sabojāts! Tāpēc ka viņa ir iemīlējusies vīrietī, kurš gribēja vienīgi izpriecāties ar viņu. Vai tikai tāpēc? Saule izkļuva laukā no mākoņiem.

—  Man tā ir fiziska prasība,— Madlēna teica — man ir jāiet ūdenī!

—  Labi, ej,— apstājusies teica Fransuāza.

—  Tevi tas joprojām nevilina?

—  Nē, patiesi ne.

Viņas apsēdās sausajās smiltīs. Madlēna atpogāja audekla kleitu priekšpusē un novilka to. Viņai mugurā bija peldkostīms. Katru reizi, kad viņa parādījās šajā apģērbā, Madlēnai bija kauns. Tauku blāķis. Kāpēc viņai nav drosmes ievērot režīmu? Viņa pārlaida roku pār gurniem un nopūtās:

—  Ja es būtu prātīga, vismaz maltītē atturētos no vīna! Tev vajadzētu mani bārt, kad redzi mani stiepjam roku pēc pudeles.

—  Ja tas tevi iepriecina . . .— Fransuāza ar vārgu smaidu teica.

—  Tas mani iepriecina uz brīdi, bet pēc tam es nožēloju. Man jāzaudē desmit, nē, piecpadsmit kilo gramu . . .

—  Ko tu gribi savaldzināt?

—Sevi,— Madlēna atbildēja.— Man liekas, ja būšu tievāka, es jutīšos daudz jaunāka, daudz mundrāka, jautrāka . . .

Viņa braucīja savus kailos augšdelmus ar plaukstām. Tad skriešus metās prom. Ak kungs, cik viņa ir smaga, kā viņas miesa ļum! Ledainais ūdens durstīja viņai kāju ikrus. Viņa ar pateicību dziļi ieelpoja jūras gaisu. Jūra tik tikko viļņojās. Tās zaļgano vienmuļību pārtrauca vienīgi balta putu strēmele. Madlēna ar galvu ienira

ūdeni. Un tūlīt apjuka, zaudējusi jebkuru saskari ar cieto zemi. Pēc tam viņa atdzima svaigās un sāļās stihij;p vidū, kas rada viegluma sajūtu. Vairs nejuz'dama savu svaru, Madlēna lieliem, vīrišķīgiem vēzieniem sāka peldēt kraulā. Pleci ritmiski kustējās, rokas šķēla ūdeni, kājas sitās regulāri un vingri. Bet viņa vairs neprata elpot. Aiz elpas trūkuma viņai bija jāapstājas pēc kādiem trīsdesmit metriem. Plaušām trūka gaisa, asinis pulsēja deniņos, viņa atpūtās, nekustīgi gulēdama uz muguras ūdenī, kas kritās, cēlās un mirdzēja ap viņu. Pagriezusi galvu atpakaļ, viņa tālumā tukšajā, kailajā un bezveidīgajā pludmalē redzēja Fransuāzu sēžam saliektām kājām, ceļgalus rokām aptvērušu. Sis mazais siluets ar noteikto apveidu, kas izzuda smilšu bezgalībā, izraisīja sirdi žņaudzošu vientulības un vājuma sajūtu. Neatguvusies Madlēna iznāca krastā.

—  Odens bija lielisks,— viņa teica, nokrizdama uz peldpalaga.

Mazpamazām Madlēna atguva elpu. Izstiepās. Sīvā jūras ūdens garša mutē radīja alkas pēc cigaretes. Viņa tīksmi aizdedzināja vienu no tām. Tagad dzīvei bija tabakas smarža. Fransuāza izslietu galvu, izbiedētu skatienu čukstēja:

—  Iesim prom! Lūk, cilvēki!

Tiešām uz dēļu laipas pie «Saules bāra» parādījās daži vasarnieki.

—  Tie pārāk netraucē,— Madlēna sacīja.— Līdz pulksten deviņiem pludmale būs gandrīz tukša.

Viņas ilgi palika nekustīgi sēžam, mirkšķinādamas acis saulē, kas kļuva siltāka. Uzgriezusi muguru pilsētai, Madlēna jauta, kā Dovila pamazām mostas. Nemaz nevajadzēja pagriezt galvu, lai zinātu, ka viesmīļi ver vaļā pirmos saulessargus, ka lielo viesnīcu izsūtāmie ved pie saites pastaigā šķirnes suņus un tenisisti mētā bumbiņas pie «Normandijas». Tālumā pludmalē parādījās jātnieki, kas jāja gar pašu ūdens malu.

—  Bēgsim projām!— Fransuāza iesaucās.

Madlēna beidza slaucīties ar dvieli un uzvilka kleitu.

Katru reizi viens un tas pats: tieši tad, kad nejaušība piedāvāja Fransuāzai ieraudzīt jaunas sejas, aizmirsties, izklaidēties, viņa bēga. Abas reizē piegāja pie Madlēnas «R-4» markas mašīnas. Madlēna piedāvāja izbraukumu uz Onflēru. Dosies pa Grāsas ceļu. Mašī

nas sēdekļi jau bija saulē sakarsuši. Apsēdusies blakus tantei, Fransuāza neviļus vija pirkstos auklas galu. Vai viņa vismaz redz ainavu? Madlēna brauca lēnām. Viņas rokas pēc sāļās peldes nepatīkami lipa pie stūres. Viņa vairs nezināja, ko teikt. Bieži starp viņu un brāļameitu radās šie smagie apslēpto domu klusuma brīži. Viņa nolaida mašīnas durtiņu stiklu. Vēja pūsma pārskrēja vaigam un izgaisa matos. Motora rūkoņa viņu ieaijāja. Neapzināti viņa apveltīja savu mašīnu ar mazu, mīļu dvēseli — uzticīgu un drosmīgu. «Jā, arī pret mehānismu var just simpātijas, atzinību. Skat, mašīna rāpjas pa nogāzi kā nieks! Ceļš ir tukšs. Cik skaista vieta! Tagad es vairs nevarētu dzīvot citur. Pat Parīzē ne!»

Sasniegusi laukumu pie Notre-Dame-de Grāce kapelas, Madlēna rūpīgi izraudzījās mašīnai vietu ēnā zem lieliem, kupliem kokiem un izkāpa ārā. Fransuāza sekoja viņai līdz kraujas malai, no kurienes ļoti tālu lejā dūmakā tīta vīdēja līkumainā Sēnas grīva. Kamēr viņa vēroja šo plašo, skaisto un industriālo ainavu, piebrauca tūristu autobuss. Esplanāde, pakalns ar krustu, skatu laukums bija pilns trokšņainiem svešiniekiem, kas bija vairāk noskaņoti izlocīt kājas nekā apbrīnot panorāmu. Fransuāza devās prom. Madlēna gribēja ievest viņu kapelā.

—  Zini, tās iekšpuse ir ļoti skaista.

—  Es zinu. Mēs jau esam to kopīgi apskatījušas.

—  Vai nevēlies to aplūkot vēlreiz?

—  Nē!

Sis «nē» tika izrunāts tik stingrā tonī, ka Madlēna pārsteigta skatījās uz brāļameitu. Meitenes sejā iezagās gandrīz dusmīga izteiksme. Ne reizi, kopš patvērusies Tukā, viņa nav iegājusi baznīcā. Vai tās ir atmiņas par pašnāvību, kas viņu attālinājušas no Dieva, vai arī Dieva zudums viņu grūdis pašnāvībā? Grūti izzināt izmisumā nokļuvušas ticīgas dvēseles šaubas. Vai tas, kurš šaubās, svārstoties starp padevību un pretestību, starp drosmi un izbīli, pats zina, kā viņā dzimst neprātīgā vēlēšanās aiziet no dzīves? Madlēna saņēma Fransuāzas roku un jautrā tonī sacīja:

—  Tev taisnība! Visnotaļ šie tūristi mums izjauktu apskati.

Taču tur neko nevarēja darīt: viņu starpā nebija atklātības. Jo vairāk Madlēna pūlējās izrādīt sirsnību, jo neveiklāka un nevarīgāka jutās. Viņa nevis uzmun ' drināja brāļameitu, bet, kā viņai likās, vēl vairāk palielināja šo inertumu, pretestību, naidīgumu pret dzīvo pasauli. Jau gandrīz sadusmota, viņa atcerējās, ko teikuši ārsti: atkārtots mēģinājums iespējams. Vienā mirkli visas dusmas izgaisa. Madlēna no jauna centās turēt aiz auklas, lai neļautu smagajam slogam slīdēt zemāk. Beidzot taču viņa izvilks Fransuāzu no bezdibeņa. Tikai viņai tas var izdoties.

—  Labi,— viņa secināja.— Nav nekā jautra. Brau cam uz Onflēru un atgriežamies Tukā, vai tas tevi apmierina?

Viņas atkal devās ceļā. Onflērā Madlēna nopirka modes žurnālus, cerot, ka Fransuāza tos labprāt vēlēsies pašķirstīt, un dažas grāmatiņas. Pēc tam viņa atļāvās izdzert glāzi baltvīna kafejnīcā līdzās Vecajam baseinam. Fransuāza pasūtīja nepilnu glāzi Perjē minerālūdens. Saule bija augstu. Bet debesis jau mācās. Jūlijā negaisi uznāk reti. Piepeši debesis satumsa it kā violetas tintes piešļāktas. Zem mākoņu svara, kas aizsedza apvārsni, ainava likās grimstam, sabiezējam. Putekļi, papīri, salmu stiebriņi virpuļoja vējā. Zibens spoži izgaismoja kafejnīcas iekšieni. Nogranda pērkons, atbalsodamies Madlēnas galvā. Svaigajam gaisam, ko vina ieelpoja, bija metāla piegarša. Bija tik labi. Sāka līt.

Vēl aizvien lija, kad Madlēna un Fransuaza atkal sēdās mašīnā. Lietus lāses blīvi bungāja pa mašīnas jumtu. Viņas vairs neatradās uz zemes, viņas vairs nebrauca, bet peldēja.

Tukā viņas apstājās pie pamestās baznīcas un skrēja līdz mājai, abas aizsargādamas sev matus ar atlocītām avīzēm. Beidzot durvis, slieksnis, glābiņš!

—  Ak! Cik labi mājās!— Madlēna iesaucās.

Pa šo laiku bija atnacis pastnieks un ieslidinājis zem durvīm pastu. Starp dažām nenozīmīgām veidlapām — divas vēstules Fransuāzai. Madlēna atdeva tās viņai un vēroja, kas notiks. Meitene paņēma aploksnes, uz meta acis vienai no tām un atdeva to Madlēnai teik dama:

—  Atver šo vēstuli, Madū, izlasi to un saplēs, es tevi lūdzu!

Tu gribi, lai lasu to skaļi?— Madlēna pārsteigta

vaicāja.

Nē. Es gribu, lai tu to lasi viena pati un pēc tam iznicini.

—  Kāpēc?

Fransuāza neteica ne vārda, bet viņas skatiens atbildēja: «Lai mani saprastu.»

Madlēna uzlika acenes, atplēsa aploksni un vispirms atšifrēja parakstu: Aleksandrs Kozlovs. Sīks, nervozs rokraksts.

«Kas notiek, Fransuāza? Jau dažas nedēļas nav nekādu ziņu no Tevis. Tu pat nebiji ieradusies uz eksāmenu. Tas ir muļķīgi! Es zvanīju Tev uz mājām, Tava pamāte man teica, ka Tu esi bijusi slima un atpūties pie tantes Tukā. Kas patiesi slēpjas aiz tā? . . . Es gandrīz domāju, ka Tu nozudi, lai izvairītos mani satikt. Tu darīji nepareizi. Mūsu attiecības varētu kļūt ļoti patīkamas ar noteikumu, ka Tu pieņem laimi tādā pašā nozīmē kā es. Es Tev jau tiku teicis, ka esmu vīrietis, lai dzīvotu, nevis sapņotu, es radu savus priekus tikai šodienai. Bez šaubām, Tu pārāk daudz gaidīji no mūsu tikšanās. Es Tev tomēr galvoju, ka starp mums bija fiziska un varbūt pat garīga lieliska saskaņa. Ja Tu piekrīti, lai viss būtu pa vecam, uzraksti man, es par to būšu ļoti laimīgs. Ja ne, nekas! Mēs par to vairs nerunāsim. Lai Tu izlem ko izlemdama, negribu, ka starp mums mīt pārpratuma ēna. Man ir dārga Tava draudzība. Ceru satikt Tevi drosmīgu Austrumu valodu skolā mācību gada sākumā oktobrī. Patīkami pavadi brīvdienas. Pamācies mazliet krievu valodu, lai atgūtu zaudēto. Es domāju par Tavu seju tumsā . . .»

Madlēna salocīja vēstuli. Nekā pārsteidzoša tanī nebija. Kāpēc vainot šo vīrieti blēdībā? Fransuāza viena ir vainīga. Tas ir liktenīgi, ka tik naiva un ar tik augstām prasībām viņa cietusi neveiksmi pirmajā saskarē ar reālo dzīvi. Viņas apbrīna un ticības slāpes, bez šaubām, padarīs viņu par mūžīgu upuri. Viņa nekad neatbrīvosies no alkām pēc skaidrības.

Pēc mirklīgas svārstīšanās Madlēna pastiepa vēstuli meitenei un teica:

—  Tev vajadzētu to izlasīt, Fransuāza. Tur ir daudz jauka tev . . .

Ar strauju kustību Fransuāza izrāva viņai no rokas vēstuli un saplēsa to. Dusmas strāvoja no viņas acīm.

—  Tu viņu tik ļoti nīsti?— Madlēna jautāja. .

—  Neuzdod man jautājumus, Madū, es tevi lūdzu!

—       Kāpēc? Tu man neuzticies? Kopš esi šeit, tu klusē, izvairies no manis, tu mani tikko paciet. Es neko nespēju darīt, ja tu man nepalīdzi saprast, kas norisinās tavā prātā. Man ir jāzina . . .

Fransuāza atkal nikni sarauca pieri. Viņas sasprindzinātajā sejā jautās pirmā apmulsuma izpausme, mazliet drebēja apakšlūpa.

—       Ko tu gribi zināt?— viņa naidīgi vaicāja.— Tagad, kad esi izlasījusi viņa vēstuli, tev vajadzētu saprast . . .

—  Ko īsti saprast?

—  Ka esmu kļuvusi nabaga meitene!

—       Nekā tāda viņa vēstulē nav,— Madlēna sacīja.

—  Tavas attiecības ar viņu ir nonākušas tik tālu . . .

—       Tik tālu, cik tas bija paredzams! Es gulēju ar viņu!

Fransuāza izaicinoši izkliedza šos vārdus un gaidīja Madlenas izsaucienus; tantes mierīgums viņu mulsināja; pēc mirkļa viņa atsāka:

—       Briesmīgi ir tas, Madū, ka šis vīrietis ir nogalinājis manī visu — dvēseles mieru, ticību Dievam . . . Un viņš man nav devis pretī neko . . . Neko, vienīgi baudu, par ko nebeidzu domāt ….

—  Ja tu nebeidz par to domāt, kāpēc tu no tās bēdz?

—       Tāpēc, ka man ir kauns par to! Tāpēc, ka zinu, ka viņš nevēlas kopā_ ar mani neko veidot! Tāpēc, ka atsakos būt tāda, kādu viņš vēlas mani redzēt,— garāmejoša, viena no trīsdesmit sešām citām . . . Labdien, uz redzēšanos! . . . Bet es viņu mīlu … Es viņu mīlu tā, ka vai mirstu! . . . Mirstu, vai dzirdi, Madu?

Viņa stāvēja, izslējusies taisna un galvu atliekusi, lai būtu vieglāk elpot. Madlēnu pārsteidza nevis šī atzīšanās, bet gan tonis, kādā tā tika izteikta. Piepeši tās meitenītes vietā, kuru vienmēr pazinusi, viņa atklāja sievieti. Sievieti, kura cieta visdzīvnieciskākajā veidā. Tomēr mazpamazām Fransuāza nomierinājās. Viņa ar pieri atbalstījās pret stingri dūrē savilkto roku un elsoja.

—  Tas ir muļķīgi.

Madlēna ir nedomāja parādīt, ka pirmais izbrīns garām, šis atklātības uzplūds viņu iepriecināja. Bija atklājusies vāja vieta meitenes pašaizsardzībā. Uzticēdama savu noslēpumu, viņa, cik noprotams, bija ar mieru saņemt palīdzību. Tagad nedrīkst viņu aizskart nedz ar pārlieku lielu ziņkāri, nedz pārlieku lielu gādību. Negaidīta rīcība, nevietā bilsts vārds draudēja nosprostot avotu.

—  Tu esi viņam par jaunu, par vienkāršu,— Madlēna teica.— Tu varēji vienīgi ciest. Nepareizi domāt, ka nākotnē.. .

—  Nākotne mani neinteresē, Madū!

—  Tomēr par to ir jādomā, mana mīļā. Tev ir tikai astoņpadsmit gadu . . .

—  Jā, Madū, un būs divdesmit, divdesmit pieci, trīsdesmit, piecdesmit gadi . . . Tikai, galvenais, neiedomājies, ka man ir nodoms izdarīt pašnāvību otrreiz. Tas, ko izbaudīju, man noder par mācību. Es nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka, nonākot izmisumā, man būs tāds pašsaglabāšanās instinkts! Prāts grib mirt, bet miesa atsakās. Tas ir . . . tas ir gandrīz vai smieklīgi! . . .

—  Gluži otrādi, tas ir brīnišķīgi!— Madlēna iesaucās.

Patlaban viņa bija pārliecināta, ka Fransuāzas izveseļošanās būs vienīgi laika jautājums.

—  Tu redzēsi,— viņa atsāka,— ka dzīve tev šķitīs daudz valdzinošāka, tiklīdz attieksies pret to gaišredzīgi. Vairs nelolojot ilūzijas, tu neriskēsi vilties. Ikreiz, kad sastapsi ko labu vai skaistu savā ceļā, tu to divkārt novērtēsi. Neprasot daudz no pasaules, tu būsi laimīga par visu, ko tā tev sniegs.

—  Es šaubos par to.

—  Nē jel, Fransuāza! . . . Viss nav melnā krāsā, viss nav riebīgs … Ne tāpēc, ka šis vīrietis . ..

—  Runa nav tikai par šo vīrieti, bet par visiem pārējiem . . . Vīriešiem un sievietēm . . . Visiem tiem, kurus iepazinu un kurus tagad redzu īstajā gaismā . . . Karola, kas guļ ar Žanu Marku, tēvs, kurš krāpj Karolu, ar ko pagadās, māte, kurai rūp tikai viņas egoistiskā laimīte. Es viņus tik ļoti mīlēju! Es viņus tik augsti vērtēju! Tu varbūt nezināji par tēvu?

—  Zināju, Fransuāza.

—  Kā tu vari vēlēties, lai atgūstu prieku dzīvot, atrodoties starp viņiem? Otrā vēstule ir no mātes. Es to tikko izlasīju. Izlasi arī tu to! Galvoju, tā ir to vērts!

Fransuāza paņēma vēstuli, ko bija atstājusi uz palodzes, un sniedza to Madlēnai. Tā bija divkārt salocīta lapa ar zilu kapmiršu vijas rotātām malām. Mad‘ lēna sakārtoja acenes un šur tur izlasīja pa teikumam:

«. . . Daniels bija atnācis mani apciemot, viņš teica, ka Tev bijusi pamatīga aknu lēkme. Ak Tu, kārumniecel Esi uzmanīga, ja nepieskatīsi sevi . . . Tik laimīgs, ka nolicis eksāmenu . . . Un pēc tam šis ceļojums . . . Viņš brauks ar «Foc/i» līdz Abidžanai . . . Tagad daudz dara jaunatnes labā … Es joprojām gaidu Žana Marka apciemojumu . . . Viņš . . . ļoti nopietns . . . trešdien sēdīsies Ņujorkas lidmašīnā . . . Starp mums runājot, es saprotu, ka viņam labāk patīk braukt uz Savienotajām Valstīm nekā uz Grieķiju kopā ar tēvu un pamāti . . . Ivucis un es — mēs šovasar dosimies uz Sentžervēlebēnu . . . ideāls klimats mazajai . . . Tev ir veicies, ka pavadi skaistas dienas Tukā . . . sveicieni tantei … Es ilgojos Tevi atkal redzēt, mana mīļā Fransete … es cieši skauju Tevi mātišķajās rokās . . .»

Lapas apakšā Madlēnas skatiens atdūrās pret piezīmi:

«Gandrīz vai neuzdrošinos Tev rakstīt, bet tomēr Tev tas jāzina: es gaidu laimīgu notikumu decembrī. Ivucītim labāk gribētos zēnu, bet, kā viņš mēdz teikt, mēs ņemsim to, kas būs. Esmu kā apmāta no prieka!»

Vienu mirkli Madlēnas domas bija kā piekaltas tam, ko tikko izlasīja. Sī sieviete ir neiedomājama! Vēl viens bērns! Viņas gados! Kāda piedauzība! Galu galā kāpēc ne? Ideāla trušu mātīte! . . .

Fransuāza bija apsēdusies pie loga un šķirstīja modes žurnālu. Piepeši Madlēnai gribējās lūgt viņai piedošanu, piedošanu par viņas māti. par tēvu, par Aleksandru Kozlovu, par Karolu, par Žanu Marku, piedošanu visu to vietā, kuri ir atbildīgi par viņas bailēm dzīves priekšā. Gaiss sabiezēja. Pārāk daudz cilvēku elpoja šajā istabā.

—  Tu izlasīji?— vaicāja Fransuāza, paceldama acis no žurnāla.

—  Jā, tas ir . . . tas ir neticami!— Madlēna murmināja.

—  Kāpēc neticami? Mātei ir taisnība. Viņa ir atstājusi tēvu, pametusi mūs, un, lūk, viņa ir laimīga! Viņa auklē bērnus, viņa ir atguvusi savus divdesmit gadus . . . Kamēr es . . .

Iestājās klusums. Veroties visapkārt, Fransuāza skumīgi atsāka:

—  Es vēlētos tevi nekad neatstāt, Madū!

— Tu mani pametīsi,— Madlēna aizžņaugtā balsī teica.— Un ļoti drīz, es domāju. Bet ne jau es tevi izlikšu aiz durvīm.

—  Kurš tad?

—  Dzīve, Fransuāza, dzīve tevi izgrūdīs ārā. Tu dosies meklēt jaunus priekus un jaunas brūces.

Fransuāzas acis lepni mirdzēja.

—  Nē, Madū, tu mani nepazīsti! Man tas ir beidzies!

Madlēna pasmaidīja, noņēma acenes un uzlika roku

uz brāļameitas pakauša. Viņa juta mīkstus skriemeļus zem gludas un siltas ādas. Ap māju valdīja neskaidra lāšu čaboņa, šļakstēšana. No ielas cēlās ūdeņaina gaisma.

Lietus pierima pret vakaru, bet mākoņu pieblīvētās debesis palika zemas un tumšas. Septiņos jāiededz gaisma. Galds jau bija klāts. Piederumi divām personām galda pretējās malās. Paslēpusies «virtuves stūrī», Madlēna gatavoja Nicas salātus — vienu no brāļameitas mīļākajiem ēdieniem. Klāt divas aukstas gaļas šķēles. Un' desertā — ābolu tortes atliekas. Noliecot galvu, viņa varēja redzēt zem kāpnēm Fransuāzu, kas sēdēja pie kamīna lielās lampas gaismā. Meitene sēdēja pie izšuvuma. Protams, viņa neaiztika centrālo ziedu pušķi, kas bija tantes darbs. Viņa apmierinājās, izšujot pamatu ar krustdūrieniem. Tas bija viegls un vienmuļš uzdevums, kas nomierināja nervus. Nezinādama, ka tiek vērota, viņa izturējās dabiski. Madlēnai šķita, ka Fransuāza ir kļuvusi vājāka, glītāka. Katrā ziņā viņa zaudējusi šo prātīgās pansionāres izskatu. Viņas garenā seja — skumja un maiga — atgādināja dažus Modiljāni portretus. Visa istaba likās radīta, lai noderētu viņai par ietvaru. Lieku reizi Madlēna apbrīnoja mēbeļu senlaicīgo spožumu, kamīna akmeņu auksto tīrību, tumšo griestu siju vienmērību, nodeldēto grīdas flīžu mirdzumu. Sajā klusināto toņu simfonijā vara durvju rokturi mirdzēja īsti vajadzīgajā vietā. Uzvelkamā lelle uz apaļā galdiņa piešķīra pārdomātajam iekārtojumam fantāzijas pieskaņu. «Nevar izdarīt labāk. Tas ir vienas dzīves veikums. Atlicis vienīgi skatīties, apsveikt sevi un atkal skatīties.» Madlēna pievienoja tunci un olīvas un samaisīja salātus. Par ko domā Fransuāza, durot

adatu kanvas audumā? Sajā neīstajā mierīgumā, bez šaubām, turpināja augt nepatika. Un līdzi tai rītdienas sāpes. Pulkstenis nozvanīja pusdeviņi. Madlēna uzlika . galdā salāttrauku. Fransuāza nolika izšuvumu.

—  Es gandrīz pabeidzu pamatu,— viņa pavēstīja.

—  Zini, tu man izdari lielisku pakalpojumu,— Madlēna noteica.— Man nekad nebūtu pieticis pacietības . . .

Viņas apsēdās katra savā pusē vecajam, noskrāpētajam koka galdam. Madlēna pasniedza Nicas salātus. «Dīvaini,» viņa domāja, «ja kāds mūs redzētu pa logu, viņš varētu nodomāt, ka mēs esam laimīgas.»

Izsalkušie lauvēni

Pāreja no gaismas uz tumsu bija tik spēja, ka Žans Marks izbrīnījies noliecās pie iluminatora. Sacentusies ātrumā ar lidmašīnu, dienas gaisma neatvairāmi attālinājās, atpalika. Rietumos vēl mirdzēja plata zilas debess strēle, turpretī austrumos jau sabiezēja tumsa. 7ans Marks paraudzījās pulkstenī. Tas rādīja Ņujorkas laiku. Trīs pēcpusdienā tur, astoņi vakarā Francijā. Viņš uzvilka atsperi. Drīz ceļojums beigsies. Mēļa, dūmiem līdzīga krēsla ieplūda lidmašīnas salonā. Visas lampiņas iedegās reizē. Žana Marka kaimiņš, kās resnvēderains un iesirms amerikānis, bija novilcis svārkus un snauda, pakausi pret krēsla atzveltni atspiedis, nokārtu zodu. Viņam līdzās sieva nepagurdama rakstīja vēstuli pēc vēstules. Viņa bija kreile. Lidmašīna drebēja vibrācijas trīsās. Vai, tuvojoties Eiropai, būtu sācies negaiss? Vienaldzīga stjuartes balss skaļrunī ziņoja:— Mēs pārlidojam Lamanšu. Pēc dažām minūtēm jūs pa labi ieraudzīsiet Senmalo ugunis, pa kreisi Serbūras . . .

Sis ziņojums, kas tika atkārtots angļu valodā, izskanēja vispārējā vienaldzībā. Žans Marks domāja, ka ir tikpat notrulināts, kā visi pārējie, bet pēkšņi viņu pārņēma satraukums: Francijas piekraste! Viņš to varēja labi saskatīt, jo sēdēja ērtā vietā — tieši pie iluminatora. Viņš pastiepa uz priekšu kaklu. Lejā viss bija tumšs. Lidmašīna laidās zemāk. Ar pirkstgaliem viņš atskrūvēja sev virs galvas ventili. Ledaina gaisa strāva skāra viņa pieri. Garām pagāja: stjuarte, nesdama paplāti ar konfektēm. Pēc kādām desmit minūtēm lidmašīna nolaidīsies. Žans Marks bija vēstulē paziņojis par savu ierašanos. Pēc viņa aprēķina, mājās viņš varēja būt ap vienpadsmitiem.

Sasvēršanās uz spārna. Lejas ugunis nomainīja zvaigznes iluminatora augšējā stūrī. Tad lidmašīna atguva

līdzsvaru, riteņi skāra cieto zemi. Pilnā jaudā apstādināts, motors protestēja, rūca, apstājās, dusmās drebēdams. Gan vienā, gan otrā salona gaiā piecēlās ceļotāji, noguruši un apkrāvušies ar sīko bagāžu. Žans Marks nebūtu ticējis, ka lidmašīnā tik daudz ļaužu.

Viņš sekoja pa pēdām kolonnai, kas mīņādamās devās uz priekšu pretim apgaismotajai lidostas ēkai.

Milzīgajā stiklotajā galerijā viņu pēkšņi skāra kāda atmiņa. Viņš iztēlē redzēja sevi slepus vērojam Karolu, kas atbraukusi sagaidīt viņa tēvu, kad lidmašīna jau nolaidās. Kā viņš bija cietis šai pašā vietā! Tas bija tik bezgala sen.

Muitas ierēdnis, labsirdīga izskata nēģeris, pat nelūdza viņam atvērt ceļasomas. Žans Marks iekāpa aviosabiedrības Air France autokārā. Mašīna piepildījās ar miegainiem pasažieriem. Dižais lidojums beidzās vienkāršā burzmā. Laternu baltajā apgaismojumā Dienvidu automaģistrāle šķita tikai amerikāņu autoceļu nožēlojama kopija. Bija pietrūcis pārseguma, lai izveidotu to plašāku. Un iebraukšana Parīzē, šīs pārpildītās ielas, zemās celtnes, provinciālisms, putekļi, šaurība! Kada atpalicība no laika! Autokārs brauca cauri naktij, strauji pagriezās un slīdēja caur elektrības apgaismoto zaļo lapotni.

Autopieturā pie Invalīdu doma Žans Marks iekāpa taksometrā, lai brauktu uz mājām. Bonaparta ielā šur tur nakšņoja mašīnas, diviem riteņiem uz braucamās daļas, diviem — uz ietves. Šoferis lādējās par šauro brauktuvi. Tas bija vecs, ūsains vīrs. Mirklī, kad vajadzēja maksāt par braucienu, Žans Marks pamanīja, ka viņa kabatā ar franču monētām sajaukušās desmit centu monētas. Viņš samaksāja, satvēra ceļasomas, šķērsoja mašīnu pilno pagalmu un iekāpa liftā. Nospiezdams otrā stāva pogu, viņš nespēja apvaldīt smaidu. Kas gan kopīgs šai nožēlojamajai dēļu kabīnei, kas krakšķēdama lēni slīdēja augšup, ar Ņujorkas plašajiem hermētiskajiem, ar kondicionēto gaisu apgādātajiem liftiem, kuru ātrums aizrāva elpu, bet skaļrunis raidīja ausim tīkamu mūziku.

Durvis Žanam Markam atvēra tēvs, rokas izpletis tik konvencionālā apsveikšanas žestā, ka šķita komisks.

—  Sveiks, vecīt! Vai labi izceļojies?

Un tūdaļ piebilda:

—  Vai Karola nav kopā ar tevi?

—  Karola? Nē,— Žans Marks atteica.— Kādēļ?

—  Viņa aizbrauca sagaidīt tevi uz Orlī!

Viegla ēna aptumšoja Žana Marka domas. Kādēļ Karola bija devusies viņu sagaidīt?

—       Droši vien viņa, kā parasti, izbrauca pārāk vēlu,— Filips ierunājās.

Apmierināts un omulīgs viņš skaļi smējās. Žans Marks sekoja viņam viesistabā. Viņa uzjautrinātais skatiens apsveica senlaicīgo mēbeļu nemainīgo izvietojumu, lielo, ģeometriskiem zīmējumiem rotāto ķīniešu paklāju, sārtās lašu krāsas sienas ar tumšajām gleznām apzeltītos koka ietvaros . . . Ledus gabaliņi šķindēdami krita glāzē. Sis vieglais troksnis aizveda<viņu atpakaļ kādā piedūmotā Ņujorkas bārā. Tēvs viņu pacienāja ar skotu viskiju. Viņi dzēra, stāvēdami viens otram pretim, aci pret aci. «Kaut Karola neatgrieztos!» Žanam Markam aši iešāvās prātā šī doma.

—       Nu, stāsti!— Filips sacīja.— Kāda tev likās Amerika?

—  Pasakaina!— Žans Marks teica.

—  Tas nekq neizsaka: pasakaina!

—       Man gan izsaka. Nodzīvojot dažas nedēļas tur, cilvēkam rodas priekšstats par citām dimensijām.

—  Vai Didjē Koplēns atgriezās kopā ar tevi?

—  Nē, viņš atstāja Ņujorku pirms divām nedēļām.

Žans Marks smaidīja, raudzījās savā tukšajā glāzē un

piebilda:

—       Viņš bija galīgi tukšā! Sākumā viņš mēģināja pasniegt franču valodas stundas, bet viņa skolnieki aizbēga cits pēc cita.

—  Bet tu — kā tu sapraties ar Kraufordu?

—       Ļoti labi. Es pavadīju laiku, izskatot un šķirojot juridiskās publikācijas franču valodā.

Hjūga D. Krauforda biroji atradās Chase Manhattan bankas ēkas sešdesmit trešajā stāvā. Kondicionēts gaiss, interfoni un galvu reibinošs skats uz Volstrīta kanjonu, migla virs jūras un Brīvības statuja. Simt divdesmit pieci advokāti strādāja pēc pavēlēm, ko deva šis sirsnīgais un skarbais vīrs ar grumbaino seju un linu baltajiem matiem.

—       Kas par tipu šis vecais Kraufords!— Žans Marks nopūtās.— Un viņa biroji! … Ja tu tos redzētu!

—  Bet es esmu tos redzējis,— Filips sacīja.

Pēc ši teikuma Žans Marks saminstinājās un apklusa. Aizrāvies ar paša atmiņām, viņš bija aizmirsis, ka tēvs vairāk nekā desmit reižu lidojis uz Ņujorku. Tas pēkšņi ‘atņēma viņam vēlēšanos pastāstīt savus ceļojuma iespaidus. Taču Filips neatlaidās:

—       Ta ir bagātības, brutalitātes, spēcīgu iespaidu, cinisma pārpilnā zeme, vai ne?

—  Jā…

—  Ilgāk dzīvojot tur, eiropietis zaudē uzticību. . .

—  Tev tā šķiet?

—       Ja tev piedāvātu apmesties uz dzīvi Ņujorkā, tu būtu ar mieru?

—  Kāpēc ne?

Filips pakratīja galvu.

—       Nu tu mani pārsteidz! Daniels tikko man paziņoja, ka viņam labāk patīk Ziloņkaula Krasts nekā Francija. . .

Viņi skali iesmejas.

—  Vai viņš drīz atgriezīsies?— Žans Marks jautāja.

—  Domāju, ka meneša beigās.

—  Bet Fransuāza? Vai viņa vēl ir Tukā?

-Jā.

Klaudzēdamas aizkrita ārdurvis. Filips nolika glāzi uz zema galdiņa un sacīja:

—  A! Tā ir Karola!

Viņi abi reizē piecēlās. Aizelsusies durvīs parādījās Karola, satraukta mirdzošām acīm smalkajā, stūrainaja un iedegušajā sejā.

—       Žan Mark,— viņa sacīja,— ir nu gan muļķīgi iznācis. Es atgriežos no Orlī. Es nokavēju piecas minūtes.

Sī ierašanās ar novēlošanos bija tik raksturīga Karolai, ka Žans Marks varēja vienīgi apbrīnot, cik šī sieviete ir uzticīga pati sev. Viņa maigi noskūpstīja Žanu Marku. Viņš aši ieelpoja viņas smaržas. Taču viņa jau atrāvās no viņa.

—       Parādies!— Karola teica.— Tu izskaties lieliski, vecīt!

Žans Marks neatcerējās, ka būtu par Karolu domājis šai atšķirtības laikā. Un tomēr viņš atkal vēroja viņu bez pārsteiguma, it kā Karola vienmēr būtu bijusi viņa tuvuma. Viņa kļuvusi vājāka, saulē iedegusi. Protams, režīms un saules peldes uz kuģa. Viņas ādas dzintarainais tonis izcēlās vēl vairāk, kontrastējot ar platajām acīm un zobiem, mutei paveroties smaidā.

—  Vai tu esi izsalcis?—viņa vaicāja.— Es liku, lai Agnesa pagatavo tev uzkodas.

—  Paldies, es paēdu lidmašīnā.

Karola apsēdās blakus virām uz dīvāna ar daudzkrā saiņiem spilveniem. Filips piekjāva viņu sev klāt un aplika labo roku ap viņas pleciem. Viņa šķita laimīga, jūtot šo vīrišķīgo roku, kas apskāva viņas kaklu. Bet viņas skatiens ironiskā ziņkārē bija cieši pievērsts Žanam Markam. Viņa gribēja uzzināt itin visu par viņa dzīvi Savienotajās Valstīs. Viņam vajadzēja Karolai attēlot savu istabu, kuru viņš īrēja kopā ar Didje Koplēnu pie kāda Krauforda līdzstrādnieka, pastāstīt ko viņš darījis, kā Izklaidējies.

—  Bet sievietes,— Karola vaicāja,— ko tu domā par amerikāņu sievietēm?

Sis Karolas jautājums lika Žanam Markam justies neērti.

—  Viņas ir tādas pašas kā franču sievietes,— viņš atteica. — Ir gan neglītas, gan jaukas.

Un, lai izbeigtu šo sarunu, viņš pajautāja:

—  Bet kā jums? Kāds bija jūras brauciens uz Grieķiju?

Karola pāraudzījas griestos: īsta katastrofa. Laiks bijis pārāk karsts, kuģis nav palicis atklātā jūrā, un Koletai Diurjonai izdevies sanaidot visus laulātos pā rus.

—  Labāk būtu braukuši kopā ar tevi uz Savienota jām Valstīm,— Filips noteica.

Viņš, plati žāvādamies, izstaipījās.

—  Es krītu no kājām aiz noguruma.

—  Tas ir dīvaini,— Žans Marks sacīja,— man gan pēc laika maiņas nav ne mazākās vēlēšanās gulēt.

—  Tu pārgulēsi mājās,— pavēles tonī noteica Ka rola.— Tavā istaba Asas ielā nekas nav sakārtots. Agnesa nav to pat uzkopusi. . .

Pa pusei saniknots, pa pusei apmierināts, viņš piekrita šim ērtajam atrisinājumam. Novēlējuši Žanam Markam labu nakti, tēvs un Karola aizgāja. Viņi izskatījās kā laimīgs laulāts pāris. Vai Grieķijas jūras ceļojuma laikā viņi būtu salabuši?

Žana Marka istabā nekas nebija pārmainīts. Gaiša koka mēbeles Sarla X stilā, estampi pelēcīgās krāsas pie sienām, dažas grāmatas stiklotā grāmatu plaukta nodalījumos, uz izlietnes malas nolikti tīri dvieļi — to

visu redzot, viņš gandrīz vai atmaiga. Taču tad'viņa skatiens pievērsās vāzei ar trim sarkanām izplaukušām rozēm, un tai pašā mirklī viņa domas kļuva saltas. Sīs

*   trīs sarkanās rozes bija Karolas klātbūtnes, līdzdalības, atgriešanās zīme pie senās kārtības. Ne jau nejauši viņa tās šeit nolikusi, bet droši vien lai no jauna viņā pamodinātu jūtas, kuras viņš vēlētos pilnīgi iznīcināt līdz ar visām atmiņām. Nu, ja viņa domāja aizkustināt Žanu Marku ar šo rīcību, tad velti zaudē laiku. Ceļojums viņu atjauninājis, atsvaidzinājis, norūdījis. Atbrīvojies no savas pagātnes, viņš vairs nebaidījās ne no kā un ne no viena.

Pēkšņi Žanam Markam radās tāda sajūta, ka viņš nosmaks starp šīm četrām sienām. Kustība, kas viņu nesusi no viena kontinenta uz otru, turpinājās viņā pašā. Par gulēšanu nevarēja būt ne runas. Pārliecinājies, ka dzīvokļa atslēga ir viņam kabatā, viņš devās laukā.

Septembra nakts bija silta un tumša. Senžermēndeprē laukumā kafejnīcas bija apmeklētāju pārpilnas. Žans Marks apsēdās kafejnīcas «Divi pērtiķi» terasē, pasūtīja kausu alus un nožēloja, ka ir viens. Viņam patiktu dalīties iespaidos ar kādu draugu. Rīt viņš sastaps Didjē Koplēnu. Taču Didjē neizprata Ameriku tā kā viņš. Dzīvi tērzēdams, garām pagāja puišu un meiteņu bariņš. Varētu domāt, ka viņš atrodas Greenwich Village. «Visi jaunieši ir līdzīgi cits citam,» Žans Marks nosprieda. «Atšķirība tikai tā, ka tie pieder pie lielas, bagātas, optimistiskas nācijas, kuras valodā runā puse civilizētās pasaules, bet šie te — pie vājas, pagātnes valgos sapinušās nācijas, kas nespēj izplatīt savu ietekmi tālāk par kaimiņvalstīm.» Nekad Žans Marks tik skaidri nebija saskatījis Francijas niecīgumu un vājumu. Kā gan XX gadsimtā cilvēks var būt francūzis? Viņš domās uzdeva sev šo jautājumu un neviļus ar skatienu it kā noglāstīja Senžermēna bulvāra platānas. Ņujorkā viņš zaudējis paradumu skatīties uz kokiem. Sie te bija spēcīgi, stingri, sulas pilni. Apaļas lapotnes, zaļi pakalniņi atmirdzēja pie grumbuļainajām fasādēm. Jau uzlūkojot vien tos, mutē radās spirdzinoši rūgta garša. Ļoti pārdomāts apgaismojums no apakšas izcēla zvanu torņa graudaino akmens mūri. Zemas mājas, pilnas agri gulēt ejošu pilsoņu, apņēma laukumu. Zvīņaini mirgojot, nepārtrauktā straumē brauca mašīnas. Signalizācijas ugunīs, mirgojošajās gaismas reklā-

mās, laternu spulgā — šajos gaismas staru krustpunktos — slīdēja cilvēku ēnas, tika izteikti solījumi, veidojās traģēdijas. Pamazām Žans Marks juta sevī mostamies klusu samierināšanos ar visu, ko viņš redzēja. Vai tas bija līdzsvars starp šiem vecajiem mūriem un jauno zaļumu, starp pagātni un tagadni, kas izraisīja viņā tādu labsajūtu? Viņš aplēsa, kā šai brīdī debesis iekrēslojās virs Manhetenas. Nogurums, pārbraukšana citā zeme uzturēja viņā patīkamu reibumu. Žans Marks piecēlās, bez mērķa soļoja ielās, elpodams Parīzes smaržu, cieši raudzīdamies garāmgājēju sejās, ko viņš nekad neuzdrošinātos darīt Ņujorkā. Un pēkšņi pilnīgi neizskaidrojamā veidā viņš jutās laimīgs, ka ir atgriezies mājas, laimīgs, ka var atkal izjust savas valodas muzikālo plūdumu. Nebija svarīgi, ka Francija nav tik bagāta, tik plaša, tik apdzīvota, tik varena un tik organizēta kā Savienotās Valstis. Tieši šeit un nekur citur viņam vajadzēja atsākt savu vīrišķīgo cīņu.

Viņš pagrūda privātā kluba «Laterna» durvis, kluba, kura īpašnieku pazina, un viņam tieši sejā iesitās tumšs, karsts un trokšņains vilnis. Skaņu un gaismas apžilbis un apdullis, viņš izlauza ceļu līdz bāram, paspieda roku diviem tipiem, kuru uzvārdus nespētu nosaukt, atspiedās ar gurnu pret ķeblīti.

Ļaudis viņam priekšā puskrēslā kratījās dejā tik nopietni kā vingrotāji treniņā. Viņam nekad nav patikusi deja pati par sevi. Taču šovakar visas meičas bija tik nožēlojamas. Galvu plecos ierāvušas, acīs krītošiem matiem, rokām, kas plandījās kā spuras. Tā bija parastā sestdienas publika. Sašļucis Žans Marks gāja prom. Arī klubā «Seven Two» tāda pati burzma un tikpat necila publika. Bet skaņuplašu izvēle šeit bija lieliska. Žans Marks noklausījās dažas mazliet novecojušas nostalģiskas melodijas, norija vienu daiquiri un izgāja āra svaigā gaisā, lai pēc šīs gremdēšanās bāra atmosfērā atgūtu elpu.

Pulkstenis bija divi no rīta. Viņš vairs nezināja, kurp doties. Ceļš veda mājup. Viņš atkal gāja pa vecajām pēdām. Uzmanību! Viņš pārgāja uz citu ietvi. Tas nebija nekas, un tomēr viņam radās sajūta, ka viņš pārrauj kādu pavedienu, samudžina paraduma valgus, piedalās kādā noslēpumainā sazvērestībā. Tāpēc vēl jo vairāk jā turas. Pilnīgi jānoliedz pagātne. Jāienīst un jāiznīcina tas, kas viņš bijis līdz šim.

Viegla baiļu sajūta pārņēma viņu brīdī, kad viņš ienāca dzīvoklī: šī smarža, šis nomācošais klusums bija tikpat tīkams kā atmiņas par kādām ļoti saldām zālēm, ko viņš tika dzēris bērnībā. Piesardzīgi Žans Marks atvēra savas istabas durvis, nospieda slēdzi. Trīs sarka nas rozes vāzē. Tas bi ja dzīvības pilnas. Viņš piespieda sevi vairs tās neuzlūkot, apsēdās uz gultas malas un raisīja vaļā kurpju saites. «Rīt no rīta es piezvanīšu Fransuāzai,» viņš nodomāja.

II

Izlauzdamies cauri Pastorālās simfonijas skaņām, ie zvanījās tālrunis. Madlēna izslējās, atspiedās uz elkoņa un raudzījās uz aparāta pusi: droši vien tas ir viņas kolēģis Balmorā no Kānas, kurš zvana par Luija XVI stila rakstāmgaldu. Viņam vajadzēja piezvanīt Madlē nai, ja viņa klients būtu mierā ar cenu. Seši vai septiņi metri šķīra viņu no mazā skapīša ar kokgriezumiem rotātajām durtiņām, kurā bija paslēpts aparāts. Vesels tuksnesis jāšķērso ar ieģipsētu kaju. Vai viņa paspēs? Kad Madlēna piecēlās, zvanīšana apklusa. Viņa atkal atgūlās — nikna, krūtis atbalstījusi uz spilvena, ar izstieptu kaju. Kāds stulbums! Normāli cilvēki salauž potīti, pārgalvīgi slēpojot, bet viņa — paslīdot uz virtu ves flīžu grīdas. Uz grīdas flīzēm, ko viņa kādreiz vākusi kopā ar tādu rūpību,— sārtas, gaišas, senas, nolietotas, mirdzošas, nevienādas, draudzīgas plāksnī tes. Par laimi, Fransuāza bija šeit. un viņu piecēla. Jau astoņas dienas, kopš viņas kāja ir ieģipsēta, ārsts Zuats aizliedza viņai staigāt. Viņš nu gan pārspīlēja! Viņa bija iekārtojusies apakšējā stāvā uz dīvāna. Skaņupla tes, grāmatas, izšuvums, laikraksti — viss bija pa rokai. Viss, tikai ne tālrunis. Viņa garlaikojās. Parīt viņai būs ģipša apliekamais staigāšanai, un viņa noīrēs kru ķus. Tad dzīve kļūs ciešama. Fransuāza aizstāja viņu veikalā, kas atradās otrpus ielai. Garāmejošie klienti nāca viņu meklēt. Pāris nedēļās viņai amats bija iepaticies. Madlēna bija iemācījusi Fransuāzai dažus antikvāru trikus un aizvedusi viņu uz izsolēm šai apvidū. Fransuāzai patika šie senlaicīgie priekšmeti bez īpašnieka, ar saskrambātām virspusēm, ar noslēpumainu pagātni. Turklāt šī nodarbošanās viņu izklaidēja.

Fransuāza nekad vairs nestāstīja Madlēnai par savu apjukumu. Taču pat tad, kad viņa smaidīja, viņas skatiens bija skumju aizplīvurots. Atkal zvanīja tālrunis. Šoreiz vajadzēja par katru cenu dabūt savienojumu. Madlena apgriezās, piecēlās sēdus, nolika labo kāju uz flīžu grīdas. Dedzinošas skudriņas skrēja pa notirpušo kājas stilbu. Viņa nostājās uz veselās kājas, ieģipsēto kreiso kāju pacēlusi piecus centimetrus virs grīdas, un atbalstījās uz krēsla atzveltnes, lai nepakristu. Spējiem grūdieniem stumdama krēslu uz priekšu, viņa nokļuva līdz tālruņa nišai. Viņai paceļot klausuli, zvans apklusa.

—  Nolādēts!— Madlēna pukojās.

Viņas kāja bija smaga. Tomēr viņa negribēja atgriezties uz dīvāna: Balmorā varēja piezvanīt vēlreiz. Plecu pret sienu atspiedusi, Madlēna gaidīja. Protams, nekas nekavēja viņu piezvanīt kolēģim un pajautāt, vai tas bijis viņš, kas nupat zvanījis. Bet pēc tā viņš varētu secināt, ka viņa nepacietīgi gaida atbildi. Labāk ļaut viņam noticēt, ka viņa nav norūpējusies par sekretāra pārdošanu. Madlēnai priekšā senlaicīgs spogulis apzeltīta koka ietvarā atspoguļoja druknas sievietes attēlu, sievieti ar platiem gurniem zilos svārkos un baltā blūzē, vienu kāju ieautu rītakurpē, otru iespiestu cietā ģipša zābakā. Mutes kaktiņā viņai kūpēja cigarete. Un Bēthovens, kurš ar savām vijolēm jūsmīgi satrauca viņu. «Smalki nu gan es izskatos!» viņa nodomāja. Pelni nobira uz kreklveida blūzes. Tā kā tālrunis klusēja, viņa, lēkdama uz vienas kājas, devās atpakaļ. Viņa atradās pusceļā, kad pie durvīm kāds pieklauvēja.

—  Iekšā!— Madlēna sacīja.

Taču neviens nenāca. Tā droši vien bija mājkalpotāja. Ir nu gan kurla kā pods šī vecā Mēlija! Augstā balsī Madlēna no visa spēka sauca:

—  Nāciet taču iekšā!

Un ar visu krēslu viņa mazliet it kā palēcās uz priekšu. Durvis atvērās. Parādījās kāds vīrietis. Madlēna sastinga bridējputna pozā.

—  Mesjē?— viņa iejautājās.

Tai pašā brīdī viņa nodomāja: «So te es pazīstu.» Un viņa jutās bezgala smieklīga ar savu vaicājošo skatienu un ieģipsēto kāju.

—  Es nezinu, vai jūs mani atceraties. . .— vīrietis sacīja.

—       Ka nu ne!— Madlena iesaucas.— Mesjē Kozlovs, vai ne?

.Viņš viegli palocījās. Viņa nolēma, ka labak ir klusēt. Bet viņas domas drudžaini darbojās.

—  Jūs esat savainota?— viņš jautāja.

—       Tas nav nekas nopietns,— Madlēna nočukstēja.

—  Es muļķīgā veidā salauzu kāju.

Viņš palīdzēja Madlēnai aizkļūt līdz divanam. Viņa būtu gribējusi atvairīt šo palīdzību, bet tas nebija iespējams. Spēcīga un silta roka satvēra viņas apakšdelmu caur blūzes piedurkni. _

—  Paldies,— viņa teica apsēzdamas.

Un Madlēna izstiepa savu stīvo kāju uz spilvena.

—       Es caurbraucot iegriezos šajā apvidu,— viņš pavēstīja.— Parīzē man teica, ka Fransuāza pavada brīvdienas pie jums. . .

—  Jā.

—  Ka viņai klajas?

—  Ļoti labi.

—       Esmu sarūgtināts, ka viņa pametusi macibas. Viņa bija viena no manām labākajām audzēknēm. . .

Madlēna nospieda cigaretes galu apakštase un nervozi aizdedzināja jaunu cigareti. Kuru katru mirkli varēja atgriezties Fransuāza. Nekāda ziņa viņai nebūtu vēlams sastapt šo vīrieti. Taču viņš šķita jūtamies ļoti ērti. Varētu domāt, ka viņam nav nekā, ko sev pārmest. Madlēna slepus vēroja viņu. Viņš likās jaunāks, neka viņa to saglabājusi atmiņā. Nesimetrisku seju, drumu, vienlaikus izaicinošu un maigu skatienu

—       Priecājos, ka varu apskatīt jusu maju,— viņš at sāka sarunu.— Fransuāza man tik daudz bija stāstījusi par to. Tā patiesi ir ļotī skaista. Šeit cilvēks jūtas ka citā laikmetā, rodas vēlēšanās dzīvot daudz lenaka ritmā. A, lūk, slavenā uzvelkamā lelle!

Viņš piegāja klāt «nēģerim-smēķētājam», kas dižojas uz apaļa galdiņa.

—  Brīnišķīgs!— viņš noteica.

Madlēna juta — ja viņa aši neiejauksies, viņš apsēdi sies, ērti iekārtosies un viņa nevarēs vairs dabūt viņu prom.

—  Vai tas ir XVIII gadsimta?— viņš jautaja.

-Jā.

—  Un tas darbojas?

-Jā.

Viņš nogrozīja galvu.

—  Ļoti jauki, ļoti jauki. . .

Iestājās klusums. Tad Aleksandrs Kozlovs paliecās uz Madlēnas pusi un klusām vaicāja:

—  Vai Fransuāzas nav šeit?

—  Nē.

—  Es labprat sastaptu viņu.

—  Tieši jums nevajadzētu viņu sastapt!

—  Kāpēc?

—  Jūs jau tā esat nodarījis viņai diezgan daudz ļauna.

Viņš izlikās pārsteigts:

—  Es?

—  Ja,— Madlena norūca,— es zinu par. . . par. . .

Viņa nezināja, kā lai turpina teikumu, mirkli dusmās

saminstinājās un beidzot nelabprāt noteica:

—. . . par jūsu sakaru.

Tūdaļ viņa nožēloja šo savu vecmodīgo, pārspīlēto, smieklīgo izteicienu. Aleksandrs Kozlovs pasmaidīja.

—       Par sakaru! . . . Ak, kundze! Es jums galvoju, ka drīzāk varētu būt runa par sirsnīgu draudzību, savstarpēju cieņu. . .

—       Par tādu draudzību un cieņu, kas gandrīz vai maksāja dzīvību šai meitenei!

—  Nepārspīlēsim!

Madlēna strauji saliecās: ko viņš iedrošinājies pateikt!

—       Jūs aizmirstat, ka viņa jūsu dēļ mēģināja izdarīt pašnāvību!

Aleksandra Kozlova acis pēkšņi sastinga, kļuva tumšākas, viņa vaibsti saspringa, it kā viņš ar visu savu gribasspēku pretotos nepatīkamai domai.

—  Kā?— viņš iesaucās.— Nē, es to nezināju. . .

Acīm redzami viņš bija patiess. Sis konstatējums

izsita Madlēnu no sliedēm un neizskaidrojamā kārtā pastiprināja viņas niknumu. «Man labāk būtu vajadzējis klusēt,» viņa ar nožēlu nodomāja.

—       Nu, un tagad, kad jūs to zināt,— viņa asi sacīja,— jūs būsiet vienisprātis ar mani, ka jūsu klātiene šeit ir galīgi nevietā. Ejiet ātri prom!

Viņš, galīgi apjucis, nekustējās no vietas.

—       Tas ir bezjēdzīgi,— viņš izdvesa.— Kāpēc viņa tā darīja?

—  Jums nu gan nemaz nebūtu par to jābrīnās!

Madlena bija piecēlusies pussēdus. Liesmainu skatienu un nekustīga kā statuja. Viņš nopūtās, šķita kā no mākoņiem nokritis.

—  Lūdzu, atvainojiet mani,— viņš sacīja.— Protams, patiešām būs labāk, ja Fransuāza neuzzinās par manu apciemojumu.

Madlēna piekrītoši pielieca zodu. Acīmredzot šim cilvēkam piemita māka savai viltībai pievienot lojalitāti. Viņu varēja apvainot visā, tikai ne viltus pārliecībā. Turklāt viņa skatienā bija tāds siltums, tāda neatlaidība! Nav nekāds brīnums, ka Fransuāza. . .

—  Ardievu, kundze. . .

Madlēna sajuta sirds apvidū vieglu dūrienu. «Nabaga mazā!» viņa nodomāja. Un viņas skatiens iepletās. Tas, no kā viņa visvairāk baidījās, nule kā notika. Aleksandram Koziovam aizmugurē atvērās durvis. Caurvējš pacēla laikraksta lapu uz galda. Līksma balss sauca:

_ — Viss kārtībā, Madū! Es pārdevu abas Sevras porcelāna kanniņas.

Stāvot uz sliekšņa, Fransuāza vicināja rokā banknotes. Teikuma beigas izskanēja kā nopļautas. Viņa nolaida rokas. Sāpīgs mulsums vīdēja viņas sejā. Madlēna noraizējusies nezināja, ko iesākt, lai novērstu nelaimi. Pēc ilga klusuma brīža Fransuāza nočukstēja:

—  Ak! . . . Tas esat jūs. . .

—  Labdien, Fransuāza,— Aleksandrs Kozlovs sacīja.

Viņa neapzināti paspieda sniegto roku, paspēra dažus soļus, nolika naudu uz apaļā galdiņa. Madlēna, kas tagad redzēja meiteni no mugurpuses, bija spiesta minēt. Pēkšņi Fransuāza pagriezās un viņas acīs iemirdzējās neparasta līksme.

—  Ir tik dīvaini sastapt jūs šeit,— viņa drebošā balsī sacīja, raudzīdamās Aleksandra Kozlova sejā.

—  Es grasījos doties prom,— viņš murmināja.

Tad viņš pameta nedrošu skatienu uz Madlēnu.

—  Jau?— Fransuāza iesaucās.— Jums taču ir kāds mirklis laika! Man ir tik daudz kas jums stāstāms! Zināt, esmu nikna, ka nevarēju ierasties uz eksāmenu. Bet es biju ļoti, ļoti slima . . .

«Protams, Kozlovs ticēs viņai, nevis manam stāstam par pašnāvību,» Madlēna nodomāja. Viņa noskaitās, jo viņš būs pārliecināts, ka viņa pārspīlējusi. Vai tad viņa nebija nojautusi šo dēku starp savu brāļameitu un krievu valodas pasniedzēju?

—  Apsēdieties taču!— Fransuāza sacīja.

Viņa strauji pagriezās, smaidīja, norādīja uz krēslu, izņēma no skapja glāzes. Madlēna vēl nepaguva īsti atjēgties, kad viņas acu priekšā šis vīrietis bija apsēdies mājas ērtākajā atzveltnes krēslā (gondolas tipa krēsls ar augstu atzveltni, deviņpadsmitā gadsimta sākuma darinājums); turot rokā porto glāzi, viņš draudzīgas sarunas tonī stāstīja:

—       Mani draugi dzīvo Onflērā. . . Mazā, gluži jaukā astoņpadsmitā gadsimta savrupmājā. . . Vismaz man tā šķiet. . . es tur neko lielu nesajēdzu. Bet jūs, kā man liekas, jau krietni sen kopš esat Tukā?

—       Jā! Es dievinu šo nostūri,— Fransuāza teica.— Un es tik labi saprotos ar savu tanti.

Madlēna piespiesti pasmaidīja. Sāda veida laipnība sagādāja viņai mocības.

—       Taču es ceru, ka, mācību gadam sākoties, jūs turpināsiet studijas Austrumu valodu skolā.

—  Protams,— Fransuāza noteica.

Vai Fransuāzai šāds nodoms bija jau sen, vai, tikai ieraugot Kozlovu, viņa to izlēmusi? Straujums, ar kādu mainījās» situācija, izbiedēja Madlēnu. Viņa centās pievērst sev brāļameitas uzmanību, bet Fransuāza izvairījās no viņas skatiena.

—       Katrā ziņā, bet jums vajadzēs mācīties pirmajā kursā vēl vienu gadu,— Aleksandrs Kozlovs secināja.

—       Nu jā!— Fransuāza atteica.— Tas ir pārāk muļķīgi. . .

—       Vai jūs esat mazliet mācījusies krievu valodu šovasar?

—  It nemaz. Esmu tik slinka. . .

Viņa klusi iesmējās un jautāja:

—  Vai jūs šeit esat ieradies uz dažām dienām?

—  Nē. Rīt es braucu atpakaļ uz Parīzi.

—  Bet ko jūs darāt šovakar?

Madlēnu pārņēma stipras bailes.

—       Es vakariņoju kopā ar saviem draugiem,— viņš sacīja.

Tai pašā mirklī iezvanījās tālrunis. Fransuaza pieskrēja pie aparāta.

—  Tas noteikti ir Balmorā!—Madlēna iesaucās.

Taču Fransuāza, turot klausuli pie vaiga, izrādīja

tādu prieku, kādu nevarēja izraisīt vecais antikvārs.

—  Žan Mark!— viņa iesaucās.— Tad beidzot! . . . No kurienes tu zvani? No Parīzes. . . Tas ir brīnišķīgi! . . . Man klājas loti labi. . . Nē, es neatgriezīšos agrāk par septembra beigām. . . Bet tev — tev gan vajadzētu atbraukt uz šejieni! . . .

Atsēdusies uz dīvāna malas, Madlēna māja, ka grib paņemt klausuli.

—  Pagaidi!— Fransuāza sacīja.— Madū grib ar tevi runāt. . . Tu nezini? … Ar viņu atgadījās nelaime. . . Viņa salauza kājas potīti, paslīdot uz virtuves flīžu grīdas. . . Nē, tas nav pārāk bīstami, bet viņa ir pārskaitusies. . . Viņa tik tikko var kustēties.

Madlēna ar pūlēm piecēlās, un viņai vajadzēja atbalstīties uz Aleksandra Kozlova rokas. Fransuāza piesteidzās, lai balstītu viņu no otras puses.

—  Viņš teica, ka esot divas reizes zvanījis šo pēcpusdienu, bet neviens nav atbildējis,— Fransuāza paskaidroja.

—  A! Tātad tas bija viņš,— smagi lekdama, nopūtās Madlēna.

Viņa bija aizmirsusi Žanu Marku. Par kādu katastrofu vēl viņš Madlēnai paziņos? Viņai piestūma krēslu. Viņa apsēdās, satvēra klausuli un teica:

—  Halloi Žan Mark! Priecā jos tevi dzirdēt! Kā Savienotās Valstis? . . .

—  Sensacionālas!— viņš atbildēja.— Es tev pastāstīšu vēlāk. Bet saki man, kas ir ar tavu kāju', tas ir muļķīgi!

—  Pavisam muļķīgi!

—  Tā tev būs mācība nevaskot tik pamatīgi akmens plākšņu grīdu!

Viņš smējās.

—  Tu neesi asprātīgs,— Madlēna teica.— It aemaz asprātīgs. . . Kā klājas mājās?

—  Ļoti labi.

Sis nosvērtais balss tonis nomierināja Madlēnu. Žans Marks droši vien atguvis līdzsvaru. Uz cik ilgu laiku? Viņa vēroja Fransuāzu, kas bija patvērusies loga nišā kopā ar Aleksandru Kozlovu. Viņš bija galvas tiesu garāks par meiteni un sarunājās ar viņu ļoti klusu. Fransuāza skumji smaidī ja. Nebija iespējams sadzirdēt, ko viņi runā. Madlēna nožēloja, ka Žans Marks aiztur viņu pie tālruņa, kad viņas uzmanību piesaistīja daudz nopietnāki notikumi. Divas vai trīs reizes viņa Žanam

Markam atbildēja izvairīgi, jo bija satraukta par kādu brāļameitas kustību, par kādu pavirši saklausītu un aplam saprastu vārdu. Kad viņa pakara klausuli, Fransuāza paziņoja:

—  Mesjē Kozlovam ir jādodas prom.

—      Ak tā!— pēkšņi, juzdamās atvieglota, noteica Madlēna.

—       Jā,— viņš sacīja.— Mani gaida draugi. Pulkstenis ir jau septiņi.

Madlēna uzlūkoja Kozlovu — tik nepiespiestu, kal snu, satraucošu. Viņš valkāja rūtainu kreklu un brūnas rupja auduma bikses. Ko viņš domā par Madlēnu? Trakā, kas izdomā garlaicīgus stāstus, lai pasargātu savas brāļameitas tikumību. Madlēna atgriezās pie dīvāna, joprojām piepalīdzot Fransuāzai un Aleksandram Kozlovam, apsēdās, ar savu smago muguru saplacināja spilvenus. Fransuāza pavadīja Kozlovu līdz durvīm.

—       Es noteikti ceru, ka mācību gada sākumā jūs būsiet,— viņš vēl piebilda.

Fransuāza nolieca galvu kā mazs zirdziņš.

Kad Aleksandrs Kozlovs bija aizgājis, Fransuāza novāca glāzes, pudeli, ne vārda nesakot, sastūma krēslus to ierastajās vietās, paņēma uz apaļā galdiņa nolikto naudu par pārdotajām mantām un sniedza to Madlēnai.

—       Divsimt piecdesmit franku. Tā kā tu man teici, vai ne? Viņi kaulējās, cik spēja, bet es nepiekāpos.

—  Bravo!— Madlēna sacīja.

Fransuāza apsēdās viņai blakus. Istabā bija jau gandrīz satumsis. Madlēna izstiepa roku, lai iedegtu lampu. Apslāpēts kliedziens vinu atturēja.

—  Nē!

Mirkli velak viņai uz pleca uzguļas Fransuāzas galva. Silta elpa plūda Madlēnas kakla bedrītē. Viņa ar maigu roku noglauda jaunās meitenes matus, virzīja roku gar asarām samitrināto vaigu, ar rādāmo pirkstu pieskārās viņas vaidā pavērtajām, karstajām lūpām.

—       Fransuāza, mana mīļā Fransuāza, tu viņu vēl arvien mīli?— Madlēna vaicāja.

—  Nē.

—  Bet tu esi laimīga, ka atkal redzesi viņu!

—  Es nezinu. . .

—  Kādēļ tu nolēmi atkal apmeklēt lekcijas?

Fransuāza sasprindzināja muskuļus, galvu un viegli atliecās. Viņa vairs neraudāja.

—  Bet kāpēc gan ne?— viņa vaicāja.

• — Man šķiet, ka. . . ka tas ir bīstami tev. . ._

—  Bīstami ir palikt nomaļus no pasaules, kā es to pašlaik daru. Tu pati man to vairākkārt esi teikusi.

—  Jā, protams. . . Zināmā mērā. . .

—  Vai tu zini, kad es to apjautu?

—  Nē.

—  Pirms dažam minūtēm, kad es ieraudzīju viņu šeit. . . Kā tev šķiet, kādēļ viņš atnāca? Aiz ziņkārības? Aiz gara laika? Vai tādēļ, ka uzturējās šai apkaimē un viņam bija kaut kā jāpavada viena stunda? . . . Nē, Madū. . . Viņš atnāca tāpēc, ka nevarēja nenākt. Kāds apslēpts spēks viņu mudināja. . .

Fransuāzas acis pustumsā mirdzēja. Viņa pieceļas, pagāja dažus solus pa istabu, tad pēkšņi atgriezās un klusākā balsī atsāka:

—  Pirmoreiz par mūsu sastapšanos varbūt japateicas liktenim, taču šoreiz noteikti man viņu atsūtīja pats Dievs. Lai ļautu man atgūties, izpirkt savu vainu . . Esmu tik vainīga!

—  Vainīga? Tu?—Madlēna čukstēja.

—  Jā. Tā kā šim cilvēkam piemita daudz trūkumu, man būtu vajadzējis pielikt visas pūles, lai viņu paciestu, apgaismotu, censtos padarīt labāku.

—  Tu jau mēģināji.

—  Tik tikko . . . Un arī ar Karolu un tēvu, un manu māti, un Žanu Marku . . . Gluži tas pats_. . . Es pratu viņus vienīgi nosodīt. Pie pirmās vilšanās es viņiem pagriezu muguru … Es domāju tikai par sevi! . . . Par savu niecīgo morālo labsajūtu . . . Nesaki «nē»! . . . Es divkārt pievīlu Dievu: aiz gļēvuma atsacīdamās glābt dvēseles, kuras es būtu varējusi kaut nedaudz ietekmēt, un gribēdama nonāvēties. Tas ir noziegums pret mīlestību un noziegums pret Dievu. Pirms tam tie bija citi, kas man riebās, tagad es riebjos pati sev. Tāpēc ka es uzdrošinājos citus tiesāt, nevis tiem palīdzēt. Tāpēc ka es padevos dzīves priekšā.

Fransuāza apklusa. Viņas siluets tumši iezīmējās uz caurspīdīgi pelēkā loga. Madlēna iedomājās, kāda daļa šai ticībā ir atklātībai un kāda — neapzināta — viltībai. Vai Fransuāza nemēģināja ar kristīgiem motīviem attaisnot savu vēlēšanos atjaunot attiecības ar Alek

sandru Kozlovu? Katrā ziņā nevarēja būt ne runas, ka varētu viņai iebilst šai eksaltācijas stāvoklī, kādā viņa pašlaik atradās. Vajadzēja visam Jaut ritēt savu gaitu, cenšoties brīdināt no iztēles pārspīlējumiem.

-—Kāda šodien diena, Madū?—Fransuāza jautāja.

—  Septītais septembris. KādēJ tu vaicā?

—  Tāpat vien . . .

Un Madlēna vairs nešaubījās, ka, atkal parādījies, Aleksandrs Kozlovs atguvis savu ietekmi pār viņas brāļameitu. Fransuāza cīnīsies, pretosies, varbūt izbēgs no viņa. Visādā ziņā viņa būs nelaimīga. Taču vai nebija labāk ciest kāda vīrieša dēj nekā iztikt bez viņa?

—  Es iešu pagatavot vakariņas,— Fransuāza sacīja.

Viņa iededza lampu.

Loga ierāmējumā slējās zvanu tornis, kura kārniņi mēnesnīcā mirdzēja. Tas bi ja vecs un kluss, laika zoba sagrauzts. Fransuāza no gultas noraudzījās uz to un jutās noslēpumaini saistīta ar šo sagrautību un vientulību. Drupas un viņas skumjas bija it kā viens vesels. Viņai vajadzēja ar vienu rāvienu tikt vajā no nelaimes, vai arī viņa savukārt kļūs par pieminekli, par kaut ko smagu un iesakņojušos. Tikko Madlēnas priekšā viņa patiesi ticēja, ka pietiks spēka no jauna raudzīties visos tajos, no kuriem viņa bija bēgusi. Bet, lūk, viņu no jauna pārņēma bailes, bailes no ceļa, bailes no sejām, bailes rīkoties . . . «Jāpieņem viss, kas nak pie manis, ne no kā nav jāvairās, nekas nav jārada …» Pats grūtākais, protams, būs nodibināt biedriskas un paļāvīgas attiecības ar Aleksandru Kozlovu. Viņa iegūs lielāku varu pār viņu, satiekot viņu laiku pa laikam aiz draudzības nekā kļūstot par viņa mīļāko. Neparko viņa negribēja atkal pārdzīvot kaunu, ko radīja zināmas jūtu izpausmes. Fransuāza izstiepās uz muguras un tūdaļ juta sev pārliecamies vīrieša augumu. Tas iznira no pagātnes karsts un stingrs. Sī atmiņa bija tik precīza, ka viņa gandrīz zaudē ja samaņu. Viss nogrima tumsā, un vienlaikus viņa arī zināja, ka paveiks to, kā dēļ ir piedzimusi, ka par šo baudu, kas viņu pārņēma, viņa nekad nebūs maksājusi par dārgu. Viņa apsēdās gultā, papurināja galvu, un viņas neprāts norima un

sadrupa sīkos gabalos. Tikai ne to! Katrā ziņā ne ar viņu. Vēlāk, kad viņa patiesi mīlēs. Kādu citu vīrieti. Savu vīru Dieva priekšā. Fransuāza atkārtoja šos vārdus ar sērīgu skurbumu. Pienāks tāda diena, pat varbūt visai drīz, kad viņas domām, kas nomoka to šodien, vairs nebūs nozīmes. Sai prātīgajā perspektīvā nepazīstamais bija daudz pārliecinošāks nekā pazīstamais. Viņa kļūs tāda vai tāda kundze. Viņas bērni sagādās viņai rūpes. Viņa stundām ilgi zvanīs pa tālruni draudzenēm, kurām arī būs bērni. Viņa iekļausies savas kārtas dzīvē. Viņa iejuks pūlī. Viņa nodrebēja: Pa atvērto logu ieplūda aukstums. Mēness bija paslēpies. No zvanu torņa palikusi tikai neskaidra vertikāla aprise. Vai Madlēna jau aizmigusi? Nē, viņa droši vien vēl lasa. Vienu mirkli Fransuāzai radās vēlēšanās nokāpt lejā un atsākt sarunu ar Madlēnu. Tomēr viņa atturējās. Kādēļ gan? Viņas bija visu pateikušas. «Tagad vienīgi man jārīkojas. Man vienai.» Laukā ierējās suns. Fransuāza piespieda sānis pagriezto galvu pie spilvena. Tīkams vēsums pie viņas vaiga saskaņojās ar viņas domām.

III

—  Jūs aicina pie tālruņa Daniels Egletjēra kungs no Satodenas,— telefoniste sacīja.— Vai esat ar mieru maksāt par sarunu?

—  Jā,— Žans Marks atbildēja.

Un, pagriezdamies pret tēvu, viņš skaļi sauca:

—   Daniels ir pieteicis sarunu ar pēcmaksu no Satodenas.

—       No Satodenas?— Filips pārsteigts atkārtoja.

—  Padod man aparātu!

Viņš žigli piecēlās no atzveltnes krēsla un trīs soļos šķērsoja viesistabu. Žans Marks pasniedza viņam klausuli, bet paturēja otru brīvo klausuli sev pie auss. Pēc krietna brīža viņš dzirdēja telefonisti sakām: «Saruna pieņemta,»— un Daniela balsi, tālu, neskaidru, čirkst oņas saraustītu:

—   Ilallo, tēt! Šeit Daniels. . . Atvaino mani, ka es jūs nebrīdināju par savu ierašanos, bet telegrammas maksā dārgi. . . Tikai neuztraucies! . . . Viss ir ļoti labi . . . Ceļojums bija galvu reibinošs! . . .

—  Ko tu dari Satodenā?— Filips vaicāja.

—        Esi gan tu labais! Es nevarēju tikt tālāk. Kuģis mani izsēdināja Bordo. Tur es sarausu visu naudu, cik -man bija, lai brauktu ar vilcienu. Rezultātā — Satodena. Galapunkts. Visiem jāizkāpj!

Žans Marks un Filips skaļi iesmējās.

—       Es gan mēģināju izmantot autostopu,— Daniels atsāka,— bet neviens negrib mani vest manas bagāžas dēļ.

—       Kādā viesnīcā tu esi apmeties?— vaicaja Filips, kas bija atguvis nopietnību.

—       Viesnīcā? Tu smejies! Esmu apmeties stacija, uzgaidāmajā telpā. Tur es mazliet nosnaudos.

Filips paraustīja plecus.

—       Tas ir absurds! Noīrē istabu pieklājīga viesnīcā, un es ar telegrāfa pārvedumu aizsūtīšu tev naudu, lai tu izkultos.

—  Bet tas ir pretēji noteikumiem, tēt!

—  Kādiem noteikumiem?

—       Zelidžas fonda stipendijas noteikumiem. Es tev jau teicu: mums jātiek galā pašiem, strādājot jānopelna nauda, kas nepieciešama ceļojumam. Citādi tas būtu pāfāk viegli.

-     Nu tad kā? Tu varbūt salīgsi darba Satodena par melnstrādnieku, lai sagrabinātu tos dažus sū, kuru tev pietrūkst? Tas ir smieklīgi.

-     Nav vis, tēt! Gan jau es beidzot atradīšu kadu kravas mašīnu, kas mani aizvedīs līdz Parīzei. Tā nav problēma … Es tev tikai piezvanīju, lai pateiktu, ka esmu Francijā, ka viss ir kārtībā.

-   Pagaidi vienu mirkli!— Filips sacīja.

Viņš paliecās uz Žana Marka pusi un pusbalsī viņam teica:

—  Ja tu aizbrauktu un atvestu brāli ar mašīnu? Satodena nav tālu.

Žans Marks bija ar mieru. Viņš bija laimīgs gan par iespēju atkal sastapt Dānielu, kuru nebija redzējis divarpus mēnešu, gan par izdevību braukt ar jauno sitroenu, ko tēvs nopircis pēc atgriešanās no Grieķijas.

Filips tālrunī pavēstīja:

-     Labi! Lūk, viss nokārtots! Žans Marks aizbrauks ar mašīnu pēc tevis.

-     Nē! Tas arī nav paredzēts noteikumos,— Daniels iebilda

—       Te nu gan tu pārspīlē!— Filips iesaucās.— Iedomājies, ka tu apturi kādu vecu grabažu uz ceļa un tanī nejauš pie stūres sēž tavs brālis, vai tad ari tu atteiktos iekāpt?

—       Protams, ne,— Daniels nomurminaja.— Bet šis nav tāds gadījums. Žans Marks brauks speciāli . .

—  Nebūt ne! Viņam tai apvidū ir darīšanas.

—  Tu saki!

—       Tātad tu atsakies? Tāda izrunašanās kadu nieka simt kilometru dēļ!

—  Simt trīsdesmit deviņu.

—       Nu pietiek, Daniell Žans Marks bezgala priecājās, ka var aizbraukt tevi pievākt. Viņam bus jauna «D. S.» markas mašīna.

—  Ko? Tiešām?

Daniela balss bija kļuvusi piekāpīgāka.

—       Labi,— viņš beidzot teica.— Es gaidīšu viņu pie staci jas. Cikos viņš būs te?

—       Cik laika prasīs ceļš. Ap pieciem, man šķiet. Diemžēl, kad jūs atgriezīsieties, es tevi neredzešu. Pec stundas braucu uz Londonu. Bet es nepalikšu tur ilgāk par trim dienām. Uz drīzu redzēšanos!

Starojošu seju Filips pakāra klausuli. Kā vienmēr, viņš nicināja šaubas, satraukumu. Viņš bija laikus atrisinājis visas problēmas.

—  Ir nu gan tips šis Daniels,— viņš jautri noteica.

—       Es domāju, kādā izskatā mēs viņu ieraudzīsim,— piebilda Karola.

Viņi tikko bi ja beiguši pusdienot. Cienīga un naidīga Mersedese ienāca viesistabā un nolika paplāti ar kafiju un tasītēm uz galdiņa pie dīvāna.

—       Cik muļķīgi, ka man jābrauc prom!— atsēzdamies nopūtās Filips.— Es būtu braucis tev līdzi.

—       Braukšu es!— sacīja Karola, liedama tasēs kafiju.

—  Ja tu, Žan Mark, mani ņemsi.

—       Kāpēc tu domā, ka viņš neņems tevi?— Filips vaicāja.

Karola samiedza acis sev raksturīgā grimase.

—        Es nezinu, varbūt viņam labāk patiktu braukt kopā ar kādu draugu.

Neskaidru baiļu pārņemts, Žans Marks saravās.

—  Bet nē,— viņš sacīja,— es būšu priecīgs.

Viņš pārāk ātri pielika pie lūpām kafijas tasi un apdedzinājās.

—-Bērni,— Filips ierunājās,— pēc divdesmit piecām minūtēm es jūs atstāšu.

Kā nogaidīdams viņš ērti iegrima atzveltnī, lēnām sūca kafiju, raudzījās uz sievu.

—       Te būs atslēgas, vecīt,— viņš piebilda.— Nebrauc pārāk ātri, mašīna vēl nav īsti iebraukta. . .

Žans Marks pielieca galvu. Kreisā vaiga iekšpusē apdedzināta gļotādas strēmelīte nokarājās kā lupatiņa. Viņš to aizskāra ar sāpošu mēli. Izredzes veikt šo braucienu kopā ar Karolu viņu saniknoja aizvien vairāk un vairāk.

Patīkamā sajūta satvert stūri, kad blakus sēž sieviete, lika viņam aizmirst nelāgo omu. Izkļūšana no Parīzes nebija pārāk apgrūtinoša. Kaut arī motors nebija iebraukts, «D. S.» ripoja satraucoši viegli. Mašīna smaržoja pēc plastmasas un lakas. Laiks bija jauks. Gan vienā, gan otrā pusē stiepās kārtīgi, sadalīti, nogrābti lauki, it kā nosukāti pēc franču modes. Nelielus lauciņus nomainīja šauri, krēslā tīti ceļi un laiku pa laikam mazi ciemati. Žans Marks atsauca atmiņā Amerikas milzīgos plašumus. Kāda laime bija dzīvot zemē bez robežām! Šeit — kā aplokā. Pietika izstiept roku, lai jau skartu sienu. «Galu galā pie mums viss tiek novests līdz vidusmēram,» viņš nosprieda. Un pasmaidīja.

—  Par ko tu domā?— Karola vaicāja.

—  Par Savienotajām Valstīm.

—  Vēl aizvien! Tu tiešām nevari tās aizmirst

—  Es negribu tās aizmirst,— viņš sacīja.

—  Tātad tu tur biji tik laimīgs?

—  Zināmā mērā. . . jā. . .

—  Kāda iemesla dēļ?

—  Tāpat vien. . . varbūt pārmaiņu dēļ. . .

—  Vai tu tur iemīlējies?

Viņa iztaujāja Žanu Marku, zodu izstiepusi, možām acīm, tik viltīga, pašpārliecināta, nekautra, ka viņš kļuva piesardzīgs.

—  Nē,— viņš nočukstēja.

—  Kā? Nevienā?

—  Nevienā.

—  Tas man glaimo.

Viņš neatbildēja — nikns, ka visu, ko viņš saka, Kiarola iztulko' sev par labu. Priekšā brauca kāda mašīna. ViņŠ palielināja ātrumu, apbrauca, to gandrīz vai aizķerdams, un pārāk strauji nogriezās pa labi. Apzināta vieglprātība. Tā atslābināja nervus. Viņš ilgi smagi elpoja. Kā kaitina šī nedzīvā ādas strēmelīte mutē!

—  Tu varēji man atrakstīt,— Karola atsāka.

—  Kāda tam jēga?

—  Tev nekas nebija man sakāms?

—  Nē.

Nepieciešamība verot ceļu Java viņam neuzlūkot Karolu, bet viņš nojauta viņas klātieni, viņas kustības, elpu, siltumu. Viņas ādas pulsējumu zem tērpa. Viņa domās atausa atmiņas. Jo vairāk viņš centās tās atvairīt, jo noteiktākas tās k]uva. Karola aizskāra viņa roku uz stūres. Viņš alka pēc viņas un saspringa. Ar milzīgu piepūli pārvarot sevi, viņš satvēra šo vieglo, maigo, glāstošo roku un atvairīja to.

—  Kas noticis, Žan Mark?

Viņš norūca:

—  Viss ir beidzies, Karola. Nekad vairs nevajag atsākt. Visu, kas bijis starp mani un tevi. . .

—  To, kas bijis starp tevi un mani,— viņa dedzīgi sacīja,— tu velti pūlies, tu to neizdzēsīsi no atmiņas. Vai tu domā, ka arī es netiku mēģinājusi? Šovasar — tālu no tevis — es ceļoju pa brīnišķīgu zemi, bet es nekā neredzēju. . . nekā neredzēju tevis dēļ, mūsu del. O! Žan Mark! . . .

Viņas zema, samtainā balss bija aizkustinoša. Viņa paņēma savu somiņu, neapzināti izvilka no tās pudernīcu un rotaļājās ar tās asi klakstošo slēdzi. Viņš ieelpoja Karolas smaržas. Viņa klusēja. Droši vien viņas mute pavērta, acis aizmiglotas. Viņam bija bail paskatīties uz Karolu. Atgriežoties no Savienotajām Valstīm, viņš bija domājis, ka ir ļoti stiprs. Neievainojams, nesamaitājams, tāpēc ka pavadījis brīvdienas tālu no viņas. Taču pirmajā izdevīgajā brīdī viņš atkal nokļuva Karolas burvības varā. Atkal sāksies visa nejēdzība, nekrietnība. Viņš norija siekalas. Mutes iekšpusē dedzināja.

—  Vai tu nevari uz mirkli apstāties?— Karola vaicāja.— Man sāp galva.

Pusseptiņi, bet Zaņa Marka nav! Daniels neko nesaprata. Viņš labprāt vēlreiz piezvanītu uz Parīzi ar pēcmaksu, lai dabūtu zināt, vai brālis jau sen devies ceļā, bet viņš negribēja pamest savu novērošanas posteni pie ieejas Satodenas stacijā. Starp citu, viņš nemaz nebija uztraucies. Pēc rakstura un pārliecības optimists — viņš izvairījās apsvērt iespējamās katastrofas, pirms tieši nesaskārās ar tām. Droši vien Žans Marks aizkavējies kādas tehniskas kļūmes dēļ. Noguris no staigāšanas šurpu turpu, Daniels apsēdās uz ceļasomas, kas bija piebāzta līdz pēdējai iespējai un apjozta ar auklām. Viņš bija netīrs, no miega krita vai nost no kājām, un vēderā viņam nebija nekā kopš šorīt iedzertās tases kafijas stacijas bufetē. Kabatā septiņi santīmi. Ar tiem viņš Parīzē izkultos. Tas tik ir numurs! Ar pirkstgaliem viņš glāstīja cauri audekla maisam, kas bija nolikts zemē, abus fenekus, ko veda līdzi no ceļojuma. Uz kuģa kāds bijušais leģionārs viņam tos pārdeva par desmit frankiem — tēviņu un mātīti. Tie bija pilnīgi pieradināti, nekoda, nemēģināja bēgt. . . Taču arī viņiem, nabadziņiern, gribējās ēst. Viņš atraisīja maisu. Parādījās divas galviņas. Milzīgas ausis, izbiedēts skatiens, dreboši purniņi. Daniels gribēja tiem pakasīt purniņu, bet zvēriņi pārbiedēti sarāvās čokurā. Viņš aizsēja maisu un izmisis domāja: «Es nemūžam nevarēšu tos paturēt mājā. Karola tos negribēs. Vajadzēs tos piespēlēt Madū tantei.» Ļaudis pulcējās laukumā. Garām pagāja kāds nesējs, vilkdams čemodānus. Daniels atspiedās pret sienu un atlieca plecus. Viņam virs galvas bija afiša «Apmeklējiet Luāras pilis!»; tās saturu viņš zināja no galvas. Tas bija komiski. Un visas šīs baltās sejas. Viņš gan redzējis diezgan daudz tādu uz kuģa, bet šeit, uz zemes, iespaids bija vēl spilgtāks. Cik slimīgi un norupejušies viņi visi izskatījās! Vai bezrūpība bija melnādaino daļa? Pat trūkumā viņi šķita atbrīvoti un laimīgi. Viņi saplūda ar dabu. Šeit. ļaudis vairs nezināja, kas ir daba. Daniels juta, ka tuvojas kādai diženai domai; bet ikreiz, kad viņš mēģināja to uztvert visā kopumā, tā aizslīdēja prom dzīva un mirdzoša gluži kā čūska, ko viņš pamanījis pie ieejas savā būdā kaut kur Bondukū ziemeļos. Viņš centās atcerēties ciemata nosaukumu. Veltas

pūles! Miegs padarīja prātu neskaidru. Līdzko aizvērās plakstiņi, viņš atkal ieraudzīja biezokni, lietū izmirku šas takas, milzu tauriņu deju ap vējlukturi, tarakānus uz kādas slimnīcas nolupušajām sienām, pār galdu noliekušos ķirurgu ar sviedriem klātu pieri zem baltās ārsta cepurītes, sarkanas asinis uz melnās ādas. Kāda atšķirība starp to Āfriku, par kādu viņš bija sapņojis, un to, kuru viņš bija iepazinis! Sī nebija tik gleznaina, bet daudz noslēpumaināka. Viņš tur atstāja draugus: ārstu Puarjē, ārstu Lekošelu, bijušo žandarmu Tigadū, tagad pārtikas preču tirgotāju Kalamonā, iezemiešu šoferi Isiaku, kas tik vareni smējās, vadīdams džipu caur cece mušu apsēstajām purvainajām upju attekām. . . Vai viņš jelkad tos atkal sastaps? Sie divi mēneši iegūlušies viņa smadzenēs daudz pamatīgāk nekā viss pārējais viņa mūžā. Tagad viņš bija pārlieci nats, ka viņam ir tiesības runāt kā īstam vīrietim. Taču pēc divām nedēļām viņam vajadzēs atgriezties licejā. Kads izsmiekls! Aizsmacis skaļrunis ziņoja par mazu nenozīmīgu vilcienu pienākšanu un atiešanu. Bez piecām minūtēm septiņi! «Ko viņš ākstās?» īgni puko jās Daniels, izsliedamies kājās. Tai pašā mirkli viņš pamanīja tumši zilu «D. S.» markas mašīnu, kas ātri brauca uz stacijas pusi. Pie stūres Žans Marks. Aiz prieka gatavs kliegt Daniels cieņas labad savaldījās un pieņēma vīrišķīgi nepiespiestu sejas izteiksmi.

—  Sveiks, vecīt!—sacījii Žans Marks, izkāpdams no mašīnas.

Viņi spēcīgi paspieda viens otram roku.

—       Tad šis ir tas jaunais vāģis?— Daniels vaicāja.

—  Tas ir baigi kolosāls.

—  Jā, tā nekas. Vai tu mani jau ilgi gaidi?

—  Diezgan sen. . .

—   Cik muļķīgi! Es braucu kopā ar Karolu, bet ceļā viņai uznāca nelabums. . . Ak, nē, nekas nopietns! . . .

—   Nešaubos par to,— Daniels atteica.— Karolas nelabums nekad nav nopietns, bet viņa visiem ar to sagandē dzīvi.

—   Man vajadzēja aizvest viņu atpakaļ uz Parīzi. Pēc tam, otrreiz braucot, es iekļuvu sastrēgumā. . . Visas likstas kopā, vai ne? Tu taču pārlieku neuztraucies?

—  Ne to vien esmu piedzīvojis Ziloņkaula Krastā!— . Daniels noteica ar skaļiem džungļu vīra smiekliem.

Tad Daniels satvēra savu ceļasomu. Žans Marks savukārt paņēma maisu, bet tūdaļ to nolika zemē.

'— Kas tur iekšā? Tas kustas!

—       Kustas tāpēc, ka ir dzīvs,— Daniels sacīja.

—  Never vaļā, tie laidīsies ļekās. Tur ir feneki.

—  Feneki?— Žans Marks apstulbis pārjautāja.

—  Jā, dāvana Madū tantei.

—  Nezinu, vai viņa tos pienācīgi novērtēs.

—   Gan jau!— Daniels apgalvoja.— Tie ir tik mīļi — šie mazie dzīvnieciņi. Pārtiek no nieka. . .

Viņš novietoja maisu un ceļasomu uz aizmugures sēdekļa. Palika vēl liela kartona kaste.

—    Tā tur,— viņš teica,— tā ir ļoti smaga. Tev būs man jāpalīdz.

—  Un kas tanī?

—    Suvenīrs Karolai. Es līdu vai no ādas ārā, lai vadātu to sev visur līdzi, kamēr atdabūju līdz šejienei, vari man ticēt! Desmitiem reižu gribēju to pamest pa ceļam. Bet būtu bijis žēl. Gan tu redzēsi!

Danielam bija tik daudz, ko parādīt, tik daudz, ko pastāstīt, ka viņam karsa galva no šīs pārpilnības sajūtas. Ja viņš tūlīt nerunās par savu ceļojumu, viņš pārsprāgs. Taču krampjaina sajūta tukšajā kuņģī pārtrauca viņa jūsmu. Nolicis kartona kasti mašīnas bagāžas nodalījumā, viņš atkrita sēdeklī blakus Žanam Markam un teica:

—    Vai tas tevi neapgrūtinās, ja mēs kaut ko iekostu pirms došanās ceļā?

Kafejnīca bija gandrīz pustukša. Viesmīlis tērgāja ar kasieri. Atsēdies zāles galā, Daniels kāri strēba milzīgu porciju kāpostu viras. Viņam pretim Žans Marks ļāva savā šķīvī atdzist Vīnes eskalopam, kam bija noskrubinājis malas. Noguris, pretīguma sajūtas pārņemts, viņš apbrīnoja brāli, kurš ēda, dzēra un runāja ar vienlīdz lielu aizrautību. Nenoliedzami Daniels ceļojuma laikā bija nobriedis. Bet izskats — kā īstam klaidonim! Viņa gaišie mati salipušās šķipsnās nokarājās pār pieri, uz ausīm; nospurušajam, netīrajam kreklam apkaklīte vaļā, nagi melni, no saules iedeguma uz deguna lobījās āda, pie mutes kaktiņa skramba, un svārkiem nevienas

pogas. Kā lai zina, vai viss ir taisnība, ko viņš stāsta? Pilnu muti, mirdzošām acīm viņš attēloja kādu apmeklējumu leprozorijā, elku pielūgšanas ceremoniju kādā nomaļā ciematā, bīstamus braucienus džipā cauri džungļiem ārsta pavadībā. . .

—  Pēkšņi mūsu vāģis ietriecās gaļasēdāju skudru pūznī. Tās gāžas virsū kā ūdenskritums, aplenc, aprij visu, kas trāpās viņu žokļos: hiēnas, bifeļus, panteras. . . Mēs ar tām cīnījāmies vairāk nekā stundu. . . Tās pa vienai bija jārauj nost no ādas. . . Tā asiņoja, ak, vecīt. . . Kas par asinspirti! . . .

Žans Marks māja ar galvu, pieklājības pēc iemeta pa kādam jautājumam un ar mēles galu taustīja nedzīvās ādas strēmelīti vaiga iekšpusē. Sie bērnu stāsti viņu garlaikoja. Brāļa liksmā oma, naivums un ēstgriba, kam pievienojās šīs restorāna zāles nepievilcība, galu galā bija nepanesami. Saltas skumjas nospieda viņa sirdi tik smagi, ka brīžiem viņš sajuta pat tādu kā elpas trūkumu. Tomēr viņam vajadzēja būt laimīgam, ka ticis vaļā no Karolas. Viņš nekad nebūtu domājis, ka viņam pietiks drosmes runāt ar Karolu tā, kā viņš bija to darījis pēc tam, kad bija apturējis mašīnu. Tieši viņa, pati to neapzinādamās, bija viņu izaicinājusi uz nežēlību. Viņas bālums, lūdzošais skatiens: «Žan Mark. . . Nevar būt, ka tu esi visu aizmirsis! . . . Vai arī kaut kas tāds, ko es nezinu. . . Tev jāpaskaidro man. . . Vai kāds ir atvīlis tevi no manis? Vai esmu izdarījusi ko tādu, kas tev nebūtu paticis? Vai esmu tevi aizvainojusi? Vai tev vairs netīk mūsu mīlestība? Tu taču neesi slims? . . .» Visu laiku runādama, Karola bija pagriezusies pret viņu un izņēmusi viņam no mutes cigareti, ko viņš grasījās smēķēt. «Noskūpsti mani, Žan Mark!» Roka aiz pakauša. Seja, kas tuvojas. Un aizvien šis muļķīgais apdegums mutē. Tas nebija iespējams. Nebija iespējams tēva dēļ, Daniela dēļ, apdeguma dēļ.

—  Kad mēs izkļuvām no purvainās upes attekas, Isiaka man teica: «Tu ir viens riktīgs priekšnieks.» īsiaka bija mūsu šoferis. Brīnišķīgs tips. Mazliet viltīgs. Viņš gatavoja man savas zemes ēdienus. Es ēdu ceptus kāpurus. Tas nemaz nav slikti. . .

Žans Marks instinktīvi atrāvās. Un pēkšņi viņu pārņēma dusmas. Viņš nicināja Karolu, ka viņa ir tik iekārojama. Ko viņš bija viņai teicis? Bezjēdzīgas frāzes: «Paklau, Karola, nu gan pietiek! . . Man visas

.Šis pasaciņas ir apnikušas! . . . Esmu pāršķīris lapu, tev jādara tāpat! Citādi es vairs nesperšu savu kāju mājās. . .» Viesmīlis atnāca nomainīt šķīvjus. Daniels paturēja eskalopa atliekas un ietina tās papīra salvetē. Tās būs vakariņas fenekiem; viņš tās iedos tiem šovakar mājās. Pēc kāpostu viras viņš bija sev pasūtījis piparotu bifšteku.

—  Tu pārplīsīsi!— Žans Marks viņam aizrādīja.

—  Neuztraucies! Esmu pamatīgi nokavējis pierīties. Tu vairs neko neņemsi?

—  Kafiju.

—  Kā mēs tur strēbām to kafiju! . . . Protams, atdzesētu. Atdzesētu kafiju un rumu. . .

Daniels jau atkal aizklīda savās atmiņās. Viņš pat nebija pajautājis Žanam Markam, kā noritējis viņa ceļojums uz Savienotajām Valstīm. Egoisms, muļķība, audzināšanas trūkums? Drīzāk apbrīnojama nespēja aptvert, ka tuviniekiem varētu būt citas intereses un citas rūpes.

—  Piparotais bifšteks ir lielisks! Gribi nogaršot?

Žans Marks atteicās un aizdedzināja cigareti. Iepretim viņaiņ Daniels ātri ēda. Drīz viņi varēs doties atceļā uz Parīzi. Karola bija spējīga viņus gaidīt. Kā viņa sagaidīs Dānielu? Žana Marka bailes pieauga. Viņa bija uzmetusi viņam salta naida pilnu skatienu, ko viņš nekad neaizmirsīs. Pēc tam kad viņš piedraudēja vairs nespert kāju mājās, viņa nobālušu seju, sausām acīm bija iesaukusies: «Aizved mani tūdaļ atpakaļ uz Parīzi!» Viņš bija iebildis: «Mums jāatved Daniels!»—«Tu aizbrauksi pēc tam viens! Daniels pagaidīs. . .»

Visu atceļu viņa nebija bildusi ne vārda. Žans Marks vadīja mašīnu ar šo dusmu pārņemto manekenu sev līdzās. Skaistu un baismīgu. Pilnīgi nejūtīgu. Slēptu aprēķinu pilnu. Iebraucot Parīzē, pie pirmās sarkanās uguns Karola bija izkāpusi no mašīnas un aizcirtusi aiz sevis durtiņas. Viņš bija redzējis Karolu iekāpjam taksometrā.

—  Vai tas tevi neapgrūtinātu, ja es paņemtu gabalu tortes?— vaicāja Daniels.

—  Nē, bet es negribētu izbraukt pārāk vēlu.

—  Es arī ne. Kopš šā rīta es sapņoju par savu migu. Starp citu, Karolai nevajag neko teikt par fenekiem.

Šonakt es tos paņemšu savā istabā. Bet rīt piezvanīšu Madū.

Žans Marks pasūtīja torti.

—       Vai tev vismaz ir ar ko samaksāt?— Daniels apvaicājās.

—  Protams,— Žans Marks atteica.

Tēvs bija atstājis viņam naudu.

—       Man kopā ir tikai septiņi santīmi,— lepni sacīja Daniels.— Kādus numurus es tik tur nestrādāju, lai nopelnītu iztikai, taisni neticami! To visu es minēšu savā ziņojumā. Tas tik būs troksnis! Varbūt es iegūšu godalgu vai stipendiju otram ceļojumam. . . Tu redzēsi fotouzņēmumus. Man to ir kaudžu kaudzēm. It īpaši no džungļu ciematiem, lai parādītu sliktos higiēniskos apstākļus, kādos dzīvo šie ļautiņi. Starp citu, tas ir mana referāta temats: «Sanitārie apstākļi Ziloņkaula Krastā». Zini, es biju klāt kādās dzemdībās.

Daniels staroja. «Es. . . es. . . es. . .» Žans Marks izdzēra savu tasi kafijas. Acīmredzot pārāk karstu. Apdegums mutē atkal lika sevi just.

—       Tās dzemdības nebūt nav nekas jauks,— atsāka Daniels, savilkdams lūpas pretīguma grimasē.— Vai tu jau esi redzējis kādas?

—  Nē.

—       Kas gan viņam nav jāiztur — šīm mīļajam sievietēm!

Iestājās klusums, Daniels bija kļuvis domīgs. Viņš ar dakšiņu salauza tortes gabalu šķīvī.

—       Bet kā tev,— viņš pēkšņi ierunājās,— kāds bija tavs ceļojums uz Savienotajām Valstīm?

Žans Marks ironiski noraudzījās uz brāli. «A, tomēr viņš ir to atcerējies!» Taču Daniela tērgāšana bija viņam atņēmusi jebkuru vēlēšanos pastāstīt savus iespaidus. Viņš bija piestampāts ar vārdiem tāpat kā Daniels ar ēdienu.

—  Es tev pastāstīšu vēlāk,— Žans Marks norūca.

Daniels neuzstāja, juzdamies pārāk apmierināts, ka

var atsākt sarunu:

—       Slimnīcas tur — tā gan ir kauna lieta! . . . Viņi gan dara, ko var, bet patiesi. . . Kādu dienu es palīdzēju ārstam Puarjē, kad viņš vienam melnajam izdarīja kaula rumbējumu ceļgalā. Ārsts bija pārliecināts, ka man kļūs nelabi. It nemaz. . .

—  Vai ejam?— jautāja Žans Marks, kad bija samaksājis rēķinu.

—  Es labprāt paņemtu' vēl vienu tortes gabaliņu,— Daniels sacīja.

Viesmīlis atnesa otru gabalu, daudz lielāku par pirmo. Sārti zeltaiņā sīrupā mērcētas aprikozes klāja miklas trīsstūri. Daniels ēda nevis sēdēdams, bet piecēlies, satvēra tortes gabalu starp īkšķi un rādītājpirkstu un devas uz durvju pusi, košļādams milzīgus kumosus. Žans Marks viņam sekoja, juzdamies neērti brāļa vaļīgo manieru dēļ. Garāmejot viņš samaksāja kasē par piedevām un kā atvainodamies uzsmaidīja viesmīlim. Starp citu, viņš tūdaļ pārmeta sev šo maziskumu. Ko gan viņam nozīmē kāda Satodenas oficianta domas? Viņam trūka pašapziņas. Tieši tāpēc viņam bija bail no Karolas. Taču, pēc tam kad Žans Marks bija Karolai ierādījis viņas īsto vietu, viņš nebija pārliecināts, ka ir uzvarējis. Bez šaubam, viņam nekad dzīvē nebūs pilnīgas veiksmes. Rakstura jautājums. Daniels pat neveiksmē tēloja uzvarētāju; bet viņš, kaut arī guvis panākumus, saglabāja uzvarētā bailes.

Taču, iesēdies mašīnā, Žans Marks saņēmās. Spēcīgais motors, paklausīgs viņa vadībai, ļāva viņam izjust tadu ka pārākumu.

—   Mašīna rāpjas,— Daniels sacīja.— Tas man atgādina braucienus vecajā džipā cauri džungļiem. Vai tu nevari vēl mazliet piespiest?

—   Nē,— Žans Marks noteica.— Mašīna vēl nav iebraukta.

—  Tikai mazdrusciņ, lai redzētu!

Žans Marks palielināja ātrumu. Starmešu gaismā ceļš trauca viņam pretim. Tumšie koki švīkstēja gar viņu ausīm kā bungu vālītes. Ātrums it kā ieplūda viņa vēderā. Tā bija labi.

—   Zini,— Daniels sacīja,— Abidžanā es gulēju ar vienu lāga sievišķi.

—  Ak tā?— Žans Marks noteica.

—   Jā. Ar balto. Kāda mežziņa atraitni. Es iekritu viņai acīs. Ak! Taču tas nevilkās ilgi. Bet tu?

—  Ko es?

—  Amerika?

Žans Marks neatbildēja un samazināja ātrumu.

—   Ja es otrreiz došos ceļojumā, tad varbūt izraudzīšos Ameriku,— Daniels atsāka.— Drīzāk gan Dienvid

ameriku. Gvatemala, Peru, tiem nostūriem jābūt sensa cionāliem. . .

Piepeši viņš apklusa. Tā kā klusums ieilga, Žans Marks pameta skatienu pa labi. Brālis vienā rāvienā bija aizmidzis — atpakaļ atmestu galvu, rokas uz ceļgaliem. Mašīnā bija jūtama skāba dvaka. «Kas tas ir?» nāsis raukdams, domāja Žans Marks. Pēkšņi viņš saprata. Daniela kājas nelabi oda.

Karola sēdēja viesistabā — blāvi maigā apgaismojumā, bāli zilā mājastērpā, ar atvērtu grāmatu klēpī. Ieraudzījusi Dānielu, viņa līgani piecēlās, panāca uz priekšu, rokas izstiepusi, ar smaidu lūpās. Redzot šo maigo, vienkāršo un priecīgo seju, Žans Marks jutās tā, it kā pārskatīšanās dēļ būtu zaudējis orientēšanās spēju, nokļuvis citā pasaulē.

—  Bet tu nu gan esi izaudzis!— Karola iesaucās.

—  Jā? Man gan tā neliekas,— Daniels attrauca, viņu noskūpstīdams.

—   Un turklāt tu esi ļoti moderns ar saviem garajiem matiem.

Viņš smējās.

—   Tu smejies par mani? Ja tu zinātu! . . . Kāda tur bija dzīve! . . .

Karola pārtrauca viņu:

—   To tu man pastāstīsi rīt: es krītu no kājām aiz noguruma.

—   Tas tiesa! Žans Marks man jau teica. Tu mašīnā juties slikti?

—   MazHet. . . kā parasti. . . šīs muļķīgās migrēnas! . . . Tu iesi tūlīt nomazgāties vannā. . .

—   Vai tas ir tik nepieciešami?—Daniels sacīja bez maŽakās kautrības un, kā Žanam Markam šķita, pat ar tādu kā lepnumu.

—  O, jā,— Karola atzina.

Viņa to pateica ar tik rotaļīgu grimasi sejā, ka Žans Marks nodomāja: diez vai Karola vēl dusmojas uz viņu? Viņam šķita, ka pazemota sieviete nevarētu tā savaidīties un izskatīties tik burvīga tad, kad viņas prāts pilnīgi pārņemts ar domu par sava apvainotāja sodīšanu. Droši vien viņš ir pārspīlējis nosodījuma nozīmi.

—  Es tev apsolu pamatīgi noberzties,— Daniels teica.— Bet vispirms es gribu tev parādit kaut ko tādu, ko es atvedu tev un tētim. īpaši tev. Tāpēc ka tu to pratīsi labāk novērtēt. . .

Viņš izmetās vestibilā, pēc brīža atgriezās, nesdams abās rokās kartona kasti, ar vienu naža vēzienu pārgrieza auklas, kas saturēja kastes malas. Iekšpusē bija izklātas avīzes gluži kā aizsargslānis. Viņš tās ar burvju mākslinieka kustību atbīdīja, iebāza rokas dziļāk salmos un izvilka no kastes milzīgu, tumšu priekšmetu ar mirdzošiem reljefiem. Tā bija kāda Ziloņkaula Krasta mākslinieka kokā griezta nēģera galva, divreiz lielāka par dabisko, ar izstieptu lūpu, šķeltu zodu un izvalbītām acīm. Karola aiz pretīguma sarāvās, bet Žans Marks iespurdzās.

—  Kas tas tāds?— viņš vaicāja.

—  Skaists, vai ne?— atzina Daniels.— Kāds darbs! Koks tik ciets kā dzelzs! Pamēģini to pacelt! Tas greznoja kādas Abidžanas kafejnīcas leti. Es ilgu laiku uz viņu noskatījos. Veselas divas nedēļas es mācīju franču valodu īpašnieka dēliem. Aizbraukšanas dienā samaksas vietā viņš man uzdāvināja šo galvu. Vari iedomāties, ka es neatteicos. . . Kur tu to novietosi?

Tik negaidīti pārsteigta, Karola bija neziņā, zoboties vai justies aizkustinātai. Katrā ziņā viņa negribēja nedz aizvainot Dānielu, nedz apgrūtināt sevi ar viņa dāvanu.

—  Varbūt viesistabā?— Daniels ieminējās.

Karola klusi iekliedzās:

—  Viesistabā? Tas nav iespējams!

Viņa izbijusies raudzījās apkārt, it kā mežoņu bars draudētu ielauzties viņas mājoklī un salauzt Luija XV stila mēbeles.

—  Tad varbūt tavā istabā?

—  Arī tas nav iespējams.

—  Kāpēc? Zini, viņam ir varens purns!

—  Tieši tālab. Viņš man traucētu gulēt.

—  Jā, tam ir diezgan ļauns skatiens,— Daniels atzina.— Bet tēta darbistabā?

—  Tēva darbistabā gan varētu, ja tu tā vēlies,— smaidīdama piekāpās Karola.— Bet nu arlabunakti, bērni!

Viņa atvadoties pamāja tiem ar pirkstu galiem un iegāja savā istabā. Uz intarsijām rotātās kumodes

noliktā galva nežēlīgi raudzījās taisni uz priekšu. Daniels izgāja vestibilā, satvēra ceļasomu vienā un maisu ar fenekiem otrā rokā un, pagriezies pret Žanu Marku, sacīja:

—  Man liekas, ka tas viņai ne visai patika.

—  Kas?

—  Galva. Bet gan viņa pieradis. Та tomēr ir ļoti skaista mantiņa. Īstenībā man negribas šovakar iet vannā. Es nomazgāšos rīt no rīta. Esmu pārguris. . .

—  Tomēr tas ir nepieciešami,— stumdams viņu aiz pleciem, noteica Žans Marks.

—  Vai tu pārgulēsi šeit?

—  Nē, Asas ielā.

—  Zēl gan! Man vēl diezgan daudz kas tev stāstāms.

Ieniris siltajā ūdenī, Daniels ļāvās brīnišķīgam gurdumam. Atbrīvotiem muskuļiem, neskaidrām domām viņš pārsteigts vēroja savus sārtos kāju pirkstus, kas kustējās ziepjainajā ūdenī, vēroja kaulainos ceļgalus, kas iznira no ūdens kā kailas saliņas, un spalvaino pavēderi. Garaiņi bija padarījuši nespodru spoguli. Ūdens pilieni slīdēja gar sienu. Varētu domāt, ka viņš atrodas Abidžanā lietus periodā. Ziepes izslīdēja viņam no rokām un iekrita ūdenī tik aši kā dzīva radība. Neiespējami tās satvert rokā. Jo ļaunāk, lai tās kūst, lai atmiekšķējas! Arī viņš pats tūdaļ aizslīdēs pa notekcaurumu. Sviedri tecēja viņam pār pieri. Abi feneki, notiesājuši eskalopa gabalu, bailīgi rosījās vannasistabā — izspūrušām astēm, ķepiņām čirkstot uz flīžu grīdas. Daniels iesvilpās caur zobiem; feneki sastinga, ausis saspicē juši.

—  Tie nu gan ir jocīgi,— Daniels pusbalsī noteica.

Tad viņš atspieda pakausi pret vannas malu. Rīt viņš piezvanīs Danielai. Viņš atveda viņai dāvanu — nelielu ietvaru, apvilktu ar čūskas ādu. Daniela tur ieliks viņa fotouzņēmumu. Viņam bija tieši tāds, kāds viņai labi patiks. Tajā viņš redzams stāvot pie iestiguša džipa starp diviem melnādainiem. Tērpies bermuda griezuma biksēs, kreklā ar lielām kabatām un platu audekla cepuri galvā. Viņš izskatījās noguris un vīrišķīgs. Daniela plakstiņi pa pusei vērās ciet. Viņš baidi

ias aizmigt un vienā Iecienā izslējās stāvus. Ap viņa lieliem viļņojās ūdens. Tas šļācās pāri vannas malai. I'eneki pārbijušies patvērās zem mazgājamā galdiņa. I )aniels iesmējās, izrieza krūtis, ierāva vēderu un paraudzījās spogulī. Cauri miklajai miglai viņš neskaidri saskatīja kalsnu un kailu vīrieti ar pārāk gariem matiem, spēcīgiem muskuļiem. «Man tomēr baigi veicies!» viņš līksms nosprieda. Un, paņēmis pelddvieli, berzēja ķermeņa augšdaļu, dungodams nēģeru melodiju, ko bija iemācījies ceļojumā.

IV

Fransuāza aizelsusies apstājās un teica:

—  Tu ej pārāk ātri, Žan Mark, es nevaru tev līdzi tikt!

Viņš samierinoši pasmaidīja un devās uz priekšu lēnāk, rokas kabatās sabāzis, lieliem vienmērīgiem soļiem. Viņa sekoja brālim pa pēdām. Viss liedags — milzīgs, līdzens, vienmuļš — piederēja viņiem. Atkāpusies tālumā jūra bija vairs tikai mirdzoša līnija pie apvāršņa. Sī bezgalīgā ainava bez reljefa, pa pusei cietzeme, pa pusei ūdens klajs, zila un iedzeltena, saules apmirdzēta, miglaina, nebeidzama, radīja pārdabiska miera sajūtu.

—   Ir brīnišķīgi soļot pa šīm cietajām smiltīm,— Žans Marks sacīja.— Vai tu bieži nāc šurp?

—  Jā— Fransuāza atbildēja.— Mums ar Madū šis ir iemīļotākais nostūris gliemežu lasīšanai.

_— Patiesi Dovila ir paciešama vienīgi sezonas beigās. . . Nevienas dzīvas dvēseles! … Es varētu tā iet un iet kilometriem tālu. . .

Cilvēks te zaudē saskari ar reālo pasauli, neredz vairs nekā, iegrimst domās. . .

Žans Marks ievilka elpu dziļi, ar baudu. Fransuāza jutās laimīga, ka abi brāļi, atgriezušies no saviem ceļojumiem, bija atbraukuši uz Tuku apciemot viņu nedēļas nogalē. Pēc tik ilga laika viņi visi trīs bija atkal kopā ar Madū. Daniels šorīt palika pie viņas feneku dēļ. Madū ar šiem abiem dzīvnieciņiem šķita gan atmaigusi, gan norūpējusies, jo nezināja, kā lai tos kopj: Patiesi Danielam nebija nekāda priekšstata par grūtībām. Viņš vispirms rīkojās un tikai tad domāja.

Žans Marks paņēma oli un ar spēcīgu rokas vēzienu aizmeta to tālu prom.

—  Ko tu tagad domā darīt?— viņš vaicāja.

—  Kādā ziņā?

—       Tu taču nedomā sevi šeit aprakt, tu atgriezīsies Parīzē. . .

—       Jā,— Fransuāza atteica,— esmu nolēmusi atsākt mācības Austrumu valodu skolā.

—  A! Tu mani satrauc!

—  Kāpēc?

—  Es nezinu. . . pēc tā, kas noticis. . .

Viņa dedzīgi iebilda:

—       Tieši tā, Žan Mark, ar mani notika kaut kas neparasts. Es gandrīz nomiru, ilgu laiku es jutos kā nedzīva no šī trieciena, bet tagad beidzot esmu sapratusi, cik muļķīgs, gļēvs, briesmīgs bija tas, ko izdarīju. . .

—  Bet tu viņu atkal sastapsi?

—  Es jau viņu satiku. Viņš bija ieradies Tukā.

Žans Marks samulsis apstājās un norūca:

—  Tam nu gan netrūkst nekaunības!

Un tūdaļ viņš sāka ātriem soļiem iet uz priekšu. Māsa viņu panāca.

—       Sis apciemojums man bija sevišķi patīkams,— viņa teica.— Es pārliecinājos, ka viss ir garām, ka esmu atkal atguvusi līdzsvaru. . . Ja tu zinātu, cik labi ir nonākt saskaņā pašai ar sevi, justies tīrai. . .

—       Tās ir tikai frāzes. Kad tu atkal tiksies ar šo tipu. . .

Viņa pārtrauca Žanu Marku:

—       Viņš vairs neko nevar man padarīt, bet es varu daudz ko darīt viņa labā.

—  To es vairs neapjēdzu.

—       Zēl! Tev vairāk nekā jebkuram citam vajadzētu to apjēgt,— Fransuāza noteica.

Viņa brīdi nebilda ne vārda un tad atsāka klusākā balsī:

—  Cik tālu tu esi ar Karolu?

Žans Marks noliecās, pacēla citu oli un nomērķēja uz aļģēm klātu vraku soļu divdesmit sev priekšā.

—       Tas ir likvidēts,— viņš teica, vienlaikus spēcīgi atvēzēdams roku.

Fransuāza nebija sagatavojusies uz šādu atbildi un neuzdrīkstējās priecāties.

—  Kā?— viņa jautāja.

Olis ar dobju troksni atsitās pret vraku un atlēca

nost.

—       Jā, un tā!— Žans Marks sacīja.— Es pieliku visam punktu. Starp citu, viņa to ļoti labi saprata. Zini, Karola ir daudz drosmīgāka, nekā mēs domājam.

—  Bet tu, Žan Mark? . . .

—  Es arī esmu drosmīgs. Beidzot. . . esmu tāds kļuvis!

Fransuāzu pārņēma gaišs prieks. Viņa palūkojās uz

brāli, izslējušos vējā, puloverā ar augstu atlokāmu apkakli un cieši pieguļošās biksēs. Viņa sejai, ko slacīja viļņu šļakatas, bija apņēmīga un alkatīga izteiksme. Protams, viņš bija laimīgs, ka ir atbrīvojies. Taču šo panākumu viņš droši vien piedēvēja savai gribai vai atsvešinātībai, turpretim viņa tanī saskatīja pārdabisku apstākļu iejaukšanos. Viņai bija žēl brāļa, kurš domāja, ka ir viens pašos grūtākajos brīžos, un tādējādi atteicās no bailēm, ka viņu var tiesāt Dievs, kā arī no cerībām uz viņa palīdzību. Vai tas nebija apbrīnojami, ka viņa un' brālis gandrīz vienlaikus atguvuši savu dvēseles spēku? Viss bija izdzēsts, nolīdzināts, tīrs viņu priekšā, gluži kā liedags pēc jūras atkāpšanās. Viņi izies dzīvē ār jaunu sirdi un neskartu enerģiju. Viņi ilgi soļoja blakus klusēdami, ieelpodami sāls un joda smaržu, apiedami lielās staigna ūdens peļķes. No tik tikko saredzamās jūras cēlās dobja murdoņa. Tur pie putu bārkstīm riņķoja kaijas un laidās lejā.

—  Jādodas mājup,— Fransuāza teica.

—  Jau?

—       Bet brokastis? Madū droši vien pukojas, gaidot mus._

—  īpaši Daniels. Ko tas var štopēt iekšā! . . .

Smiedamies viņi devās atceļā. Žans Marks atkal

pielika soli. Fransuāza gandrīz vai skrēja, lai turētos viņam līdzās. Uz jūras mirdzošā pelēkuma iezīmējās tumši gliemežu vācēju silueti. Arī Žans Marks pacēla dažas gliemežnīcas. Taču tās bija tukšas. Fransuāza nedrošā balsī ierunājās:

—  Vai tu zini jaunumu par mammu?

—       Ko? To, ka viņa atkal ir stāvoklī?— Žans Marks norūca.— Tas ir drīzāk pretīgi, vai ne?

—  Vajag viņu saprast, Žan Mark.

—  No manis tas ir pārāk daudz prasīts.

—  Vai Daniels to zina?

—       Jā. Starp citu, viņam tas ir gluži vienalga. Vai tev nešķiet, ka Daniels ir dīvains? Viņš izskatās nožēlojami, viņš runā arvien riebīgāk. . .

—  Tas ir tāds vecums,— Fransuāza noteica.

Tālumā parādījās pirmās kabīnes uz dēļu grīdas. Gar

ūdens malu aizjāja daži jātnieki. Žans Marks sapņaini teica:

—       Tas droši vien ir lieliski — tā rikšot pa liedagu. . . Bet ne jau barā. . . vienam. . . gluži vienam. . .

Tad, mainījis toni, viņš jautāja:

—       Saki man, tas tavs krievu valodas pasniedzējs . . esmu aizmirsis viņa vārdu . . .

—  Aleksandrs Kozlovs.

—       Ja tu atgriezīsies Austrumu valodu skolā, tu atkal būsi vina kursā . . .

—  Ja.

Viņš ar acu kaktiņu vēroja masu, it ka gribēdams novērtēt viņas pretestības spējas. Sī brāļa rūpība izraisīja Fransuāzai smaidu. Jātnieki tuvojās. Pulciņa priekšgalā uz liela, melna zirga, kas vienmērīgi rikšoja, jāja gaišmataina meiča ar draisku seju, lokanu augumu. Žans Marks pavadīja viņu ar skatienu, pagriezās, kad viņa līdz ar pārējiem bija pajājusi garām, atskanot dobjai pakavu dipoņai, un tad sacīja:

—  Tā nekas. Vai tu redzēji?

—  Jā,— māsa smiedamās teica.— Viņa ir ļoti skaista.

—       Tikai ņem vērā, ka daudz ko nozīmē arī vide.— Žans Marks nopūtās.— Nocel viņu no zirga, atņem jūru, liedagu, liec viņai runāt, kas paliks pāri? Cilvēkam vajadzētu iemīlēt kādu būtni tikai uz pāris mirkļiem.

—  Tas ir ļoti dziļdomīgi, ko tu saki.

—  Nē, tas ir ļoti muļķīgi.

Žans Marks pārlēca pāri kādam smiltīs pusiegrimušam, tumšam baļķim. Fransuāza apgāja šķērsli. <«D. S.» markas mašīna gaidīja viņus aiz peldkabīnēm uz ceļa, kas veda gar liedagu.

Atgriezušies Tukā, Žans Marks un Fransuāza atrada Madlēnu vienu un pārskaitušos. Viens no fenekiem bija izbēdzis. Daniels aizgājis uz ciematu to meklēt.

—  Ko es iesākšu ar šiem nabaga dzīvniekiem?— Madlēna novaidējās.— Normālos apstakļos tie dzīvo tuksnesī. Daniels pat nevar man pateikt, kas tiem jādod ēst. Rīt es piezvanīšu uz Truvilu veterinārārstam lai viņš man paskaidro . . .

Viņa kliboja no ēdamistabas uz virtuvi, vilkdama pa plākšņu grīdu ieģipsēto kreiso kā ju. Otrs feneks, kas ar važiņu bija piesiets pie radiatora, vainīgu izskatu, pieplacis pie grīdas, purniņu uz ķepām uzlicis, noraudzī jās viņas šurp un turp staigāšanā.

—  Tas ir drausmīgi,— Fransuāza čukstēja,— garām braucošās mašīnas viņu droši vien sabrauks!

—  Nāc!— izlēma Žans Marks.— Noorganizēsim medī bas ar dzinējiem ap māju!

—  Nu kā tad, manas brokastis vējā,— aizdedzinot cigareti, secināja Madlēna.

Tai pašā mirklī atvērās durvis un ienāca Daniels, triumfējoši nesdams rokās bēgli.

—  A!— Madlēna iepriecināta iesaucās.— Viņš taču nav ievainots?

—  Kāpēc tu domā, ka viņam jābūt ievainotam?— smiedamies vaicāja Daniels.

Viņa paraustīja plecus, piespieda feneku pie krūtīm, noglāstīja to un piesēja blakus otram.

—  Kā jau es domāju, viņš bija tieši aiz baznīcas,— mierīgā balsī atsāka Daniels.— Redzi, Madū, pat tad, kad tie aizbēg, tie neiet nekur tālu. Tā ir priekšrocība.

Madlēna nikni paskatījās uz Dānielu un neteica ne vārda. Viņas nelāgā oma pagaisa, kad visi sēdās pie galda. Viņa bija pagatavojusi brokastis no jūras vēzī šiem un gliemjiem; pašā vidū milzīgs šķīvis ar omāriem. Apkārt uz mazākiem šķīvjiem zvaigžņveidā sakārtoti jūras gliemeži un citi ēdamie gliem ji . . . Brāļabērnu prieks šīs bagātīgās maltītes priekšā viņu gandarīja. Viņa lika lielas cerības uz Daniela ēstgribu. Taču viņš daudz stāstīja par savu ceļojumu un ēda maz. Notiesā jis kādu duci ēdamo gliemeņu un tikpat daudz gliemežu, viņš meta mieru.

—  Kas notiek? Vai tu esi slims?— Madlēna jautāja.

Atsaukts pie kārtības, Daniels paņēma vēl dažas

gliemenes un uzlika uz šķīvja; viņam bija jāaizstāv sava reputācija; bet viņš nejutās izsalcis. Viņš pats

brīnījās par šo ēstgribas trūkumu. Bez šaubām, tās bija pārmērīgās rūpes, kas viņam atņēma tieksmi pēc ēdiena. Brālim, māsai, Madū nebija nopietnu problēmu. Vi-

•   ņiem dzīve bija līdzena kā autoceļš, skaidra kā ūdens glāzē. Turpretim viņam kopš aizvakardienas vajadzēja atrisināt sarežģītus jautājumus un uzņemties mokošu atbildību. Vispirms par mācībām. Tēvam pēc atgriešanās no Londonas bija ar viņu nopietna saruna, lai pārliecinātu Dānielu mācīties matemātikas klasē, nevis filoloģijas, kā viņš to jau sen bija iecerējis. Tā sauktā filoloģija ne pie kā nenoveda: pārāk vieglas mācības, zaudēts laiks, nekāda noieta . . . Vienīgi matemātikas zinātnes pavēra plašas karjeras iespējas. Un Filips vēlējās nodrošināt savam dēlam spožu nākotni. Rūpniecībā vai valsts aparātā, tirdzniecībā vai medicīnā, viņam bija vienalga, kur. Daniels velti strīdējās, tēvs bija nelokāms. Tātad viņš mācīsies matemātiku, apzinādamies, ka nav spējīgs nodoties eksaktajām zinātnēm, un šis gads viņam jau rēgojās kā tāds apnicīgs tunelis. Turklāt vēl pievienojās Danielas problēma. Meiteni atkal sastopot, Danieiu visā dedzībā no jauna pārņēma agrākās jūtas. Bet viņa taču ir tik jauna un neaizsargāta! Sava ceļojuma laikā viņš bija ārkārtīgi nobriedis, bet viņa palikusi tāda pati. Protams, viņš meiteni mīlēja vairāk nekā jebkad, taču viņa pieredze lika viņam padomāt par abiem. Pēc tam kad viņš bija iepazinis Labala kundzes, mežziņa atraitnes, apkampienus, viņam šķita, ka attiecībās ar Dānielu viņš atgriežas bērnības pliekanībā. Kas par sievieti šī Alise! Spēcīga, kaislīga, apņēmīga, ar tumšām pūciņām virs lūpas. Ne pie vienas citas viņš vairs negūs to pārsteidzošo baudu, kādu viņa bija Danielam sniegusi. Katrā ziņā ne jau no Danielas. Nabadzīte! Viņš jau iepriekš nožēloja visas tās ciešanas, kādas meitenei sagādās, nevis pametot viņu, bet paliekot pie viņas. Tāpēc varbūt labāk viņu pamest? Pārtraukt attiecības aiz mīlestības. Reizēm tā notiek. Tas pat ir diezgan smalki. Viņš domāja par to, rijot gliemeni, un viņu pārņēma pretīgas skumjas. Danielas nenovēršamais izmisums atņēma viņam visu drosmi. Tas bija bezizejas stāvoklis. Daniels piecēlās līdz ar Fransuāzu, lai pārmainītu šķīvjus. Visi metās virsū svaigajiem omāriem, kas bija apkaisīti ar smaržīgām garšzālītēm un tika pasniegti majonēzes mērcē. Jo garšīgāks ēdiens, jo nelaimīgāks Daniels sev likās. Viņš

izdzēra lielu glāzi baltvīna, lai atgūtu drosmi. Ap viņu raisījās valodas par melnādaino problēmu Savienotajās Valstīs. Viņš iejaucās sarunā tikpat strauji, kā bija meties iekšā džungļos. Žans Marks apgalvoja, ka ir ilgāku laiku jādzīvo Savienotajās Valstīs, lai izprastu amerikāņu bailes par atziņu — tiesa, tikumiskā ziņā neapstrīdamu —, ka baltajiem un melnajiem ir vienlīdzīgas tiesības. Daniels viņam dedzīgi iebilda, argumentējot ar paša novēroto Ziloņkaula Krastā. Iedvesmas pārņemts, savas domas aizstāvēdams, viņš izmantoja simtiem reižu dzirdētus izteikumus:

—  Rasu emancipācijas kustība ir nenovēršama, vecīt.. . Vai tas, ka pašlaik viņi atrodas zemākā attīstības pakāpē, ir iemesls aizliegt tiem tiekšanos pēc . . . Rasu attīstība ir tikai viena no šķiru attīstības formām … Ja tu, tāpat kā es, būtu redzējis nabadzību, kāda valda mazattīstītajās zemēs . . .

Žans Marks klausījās brālī ar izsmējīgu uzmanību. Kopš dažiem mirkļiem viņam šķita, ka brālis šķiļas laukā no savas sliņķa čaulas. «Viņš saka vienalga ko, bet tas nav muļķīgi,» Žans Marks nodomāja. Un viņš uzsmaidīja Fransuāzai. Viņa saprata šīs mīmikas jēgu un arī pasmaidīja. Viņus vērodama, Madlēna ļāvās egoistiskai apmierinātībai. Sapulcējušies pie viņas galda, viņas mājā, jau ar savu klātieni vien viņi it kā attaisnoja viņas dzīvi. Cik žēl, ka Žanam Markam un Danielam jau šovakar jābrauc atpakaļ: rīt no rīta viņu tēvam noteikti nepieciešama mašīna. Varbūt, ja viņa piezvanītu . . . Nē, viņa neko nelūgs Filipam. Viņam būs pārāk liels prieks viņai kaut ko atteikt. Apbrīna pilna svilpošana sveica citronu tortes parādīšanos. To bija cepusi Fransuāza. Daniels ačgārnā kārtībā skaitīja: «Pieci, četri, trīs, divi, viens, nulle!»—un abi puiši izkliedza viņu bērnības dienu kaujas saucienu:

—  Mazā māšele ir uz goda!

Nēģeru problēma tika aizmirsta, kamēr sadalīja torti.

—  Sito joku tev vajadzētu vēlreiz atkārtot mājās! — gluži vai ģībdams pēc pirmā kumosa, sacīja Daniels.

—  Agnesa nekad neļaus man tuvoties plītij,— Fransuāza atteica.

—  Bet Mersedese it kā nejauši nometīs paplāti pasniegšanas brīdī,— Žans Marks apgalvoja.

Visi trīs smējās par šo joku, kas bija kļuvis par ģimenes tradīciju. Madlēna juta sev apkārt atjaunojamies tās dzīvās saiknes, kas liecināja par ģimenes klana •noturību. Fransuāza uzmeta viņai iedrošinošā satraukumā mirdzošu skatienu un teica:

—       Ja mēs kopā ar viņiem brauktu šovakar uz Parīzi, Madū? . . .

Apjukusi Madlēna čukstēja:

—  Bet . . . tas nav iespējams, mana mīļā.

—  Kāpēc?

—Mans ģipsis! Dakteris Zuats to noņems tikai pēc nedēļas.

—       Parīzē tu liksi to noņemt ārstam Mopelam, kurš ir tikpat spējīgs.

—  Bet veikals? . . .

—       Kopš četrām dienām tur nav redzēts neviens klients. Turklāt Gurmona kundze būs ļoti priecīga, ka var tevi aizstāt.

—  Bet feneki? . . .

Iestājās mulsuma pilns klusums. Skatieni pievērsās radiatoram, kur abi dzīvnieciņi gulēja, aiz aukstuma piespiedušies viens pie otra.

—       Patiesi … ir taču vēl feneki!— Daniels nopūtās.

—  Vai tu nevarētu tos uz laiku uzticēt kādai kaimiņienei?

—       Ai, nē!—Madlēna iebilda.— Jau pārāk ilgi šie nabaga dzīvnieki klīst no rokas rokā. Un turklāt neviens negribēs …

Daniela pleci saguma vainas apziņā.

Redzot Fransuāzas sarūgtināto izskatu, Madlēna katram gadījumam ierosināja:

—  Ja tu gribi braukt kopā ar viņiem . . .

—  Es tomēr neatstāšu tevi vienu,— Fransuāza teica.

—       Tagad, kad man ir uzlikts tāds ģipša apsējs, ka es varu staigāt, tu man vairs neesi vajadzīga, mīļā. Turklāt Milija nāks man palīgā . . .

Madlēna bija pārliecināta, ka brāļameita iebildīs, atteiksies. Fransuāza mirkli likās samulsusi, taču tad viņas sejā atplauka bērnišķīgas pateicības izteiksme.

—  Patiesi, tas tev nesagādās raizes?—viņa vaicāja.

—  Protams, ne,— Madlēna atbildēja.

Un viņa stingri turējās pretī skumjām, kas viņā uzbangoja. Cik viegli Fransuāza ļāvās pārliecināties! Ar kādu līksmu egoismu šai vecumā pārvar visus

šķēršļus! Jaunībai piemīt neapzinātas nežēlības un karaliskas vieglprātības sajaukums. «Katrā ziņā,» nodomāja Madlēna, «mēneša beigās viņa tik un tā butu aizbraukusi. Tātad? Divas nedēļas šurp vai turp . . . »

Viņi visi trīs iekārtojās «D. S.» markas mašīnas priekšējā sēdeklī, māsa pa vidu brāļiem. Žans Marks pie stūres. Viņš iedarbināja motoru. Madlēna pabīdīja durvju aizkaru, pamāja ar roku, neizlaidusi kruķi, un noraudzījās, kā mašīna ar brāļabērniem attālinās. Tad viņa iegāja mājā, kas pēkšņi šķita ļoti liela un ļoti klusa. Sos trīs mēnešus, kopš Fransuāza bija līdzās, Madlēna bija zaudējusi tieksmi pēc vientulības. Vajadzēs atkal pierast. Sākumā tas varbūt būs grūti. Viņa pārlaida skatienu saviem pastāvīgajiem sabiedrotajiem — dažādiem priekšmetiem. Tie viņu nekad nepievils. Pieviļ vienīgi cilvēki. Jau krēsloja. Viņa iededza lampu: nomīdītā flīžu grīda, alvas puķu podi, mēbeļu kokgrebumi . . . viss iemirdzējās. Pēkšņi pie radiatora viņa pamanīja abus fenekus. Viņa bija tos aizmirsusi. Cieši līdzās izstiepušies, tie skumji vēroja šīs noslēgtās pasaules sargātāju. Viņu lielās izslietās ausis un mazās, vīnkoku sēkliņām līdzīgās actiņas izraisīja Madlēnā līdzjūtību. Viņa atslēja kruķus pie sienas, noslīga uz krēsla blakus tiem, izstiepa kāju un aptaustīja viņu smilškrāsas kažociņu. Bailīgākais no abiem izbijies ierāvās kaktā. Turpretim otrs izslējās uz pakaļkājām un pastiepa purniņu pret Madlēnu, it kā lūgdams vel paglāstīt. Daniels nebija varējis pateikt, kā tos sauc. Viņa nosauca tēviņu par Frederiku, bet mātīti par Zilī. Kāpēc? Viņa pati to nezināja. Muļķa meitenītes iedoma. Tas bija smieklīgi! Viņa paņēma fenekus klēpī. Tūdaļ tie paslēpa galviņas viņai zem rokas. Divas siltas, vieglas, drebošas bumbiņas. Tiem piemita mežazvēru smaka. Sīva, mežonīga smaka. Kādu brīdi tie bija uzjautrinājuši Dānielu. Tad, nezinādams, ko ar tiem iesākt, viņš no tiem atbrīvojās. Droši vien viņš par tiem vairs nedomāja. Neejoša prece. Abi feneki jau vairs ta netrīcēja. Vai viņi sapņoja par savu zaudēto tuksnesi? Madlēna neapzināti glāstīja tos un noraudzījās šai telpā ar jauki izkārtotām mēbelēm — šai savā tuksnesi.

No katedras paaugstinājuma Aleksandrs Kozlovs , pārlaida skatienu mazajai telpai, kas bija pilna līdz pat gala sienai. No četrdesmit četriem studentiem, kas pieteikušies, bija ieradušies trīsdesmit septiņi. īsts rekords lekciju otrajai nedēļai. Nospiedošā pārsvarā — kā parasti — meitenes. Fransuāza sēdēja trešajā rindā. Viņš ar smaidu sveica viņu. Bez piecām vai sešām studentēm, kas pirmajā kursā mācījās otru gadu, visas pārējās bija viņam svešas. Taču starp šīm jaunajām sejām viņš nesaskatīja nevienu pievilcīgu. Pierakstīšanās lapa ceļoja starp studentiem, kurā tie pēc kārtas parakstījās. Viņš iesāka lekciju garlaicīgi: deklinācijas, konjugācijas, fonētiskie vingrinājumi iesācējiem . .. Sī rutīna izraisīja viņā nelabumu. Pamest skolu? Par to viņš domāja jau labu laiku, kopš Ševaljē-Viņāra izdevniecība bija uzdevusi viņam izraudzīties un pārtulkot krievu literatūras tekstus krājumam «Vostok». Protams, tā bija neliela izdevniecība. Tā maksāja maz. Tā varēja kādā jaukā dienā beigt pastāvēt. . . Taču arī šeit viņa stāvoklis nebija spožs. Viņš bija tikai repetitors. Kandidāta grāds prasīja ilgstošas studijas. Viņš devās pie melnās tāfeles, lai uzrakstītu krievu vārda «sulainis» deklināciju. Tad pēkšņi, pagriezdamies pret auditoriju, teica:

—  Egletjēra jaunkundzi

Fransuāza pacēla galvu. Kozlovs lūdza viņu izveidot teikumu, kur krievu vārds «sulainis» būtu lietots ģenitīvā. Viņa atbildēja pareizi. Tālāk datīvā. Tur viņa kļūdījās. Viņas krievu valodas izrunā jautās jocīgs franču akcents. Viņš izlaboja kļūdu un vērsās pie kāda studenta pirmajā rindā, rudmataina resnīša, kurš runādams pārspīlēti komiski kustināja lūpas.

—  Mesjē, krievu valoda nav domāta čāpstināšanai,— Aleksandrs Kozlovs sacīja.

Auditorija iespurdzās aiz smiekliem. Viņš pievērsa skatienu Fransuāzai. Viņa bija saglabājusi nopietnu izskatu. Dīvaina meitene! Viena no tām sejām, kas neslepj dvēseli, bet atklāj to. Viņas miesai piemīt tāds maigums, kas prasa, lai to ievaino. Ar apļveida kustību Kozlovs nodzēsa pierakstus uz melnās tāfeles. Krīts sadrupa pelēkos putekļos. Pēc tam viņš augšpusē uzrakstīja ar lieliem drukātiem burtiem krievu vārdu «kaija».

Vēl viena deklinācija. Viņš skaidroja pārāk ātri. Studenti riskēja visu sajaukt. Trīsdesmit septiņas viņa priekšā noliekušās ga.lvas. Gaišu, brūnu, šatenu matu ietvertas smadzeņu puslodes, un zem tām cieši savijušās sīkas godkāres, sīkas bailes, sīkas vēlmes. Viduvēju smadzeņu kolekcija. To vidū kāda meitene, kas savās domās uzdrošinājusies aiziet līdz galējībām. Vai šis stāsts par pašnāvību bija patiess? Fransuāza varbūt bija norijusi tikai dažas nekaitīgas zāļu tabletes. Tik daudz, lai izraisītu pamatīgu kuņģa darbības traucējumu. Taču augstsirdīgā tante dramatizējusi šo notikumu. Bet ja nu tomēr bija citādi, ja viņa patiesi bijusi tuvu nāvei? Tad šis gadījums kļuva interesants, pat ļoti interesants . ..

Līdz pat lekcijas beigām Aleksandrs Kozlovs centās pārvarēt šīs problēmas grūtākās detaļas. Kad studenti piecēlās un devās uz izeju, viņš nodomāja, kā būtu, ja aizturētu Fransuāzu un uzaicinātu viņu iedzert kādu glāzi. Aiz nevērības vai aiz aprēķina viņš to nebija darījis kopš mācību gada sākuma. Viņš ļāva Fransuāzai aiziet. Kad viņš izgāja vestibilā, Igeta Puarjē, trešā kursa studente, panāca viņu. Jūlijā viņš bija gulējis ar viņu un, garlaicības mākts, atkal sameklēja viņu septembrī. Tā bija robusta, zirdziska izskata būtne melniem matiem, baltu ādu, lielām un tukšām acīm. Viņa iedomājās, ka ir noslēpumaina, liktenīga sieviete, bet īstenībā bija vienīgi muļķe.

—  Vai jums ir kāds brītiņš laika?— viņa čukstēja.

—  Nē, mazulīt, es steidzos,— viņš atbildēja, paiedams tai garām.

Uz ielas viņš pieskārās Fransuāzas rokai. Viņa pagriezās un nelikās izbrīnījusies. It kā viņi būtu vienojušies par šo tikšanos.

—  Es jūs aizvedīšu uz kafejnīcu «Pie diviem pērtiķiem»,— viņš sacīja.

Fransuāza bija ar mieru.

Aukstuma dēļ uz terases bija maz apmeklētāju, bet zāle bija pārpildīta. Taču viņi tomēr apsēdās uz soliņa pašā zāles galā. Aleksandrs Kozlovs atbalstīja elkoņus uz galda.

—  Vai jūs smēķēsiet?— viņš vaicāja, pastumdams uz viņas pusi amerikāņu cigarešu paciņu.

—  Paldies, nē,— viņa sacīja.

—  Ko jūs dzersiet? Viskiju, sauso martīni?

—  Jūs labi zināt, ka es nelietoju alkoholu.

—  Jūs laikam esat pārvērtusies.

—  Patiesi, esmu pārvērtusies, bet ne šai ziņā,— viņa atteica.

Viņš pasūtīja krūzi alus sev, viņai augļūdeni ar sodu un aizdedzināja cigareti. Smēķēdams viņš asi nopētīja Fransuāzu. Tas bija aizraujoši — šī atklātā, kailā seja ar tās izciļņiem, ādas porām, acu dziļo valgmi. Viņai bija smalki vaibsti, taisns deguns, maza mute, lielas, nevienādas acis, viena mazliet augstāka par otru. Arī augums nebija peļams. Mazliet trausls, ar bumbierveida krūtīm. Tuvības brīžos Fransuāza bija izrādījusi aizrautības un pieredzes trūkuma, drosmes un kautrības sajaukumu, un atmiņas par to Kozlovu vēl aizvien tīkami satrauca. Viņam reti bija radies tāds iespaids, ka viņu mīl tik pilnīgi, atdevīgi, tik nežēlīgi. Pie velna, kāpēc viņa bija tik pēkšņi aizgājusi? Tēva iejaukšanās vai mietpilsonisko aizspriedumu dēļ? Viņa neko nebija viņam paskaidrojusi.

—  Todien Tukā, pirms jūs ienācāt, jūsu tante man pastāstīja kaut ko dīvainu,— viņš čukstēja.— Vai tā ir tiesa, ka jūs gribējāt izdarīt pašnāvību?

Fransuāza nobāla, un viņas pirksti ar izslieto īkšķi ciešāk satvēra glāzi.

—  Tas nevar jūs interesēt,—viņa īsi atteica.

—  Var gan, Fransuāza . . .

—  Nevar gan interesēt, jo es taču esmu šeit, jūsu priekšā. Viss pagājušais man vairs neko nenozīmē. Tagad man ir tikai viena vēlēšanās: mācīties krievu valodu, lai atgūtu zaudēto laiku, nolikt eksāmenus . . .

Viņa noskaldīja šos vārdus, paceļot un nolaižot labo dūri pret galda malu. Kozlovs ar skumjām klausījās, kā viņa skaita īstas paraugskolnieces pātarus. Viņš nodomāja, ka viņa ir pārdzīvojusi vienu ģeniālu mirkli — to, kad bija vēlējusies doties nāvē. No tā viņai bija palicis pāri kaut kas līdzīgs oreolam. Tas, ko viņa gribējusi noliegt, liecināja par viņas neiederību šai skumjajā un pliekanajā pasaulē. Vai viņa pēc šī zibenīgā pārbaudījuma nenotrulināsies? Kāda tumsonība ir šī morālā atveseļošanās! No jauna visa tā vide, kurā viņa mita, apņēma viņu. Maza katoļticīga mietpilsone no Parīzes sestā rajona, lai gan viņai ir vaļēji krītoši, mīksti mati, lietusmētelis un bravūrīgs izskats. Baidīdamās, ka viņš nav pilnīgi visu sapratis, viņa vēl paskaidroja:

—       Sie trīs mēneši Tukā kopā ar tanti man bija ļoti nozīmīgi. Es pārdomāju. Esmu atguvusies. Tā ir tāda ka atgriešanās, jūs saprotat?

Viņš izslēja zodu. Pēkšņi ierunājās:

—  Es arī gribēju izdarīt pašnāvību.

Vina brīnījās:

—  Kad?

—       Nomierinieties, ne jau šajas dienas,— zobgalīgi smaidīdams, viņš atbildēja.— Pirms kādiem desmit gadiem. Es vairs īsti neatceros, kāpēc. Bez šaubām, nekā svarīga dēļ, tāpat kā jūs . . .

Viņa novērsās.

—       Es atradu kādā atvilktnē tēva revolveri,— viņš turpināja.— Revolveris bija pielādēts. Kāds kārdinājums! Man dzīvē viss riebās. Redzat, tātad es spēju jūs saprast. . .

—  Tur nav nekā kopīga.

—       Aizvien ir kaut kas kopīgs divām būtnēm, kas mēģinājušās beigt dzīvi pašnāvībā. Lai būtu kāds būdams! Patiesībā ko tad jūs īsti gribējāt iznīcināt nonāvējoties — sevi vai citus?

—  Es nesaprotu.

—       Vaijūs izlēmāt spert šo soli tāpēc, ka vēlējāties visu aizmirst, visu izdzēst no atmiņas?

—  Protams.

Viņš apvaldīja smieklus. Pamazām viņš piespiedīs pastāstīt to, ko viņa vēlas noklusēt. Lūk, tā ir spēle!

—       Vai jūs nelolojāt neskaidru domu, ka pēc jūsu izzušanas jums vēl paliks iespēja vērot no viņpasaules tos virpuļus, ko izraisījusi jūsu aiziešana?

—  Nē.

—       Jus mani pārsteidzāt. Parasti pašnavibas kandidātam, ja viņš ir kaut cik ticīgs, ir tāda sajūta, ka viņš apmainās lomām un no noguruša aktiera kļūst par mierīgu skatītāju. Viņš iztēlojas, kā ērti sēdēs tumšā orķestra ložā starp daudzajiem skatītājiem un vēros uz apgaismotās skatuves dzīvos cilvēkus, ko plosa tās kaislības, no kurām viņš labprātīgi atteicies. Es pārspīlēju, bet daļēji tas tā ir, vai ne?

—  Nebūt ne!

—  Tātad jums nāve bija kā tumšs bezdibenis?

-Jā.

—  Tatad jus neticejat Dievam?

—  Ticēju gan.

—  Pat tam mirklī?

-Jā.

—   Jus metāt viņam izaicinājumu: «Ta kā tu nenāc •pie manis, es eju pie tevis …»

Fransuāza nolieca galvu.

—  Tikai, galvenais, neiedomājieties, ka es jūs nosodu tāpēc, ka gribējāt izdarīt pašnāvību,— viņš atsāka.

—  Pašnāvība ir lepnuma un saprāta izraisīta rīcība. Varonīga izeja no gļēvuma. Vēl vairāk, tā ir šai pasaulē vienīgā negrozāmā izvēle. Var atsaukt savus vārdus, pamest māju, šķirties no sievas, šķirties no visa, tikai ne no nāves!

Protams, Fransuāza bija vienlaikus aizkustināta, ka viņš ir ņēmis viņu vērā, un sapīkusi, ka tas notika tik nožēlojama iemesla dēj. Viņš gribēja paturēt virsroku un turpināja klusākā balsī:

—  Ir vajadzīga drosme, daudz drosmes, lai izdarītu to, ko tu, mazulīt, darīji.

Glāze skanēdama ripoja pa galdu. Fransuāza bija pēkšņi piecēlusies. Viņš pārsteigts noraudzījās viņā.

—  Esmu satriekta, ka mana tante jums pastāstījusi šo notikumu,— viņa sausi noskaldīja.— Lūdzu mani atvainot, man jāiet prom . . .

Un viņa aizgāja, atstājot viņu gluži apstulbušu.

Izgājusi uz ielas, viņa sev pārmeta par šo aiziešanu, kas atgādināja bēgšanu. Sašutusi un satraukta viņa nebija pratusi viņam atbildēt tā, kā viņš to būtu pelnījis. Viņš runāja pārāk labi, viņš vēroja viņu pārāk tuvu, viņš paralizēja viņu. Tagad, kad viņa vairs nebija līdzās, visi vārdi, ko viņa būtu varējusi tam sacīt, drūzmējās viņas prātā: «Mesjē, Kozlov, manā uztverē pašnāvība ir slimīgs stāvoklis … Es ticu Dievam ar visiem savas dvēseles spēkiem . . . Bez šaubām, es nejutu viņa klātieni, kad atļāvos šo neprātību . . . Tagad man atkal ir skaidra galva … Es zinu, ko gribu, zinu, kurp eju …» Dusmas kāpināja viņas daiļrunību. Viņa triumfēja. Taču viņš to nezināja. Viņa dusmojās uz Madū par tās nesmalkjūtību. Ko viņš bija tantei sacījis, lai viņu apmānītu. Viņš bija tik veikls! Vislabāk būtu, ja viņa vairs netiktos ar viņu. Pāriet cita repetitora grupā? Viņa nebūs pirmā, kas to darīs. Pēkšņi Fransuāzai šķita, ka viņai aiz muguras kāds soļo. Vai viņš neseko? Viņa nobijās un pavērās atpakaļ. Nē, tas nebija viņš. Atvieglota viņa turpināja savu bez-

mērķa pastaigu, līkumodama pa kvartālu. Klīstot pa ielām, viņa gaisināja savu nepatiku pilsētas troksni un

kustībā.

Bija jau diezgan vēls, kad viņa atgriežas majas. Viņa grasījās tūlīt iet savā istabā, bet Karola, iznākusi no viesistabas, viņu aizturēja.

—  Fransuāza, vai tu zini, cik pulkstenis?

—  Pusastoņi.

—       Septiņi četrdesmit minūtes. Vejas mazgataja gaidīja tevi, lai iztīrītu tavas blūzes, un tad aizgāja.

—       Es pavisam piemirsu,— Fransuāza murmināja.

—  Cik muļķīgi!

—  Kur tu biji?

Sā jautājuma skarbais tonis aizvainoja Fransuazu. Taču viņai nebija nekā, ko slēpt. Viņa uzsvērti atbildēja:

—       Es biju aizgājusi iedzert kadu glāzi ar savu pasniedzēju.

—  Ar kādu pasniedzēju?

—  Ar Aleksandru Kozlovu.

—  Tu nāc no viņa gultas!—Karola kliedza.

—  Ko tu runā?— Fransuāza aizsmakusi čukstēja.

Kādu mirkli viņa pretojās nevaldāmā niknumā. Tad

pēkšņi atguva aukstasinību. Viņa jau vairakkārt bija ievērojusi, ka pamāte par katru nieku dusmojas uz tēvu, uz Dānielu, pati uz sevi, uz kalpotājiem. Sāda nervozitāte nebija Karolas dabā. Vai fakts, ka Žans Marks viņu pametis, padarījis viņu tik ļaunu? Vīlusies viņa zaudēja savaldību. No viņas nevajadzēja bīties, bet gan nožēlot. Viņas skaistā seja savilkta vieglā grimasē.

—      Tu būtu pelnījusi, lai es to pasaku tavam tēvam,— Karola apslāpēti iekliedzās.

—      Tu nevari tēvam pateikt to, kā nav,— atcirta Fransuāza, izturēdama Karolas skatienu.

Karola strauji pagriezās un ašiem soliem aizgāja. Fransuāza nejuta nekādu apmierinājumu, ka uz mjrkli ir viņu uzveikusi. Viņai šodien bija daudz nopietnākas rūpes nekā šīs attiecības ar pamāti.

Sasukājusies Fransuāza atkal ienāca viesistabā un sastapa tur tēvu, Dānielu un Karolu, kuri gaidīja brīdi, kad varēs sēsties pie galda. Tāpat kā katru trešdienu, Žanam Markam vajadzēja ēst pusdienas mājās, bet viņš pēdējā brīdī bija atteicies. Starp citu, viņš šeit parādījās aizvien retāk un retāk. Sejas bija drūmas.

Daniels žēlojās, ka viņam grūti sekot matemātikas un fizikas stundām licejā. Tēvs viņam atbildēja, ka viņš neko nesasniegs, ja nemācīsies vairāk mājās.

—  Bet es mācos, cik varu, tēt!

—  Ieslēdzot atskaņotāju?

—  Tas mani netraucē, tieši pretēji. Tikai skolotājs, šķiet, uzskata mūs visus par stulbeņiem. Viņš savas gudrības klāsta pusducim puišu pirmajos solos. Bet mēs esam četrdesmit pieci. Tātad, ja tas tā turpināsies, es aizmukšu . . .

Fransuāza nekad nav redzējusi brālim tik satrauktu seju. Varbūt pirmo reizi savā mūžā arī viņš izjuta šaubas un bailes. Katrā ziņā šai ģimenes strīdā neviens nelikās par Fransuāzu ne zinis. Viņa atguva mieru, kas viņai bija nepieciešams, lai atkal domātu par to, ko viņai teica Kozlovs. Pēkšņi uz sliekšņa gluži bāla parādījās Mersedese. Ne jau lai aicinātu pusdienās. Viņa gribēja runāt ar kundzi. Un ne jau visu klātbūtnē. Karola saniknota sekoja viņai vestibilā. Pa pavērtajām durvīm Fransuāza izdzirda skaļas balsis:

—  Lieliski, kundze. Es nupat iegāju kunga kabinetā, un tas ķēms vēl stāv tur. Bet es šorīt tiku brīdinājusi kundzi. Es vairs nevaru paciest šo baismīgo galvu mājā. Tā mani biedē, tā traucē man strādāt. Tā ir nēģeru burvestība. Manā zemē saka . . .

—  Es pasmejos par to, ko saka jūsu zemē!— Karola atcirta.

—  Katrā ziņā, ja galva paliek kunga kabinetā, lai kundze rēķinās ar to, ka es to neuzkopšu. Tā nu tas ir, kundze…

_— Labi,— Karola nopūtās,— mēs to nokārtosim citādi.

Viņa ienāca viesistabā saspringtu seju, rokas cieši sažņaugusi pie jostas.

—  Kas tur atgadījies?— Filips norūca.— Tu taču nepiekāpies šim meitietim? Ja viņai netīk pie mums, viņai tikai jāsakravā savas somas. Tu taču neteiksi, ka viņa ir neaizstājama?

—  Man viņa tāda ir,— Karola attrauca.— Esmu tev to teikusi simtiem reižu. Viņa ir īsta istabmeita, un tādas tagad ir retums.

—  īpašs retums ir viņas cūciskais raksturs,— Daniels piebilda.

Tavas domas-te neviens neprasa,— īgni noteica I ilips.

—      Visnotaļ tu mani atvaino,— Karola atsāka,— bet, ja mums jāizvēlas starp nēģera galvu un Mersedesi, es izvēlos pēdējo.

—  Paldies!— Daniels norūca.

Fransuāza uzmeta viņam maigas līdzjūtības pilnu skatienu.

—       Atzīsti, ka šī galva tavā kabinetā ir pretīga,— pagriezusies pret vīru, sacīja Karola.

—  Kur tu gribi to novietot?— viņš jautāja.

Fransuāza iejaucās:

—  Es to ņemšu savā istabā.

—  Tad Mersedese atteiksies ieiet tavā istabā.

—  Liela muiža! Es pati uzkopšu.

Filips pacēla acis pret griestiem.

—       Tas ir nejēdzīgi. Mersedese mums liks paciest vienalga ko!

—       Ir vēl citi, kas šobrīd liek man norīt vienalga ko!— caur zobiem novilka Karola.

Viņas acis mirdzēja kā tērauds. Valdot smagam klusumam, Mersedese paziņoja:

—  Kundze, galds ir klāts!

Skolas bibliotēka bija gaiša, klusa, šur tur redzēja kādu pār grāmatu noliekušos studenta galvu. Apsēdusies pie loga, Fransuāza cītīgi pūlējās izprast Puškina stāstu «Divkauja», par kuru šorīt stāstīja Nadzornija kungs, krievu civilizācijas pasniedzējs. Tā kā tuvumā neviena nebija, viņa laiku pa laikam pusbalsī pārlasīja kādu teikumu, lai iemācītos pareizu izrunu. Katrreiz, liekot nepareizu uzsvaru, viņa atcerējās Aleksandra Kozlova zobgalīgo smaidu. Fransuāza nebija viņu sastapusi kopš vakardienas sarunas un ari nevēlējās sastapt. Taču viņa arī nebija lūgusi ierakstīt sevi citā praktisko nodarbību grupā. Stāstīja, ka Cuiska kundze esot lieliska repetitore, aktīva, jautra un kompetenta. Pedagoģiskā ziņā, bez šaubām, pat pārāka par Kozlovu. . Fransuāza bija cieši apņēmusies labi mācīties. Vēlāk, kad viņa būs ieguvusi Austrumu valodu skolas diplomu, viņa pieteiksies konkursā, lai kļūtu par tulku Ārlietu

ministrijā vai arī par sekretāri universitātes pārvaldē Nacionālās izglītības ministrijā. Viņa vēlējās iedomāties savu nākotni vienīgi darbā. Nopelnīt sev iztiku, nebūt vairs atkarīgai ne no viena, ja iespējams, dzīvot atsevišķi. Viņa atkal ķērās pie «Divkaujas». Grāmatas vāku rotāja Puškina portrets. Fransuāza zināja, ka viņš ticis nogalināts divkaujā trīsdesmit septiņu gadu vecumā. Kāda dīvaina sakritība starp šā cilvēka nāvi un viņa darba sižetu! Droši vien ir zīmes, kas vada cilvēku likteņus — tad, kad tie domā, ka var brīvi izvēlēties savu dzīves ceļu. Varbūt vienīgi ārkārtīgi gaišredzīgam prātam nekad nekas nenotiek nejauši'. Pēkšņi Fransuāzai bija tāda sajūta, it kā kāds atrastos viņas priekšā. Aleksandrs Kozlovs bija nostājies pie viņas galda un smaidīja, it kā viņa būtu kļūdījusies kāda krievu valodas vārda izvēlē.

—  Kāpēc tovakar jūs pametāt mani tik pēkšņi?— viņš čukstēja.

Fransuāza apmulsa.

—  Es. . . es biju aizkavējusies. . . Es vairs nevarēju ilgāk palikt. . .

Un tūdaļ viņa nožēloja šo liekulīgo atbildi.

—  Tas nav tiesa, Fransuāz! Es zinu, kas notika. Man piemīt liels trūkums: esmu neveikls, nepacietīgs, ziņkārīgs pret būtnēm, kas mani interesē. Būtībā jūs man pārmetat, ka gribu visu par jums zināt.

—  Nebūt ne.

—  Jā gan! Jā gan! Es reizēm aizmirstu, ka jūs esat jauna — septiņpadsmit gadu veca meitene. . . piedodiet, deviņpadsmit gadu. . . no labas ģimenes, katoliski audzināta — un viss pārējais. . . Es gribu ar jums pilnīgi vaļsirdīgi apspriest dažas problēmas, atklāt jums savus uzskatus par vienu vai otru viedokli, izprovocēt jūsu atbildes cerībā, ka tās varbūt mani pārliecinās. . . Bet tā ir tāda spēle, kurai jūs neesat radīta. Tiklīdz es uzsāku strīdu, jūs ietiepjaties. Jūs uztverat iebildumus kā aizvainojumu.

—  Es jau neaizgāju tāpēc, ka nebiju vienisprātis ar jums.

—  Bet kāpēc tad?

—  Tāpēc, ka. . . tāpēc, ka es jutu — jūs vēlaties mani iesaistīt strīdā, kas mani sāpina.

—  Par pašnāvību?

—  Jā, starp citu, arī par to. ..

—  Vajadzēja man to pateikt. Es būtu pārtraucis, manu mīļo Fransuāz!

Skatienā, ar kādu viņš noraudzījās Fransuāzā, jautās liels maigums. Viss kļuva tik vienkāršs, kad viņš izskaidroja. Pēkšņi viņa vairs nesaprata, par ko bija sadusmojusies. Tāpēc ka viņš bija runājis par viņas pašnāvību? Un kas par to? Viņš uz šo lietu raudzījās no filozofiskā viedokļa. Viņai vajadzēja iemācīties brīvi un smalki diskutēt par visu, ja viņa grib sasniegt tādu pašu gudrības pakāpi kā viņš.

—  Es jums tagad tiešām varu atzīties,— viņš atsāka,— ka šis temats ir viens no tiem, kas mani īpaši aizrauj. Kādreiz es pat biju iecerējis uzrakstīt aprakstu par šo tematu. Bet es jums apsolu — mēs nekad vairs pat netieši neskarsim to. Man ir tik daudz kas cits, ko jums pastāstīt, ja vien jūs gribat, lai mēs paliekam draugi.

—  Jā,— viņa tikko dzirdami sacīja.

Izlikdamies, ka lasa, daži studenti vēroja viņus.

—  Nāciet!— Aleksandrs Kozlovs teica.

Un patvarīgi aizvēra grāmatu viņai priekšā.

Viņa piecēlās un sekoja viņam ar tādu sajūtu, it kā vairs īsti nezinātu, ko pati grib. Tomēr pat šī neapdomība likās nomierinoša pēc tā garīgā sasprindzinājuma, kādā viņu bija novedušas dusmas.

Arā spīdēja salta, sārta un mākoņu aizsegta saule. Svēto tēvu iela bija aizsprostota ar trīs lieliem autobusiem starp daudzām vieglajām mašīnām. Aleksandrs Kozlovs aizveda Fransuāzu uz krastmalu. Viņi nokāpa lejā līdz pašam krastam — viņu parastajai pastaigas vietai. Laiks it kā izzuda. Un tomēr — nē, vairs nebija tā kā senāk. Aleksandrs Kozlovs domīgs klusēja.

—  Kas jums kaiš?— Fransuāza vaicāja.— Jūs vairs nerunājat. . .

—  Tāpēc ka baidos.

—  No kā?

—  Baidos jūs aizvainot ar kādu iznicinošu vardu. Septiņas reizes es valstu vārdus mutē, bet astotajā — es padodos.

Viņa smējās.

—  Tas ir muļķīgi. Es varu uzklausīt visu.

Taču viņš nešķita pārliecināts. Tad, saņēmusi visus spēkus, it kā gribēdama pārvarēt kādu šķērsli savā dziļākajā būtībā, Fransuāza lēnām izrunāja:

—       Es gribēju jums pateikt, ka manā uztverē pašnāvība ir slimība, kas uzbruk pēkšņi. . . Ja es izdarīju šo muļķību, šo noziegumu, tad tikai tādēļ, ka tanī brīdī Dievs bija no manis novērsies. . .

Fransuāza apstājās aizelsusies un laimīga, ka varējusi līdz galam pateikt savu sakāmo.

—       Bet vai tieši tādēļ, ka Dievs bija no jums novērsies, jus ar tādu paļāvību atnācāt pie manis pirms dažiem menešiem, Fransuāz?

—  Nē,—viņa nomurmināja.— Nedomāju vis.

—  Bet jus neesat par to pārliecināta.

—  Tas bija tik sen.

—  Man gan ne.

—  Es vairs negribu to atcerēties.

Viņi pagāja dažus soļus klusēdami. Sā kvartāla iedzīvotāji veda pastaigāties savus suņus gar zālāja joslu. Kads klaidonis uz sola ieturēja brokastis.

—       Ko jus esat nodomājusi darīt vēlāk?— Aleksandrs Kozlovs vaicaja.— Aiziet no pasaules, kļūt par mūķeni?

Viņš atkal bija atguvis savu izsmējīgo toni, caururbjošo skatienu, kas viņai nepatika.

—  Kāpēc jūs tā sakāt?— viņa nomurmināja.

—       Tāpēc, ka, atkal pievērsusies Dievam, jūs atgrūžat dzīves priekus. Patiešām dīvaini, ka dažām dievbijīgam dveselem ticība Šķiet līdzīga paralīzei vai ēstgribas trukumam. Tās baidās no šīszemes dzīves laimes kā no zaima Tam, kas taču ir radījis zemi.

—       Es nebaidos šīszemes laimes,— viņa teica,— bet es to vēlos ilgstošu un tīru.

—  Jūs prasāt neiespējamo!

—       Nedomāju, ka es nevarētu apprecēties, nodibināt ģimeni, radīt bērnus. . .

Kāds trakulīgs suns, kas mēģināja saķert bumbu, skrejot dauzijas viņiem pa kājām. Aleksandrs Kozlovs pagrūda to sānis un sacīja:

—       Jūs mani nomierināt, mīļā Fransuāz! Es baidījos, ka jus mērķējat pārak augstu. Un kādu jūs iedomājaties šo cilvēku, jusu viru?

—  Es nezinu.

—  Kādai vajadzētu būt viņa galvenajai īpašībai?

—  Lai es viņu mīlētu.

Viņš apstājās.

—  Bet mani, Fransuāz,— vai jūs mani mīlējāt?

Fransuaza uzskatīja par goda lietu būt vaļsirdīgai.

—       Jā,— viņa sacīja.— Ja tas tā nebūtu, vai jus domājat, ka es būtu tā rīkojusies?

—  Bet vai tagad jūs mani vēl mīlat?

—  Nē.

—  Tāpēc ka esat mani vīlusies?

—  Varbūt. . .

—  Vai varbūt tāpēc, ka baidāties no manis?

—  Baidos? . . . Kāpēc gan lai es baidītos? . . .

—       Es jums to pateikšu: jums ir tāds iespaids, ka esmu cilvēks, uz kuru nevar paļauties, kurš atsakās saistīties, nostiprināties, veidot. . .

—  Jūs pats man to daudzkārt atgādinājat.

—  Bet ja šodien apgalvotu pretējo?

—  Es jūs nesaprotu.

—  Ja es lūgtu jūs kļūt par manu sievu?

Fransuāzu satricināja šoks. Viņa jutās reizē atmai

gusi, izbrīnījusies, izbijusies un laimes pilna. Viņš runā, kas pagadās, viņš ir traks, jābēg no viņa.

Tā kā viņa klusēja, viņš pakratīja galvu un pēkšņi klusi iesmējās.

—       Kāpēc ne? Man patīk ik pa brīdim atsaukt savas domas. Cilvēka cieņa prasa laiku pa laikam likt savu dzīvi uz vienas kārts. Pieņemsim, ka es lieku visu uz laulību kārts. Paraudzīsimies, ko tas dos1

—       Jūs zobojaties par mani,— viņa sacīja tik tikko sadzirdamā balsī.

Viņš bija atguvis nopietnību.

—       Es zobojos par sevi, Fransuāza,— viņš norūca,

—  par sevi un savām teorijām. Man neizdodas sev atzīties, ka es jūs mīlu. Es grozos ap šo acīm redzamo, rūkdams aiz niknuma. Un es nevis cenšos darīt jūs laimīgu, bet gan aizvainoju jūs, sāpinu jūs. ._. Nedomājiet vairs par to! Mēs neprecēsimies tāpēc, ka jus nevēlaties. Starp citu, jums tas noteikti nāk par labu. Man nav ne graša, esmu viduvēji nodrošināts, man ir neciešams raksturs. . . Ak, jūs esat tikusi sveikā cauri! Un netieši arī es. . . Nāciet! . . . Iedzersim pa mēriņam, lai to nosvinētu!

Viņš satvēra Fransuāzu aiz rokas un uzveda pa akmens kāpnēm krastmalā. Viņa nesaprata, kas noticis. Kāds spējš pagrieziens! Žonglieris, klauns! Tomēr viņš izskatījās tik nelaimīgs! Viņa mēteļa aproce bija nodilusi. Viņi izgāja uz ielas.

—  Vai bistro pāri ielai jūs apmierina?— viņš vaicaja.

Krustojumā iedegās sarkanā gaisma, apturot mašīnu straumi. Viņi skriešus šķērsoja Malakē krastmalu. Pie kafejnīcas viņa apstājās, sāka mīņāties uz vietas un teica:

—  Nē.

—  Jus neveļaties?

—  Nē.

Skumjš smaids apēnoja viņa skatienu.

—  Jo sliktāk.

—  Es iešu mājās,— viņa murmināja.

Viņš ļāva Fransuāzai aiziet. Viņa paspēra dažus soļus, pagriezās un redzēja, kā viņš atver bistro durvis. '

VI

—       Vai tev tās nav apriebušās?— vaicāja Žans Marks, aizvērdams administratīvo tiesību pierakstus.

—       Ir gan,— Didjē Koplēns sacīja.— Es nezinu nekā pretīgāka par tām. Pārejam pie civilajām?

Žans Marks palūkojās pulkstenī — četri. Puspiecos viņš gaidīja Valēriju de Sarnerē. Laiks sagatavoties, mazliet sakārtot istabu. . . Viņš nesaprata, kālab Valērija bija ar mieru atnākt pie viņa pēc pirmā tālruņa zvana. Droši vien viņai bija tukšais periods.

—       Nē,— viņš sacīja,— man norunāta satikšanās. Tu mani atvaino. . .

—  Ja esmu pareizi sapratis, tad man jāpazūd!

—  Vēl jau var kādas piecas minūtes.

—  Vai tā ir kāda meiča no faka?

—  Nē.

—  Tu guli ar viņu?

—  Vēl ne.

—  Katrā ziņā neaizmirsti atnākt pie manis šovakar.

—       Jā, bet vēlu,— Žans Marks atteica.— Pie tēva ir viesības. Es apsolījos tur piedalīties.

—       Nāc, kad gribi, bet es rēķinos ar tevi. Man tomēr patiktu, ja tu iepazītos ar Žaklīnu.

Svarīgākais vārds bija pateikts: Žaklīna! Kopš Didjē bija noķērusi šī medicīnas studente, viņš vairs nav tāds kā senāk, bet bija sapņains, norūpējies, izklaidīgs. Protams, viņam, muļķim, bija «nopietni nodomi». Žans Marks uzsita viņam uz pleca.

—  Zvēri man, ka tu nedarīsi muļķības, apprecot viņu!

Didjē viegli salīgojās uz krēsla. Pacēlis elkoni, viņš smējās.

— Es tev to zvēru!

—   Pat ja viņa ir apburoša (un es nešaubos, ka viņa (ada ir), apprecoties tu sagandēsi visu. Vai tu vari iedomāties sevi turpinām studijas ar sievu mājās un varbūt ar bērneļiem? Nē, vecīt, mūsu gados īpaši nevajag pieķerties kādai meičai. Esi drosmīgs mīlestībā, varbūt pat mazliet nelietīgs! Citādi tev beigas!

Žans Marks domāja, ka dzird runājam savu tēvu. Sī otra personība, stingra un apņēmīga, kāda modās viņā, it kā sasaistīja viņu.

—   Parunāsim par to, kad tu būsi viņu redzējis,— norūca Didjē pieceldamies un izstaipīdamies.

Viņš paņēma no krēsla atzveltnes savus svārkus un uzmeta tos uz pleciem. Viņa atklātā seja ar lielām acenēm raga ietvaros staroja aiz apņēmības. «Kāds brašs tips!» nodomāja Žans Marks. Taču tūdaļ viņš sarauca uzacis. Gaitenī tuvojās soļi. Kāds klauvēja pie durvīm: Valērija bija ieradusies ātrāk. Uz grīdas mētājās mācību grāmatas, pie gultas nošķiebtu rītakurpju pāris, zem mazgājamā galdiņa netīra veļa. . . Sī nekārtība satradca Žanu Marku, bet Didjē klātbūtnē viņš negribēja steigties sakārtot savas mantas.

—  Iekšā!— viņš sauca.

Parādījās Valērija — gaišmataina, smalka un balta. Viņa bija tērpusies skaistā vītušu lapu krāsas kostīmā ar melnas lentītes apdari.

Žans Marks bija lepns par šādu eleganci. Bet vai Didjē spēja novērtēt sievietes tērpa izsmalcinātību? Viņš pasveicināja Valēriju un sacīja Žanam Markam: «Tātad šovakar, vecīt, katrā ziņā, vai ne?»— un ātri devās prom.

Valērija pārlaida skatienu istabai.

—  Tas ir lielisks kabūzis! Vai tu to viegli atradi?

—  Jā, ar kāda biedra palīdzību.

—  Un tagad tu dzīvo viens?

—  Kā redzi. . .

—    Es neko neredzu. Varbūt aiz šī aizslietņa ir vesels harēms.

—  Nē, tā ir duša.

Viņa skanīgi iesmējās, apsēdās uz izvelkamā dīvāna malas un, ar abiem elkoņiem atspiezdamās pret matraci, atlieca augumu. Galvu plecos ierāvusi, izriestām krū

tīm viņa cieši vērās Žanā Markā. Viņš redzēja vienīgi nošķiebtās rītakurpes uz grīdas. To dzeltenā āda nobružāta, kļuvusi plāna, nodilusi un noberzta melna. Divas mīļas, ļoti ērtas nelaimes čupiņas, no kurām viņš nekādi nespēja atteikties, bet kuras pēkšņi viņam iedvesa šausmas.

—  Nu, kādi tev iespaidi par Savienotajām Valstīm?

Sis simtiem reižu dzirdētais jautājums viņu saērcināja. Nemitīgi atkārtojot vienas un tās pašas frāzes, lai izteiktu savu sajūsmu, viņš beidzot sāka šaubīties par to. Viņš jutās kā aktieris, kas noguris no savas labākās lomas.

—       Ļoti neparasti,— viņš tikai noteica.— Bet tu, liekas, vasaru pavadīji Skotijā?

—  Jā.

—  Vai bija jauki?

—  Lieliski! Es katru dienu devos izjādē.

—  Un tas ir viss?

—       Nē, es varu tev paziņot, ka vairs neesmu nevainīga.

Viņa pateica to asa toni, izslējusi degunu, piemiegtām, dzirkstošām acīm.

—  A?— viņš novilka.— Apsveicu!

Viņš nebija pārsteigts. Taču šī jaunā ziņa, kurai būtu vajadzējis viņu iepriecināt, jo tā nolīdzināja viņam ceļu, drīzāk traucēja. It kā Valērija būtu viņam atņēmusi iemeslu sevi cienīt, it kā tagad viņš vairs nebūtu brīvs savā izvēlē. Viņš paņēma no skapja viskija pudeli, ko iepriekšējā dienā bija izvilcis no tēva krājumiem, Perjē minerālūdeni, glāzes un nolika visu uz grīdas pie gultas. Vienlaikus ar ašu kustību viņš pastūma prom rītakurpes. Tās atsitās pret matrača malu un palika redzamas.

—  Tu man nevaicā, kā tas notika?—Valērija brīnī-

Jās „

—  Šķiet, tas vienmer notiek aptuveni vienādi . . .

—  Man nevainību laupīja kāds tēva draugs.

So vārdu apzinātā precizitāte . Žanu Marku atstāja vienaldzīgu. Viņš apsēdās uz paklāja pa turku modei un ielēja viskiju.

—       Kolosāls tips,— Valērija atsāka,— vecis! Četrdesmit pieci gadi! Bet skaists, sportisku stāju, gudrs. Tāds kā grieķis, kurš lasītu Verlēnu, tu vari iedomāties, kāds? Viņš, tāpat kā es, ciemojās pie Donahjū ģimenes. Kādu nakti viņš ienāca manā istabā . . .

Un tagad tu esi viņa mīļākā?— Žans Marks pajauta ja.

—  Ko tu iedomājies! Viņam ir kašķīga sieva un asinssūcēji bērneļi … Es ātri tiku vaļā . . .

—  Vai tev pēc tam ir bijuši vēl citi?

Valērija, galvu atliekusi, iedzēra lielu malku viskija.

—  Nē.

—  Vai tu to nožēlo?

—  Es tev tūdaļ to pateikšu.

Viņa neatlaidīgi vēroja Žanu Marku. Viņš izlikās nesaprotam Valērijas nozīmīgo skatienu, lai iegūtu laiku un iekārotu viņu. Taču, jo biežāk viņš domās atkārtoja, ka viņa ir sieviete un pieejama, jo mazāk uzbudināts bija.

—  Panāc pie manis!— sacīja Valērija, pamādama viņam ar roku.

Žans Marks apsēdās uz dīvāna blakus viņai. Valērija aizskāra viņa roku. Viņš atcerējās kādu citu roku, kas pieskārās viņējai uz mašīnas stūres. Cik viņš bija satraukts tad un cik salts tagad! Kā viņam trūka? Karolas ādas, Karolas smaržas, viņas balss ieskarbā skanējuma . . . Viņš apņēmīgi atvairīja šīs nomācošās atmiņas un ar visu gribasspēku piespieda sevi pievērsties jaunajai sejai, kas lēnām pieliecās viņējai. Sī seja bija nezināma planēta. Bāla, milzīga, ledaina. Viņu lūpas saskārās. Žans Marks paildzināja skūpstu un sajuta gurnos drūmu atkāpšanās sajūtu. Joprojām viņš iztēlē redzēja Karolu — gan sīkumos, gan visā augumā: viņas kailais augums puskrēslā, viņas krūtis, maniere, kādā viņa novilka zeķes. Viņš atmeta galvu atpakaļ. Vienu mirkli viņi raudzījās viens otrā klusēdami. Valērija pastiepa roku uz Žana Marka pusi, atraisīja viņa kaklasaiti, attaisīja apkaklīti, atpogāja kreklu, glāstīja viņa ādu. Karola ari tā mēdza darīt. Labi! Sī mazā meitenes roka ar cieto dūri, šī samaitāta bērna seja, kurai dzīve vēl nebija uzspiedusi savu zīmogu. Tā bija muļķīga un apaļīga kā ola. Valērija nelūdza vīrieti aizvilkt aizkarus, lai radītu intīmu gaisotni. Viņa nebaidījās vajadzības gadījumā parādīties kaila spilgtā gaismā, tāpēc ka bija pārliecināta par to, ka viņas gurni, krūtis un kakla līnija ir nevainojami. Viņai nebija nekā, ko slēpt. Tātad arī nekā, ko dot. «Bet nē, viņa ir lieliska! Jebkurš cits tavā vietā …» Žans Marks bija apjucis un neuzņēmīgs, gatavs raudāt Valē

rijas klātbūtnē; viņa puspievērtām acīm, ar smaidu lūpās taustīja ar pirkstu galiem viņa krūtis gluži kā aklā, meklējot ceļu. Viņš vienā lēcienā bija kājās, aizvilka dubultos aizkarus, atgriezās pie viņas. Tumsā viss noritēs labāk. Žans Marks izģērba viņu. Viņa ļāva to darīt un brīžiem palīdzēja, čukstot:

—  Es tevi mīlu, es tevi mīlu . . .

Valērija bija kaila, viņš noguldīja to. Gaismas stars

pa cieši neaizvilkto aizkaru spraugu apgaismoja viņu pietiekami, lai padarītu iekārojamu. Noliecies pār viņu, Žans Marks vēroja, ieelpoja viņu. Viņai bija garas kājas, plakans vēders, mazas un apaļas krūtis ar cietiem galiņiem kā uzpirksteņiem. Un tas viss bija jauns, padevīgs, bez smaržas. Viņš glāstīja Valēriju. Viņa viegli stenēja. Bet viņš neiedrošinājās. Nepārtraukti vērodams Valēriju, arī viņš izģērbās. Balta! Gaišmataina! Viņš pat nevarēja iedomāties, ka var būt tik gaišmataina.

—  Kaut kas nav tā, Žan Mark?— viņa čukstēja.

Teikdama šos vārdus, Valērija mazliet izslējās, ar

abu roku izplestiem pirkstiem gluži kā jūraszvaigznēm aizsegdama krūtis. Arī Karolai gultā bieži bija šāda poza. Viņa kaunējās par savām krūtīm, jo uzskatīja, ka tās ir mazliet apvītušas. Taču tā bija pārmērīga koķetērija. Vienu zibenīgu mirkli Valērija bija līdzīga Karolai. Tādai Karolai, kas likusi nokrāsot matus gaišus. Smieklīgi! Groteski! Viņš metās Valērijai virsū, noguldīja viņu un ieguva ātri, neveikli, brutāli, un, pretīguma sajūtas pārņemts, atvirzījās nost. Viņa aizturēja viņu, rokām apskaujot viņa kaklu un glaužoties pie viņa sāniem. Bez šaubām, vīlusies, taču abu gods bija glābts, tagad varēja tēlot maigumu.

—  Zini, tas bija labi,— viņa sacīja.— Tu esi stiprs . . Tu esi skaists . . .

Viņš klusēja, iepletis nāsis. Sim augumam, kurš tikko vēl nemaz nesmaržoja, tagad bija ļoti izteikta smarža: maiga, salda un reizē asa smarža, kas atgādināja benzosveķu, nē — vīraka smaržu . . . Krāns virs mazgājamā galdiņa pilēja ar sīku kristālisku troksni. «Karola, piedod!» Kaut viņa būtu mirusi! Nekad vairs viņu neredzēt! Bet šovakar mājās paredzētas viesības, ieradīsies Diurjoni un Solūzi . . .

—  Zini,— Valērija ierunājās,— tas tips Skotijā, tas mana teva draugs, pirms mīlēšanās stundām ilgi turēja

mani kailu klēpī. Tas gan bija cūka! Es beidzot viņam to pateicu. Viņš aizgāja saniknots. Bet tu man patīc . . . Vai tu būsi man uzticīgs? … Es gan tev neko nesolu. Ja tu nebūsi loti mīļš ar mani . . .

Viņa smējās, pieglaudās vēl tuvāk, piespieda savu muti pie Žana Marka mutes. Pēc tam viņi smēķēja. Septiņos viņš izvadīja Valēriju. Viņa starojoša devās prom. Viņai tā bija uzvara. Nabaga muļķe! Viņš atvēra logu un ieelpoja ar pilnu krūti. Beidzot gaiss — svaigs gaiss, spirgts, jauks, kas nesmaržoja pēc sievietes! Viņš sāka gatavoties viesībām. Domās viņš jau bija sev izraudzījies kaklasaiti — tumši zilu ar smalkām zaļām svītriņām.

Bija gluži kā teātrī: visas darbojošās personas demonstrēja mākslotas attiecības, sākot ar Karolu un Filipu, kuri tēloja laimīgu pāri, un beidzot ar Dānielu, kurš ēda izsmalcināti kā briti, bet Mersedese, pārvērtusies paklausīgā kalponē, uzmanīga un maiga nāca un gāja pie galda, kas mirdzēja no sudraba galda piederumu un kristālu pārbagātības. Pat Fransuāzas seja nebija tāda kā parasti. Žanam Markam viņa šķita līksma, noslēpumaina un saspringta. Viņai bija labāks matu sakārtojums nekā iepriekšējā vakarā. Viņš uzsmaidīja māsai pāri zili baltai Ķīnas porcelāna vāzei un pacēla savu glāzi. Kas tā Karolai par iedomu ielūgt Solūzus un Diurjonus, pēc tam kad jūras brauciena laikā viņa bija ar tiem saķildojusies. Augstāko aprindu izlīgšana. Tiesa gan, Pols Diurjons bija Egletjēra biroja svarīgs klients. Sarunas risinājās tikai par ģeogrāfiskiem tematiem: par Grieķiju, Savienotajām Valstīm, Ziloņkaula Krastu. Līdzko interese draudēja atslābt, Karola atdzīvināja sarunu ar kādu veiklu jautājumu vai amiŽantu piezīmi. Žans Marks apbrīnoja viņas nepiespiestību. Viņš neredzēja nevienu, kas šarma un elegances ziņā varētu viņai līdzināties. Jo uzspēlētāka, neīstāka viņa izlikās, jo vairāk viņa Žanam Markam patika. Tagad pietika tikai paskatīties uz Karolas roku, kas bija delikāti nolikta uz galdauta, lai viņš sajustu iekāri, kāda nebija viņu pārņēmusi šopēcpusdien, uzlūkojot balto un gaišmataino Valēriju gluži kailu gultā. Šīs

skaidrās atskārsmes vajāts, viņš runāja maz un ikreiz domāja par iespaidu, kādu radīs Karolai. Ģērbusies melnā tērpā ar trīsstūrveida kakla izgriezumu, ar dimanta spraudi uz pleca, viņa šķita kā nepieejama un neaizsniedzama valdniece aiz necauršaujama aizsargstikla. Žans Marks gribēja nomest savu salveti un bēgt prom. Vakariņas ieilga. Daniels palūdza otrreiz aveņu saldējumu, nelietis tāds! Bet Solūza kungs, kas bija īsts lietpratējs, ostīja un nebeidzami izgaršoja vīnu «Sauternes», kas papildināja desertu. Par laimi, vēl priekšā vakars pie Didjē Koplēna. Žans Marks bija brīdinājis Karolu, ka ies projām tūlīt pēc vakariņām. Viņš patiesi jutās īsti labi tikai tālu no mājām.

Beidzot visi piecēlās no galda. Kamēr Mersedese viesistabā pasniedza kafiju, Žans Marks ievilka Fransuāzu kādā stūrī un čukstēja:

—  Ja tu nāktu man līdzi?

—  Pie Didjē? Es neesmu ielūgta,— viņa teica.

—  Esi gan — gluži automātiski! Tas būs ļoti jauki. Viņš mus iepazīstinās ar kādu meiču. Grasās to precēt . . .

—  Didjē grib precēties?— Fransuāza iesaucās.

Un viņas sejā atspoguļojās tik dzīva interese, ka Žans Marks pārsteigts vēroja māsu: viņa tik tikko pazina Didjē.

—  Jā,— Žans Marks teica,— tas ir muļķīgi.

•— Kāpēc? Ja šī meitene ir jauka . . .

—  Pat ja viņa ir jauka. Zini, laulība . . .

—  Ne vienmēr.

—  Un tomēr . . . Turklāt tādiem kā mums . . . Kad vēl jāstudē . . .

—  Jā, protams.

—  Tātad es ņemu tevi līdzi?

—  Es labprāt būtu ar mieru, bet varbūt tas nav īsti pieklājīgi . . .

Viņu sarunu partrauca rosīšanās: Diurjoni bija atnesuši ceļojuma laikā uzņemtos diapozitīvus un projekcijas aparātu. Uz kādas kumodes nolika lampu, ekrānu izritināja kamīna spoguļa priekšā, novietoja krēslus skatītājiem. Diurjona kungs, kam bija jārīkojas pie aparāta, noregulēja objektīva augstumu. Diurjona kundze, kas bija sev rezervējusi mākslinieciskos paskaidrojumus, nervoza un iedvesmas pilna rosījās ap attēlu kastīti. Žans Marks piegāja pie Karolas un klusi teica:

—  Es laidīšos prom.

—  Jau?— uzmezdama viņam neapmierinātu skatienu, viņa sacīja.

—  Jā. Es apsolījos Didjē neierasties pārāk vēlu. Un turklāt es ņemu līdzi Fransuāzu . . .

—  Bet . . . bet tas nav iespējams! . . . Jūs nevarat aiziet abi! . . .

—  Lai skatītos uzņēmumus, mēs jums neesam vajadzīgi.

Viņš to izruna ja atri, lai uzveiktu bailes, kadas izjuta, apvainojot Karolu. Līdzko izkļuva no viņas skatiena un smaržu joslas, Žans Marks atguva pašpārliecinātību. Diurjoni un Solūzi, kuriem viņš izteica nožēlu, ka nevar kopā ar māsu piedalīties attēlu skatīšanā, iesaucās, ka viņi neko nezaudējot un viņu gados esot daudz kas labāks, ko darīt.

—  Ejiet aši, mani mīļie!— Karola noteica ar iecietīguma pieskaņu balsī.

—  Arī Fransuāza iet projām?— Filips jautāja.

—  Nu, protams, tā bija norunāts,— sausi noteica Karola.

Daniels izmantoja šo mirkli, lai arī nozustu. Nākamajā diena viņam bija klasesdarbs fizikā, un viņš vēl nebija paguvis atkārtot uzdoto.

—  Vai var nodzēst gaismu?— Diurjona kundze jautāja. •'

Karola piekāpusies apsedas blakus Monikai Soluzai. Visu ceļojuma laiku viņa nebija varējusi paciest skatu, kā Pols Diurjons ar fotoaparātu rokā skraida starp drupām un tiešā tēmējumā apšauda antīkos tempļus un mūsdienu zemniekus. Un tagad viņai vēlreiz vajadzēja paciest visu šo attēlu sēriju, ko papildināja Koletes komentāri. Pati Karola necieta fotouzņēmumus. Vispirms tāpēc, ka viņa atzina sevi par nefotogēnisku. Un vēl tāpēc, ka šie aizgājušā laika liecinieki modināja viņā domas par vecumu un nāvi. «Reiz pienāks diena, kad no mums paliks pāri vienīgi šie sīkie, novecojušie, smieklīgie attēli …» Filips pagrieza slēdzi. Iestājās tumsa, atspīdēja ekrāna baltais četrstūris. Karola dzirdēja, kā klusi aizveras ieejas durvis: Žans Marks un Fransuāza nule iet projām. «Viņi abi pārspīlē,» Karola nodomāja. Un dusmās viņa it kā sekoja tiem viņu līksmajā bēgšanā — tālu no pieaugušajiem, tālu no šī sloga . . .

Viesistabas dzijumā pēkšņi izslējās Partenona kolon; nas un priekšplānā Diurjona kundze zilajā, balti punktotajā tērpā.

—  Sensacionāli!— Monika Solūza iespiedzās.— Marmors, sārti baltais marmors! Tas ir skaistāks nekā dabā!

Tad bija redzams Solūza kungs šortos un audekla cepurē pie Neptūna tempļa Paestumē. Tagad savukārt Karola pauda savu sajūsmu. Viņai šķita, ka viņas balss skan kā zem stikla zvana. Sī sazvērestība starp māsu un brāli, šī priecīgā līdzdalība. Žans Marks droši vien bija paziņojis Fransuāzai, ka viņš ir pārtraucis attiecības ar Karolu. Gluži lepns, ka tas viņam izdevies. Viņa pirmais vīrieša panākums. Un šī mazā meiča — kā gan viņa priecāsies ar svētules grimasi sejā!

—  Bet vai tas nav apbrīnojami? Jūs atceraties, Karola?

—  Tas ir. . . Tas ir Olimps?

—  Nu nē, paraugieties, tie ir Delfi!

—  Katrā ziņā, Pol, jūs esat nepārspējams mākslinieks! Sis kadrējums, šī plašuma izjūta!

Sai pašā brīdī Žans Marks un viņa māsa varbūt runā par Karolu. Lai viņu galīgi iznīcinātu. Sai ziņā uz Fransuāzu varēja paļauties. Karola cieši saspieda rokas svārku krokās. Pēkšņi virs kamīna tuvplānā parādījās iedegusi, smaidoša sievietes seja ar saules gaismā skaidri redzamām grumbām. «Mans dievs! Vai tā esmu es? Jā gan! Kādas šausmas!»

—  A, lūk, mūsu burvīgā Karola!— Kolete Diurjona paziņoja.

Dūriens tieši sirdī. Karola nodrebēja. Viņa nekad nebija sevi redzējusi šādā viltoti jaunavīgā izskatā. Un sejas āda nav tāda, kā vēlams. Trīsdesmit trīs gadi! «Pats skaistākais sievietes vecums,» sludināja muļķīgie modes žurnāli. Laikam gan Žans Marks tā nedomāja. Viņa nekad nepiedotu viņam, ja viņš būtu aizvainojis viņu, pazemojis tieši tai brīdī, kad viņa pirmoreiz šaubījās par savu varu.

—  Es jūs Joti lūdzu iznīcināt šo uzņēmumu,— Karola teica.

—  Nu nē!—Pols Diurjons iesaucās.— Tas ir pats skaistākais manā kolekcijā. Jūs tanī esat tik dzīva, tik šarmanta. . .

Solūzi pārspīlēja ar komplimentiem. Karola nolieca galvu. Visi meloja. Vienīgi Žana Marka aiziešana bija

patiesa. «Ko viņš dara šajā brīdī? Ar ko viņš dejo? Ko viņš piekļauj sev?»

—       Karola, vai jūs atceraties? . . . Pajūgu Atēnās.. . Jaukas vakariņas Pirejā. . . Veco zvejnieku, kurš. . . Mūsu peldi. . .

Karola juta, ka viņai dzeļ acis. Jāuzmanās ar kosmētiku! Jāievelk elpa, lai atbrīvotu krūtis. Tā, nu jau ir labāk. Protarns, uzņēmums ir stipri palielināts. Taču jauniem cilvēkiem ir tieši tādas acis, kas visu palielina, kas sīki jo sīki vēro, kas vērtē, kas iznīcina. Diapozitīvu demonstrēšana ilga vairāk nekā stundu. īsta kolonnu, pakāpienu, bareljefu, sakropļotu statuju pārsātinātība. Kad atkal iedegās gaisma, Karolas nervi bija pagalam sasprindzināti. Bet vēl vajadzēja runāt, smaidīt, pasniegt pēdējos atspirdzinošos dzērienus, kas ļauj paildzināt svinības.

Beidzot vērienīgā atvadu rosība.

Atgriezusies savā istabā kopā ar Filipu, Karola ieslīga atzveltnes krēslā un pielika gurdeno roku pie pieres.

—       Patiesi, Kolete ir kļuvusi neciešama sabiedrībā. Jo vecāka, jo pļāpīgāka! Dzirdēja vienīgi viņu.

—  Katrā žiņā tavas viesības bija ļoti izdevušās.

—       Tu nu gan neesi prasīgs! Ar Žanu Marku un Fransuāzu, kuru aiziešana no galda izjauca jauko sabiedrību.

—  Tu man sacīji, ka tā ticis norunāts.

—  Bija taču jāglābj situācija viesu acīs.

—  Kurp viņi gāja?

—  Pie tā saucamā Didjē Koplēna.

—  Kāpēc tā saucamā?

—       Tāpēc, ka es neuzticos Fransuāzai. Viņa ir tāda komediante!

—  Fransuāza?

Filips bezgala pārsteigts uzlūkoja sievu, atpogāja pie jau diezgan tuklā kakla krekla apkaklīti. Sis Filipa aklums pret bērniem Karolu pārsteidza, saērcināja.

—       Jā, Fransuāza,— viņa noteica.— Ak, viņa nu gan. . .

—  Ko?

—  Neko. . . neko. . .

Viņa piecēlās un iegāja vannasistabā noģērbties. Ašais skatiens spogulī nomierināja: viņa izskatījās labāk nekā fotogrāfijā.

—  Fransuāza!

Tēva sauciens viņu pārsteidza, tiklīdz viņa bija ielavījusies gaitenī. Viņa griezās atpakaļ un iegāja viesistabā. Tēvs viens pats sēdēja atzveltnes krēslā un turēja rokās atvērtu avīzi.

—       A, tu esi šeit! Labvakar,— viņa teica un, gribēdama tēvu noskūpstīt, piegāja tuvāk.

Viņš lēni nolaida avīzes lapas uz ceļgaliem. Viņa acu skatiens bija tik bargs, ka Fransuāza apmulsusi apstājās.

—  Tu nāc no lekcijas?—viņš vaicāja.

—  Jā, tēt.

—  Cik nodarbību tev ir nedēļā?

—       Es nemaz īsti nezinu. Vai tu gribi redzēt manu lekciju sarakstu?

—  Jā. Man ļoti gribētos zināt, ar ko tu nodarbojies.

—  Bet kāpēc, tēt?

—       Man kļuva zināms, ka tu daudz tiecies ar vienu no saviem pasniedzējiem.

—      To tev pastāstīja Karola,—Fransuāza nomurmināja ar skumji ironisku smaidu.

—       Nav svarīgi, kur es smeļos ziņas. Taču viens ir skaidrs: tas vairs nevar turpināties!

—  Kas? •,

—  Tavas attiecības ar šo vīrieti.

Fransuāza sajuta piepešu vājumu kājās un apsēdās.

—  Sīs attiecības ir ļoti normālas,— viņa teica.

—       Ak tu tā domā? Bet tev tomēr bija jāmēģina izdarīt pašnāvību viņa dēļ! Jā, arī to es tagad zinu. Tu gribēji noindēties, tevi ar mokām izglāba, un, lūk, tu atkal krīti viņa skavās.

Fransuāza atguva elpu un sacīja:

—       Te ir kaut kādas neskaidrības, tēt. Vispirms — Kozlova kungs ir ļoti labs cilvēks . . .

—       Tik labs, ka ievilka tevi savā gultā,— Filips sparīgi noteica.

Asinis sakāpa Fransuāzai sejā. Viņu līdz asarām smacēja kauns. Viņa izdvesa:

—  Tas ir beidzies, tēt!

Tu turi mani par muļķi?

—  Es tev zvēru . . .

Varbūt šodien tas ir beidzies, bet rīt sāksies no jauna. Un vai tu vari man pateikt, pie kā tas tevi

novedīs?

Fransuāza neatbildēja. Viņai aiz muguras bez trokšņa atvērās durvis. Karola iznāca no savas istabas, nebildusi ne vārda, ieslīdēja lampas gaismā un apsēdās uz dīvāna malas, pa gabalu no vīra un pameitas. Acīm redzami viņa negribēja iejaukties viņu strīdā. Viņa ieradās, lai noskatītos Fransuāzas pazemošanā. Viņas sejā jautās miers, kādu dod pieredze. Filips uzmeta sievai ieslīpu skatienu, itin kā viņas acīs varētu smelties jaunu spēku, un turpināja:

—       Sim tipam nav nekādu nopietnu nolūku, tu to labi zini, Fransuāz! Viņš izmanto tavu jaunību un naivumu. Un, kad būs diezgan izpriecājies, viņš tevi pametīs.

Karolas klātbūtne katram viņa vārdam piešķīra briesmīgu nozīmi. To, ko Fransuāza paciestu, ja būtu divatā ar tēvu, viņa nespēja uzklausīt, klātesot šai sievietei, kura zem vienaldzības maskas slēpa līksmību. Fransuāzu spēji pārņēma netaisnības sajūta. Vajadzēja iebilst nekavējoties, vienalga, kā. It kā pārdabiskā atšķirtība viņa dzirdēja sevi sakām:

_— Aleksandrs Kozlovs nebūt nevēlas mani pamest, kā tu teici, tēt, viņš pat lūdza manu roku.

—       Ko?—norūca Filips, galvu izsliedams.— Tu esi jukusi?

—  Tā tomēr ir taisnība.

—  Cik viņam gadu?

—  Trīsdesmit trīs.

—  Bet tev deviņpadsmit. Vai tu maz apjēdz?

—  Bet tev un Karolai ir tāda pati starpība.

—       Nenoliedzami,— Karola sacīja, graciozi izslejot krūtis.

—       Katrā ziņā tu vēl neesi pilngadīga,— Filips teica.— Man te ir savs vārds sakāms. Un šis vārds ir «nē»! Tu neprecēsies ar nabagu!

—       Viņš nav nabags . . . Viņš izturēs agregācijas eksāmenu . . : Un es pati — ja iestāšos darbā par tulku kādā ministrijā . . .

—       Nē, nē, nē!… Es tev vēlreiz atkārtoju, ka šīs laulības nav iespējamas . . .

Viņu pārtrauca Karolas mīlīgā balss:

—  Kāpēc neiespējamas, Filip? Fransuāzai ir taisnība. Ņemot vērā, ka šis vīrietis vēlas viņu precēt, mums vajadzētu par visu aprunāties daudz mierīgāk . . .

Fransuāza pārsteigta uzlūkoja pamāti.

—  Un šis lūgums patiesi ir nopietns?— Karola atsāka.

—  Protams,— Fransuāza sacīja.

Tad Fransuāzu pārņēma panika. Nekad viņa nebija domājusi par iespēju apprecēties ar Aleksandru Kozlovu. Viņš bija piedāvājis viņai precības neapdomīgi, gandrīz pa jokam; Fransuāza ļoti prātīgi atteicās viņu uzklausīt; un, lūk, tēva un Karolas priekšā viņa aizstāvēja šo muļķīgo domu, it kā no šī lēmuma būtu atkarīga viņas laime. Viņu uztrauca pašas svārstīgā izturēšanās; viņa vairs nevaldīja pār savu rīcību; viņa šaudījās šurpu turpu kā pa migļu.

—  Es pieņemu, ka esi padomājusi par nākotni, kas tevi sagaida kopā ar viņu,— Karola teica.

—       Neparko viņa nav padomājusi!— Filips iesaucās.

—  Mājās pieradusi pie ērtībām un bezrūpības, viņa nespēj iedomāties, kādas grūtības gaida laulātos. No tā, ko nopelna šis pasniedzējs, tu nevaresi dzīvot.

—  Tēt, es jau teicu, ka arī es strādāšu. Turklāt nauda vēl nav viss . . .

—  Fransuāzai taisnība,— Karola iejaucās.— Mūsu laikmetā precoties tiek ņemta vērā nevis vīrieša bagātība, bet gan viņa spējas. Aleksandrs Kozlovs man šķiet ļoti neparasts. Man bija izdevība iepazīties ar viņu, parunāties. Viņš ir gudrs, saprātīgs, viņam ir pareizi spriedumi . . .

Jo Karolas argumentācija kļuva uzstājīgāka, jo vairāk Fransuāza apjuka. «Kāpēc šī piepešā laipnība pret mani?» viņa domāja. «Vai es būtu viņu nepareizi novērtējusi? Vai viņa patiesi vēlas man palīdzēt? Vai es joprojām maldos, juzdama neuzticību pret viņu? Ja Aleksandrs Kozlovs nojaustu par mūsu sarunu . . .» Visiem spēkiem viņa pretojās tam, ko tik neapdomīgi bija uzsākusi. Tēva sejā jau parādījās klusas piekrišanas pazīmes. Viņš laiskā pozā sēdēja atzveltnī un ļāva apdzist skatienam zem nogurušajiem plakstiņiem. Lieli skandāli viņu ātri nogurdināja. Kā vienmēr, ģimenes problēmu atrisināšanā viņš pilnīgi uzticējās sievai.

—  Katrā ziņā,— viņš noteica,— es domāju, ka nevajag neko sasteigt. Kad būšu iepazinies ar šo vīrieti, es tev godīgi pateikšu, ko par to visu domāju . . .

Filips pagriezās pret sievu un saņēma no viņas starojoši laipnu skatienu. Viņa pateicās par viņa sapratni. Ar veiklu kustību Karola apsēdās uz viņa atzveltņa inalas. Viņu rokas saskārās. Viņa nopūtās, un skatiens k|uva gurdens.

—  Nu tad tā,— viņa sacīja.— Vai tu esi laimīga?

—  Ļoti,— Fransuāza atbildēja.

Tad Fransuāzai krūtīs izveidojās tik smags, tik ciets kamols, ka apgrūtināja elpošanu. Karola pievilka viņu sev klāt un pastiepa savu vaigu skūpstam. Pēc tam Fransuāza noskūpstīja tēvu. Taču visu laiku viņu neatstāja briesmīgas komēdijas iespaids. Viņa jutās reizē gan apmierināta, gan pievilta. Seja dega kā ugunī. Viņa ātri aizgāja uz savu istabu.

Lielā, uz galda uzliktā nēģera galva viņu sagaidīja ar tukšu skatienu. Viņa iekrita gultā. Visvienkāršāk būtu nogaidīt dažas dienas un pēc tam paziņot tēvam un Karolai, ka viņa ir apdomājusies un nolēmusi neprecēties. Sī programma viņu nomierināja. Drīz viņu aicinās pusdienās. Viņa piecēlās, no jauna sasukāja matus un devās uz Daniela istabu. Viņš rakstīja uz rakstāmmašīnas atskaiti Zelidžas fondam. Tas bija rūpīgs darbs ar atkāpēm, apakšvirsrakstiem, lappušu vidū pielīmētām fotogrāfijām, krāsainām grafikām.

—  Kārtīgi nostrādāts, vai ne?— viņš vaicāja.

Noliekusies pār brāļa plecu, viņa lasīja: «Cilts rituāls

prasa, lai mirušais, kas nosēdināts pie savas būdas, piedalītos savas apbedīšanas ceremonijas sagatavošanā . . . Mirušā sieva noziež savu augumu ar baltu kaolīnu un turas nomaļus . . .»

—  Vai tas, ko tu tur raksti, ir taisnība?— Fransuāza vaicāja.

—  Protams!

Dzīvokļa viņā galā zvanīja telefons. Viņa turpināja lasīšanu, brāļa zināšanu un atturīgi pareizā stila uzjautrināta. Mersedese pieklauvēja pie durvīm.

—  Jaunkundz, jūs aicina pie telefona.

Tūlīt Fransuāza iedomājās par Aleksandru Kozlovu. Kāpēc? Viņai nebija ne jausmas. Viņš nekad nebija zvanījis viņai uz mājām. Un tomēr tas varēja būt vienīgi viņš. Viņa to juta. Viņš mēdz būt drosmīgs.

Fransuāza aizskrēja līdz viesistabai, kur tēvs un Karola lasīja, iekārtojušies atzveltņos viens otram pretī, un paņēma no apaļā galdiņa telefona klausuli Atskanēja vīrieša balss:

—  Hallo! Fransuāza? Šeit Ivs. . .

Tikai pēc brīža viņa pazina sava patēva balsi un gluži neapzināti sacīja:

—  Ivs? Ak, jā. . . Labvakar! . . . Kā klājas māmiņai?

—       Ne visai labi. Es tev zvanu no klīnikas. Viņu tikko atveda uz šejieni. Viņa ļoti cieš. Viņa pieprasa, lai tu būtu pie viņas.

—  Ko saka ārsts?

—       Ek. . . neko noteiktu. . . Jāgaida. . . Es pateikšu tev adresi. . . Fizeljē klīnika Sevrā, Brijēru ielā. Vai tu varēsi ierasties?

—       Noteikti,— Fransuāza sacīja.— Vai viņai kaut kas nepieciešams?

—  Nē. Tikai atnāc!

Fransuāza nolika klausuli un pagriezās pret tēvu un Karolu, kuri izlikās, ka nav neko dzirdējuši.

—       Es šovakar nevarēšu vakariņot kopā ar jums,— viņa teica.— Māmiņa ir klīnikā. . .

—       Ak tā?— Karola noteica vienaldzīgā tonī.— Kas viņai atgadījies?

Fransuāza, tumši pietvīkusi, nomurmināja:

—       Viņa gaida bērnu. . . Viņa grib, lai es būtu pie viņas…

—  Labi, ej uz turieni,— Filips norūca.

Karola smaidīja.

—  Protams, steidzies! Es ceru, ka viss noritēs labi.

Izejot no viesistabas, Fransuāza saskrējās ar Dānielu.

—  Uz kurieni tu drāzies?— viņš jautāja.

—  Māmiņa tūlīt dzemdēs!

—  Tu esi pārliecināta?

-Jā.

—  Kura klīnika?

—  Sevrā, turpat, kur piedzima Anželika.

—  Es labprāt ietu tev līdzi. . .

—  Nē, Daniel! Tas ir lieki.

Viņa vilka mugurā lietusmēteli, jau skrienot lejā pa kāpnēm.

Uzgaidāmajā telpā viņa sastapa Ivu Mersjē, kurš sēdēja, elkoņus pret ceļgaliem atspiedis. Ieraudzījis Fransuāzu, viņš izslēja galvu. Viņa seja, asarainās acis, īsais, kādreiz lauztais deguns — viss bija baiļu apzīmogots.

—  Tas nenorit strauji,— viņš teica.— Viņai jātaisa ķeizargrieziens.

—  Ak, kungs!— Fransuāza murmināja.

—  Ārsts neizskatās uztraucies. Vismaz tad viņa būs aizmigusi, viņa nemocīsies.

—  Vai es varu viņu redzēt?

—  Nē. Viņa jau ir operāciju zālē. Atliek tikai gaidīt. Apsēdies.

Viņš norādīja uz krēslu sev līdzās.

—  Viņa stipri mocījās,— viņš atsāka.— Kliedza, sauca tevi. Viņa nobaidīja mani. Un tad es tev piezvanīju.

—  Tu pareizi darīji.

—  Mēs rēķinājām, ka tas notiks decembra beigas. Bet, lūk, gandrīz trīs nedēļas agrāk. . . Es pat nezinu, cik ilgi tas var vilkties ar to ķeizargriezienu. . .

—  Es ne tik,— Fransuāza noteica.— Kas pieskata Anželiku?

—  Mana māte. O! Tur viss ir kārtībā. . .

Viņš nokrekšķinājās, nopūtās un apklusa. Fransuāza pievērsa skatienu pretējai sienai, kas bija nokrāsota bāli zilā -krāsā. Vienā kopējā satraukumā sajaucās viņas pašas un mātes piedzīvojums, un viņa pievērsās te vienam, te otram ar tādu prāta asumu, kādu piešķir satraukums. Dzemdību nama miklais gaiss, balti tērpto slimnieku kopēju slīdēšana pa linoleja grīdām, griezīgie kliedzieni, kas skanēja cauri plānajām durvīm, visa šī asiņojošās miesas — dzīvības rašanās, piedzimšanas pārpilnā pasaule modināja viņā dziļi slēptu atbalsi. Agri vai vēlu lielākā daļa sieviešu saskaras ar šīm dzīvnieciskajām sāpēm, ar šo debešķīgo prieku. Arī viņa, ja Dievs to gribēs. . . Atmiņas par Kozlovu no jauna kā vilnis pārvēlās pār viņas domām. Viņa ienira tajās aizvērtām acīm. Pēc tam viņa juta uz lūpām atplaukstam smaidu. «Bet māmiņa cieš. . . Man nav tiesību. . . Viss taču būs labi. . .» Par laimi, uzgaidāmajā telpā viņi bija vieni. Ivs Mersjē paskatījās pulkstenī.

—  Cik ilgi!

Piepeši viņš piecēlās. Durvis atvērās. Parādījās vīrietis baltā virsvalkā. Viņam bija liela, gaļīga seja. Skatiens mierīgs un nopietns.

—       Mesjē, es esmu sarūgtināts,— viņš teica.— Bērns piedzima nedzīvs. Bet operācija noritēja normāli. Jūsu sievai briesmas nedraud.

Sīs ziņas satriekta, Fransuāza skatījās uz Ivu Mersjē. Bezveidīgu seju, atkārušos apakšlūpu viņš stāvēja ārsta priekšā un neteica ne vārda. Beidzot viņš nomurmināja:

—       Labi. . . Tātad. . . Kāds trieciens viņai! . . . Tas bija. . . tas bija zēns, dakter?

—  Nē, meitene.

—       Es to viņai pateikšu. . . Tad viņai būs mazāk žēl. Vai es varu viņu redzēt?

—  Vēl ne. Viņu tikko aizveda uz palātu.

—  Tad neko. . . Varbūt mazliet vēlāk?

—  Rīt, mesjē, rīt. . .

Kad ārsts bija aizgājis, Ivs Mersjē nolēma pārlaist nakti klīnikā, lai būtu līdzās sievai, kad viņa nāks pie samaņas.

—  Es arī palikšu,— Fransuāza teica.

—       Nē,— viņš sacīja.— Es viens pats gribu viņai visu paziņot. Brauc mājās. Es viņai pateikšu, ka tu biji atnākusi. Un rīt no rīta es tev piezvanīšu.

Saprotoša slimnieku kopēja piekrita pavērt istabas durvis, kur gulēja nedēļniece. Naktsgaldiņa lampas blāvajā apgaismojumā Fransuāza ieraudzīja māti izstiepušos gultā, bālu, aizvērtām acīm. Viņa elpoja grūdieniem. Viņas rokas bija tievas un vārgas.

—       Viņai ir tik labi, cik labi vien var būt,— čukstēja slimnieku kopēja.— Dodieties mierīgi prom, jaunkundz! Kas attiecas uz jums, mesjē, tiklīdz jūsu sieva pamodīsies, es jūs pasaukšu.

Viņa atkal klusi aizvēra durvis un izstūma Ivu Mersjē un Fransuāzu gaitenī.

Pulkstenis bija vienpadsmit vakarā, kad Fransuāza atgriezās Bonaparta ielā. Tēva mašīnas pagalmā nebija: viņam ar Karolu bija kaut kur jābrauc. Parakņājusies

somā, viņa pārliecinājās, ka ir aizmirsusi paņemt dzīvokļa atslēgas. Daniels ir mājās: viņš atvērs viņai durvis.

Viņa trīsreiz īsi piezvanīja. Ilgs klusums. Pec tam durvis atvērās. Tā bija Agnesa, nevis Daniels.

—  Daniela nav mājās?— Fransuāza vaicāja

—  Ir gan, jaunkundz. Viņš droši vien ir savā istaba. Bet kungs un kundze ir aizgājuši uz kino.

—  Kāpēc jūs vēl neguļat?

—  Es rakstu vēstules savai ģimenei,— Agnesa svarīgā tonī teica.

Novākusi traukus, viņa iekārtojās virtuve un spalvaskātu rokā, brillēm uz degungala, sakniebtām lūpām reizi mēnesī rakstīja vēstules uz četrām lapam daudzajiem Bretaņas radiniekiem, kuri, starp citu, viņai nekad neatbildēja.

Fransuāza uz pirkstgaliem iegaja gaitenī, atvēra durvis, kas veda uz brāļa istabu, un redzēja, ka viņš sarāvies guļ gultā ar seju pret sienu. Viņš bija atstajis iedegtu lampu. Uz grīdas mētājās kāda matemātikas grāmata. Fransuāzai nebija drosmes viņu modināt; izslēgusi elektrību, viņa atkal piesardzīgi aizvēra durvis. Viņa pateiks brālim rīt. . . Galva viņai bija smaga. Viņu mocīja neskaidras, nenosakāmas, nenoteiktas, šķebinošas sāpes. Un turklāt viņai slāpa. Pat ļoti slāpa. Radās vēlēšanās pēc auksta piena glāzes, un viņa devas uz virtuvi.

Agnesa cītīgi rakstīja. Viņa pacēla galvu un skatījas uz Fransuāzu, kas atvēra ledusskapi un ieleja sev glazē pienu.

—  Jaunkundz, varbūt jūs vēlaties vel kaut ko?

—  Nē, paldies!

—  Jūs esat pavisam bāla. . . Jus laikam esat nogurusi.

Fransuāza lieliem malkiem dzēra pienu. Tas bija

ledaini auksts, biezs, glums un pildīja sirdi ar domām par vēju un ganībām. Viņa nolika glāzi. Miegs nenāca. Viņa nezināja, ko iesākt. Agnesa bija atkal ķērusies pie rakstīšanas. Virtuve bija tīra, spoža. Gaisā vēl vēdīja viegla sīpolu smarža. Fransuāza teica:

—  Es nāku no klīnikas. Mana māte gaidīja bērnu. Viņai taisīja ķeizargriezienu. Bērns ir miris.

Agnesa nolika spalvaskātu.

—  Tas ir ļoti bēdīgi, jaunkundz. Bet jus zināt — kad sieviete nav vairs pārāk jauna. . . Mana māsa — tā,

kura dzīvo Ruānā,— viņai gadījās tāpat. Turklāt viņa ir resna. Astoņdesmit divi kilogrami, ko domājat?

—       Šobrīd,— Fransuāza murmināja,— māte vēl neko riezina, viņa vēl atrodas zem narkozes, bet kad viņa uzzinās. . .

—       Tas ir neizbēgami… Ar to jārēķinās, tur neko nevar darīt. . . Ņemiet vērā, tas nav tik smagi kā zaudēt bērnu, kurš ir nodzīvojis sešus gadus, kā manai otrai māsai, kas dzīvo Moržā.

—  Bet jūs, kā ar jūsu bērnu, Agnesa?

—       Viņam klājas labi. Viņš dzīvo Sartrā pie manas vecākās māsas. Viņa to audzina. Darba dēļ es bērnu nevaru audzināt.

—  Bet kas noticis ar jūsu vīru?

—       Man nav vīra, es esmu vientuļā māte,— viņa svarīgi teica, it kā būtu atzinusies, ka ir nedziedināmi slima.

—  Galu galā jūsu bērnam taču ir tēvs.

—       Tēvs skriešus metās prom, kad to uzzināja. Viņš skrien vēl tagad.

—  Mana nabaga Agnesa!

—       Tagad es esmu daudz laimīgāka. Labāk iztikt bez vīriešiem.

Viņa iesmējās un atgāzās pret krēsla atzveltni. Viņas lielās, sarkanās rokas noliktas abpus baltā papīra lapai.

—  Rīt es apciemošu māti,— Fransuāza sacīja.

—  Jūs viņu ļoti mīlat?— Agnesa vaicāja.

—  Jā.

—       Es jūsu mati nepazinu. Es iestājos pie jums dienestā tūlīt pēc tam. Nu jau būs pieci gadi. Kā laiks skrien! Jūs patiešām negribat apēst kādu kumosiņu?

—  Nē, Agnesa.

Iestājās klusums. Agnesa atkal noliecās pār vēstuli. Fransuāza izgāja no virtuves.

VIII

Lietus viņus pārsteidza Žakoba ielā. Slīps, spēcīgs, mērcējošs lietus. Ieiet kafejnīcā? Danielam nebija ne graša pie dvēseles.

—  Iesim pie manis!— viņš teica.

Tas bija pavisam tuvu. Viņi metās skriešus. Daniels laiku pa laikam palēnināja soli, lai Daniela varētu

Iurēties viņam līdzās. Kā visas meitenes, viņa skrēja neveikli, kājas kā slotas vaļīgi mētājot. Slapjie mati nevienmērīgi plīvoja ap seju. Viņa bija ieslidinājusi zem mēteļa grāmatas un burtnīcas un ar abām rokām pieturēja tās caur oderi. Tāpēc likās, ka viņai ir liels vēders. Viņa šķita jocīga. Pārkāpusi slieksnim, viņa ar pūlēm elpoja. Liftā viņš vaicāja:

—  Vai tu jūties labi?

—  Jā,— viņa aizelsusies teica.

Viņš atkal sajuta nemieru. Pirmoreiz viņš ved mājās meiteni. Nu, un kas par to, viņi nedarīs neko sliktu! Nav jau vairs viduslaiki. Viņi runās, smēķēs, skatīsies viņa ceļojuma fotouzņēmumus, klausīsies skaņuplates. . . Vispatīkamākais ir tas, ka starp četriem un pieciem parasti dzīvoklī neviena nebija, vienīgi mājkalpotāji.

Daniels atslēdza durvis. Klusums, kas plūda no tukšajām istabām, viņu nomierināja. Turklāt Daniela šķita ļoti apmierināta, un arī viņam tādam jābūt.

—  Jāiet šeit,— viņš noteikti teica, pirmais ieiedams gaitenī.

Viņi pagāja garām veselai rindai sienas skapju. Aiz šīm vienādajām durvīm snauda vasaras apģērbi. Istabā Dānielu pārņēma sajūsma: lielais plakāts, kurā attēlota nēģeriete ar nēšiem, afrikāņu amuleti, par lampu pārveidotā mēnesszivs, sarkanās sienas un melnie griesti — viss viņai patika. Viņa novilka izmirkušo mēteli, uzlika to uz krēsla atzveltnes un apsēdās pie spoguļa, lai vēlreiz sasukātos. Viņas lietū salijušie gaišie mati bija ieguvuši vara nokrāsu. Vasaras raibumi ietvēra zilās acis ar brūno dzīslojumu. Kad viņa pacēla rokas, zem sārtā vilnas džempera iezīmējās krūtis. Daniels izbrīnīts skatījās uz šo dzīvo būtni istabā, kurā tik bieži bija par viņu sapņojis. Piepeši šī vieta, kas kopš bērnības tika atvēlēta mācībām, miegam, vientuļām domām, zaudēja savu izteikti vīrišķīgo nozīmi. Viņš ieslēdza atskaņotāju. Pirmā plate, kas gadījās pa rokai, bija blūzi.

—  Vai tā ir «Little Lady»?— viņa vaicāja.

-Jā.

—  Man ļoti patīk.

—  Man ne pārāk.

Daniela nolieca galvu un viena pati sāka dejot istabas vidū. Viņa strauji griezās, pacēla vienu plecu,

pēc tam otru, mainīja kāju, šūpoja gurnus, garāmslīdot viegli skāra Dānielu. Viņš sprieda, ka vīrietim ir ļoti grūti palikt pieklājīgam vai saprātīgi izturēties līdzās meitenei, kura šūpojas mūzikas taktī. Nolaistām rokām, sadrūmis viņš mīļi smaidīja un gaidīja, kad beigsies šī izrādīšanās. Pēc tam viņš parādīs Danielai savu atskaiti par higiēnisko audzināšanu Ziloņkaula Krastā. Pēkšņi Daniela metās viņam ap kaklu un pastiepa pretī lūpas. Viņš apskāva meiteni, piespieda pie krūtīm, izbijies par vīrišķīgo spēku, kas modās viņā. Daniela ir traka, viņu šādi izaicinādama. Vēl mazliet, un viņš vairs nesavaldīsies! Bet viņam nav tiesību. Viņa ir pārāk jauna, šķīsta, viņa ir viņa drauga Sovelo māsa. . . Atbildot uz skūpstu, viņš centās nedomāt par augumu, kas glaudās viņam klāt, viņš bija izmisis, ka viņam ir tik liela iekāre un tik cēla dvēsele. Dzīve viņam likās traģiska apstākļu sakritība: viņš bija divdesmit septītais fizikā, priekšpēdējais matemātikā (tēvs vēl to nezina), mācības viņu garlaikoja, droši vien viņš izgāzīsies bakalaura eksāmenā, un turklāt viņš mīl meiteni, ar kuru nevar gulēt. Viņa elsoja:

—  Daniel! Daniel!

Viņš neteica neko un cīnījās ar vēlēšanos izģērbt un iegūt Dānielu. Viņš stūma meiteni uz gultu. Viņa iekrita tajā. Viņš uzgūlās viņai virsū. Taču viņa izlocījās kā zutis, izslīdēja un pielēca kājās.

—  Nē,— viņa teica,— tikai ne to!

Arī Daniels piecēlās, bija nikns uz viņu un neapmierināts ar sevi.

—  Jūs, meitenes,— jūs esat jocīgas,— viņš teica.

Danielam bija sausa mute. Viņš aizdedzināja cigareti

un kā karalisks un vientuļš plēsoņa sāka nervozi staigāt šurpu turpu garām Danielai, kas sekoja viņam ar nemierīgu skatienu.

—  Tu dusmojies?—viņa vaicāja.

Viņš atmaiga: viņa taču ir vēl bērns!

—  Nē taču,— viņš atteica.— Vienīgi. . . lūk. . . es tevi mīlu. . . Tāpēc tev nevajag spēlēties. . . Citādi tu padarīsi mani traku. . . Es vairs neparko neatbildēšu. . . Tu saprati? . . .

Un viņš domāja par savu vīrieša pieredzi, par mežsarga atraitni ar lielajām krūtīm, par Katrīnu Ošu, šo Debikēra draudzeni, kas bija devusi viņam mājienu un kas salaida ar kuru katru (bet viņš to nebija gribējis aiz

cieņas pret Dānielu), par dzemdībām nejauši uzietajā slimnīcā biezajos džungļos. Sāpju plosīta nēģeriete gaudoja. Ārsts svīda un slaucīja pieri virsvalka piedurknē. Palīgs laiski gaiņāja mušas. Pēc tam viņš domāja par savu māti, kas gulēja nāves bāla, skumja, ar lokiem zem acīm. Viņš bija redzējis māti vakar klīnikā kopā ar Fransuāzu. Simto reizi Ivs Mersjē atkārtoja: «Ko gan tu gribi, manu sirsniņ? Lai tas nebūtu noticis. . .» Ziedi dīvainā vāzē, ko bija sagādājusi kopēja. Kaktā emaljēts pods. Jaundzimušo kliedzieni kaut kur līdzās. Žurnāli uz krēsla. Visu laiku nopūtas, laiks vilkās gausi, nebija ko runāt. . .

—  Par ko tu domā?— Daniels vaicāja:

No jauna viņa skatījās uz sevi spogulī.

—  Neko noteiktu,— viņa teica.

—  Mani mati ir pagalam!

Daniels piegāja pie meitenes, satvēra ap vidukli un uzspieda viņai skūpstu uz lūpu kaktiņa.

—  Redzi, tu jau atkal sāc,— viņa teica pagriezdamās.

Daniela bija silta, maiga, viņam gribējās raudāt,

padzīt viņu, sist.

—  Iesim projām!— viņš iesaucās.

—  Jau?

—  Ta būs labāk. Vairs nelīst. . .

Viņa savilka seju reizē jocīgā un dusmīgā grimase. Daniels skatījās, kā viņa uzvelk mēteli, paņem burtnīcas, mācību grāmatas — tās pašas, kadas viņam bija pagājušajā gadā: «Dabas zinātnes» un «īss algebras kurss». Ejot cauri priekšistabai, viņa ieskatījās pa viesistabas pavērtajām durvīm.

—  Cik pie tevis skaisti!— viņa sacīja.

Pagalmā viņi uzskrēja virsū Karolai, kura novietoja mašīnu. Tā kā manevrēt vajadzēja loti uzmanīgi, Daniels nespēja novaldīties nepamācīdams:

—       Griez pa labi. . . Tagad pa kreisi. . . Brauc uz priekšu. . . Tu izbrauksi, tu izbrauksi. . .

Pēc tam viņš iepazīstināja Karolu ar Dānielu. Karola apveltīja jauno meiteni ar labvēlīgu smaidu un, tērpusies smalkā un vieglā leopardādas mētelī, kura plankumi it kā dejoja ap viņu, devās prom.

—  Viņa ir ko-lo-sāla!— Daniela noteica.

—       Var jau būt,— norūca Daniels.— Bet es viņu pazīstu jau ilgi, es to vairs neredzu.

—  Man patīk tas, ko tu saki.

Kāds tam sakars? j

—   Tātad pēc kāda laika tu arī mani tik labi pazīsi, ka vairs neredzēsi.

—  Tu patiešām esi jocīga,— viņš sacīja.

Un piepeši viņu kaitināja tas, ka Daniela iedomājusies, ka ir ieguvusi tiesības uz viņu. Viņi soļoja pa šauro un slapjo ielu. Viņu nolaistās rokas saskārās. Daniela dzīvoja Burdonē avēnijā pie Militārās skolas. Viņi nonāca Senžermēna bulvārī. Kokiem vairs nebija nevienas lapas. Auksts, mitrs. Mašīnas lēni slīdēja. Daniels klusībā sprieda, ka zaudē laiku, satikdamies ar Dānielu. Viņš pat nebija viņai parādījis savu ziņojumu, fotogrā fijas. . . Ne tāda meitene viņam vajadzīga. Ja viņš reiz būtu apmierinājies ar patiesi labu jaunavu, kas viņu uzbudina un pēc tam izslīd, tagad viņam vajadzētu meklēt daudz pilnīgāku baudu. Visādā ziņā Debikēra draudzene Katrīna Oša ar savu caunas ģīmīti un tievajām rokām ir daudz interesantāka par Dānielu, jo viņa vismaz neizliekas. Viņš iekārtosies tā, lai vēlreiz sastaptos un gulētu ar viņu. Vai arī visticamāk viņš sameklēs kādu prostitūtu. Bet tā nevar palikt. Nav ko brīnīties, ka viņam neveicas mācībās ar šo apsēstību, kas velk viņu uz leju. Viņam ir jāatrisina algebras uzdevums, jāgatavojas kontroldarbam ģeometrijā, bet viņš klīst pa ielu ar šo meiteni, kas viņam neko nenozīmē un kas viņam neko nedod. Nonākot pie Senžermēna un Raspaija bulvāra krustojuma, viņš apstājās un teica:

—  Labi, te es tevi pametu.

—  Kas tev uznācis? Tu nepavadīsi mani līdz mājām?

—  Nē, man ir pārāk daudz, ko darīt.

—  Tu esi draņķis!

—  No šejienes tev vairs nav tālu.

Viņa raidīja viņam atriebīgu skatienu.

—  Nav runa par attālumu!

—  Par ko tad?

—  Ne par ko, tu esi pārāk dumjš, Daniel!

Viņš smējās.

—  Nu, ko tu stāvi? Ej, uz redzēšanos!

Viņš strauji pagriezās un, rokas kabatās sabāzis, lieliem soļiem devās prom.

Atgriezies mājās, viņš ieslēdzās savā istabā, lai mācītos. «Danielas lieta» izbeigta, viņš jutās kā garīgi atbrīvojies. Tomēr ar to nepietika, lai ieinteresētos par funkcijas «Y=f(x )» vienādojumu. Nekad viņam nepie-

tiks pacietības apgūt visu šo matemātiku. Turklāt viņš pat vairs nezina, kādai profesijai gatavoties. Pagājušajā gadā viņš vēlējās kļūt par inženieri vai veterinārārstu. Kā viena, tā otra vēlēšanās pārgājusi. Toties ar lielu aizrautību viņš rakstīja atskaiti par savu ceļojumu uz Ziloņkaula Krastu. Tātad žurnālists? Kāpēc ne? Viņš juta vienīgi niecīgu cieņu pret kabineta rakstniekiem — romānistiem un citiem —, kuri raksta par izdomātiem notikumiem, pat neizkustoties no mājas, bet viņš apbrīnoja un apskauda «reportierus», nenogurdināmos piedzīvojumu meklētājus. Viņi ar savām kamerām un bloknotiem parādās visur, kur notiek kāds grautiņš. Kālab šādā gadījumā mācīties elementāro matemātiku? Viņam ir vajadzīga filoloģija. Un pēc tam Žurnālistikas augstskola. Taču viņam nav labs stils un arī pareizrakstība visai apšaubāma. Vēl sliktāk: viņš sameklētu notikumu, bet citi to prastu aprakstīt. Uzmanību! Kā vienmēr, viņš redz vienīgi mērķi, bet aizmirst par šķērsli. Vispirms jau bakalaura eksāmens ar to miglas pūšanu acīs. «Man tas apriebies! . . . Man līdz kaklam! . . .» viņš klusā balsī gaudās, noliecies pār mainīgajām formulām. Ķerdamies pie kāda āķīga vienādojuma, viņš, starp citu, atkal sāka domāt par Dānielu, viņas labi veidotajām krūtīm sārtajā džemperī, salijušajiem matiem, pievilcīgo smaidu. Vai viņš nebija pārlieku ass pret meiteni? Vēl mazliet, un viņa būtu sākusi raudāt, kad viņš pameta viņu uz ietves. Tomēr tas bija neizbēgami. Vienīgais, ko viņš var darīt, ir pārtraukt attiecības ar viņu. Pat ja viņam bus jaizjut parejošas skumjas. Viņš aizdedzināja cigareti. Dūmi visapkārt un dūmi viņā pašā — vieglums, pelēcība, pazušana. «Viņa iedomājas, ka esmu no marmora! Ak, nabaga zēns! Ja viņa zinātu! . . . Otrās pakāpes trinomam vienmēr ir tāda pati zīme kā otrās pakāpes monoma koeficientam, izņemot gadījumus, kad mainīgajā lielumā dots lielums, kas ietver šo sakņu starpību, kad tādas ir. . . Es ļoti gribu. . . Tad trinomam un koeficientam ir pretējas zīmes. . . Bet mīlestība un dzīve, vai tas neskaitās? . . . Divu savstarpēju funkciju asu grafikas ir simetriskas attiecībā pret pirmo bisektrisi. . .» Mersedese klauvēja pie durvīm: pusdienu galds ir klāts, Vēl arī tas! Ko tas varētu nozīmēt? Pie kā tas var novest? Drūms un vīlies viņš piecēlās un, kājas vilkdams, devās uz viesistabu. Tēvs, Karola, Fransuāza jau bija tur,

visu sejās parastā izteiksme. Brīdī, kad bija jāsēžas pie galda, Karola sacīja:

—  Starp citu, šī meitene, ar kuru tu mani iepazīstināji, ir jauka. . .

—  Tu tā domā?— Daniels sapīcis norūca.

Un viņu pārņēma tāda laimes sajūta, ka viņš klusībā nobrīnījās, kas viņam lēcies.

IX

Lai atdzīvinātu ceturkšņa pēdējo nodarbību, Aleksandrs Kozlovs skaļā balsī lasīja ļoti uzjautrinošu Čehova stāstu krievu valodā un palīdzēja audzēkņiem to tulkot. Fransuāza atzina, ka šodien viņš ir īpaši spožs. Viņa paskaidrojumi bija izsmeļoši, joki izraisīja smieklus. Lekcija beigusies, neliels studentu eskorts pavadīja viņu līdz izejai. Fransuāza nervozēja, ka nevar viņam tuvoties. Piepeši viņš pagriezās pret viņu un teica:

—  Man ir jāiet pie izdevēja. Tas ir pāris soļu no šejienes, Eperona ielā. Vai jūs nevēlaties nākt man līdzi?

—  Jā, protams,— viņa čukstēja.

Viņi pagāja garām apmulsušajām meitenēm un devās prom. Aleksandrs Kozlovs nesa padusē melnu portfeli. Visu ceļu viņš stāstīja Fransuāzai par iespiešanai nododamo darbu — Tolstoja īsajiem stāstiem, no kuriem daži vēl nebija tulkoti franču valodā. Viņa ar aizrautību klausījās — lepna, ka viņš izvēlējies viņu par uzticības personu.

—  Pagaidiet mani šeit,— viņš teica.— Es būšu ātri atpakaļ.

Fransuāza redzēja viņu nozūdam pelēkā un zemā mājā, kas bija itin kā iespiesta starp divām lielām celtnēm. Virs durvīm vīdēja uzraksts: «Ševaljē-Viņāra izdevniecība». Vitrīnā, kas atradās ielas pusē, rindojās firmas pēdējie izdevumi: filozofiski traktāti, politiķu atmiņas, krievu autoru tulkojumi. Kas pērk šos nopietnos darbus? Sējumus rotāja egļu zari, sudraba ķēdes, daudzkrāsainas stikla bumbas; uz skatloga stikla bija uzlīmētas dažas vates piciņas, kas it kā attēloja sniegpārsliņas. «Dāviniet viņam grāmatu!» uz afišas mudināja sārtsejains Ziemassvētku vecītis. Pēc trijām die

nām sākas brīvdienas. Ģimene atkal pajuks: Daniels ar dažiem biedriem brauks uz Klizā, Žans Marks — uz Santijī, kur Valērijas de Sarnerē vecākiem pieder īpašums, Karola ar Olimpiju un Brižitu — uz Kapri, bet Fransuāza — uz Tuku, uz kurieni viņu aicina Madū. Kopš kāda laika viņai ir sajūta, ka dzīvo atšķirti no citiem pasaulē, kur nekas nav stiprs, drošs, noteikts, kur pie vismazākās vēja pūsmas viss var mainīties. Viņas plāni ir vienkārši un neinteresanti, nākotne — bezkrāsaini prātīga. Viņa pagāja dažus soļus pa ielu. Stindzinošs aukstums dzēla kājās. Bukņādami cits citu, smiedamies garām aizsteidzās daži zēni. Jau desmito reizi viņa pārlasīja izlikto grāmatu nosaukumus. Aleksandrs Kozlovs iznāca no mājas.

—  jūs gan esat ātri!— viņa teica.

Viņš apskaidroja viņas maldīšanos:

—  Esmu apbēdināts, bet Ševaljē-Viņārs vēl nav ieradies. Sekretāre apgalvoja, ka viņš ilgi neaizkavēšoties. Es neuzdrošinos lūgt, lai jūs gaidītu kopā ar mani. . .

—  Ak, vai zināt,— viņa teica,— man nav nekas īpašs, ko darīt. . .

—  Tad nāciet! Iekšā mums būs labāk.

Viņi izgāja cauri grāmatām piekrautai istabai, kur mašīnrakstītājas klabināja savas mašīnas, un nokļuva gaitenī ar gludām sienām tumši zaļā krāsā. Rindā salikti četri krēsli. Tā bija uzgaidāmā telpa. Par laimi, nebija neviena apmeklētāja. Viņi apsēdās. Tieši pretī slējās milzīgs, tumši zaļš radiators, kura desmit baterijas padarīja telpu jūtami siltu. Radiators acīm redzami bija par lielu šim gaitenim. No griestiem nokarājās kaila spuldze. Loga nebija. Aleksandrs Kozlovs bija uzlicis portfeli uz ceļgaliem. Fransuāza skatījās uz šīm tievajām un baltajām vīrieša rokām, kas izcēlās uz portfeļa melnās un nodilušās ādas. Nagi kopti, bet krekla aproces, kas kādu centimetru rēgojās ārā, bija apspūrušas. Viņa nodūra acis. Aleksandra Kozlova kurpes bija pavirši nospodrinātas. Viņš čukstēja:

—  Kāda drūma vieta. . .

Viņa domāja, ka šī piebilde ir netaisna. Viņi bija ieslēgti te kā vagonā; viņi dosies ceļojuma; viņai šķita, ka mugurkaulā izjustu vilciena šūpošanos. Viņu pārņēma pārsteidzoša līksmība. Uznāca nepārvarama vēlēšanās pateikt:

—       Jūs nevarat iedomāties, ka nesen jūsu dēļ man atgadījās kaut kas ļoti dīvains!

—  Manis dēļ?

'— Jā! Mans tēvs bija uzzinājis, ka es vairākas reizes pēc nodarbībām biju ar jums aizgājusi izdzert pa glāzītei. Viņš, kuru pilnīgi neinteresē tas, ko es daru, piepeši sācis just ģimenes galvas atbildību. Viņš aizsvilās, izbāra mani kā mazu meiteni,viņš lamāja jūs visādos vārdos. . .

—  Tikai par to, ka jūs ar mani kaut kur gājāt?

—       Tāpēc, ka turpinu satikties ar jums pēc visa tā, kas noticis.

—  Ak tā, viņš tātad zina. . .

-Jā.

—       Pie velna!— iesaucas Aleksandrs Kozlovs, uzacis saraucis, smieklīgi uztraukts.— Ceru, jūs mani aizstāvējāt.

—  Protams.

—  Ko jūs viņam atbildējāt?

Viņa apjuka, jo jutās pārsteigta, ka dažās replikās pateikts tik daudz. Tagad viņai vairs nebija iespējams atteikties, atkāpties. Visas viņas domas savijās mudžeklī. Viņa slēpa savas domas.

—       Nu, labi,— viņš teica.— Es jums uzdevu jautājumu. Ko jūs atbildējāt savam tēvam?

—  Tam nav nozīmes,— viņa murmināja.

—       Jums varbūt ne, bet man gan. Man nepieciešams zināt, ko jūs par mani domājat, Fransuāza.

Viņa pakratīja galvu.

—  Es viņam sacīju to. . . to, kas man bija jāsaka. . .

—  Un jūs viņu nepārliecinājāt?

—  Ne gluži.

—       Viņš tomēr neaizliedza jums turpināt krievu valodas studijas?

—  Nē. . . visbeidzot ne tieši. . .

—       Bet jums bija jāapsola viņam, ka vairs nekur neiesiet kopā ar mani. . .

Viņa vilcinājās.

—  Es viņam neko nesolīju.

—  Kā tad jūs izkļuvāt no šīs situācijas?

Viņa meta likumus, bet viņš sekoja Fransuāzai no viena stūra otrā. Nebija iespējams izbēgt no viņa. Vai tad viņa nevēlas, lai viņu noķer, iedzen stūri un piespiež atzīties? Tā viņa ar prātu var attaisnot šo

vēlēšanos. Viņa izbīlī ieplestām acīm ienira tukšumā. Šķita, ka tumši zaļais radiators plešas viņas galvā.

—  Es teicu tēvam, ka jūs gribat mani precēt,— viņa izdvesa.

Aleksandrs Kozlovs iepleta acis. Pēc tam viņa seja sāka raustīties klusos smieklos.

—  Ko?— viņš norēcās.— Jūs viņam to teicāt?

Viņš arvien vēl smējās, acis piemiedzis, pavērtu muti,

kaulainu zodu. Arī viņa kautrīgi smējās.

—  Galu galā,— viņš atsāka,— jums bija tiesības viņam tā teikt, jo es jums to piedāvāju.

Viņa vairs nesmējās. Kā lai zina, ko viņš domā? Vai viņš pats to zina? Neizprotams pats savās acīs. Neizmantojams. Viņa atdotu vienalga ko, lai tikai nebūtu ar viņu runājusi, nebūtu nākusi.

—  Manu mazo Fransuāz. . .— viņš iesāka.

Gaiteņa galā atvērās durvis.

—  Ševaljē-Viņāra kungs tikko ieradās,— ziņoja sekretāre.

Aleksandrs Kozlovs piecēlās.

—  Pagaidiet mani, Fransuāza! Es būšu atpakaļ pēc īsa brīža.

Viņš sekoja sekretārei. Durvis atkal aizvērās. Fransuāza no jauna palika viena zaļajā cietumā, kur viņai pretī rēgojās milzīgais, zaļais radiators. Viņas pirmā doma bija doties prom. Taču tad viņu pārņēma maiguma pilna nekustība. Muskuļi šķita atslābuši, bet prāts darbojās ātri. Viņa nebēgs prom kā toreiz. Galu galā viņš sāks viņu nicināt, ja viņa izvairīsies no jebkuras izskaidrošanās. Vairāk par visu viņa vēlējās saglabāt savu cieņu. Cik šis radiators ir pretīgs! Kā zaļā krāsā nokrāsotas ērģeļu stabules. Un kāds karstums! Fransuāza smaka nost. Loga nebija. Arā jau droši vien sāk krēslot. Garām brauca liels furgons, kas lika nodrebēt sienām. Viņa atcerējās kādu kravas mašīnu, kas kādudien aizšķērsoja ceļu uz Bromeiju, kad tevs vadīja mašīnu. Milzīga mašīna ar dubultām riepām, gabaritugunīm pa kreisi un pa labi, plāksnīti ar uzņēmuma nosaukumu: Zobūžs (Luarē). Kāpēc viņa to pēkšņi atcerējusies? Kravas mašīna vienmērīgi šūpojās, pagriezienos samazināja ātrumu, neļāva apdzīt. Beidzot lielā ātrumā tēvs tomēr aizbrauca tai garām. Kāds prieks no jauna atrast sev priekšā brīvu ceļu! Drīz viņa sajutīs tādu pašu atbrīvotību. Taču minūtes ritēja, Aleksandrs

Kozlovs neatgriezās. Mazpamazām viņas apņēmība noplaka, un viņa gandrīz sāka viņu gaidīt. Elektriskās spuldzes spilgtā gaisma nogurdināja acis. Piepeši, viņš atkal stāvēja viņas priekšā savā straujajā gaitā, smejošām acu zīlītēm, plīvojošu lietusmēteli un melnu matu šķipsnu. Portfelis kļuvis manāmi plānāks. Viņš nopūtās:

—       Uh! Tas bija ilgi? Ševaljē Viņāra tētiņš nevarēja vien beigt klāstīt savus plānus. Es neko no tā nedzirdēju.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka domāju par to, ko jūs man tikko sacījāt.

Viņš izveda Fransuāzu uz ielas. Pa šo laiku bija

iestājusies krēsla — necaurredzama un salta. Ap iedegtajām laternām trīsuļoja fosforescējoša migla. Veikalu skatlogi lēja baltu gaismu uz garāmgājēju kājām. Pa kreisi no sevis Fransuāza redzēja viņa stingro seju.

—       Varu iedomāties, jūsu tēvs gandrīz vai eksplodēja, kad jūs ierunājāties par precībām,— viņš atsāka.

—  Gadu starpība, nenoteiktās nākotnes izredzes, tur droši vien tika viss pieminēts.

Fransuāza meloja:

—  Nē. Tikai šķita, ka viņš ir skeptiski noskaņots.

—  Par ko?

—  Par manām izredzēm būt laimīgai ar jums.

—  Viņš nepazīst mani.

—  Viņš iztēlojas, kāds jūs esat.

—       Slikts, noteikti slikts, esmu par to pārliecināts!. Bet jūs, Fransuāza,— vai arī jūs esat skeptiski noskaņota?

Viņa neatbildēja. Viņš pārstāja iet uz priekšu un saņēma viņas rokas, lai piespiestu viņu pagriezties ar seju pret sevi. Kad Fransuāza atlieca galvu, viņas acis sastapās ar Kozlova tiešo skatienu. Tas bija drosmīgs un līksms skatiens, īsts spēlmaņa skatiens.

—  Kāpēc nevarētu pamēģināt?—viņš vaicāja.

—  Pamēģināt?— viņa nedroši atkārtoja.

—  Jā. Var būt, ka mums viss būs neparasti.

—  Jūs tā domājat. . .

—       Protams, es tā domāju. . . Vai drīzāk — es atkal tā domāju! Cik reizes man būs jālūdz jūsu roka, lai jūs man ticētu?

Viņš salieca savu garo augumu. Ledusskapju veikala skatlogs nesaudzīgi apgaismoja trešdaļu no viņa sejas. Viņa neskūtais vaigs un acs kaktiņš spīdēja. Fransuāzu

pārņēma pilnīgi neapstrīdama sajūta, ka viss, ko viņa darījusi, viss, ko viņa teikusi līdz šim brīdim, tika darīts tāpēc, lai Kozlovs pateiktu vārdus, kurus viņa tikko dzirdēja. Viņu pārsteidza pašas viltība — gluži kā viņas otrā «es» izpausme. Pēc tik ilgas svārstīšanās viņa galu galā triumfēja un bija pateicīga kā paralizētā, kuras kājas atguvušas spēju kustēties. Viņu pārņēma atbaidoša, gandrīz brīnumaina laimes sajūta.

—  Tātad — jā vai nē?— viņš vaicāja.

—  Jā,— viņa sacīja.

Portfeli padusē iespiedis, viņš vienu pēc otras cēla pie lūpām Fransuāzas rokas. Fransuāza baidījās, ka viņš skūpstīs viņu ielas vidū, bet viņš čukstēja:

—  Tagad ejiet ātri mājās! Pulkstenis jau ir pusastoņi. Man gribētos jūs pavadīt, bet tas nav iespējams. . . Man tur vēl ir darīšanas. . .

Viņš ar zodu norādīja uz apgaismoto bistro ielas pretējā pusē. Izsista no sliedēm, Fransuāza skatījās uz viņu kā uz svešinieku. Vai viņš kārtējo reizi smejas par viņu? Viņai gribētos vaicāt, kad viņa atkal redzēs viņu, kādā datumā viņš domā svinēt laulības. Taču lepnuma atliekas neļāva uzdot viņam jautājumus. Tikko viņa noticējaj ka noturējusi viņu, bet nu viņš atkal izslīd viņai no rokām. Tas nav cilvēks, bet gan hibrīds, lokana, daudzveidīga, pretrunīga būtne. . .

—  Manu mazo Fransuāz, esmu ļoti laimīgs,— viņš sacīja.— Es jūs mīlu.

Pat nepateicis «uz redzēšanos», vēja plīvojošiem matiem, starp mašīnām lavierēdams, viņš lieliem soļiem pārskrēja pāri Senžermēna bulvārim. Pēc brīža Fransuāza redzēja viņu iejūkam pūlī. Nekas starp viņiem nebija noticis. Viņa vēl izjuta apslēptu prieku, kas it kā sakņojās sapnī.

Atgriezusies mājās, viņa sastapa Karolu un tevu viesistabā. Bez šaubām, viņi atkal pārmetīs viņai aizkavēšanos. Viņa gatavojās skandālam. Taču tēvam bija mierīga seja. Viņš teica:

—  Pirms mirkļa man zvanīja Kozlova kungs. Rit sešos viņš ieradīsies pie mums.

Aleksandrs Kozlovs jau iepriekš saprata, ka partija būs vēl amiŽantāka, nekā bija paredzējis. Viņam sagā

dāja baudu jau tas vien, ka viņš sēž elegantā viesistabā aci pret aci ar īstiem vecākiem, kas norūpējušies par savas meitas nākotni. Fransuāza sēdēja netālu no viņa un vēroja šo svarīgo tikšanos ar skumjām, ko viņai neizdevās noslēpt. Viņam bija žēl Fransuāzas, un viņš veltīja viņai skatienu, ko tā pateicīgi pārtvēra. Viņai aiz muguras bija sārta siena, tumšos toņos glezna, lampa ar banānkrāsas abažūru, un viss slīga maigā, akadēmiskā, oficiālā skaidrībā, kas šķebināja ar mēra un gaumes izjūtu. Pasniedza viskiju. Protams! Šampanietis būs vēlākam laikam, kad viņi jutīsies kopā ar viņu kā vienota ģimene, kad varēs apsveikt viņu un reizē arī sevi. Šobrīd laulību jautājums principā bija izlemts, bet vēl nebija pārrunāti dažādi sīkumi. Filips Egletjērs izteicās visai neskaidri. Viņš pūlējās ar prātu vispusīgi izpētīt savu nākamo znotu. Aleksandrs Kozlovs apbrīnoja šo viņa manevru.

—  Vēl mazliet viskija?— Karola vaicāja, paņem-' dama no viņa rokām glāzi.

Viņš piekrita. Viskijs bija labs. Un mazajiem ledus gabaliņiem piemita uzjautrinoša ģeometriska pilnība.

—  Man ne!— Filips teica, apstādinot sievu, kas gatavojās ieliet arī viņa glāzē.

Un, pagriezies pret Aleksandru Kozlovu, piebilda:

—  Fransuāza mums ir stāstījusi par jūsu darbu Austrumu valodu skolā. Vai tā patiesi ir interesanta nodarbošanās?

«Lūk, beidzot esam pie tā nonākuši!» nodomāja Aleksandrs Kozlovs. Un apmierināts tēloja vientiesību:

—  Intelektuālā ziņā ļoti interesanta. Sis pastāvīgais kontakts ar jaunatni, šī pamatīgā saskarsme ar lielo krievu literatūru. . .

—  Es domāju finansiālo pusi,— Filips nomurmināja.

—       Finansiāli nē,— atzina Aleksandrs Kozlovs.

—  Taču es nesūdzos. Ar šo darbu un tulkojumiem es vienmēr spēšu sevi nodrošināt.

—  Un arī tad, kad nebūsiet vairs viens?

—  Noteikti.

—  Manu klientu vidū ir divi lieli Ševaljē-Viņāra izdevniecības akcionāri. Ja jūs vēlētos dabūt pastāvīgu un labi apmaksātu darbu šajā uzņēmumā, es varu. . .

Aleksandrs Kozlovs pārtrauca viņu, paceldams roku, it ka aizsargājoties no vērša ragiem.

—  Nekādā ziņā! Man ir dārga manā neatkarība. Dzīvē pastāvīgi jārēķinās ar iespēju zaudēt laiku, jāvelta uzmanība lietām, kas neko nedod, jāsmejas par likumiem un principiem. Naudas mums vienmēr būs pietiekami, vai ne, Fransuāza?

Fransuāza atplauka, turpretī viņas tēva sejas vaibsti saspringa. «Viņš baidās,» nodomāja Aleksandrs Kozlovs. «Viņš šaubās, vai viņam jādod sava meita man par sievu. Tas ir aizraujoši!» Karola diplomātiski iejaucās:

—  Es domāju, ka Fransuāza javertē augstak par visiem šiem materiālajiem jautājumiem.

Aleksandrs Kozlovs uzsmaidīja viņai. «Si te ir mūsu sabiedrotā. Viņa pat palīdz. Kāpēc?» Pieradis pie jaunām un atklātām sejām, kuras var viegli atšifrēt, viņš nespēja noteikt šīs sievietes būtību, ko sarga ja nosacīta noslēpumainība. Viņā viss bija piesardzīgs, aprēķināts, graciozs, un tomēr viņa izraisīja spēcīgas un valdonīgas domas. Virs šķita daudz patiesāks. Baudkārs darījumu cilvēks. Tas dūrās acīs. Ar nepatiku viņš bija norijis sava nākamā znota iznīcinošos vārdus par naudas ņenozīmību. Tagad viņš devās jauna uzbrukumā:

—  Kur jūs domājat dzīvot pec laulībām?

—  Pie manis. Man ir ļoti pieņemams dzīvoklis.

—  Kur?

—  Baka iela.

—  O! Bet tas taču ir dažu soļu attalumā!— Karola sajūsmināta iesaucās.

Pēc tam, pagriezusies pret Fransuazu, viņa nočukstēja:

—  Un kadu datumu jūs izvelējāties, dārgā?

—  Datumu?— vaicāja Aleksandrs Kozlovs, uzacis izliekdams.

—  Jā, kad jūs domājat laulaties?

Aleksandrs Kozlovs pievērsa skatienu Fransuāzai; viņa satraucās.

—  Es domāju, jo atrak, jo labak,— viņš sacīja.

Un tad nodomāja: «Tas, ko es daru, ir tīrais neprāts.» Uz izvēles robežas viņu pārņēma reibonis. Augšāmcelšanās vai pašnāvība. Bez šaubām, abas. Kāda lieliska virtuve! Ar ko jūs uzmundrināt? Tas viņam nepieciešams, citādi viņš aizmigs. Toties viņa izskatījas kā maiga, starojoša aitiņa. Savos deviņpadsmit, piecpa

dsmit, astoņos gados viņa sēdēja starp trim pieaugušajiem, kuri apsprieda viņas nākotni.

.— Ir vajadzīgs laiks, lai visu sagatavotu, paziņotu par laulībām, domāju, ka būtu prātīgi rēķināties ne agrāk kā februārī,— Filips teica.

—  Februāris — tas būtu lieliski,— Aleksandrs Kozlovs sacīja.

Filips ieslīga dziļāk atzveltnī un vingri sakrustoja kājas. Taču viņa pleci palika iztaisnoti. Aleksandrs Kozlovs paredzēja jaunu pavērsienu.

—  Ir vēl viena delikāta lieta, par ko es vēlētos ar jums parunāt,— Filips sacīja.— Domāju, jūs necelsiet iebildumus, ja es likšu savam notāram sagatavot līgumu par mantas sadali, kas garantētu gan jūsu, gan manas meitas intereses. Mūslaikos katram no laulātajiem draugiem nepieciešama pilnīga rīcības brīvība attiecībā pret savu personīgo īpašumu. Es visnotaļ cienu. . .

Viņš bēra gatavus formulējumus, bet Aleksandrs Kozlovs tos pieņēma, mādams ar zodu. Tagad vēl notārs! Tas ir visa kalngals! Šķita, ka Fransuāza cieš. Viņa pārāk labi pazina Aleksandru Kozlovu, lai nenojaustu viņa domas. Piepeši viņa nosarka un nomurmināja:

—  Es tevi lūdzu, tēt, neko nekārtot ar notāru. Nedz Aleksandram, nedz man nav personīgās mantas un . . .

—  Tas ir principiāls jautājums,— Filips skarbā tonī sacīja.

—  Jūsu tēvam ir pilnīga taisnība,— Aleksandrs Kozlovs augstsirdīgi piekrita.

Viņš tikko valdījās, lai nesāktu smieties. Filips paskatījās uz viņu kā vīrietis, kurš jūtas pateicīgs. Atzīmējis šo savu pirmo panākumu, viņš turpināja runāt nopietnā un guturālā, gandrīz pieglaimīgā balsī:

—  Fransuāza jums, bez šaubām, sacīja, ka viņa vēlētos — un tas ir pilnīgi normāli — laulāties baznīcā? . . .

—  Viņa nav man to teikusi, bet tas ir pats par sevi saprotams,— Aleksandrs Kozlovs pieaugošā līksmībā piekrita.

Pēc notāra — mācītājs! Neizbēgama notikumu secība. Sajā buržuāziskajā stulbumā bija ari kaut kas dižs.

—  Domāju, jūs esat pareizticīgais?— Filips vaicāja.

_— Nav svarīgi! Ja tas vajadzīgs, es pieņemšu katoļticību.

—  Šķiet, tas nav nepieciešams,— Fransuaza kautrīgi nomurmināja.

—  To tu noskaidrosi pie Senžermendcpre baznīcas kirē, mana mīļā,— Karola teica.

—  Protams, mēs aiziesim abi,— Aleksandrs Kozlovs sacīja.

Viņš gavilēja, sagatavojies jebkurai maskaradei. Varētu sacīt, ka ir cilvēki, kuriem dzīvē ir garlaicīgi. Pietiek atbrīvoties no rutīnas, lai atklātu jaunu pasauli. «Es esmu nokļuvis pie papuasiem,» viņš nosprieda ļaunā priekā. Un viņa mīlestība pret Fransuazu pieauga, tā iegailējās kā liesma vējā. Karola piedāvāja viņam vēl viskiju. Viņš pat netika pamanījis, kā bija iztukšojis otro glāzi. «Ja es ņemšu vēl trešo, viņi nospriedīs, ka man patīk iedzert.»

—  Labprāt,— viņš piekrita.

Karolaielēja viskiju, gāzēto ūdeni, ar standziņām satvēra ledus gabaliņus. Filipa sasprindzinājums atslāba, viņš jutās laimīgs, ka pamatīgi un rezultatīvi hovadījis sarunu līdz galam. Viņš atļāva arī sev ieliet nedaudz viskija, bet no gāzētā ūdens atteicās. Piepeši viņiem vairs nebija ko runāt. Abi smaidīja kā pārdēvējs un pircējs, kas noslēguši darījumu. Vienīgi Fransuāza jutās kā septītajās debesīs. Aleksandrs Kozlovs pacēla savu glāzi, skatīdamies uz Fransuāzu. Tikko pirmoreiz viņa bija uzrunājusi viņu par «Aleksandru». Noklaudzēja durvis, pēc tam vēl vienas. Stūrains, gaišmatains, izspūris, straujš zēns ienāca viesistabā.

—  Un, lūk, arī mūsu pētnieks Daniels!

Viņi paspieda viens otram roku. Pēc tam runāja par Žanu Marku, par tanti Madū. . . Viņam garām slīdēja visa Egletjēru dzimta. Aleksandrs Kozlovs pamanīja, ka kopš kāda brīža viņš uzjautrinās mazāk. Viņš nograuza sāļu mandeli, izdzēra savu glāzi un piecelās, lai atvadītos. Karola sacīja:

—  Vai jūs būsiet brīvs rīt pusdienu laikā?

Ziņkārības pamudināts, Žans Marks lieliem soļiem devās lejā pa Bonaparta ielu. Ko nozīmēja šī Fransuāzas zīmīte, kuru, pārnākot no nodarbībām juridiskajā fakultātē, viņš bija atradis zem durvīm? «Tev noteikti

jāierodas šovakar uz vakariņām. Es tev paziņošu Lielu, ļoti lielu jaunumu!» Viņš domāja, ja ieradīsies septiņos, tad varēs parunāt ar māsu aci pret aci. Taču dzīvoklī ‘Mersedese viņam pavēstīja, ka jaunkundze vēl nav pārnākusi. Tai brīdī atvērās kabineta durvis.

—  Tas esi tu, Žan Mark? Ienāc!

Tur starp vecām grāmatām smaidīja tēvs un Karola.

—       Tu zini jaunumu?— Filips iesāka.— Fransuāza precas.

Dzirdētā apdullināts, Žans Marks vispirms nomurmināja:

—  Ar ko?

—       Ar savu krievu valodas pasniedzēju Aleksandru Kozlovu.

Zaria Marka pārsteigums pārauga tik spēcīgā niknuma, ka viņš juta, kā atslābst rokas un trīc lūpas.

—       Tas nav iespējams!— viņš iesaucās.— Jūs to nepieļausiet!

—  Kāpēc ne?— tēvs aizkaitināts vaicāja.

—       Tāpēc, ka šis tips ir pārāk vecs! . . . Tāpēc, ka viņam nav ne graša pie dvēseles! .. . Tāpēc, ka nav zināms, no kurienes viņš cēlies! . . .

Filips vīpsnāja.

—       Tu pārmet viņa krievisko izcelsmi? Es nedomāju, ka tev ir tik aprobežoti uzskati.

—       Es viņam pārmetu to, ka viņš ir pilnīgs pretstats tā tipa vīrietim, kāds derētu par vīru Fransuāzai. Viņa var būt vienīgi nelaimīga ar viņu! Viņš atzīst paradoksu, ņirgājās par visu, ko viņa ciena, viņš ir netikumu samaitāts . . .

—  Kā tu to zini?

—  Vajag tikai paskatīties uz viņu!

—  Tu esi viņu bieži redzējis?

—  Vienu reizi, bet man ar to pilnīgi pietika.

Filips atgāzās atzveltnī un uzmeta dēlam ledaini

saltu skatienu.

—       Mīļais Žan Mark, es varu lepoties ar māku sarunas gaita atri un droši atklāt cilvēka labās īpašības ūn trukumus. Tas pat zināmā mērā ir mans darbs. Sis Kozlovs, protams, nav spīdoša partija, bet viņš ir gudrs, spējīgs, viņš mīl tavu māsu . . .

Žans Marks klausījās tēvā, bet skatījās uz Karolu. Bezrūpīgi atspiedusies pret galda stūri, viņa, šķiet, ir vienisprātis ar vīru itin visā. Viņa, bez šaubām, ir

sajūsmināta, ka tikusi vaļā no Fransuāzas, pat vel vairāk — nolēmusi viņu nelaimei. Neiespējami, ka viņa patiesi tic šo laulību veiksmei. Viņa ir pārāk smalka, pārāk viltīga . .. Viņa prata valdīt pār savu seju, neparasts apmierinājums atspoguļojās viņas acīs. Pēkšņi Žanam Markam radās iespaids, ka arī viņa tēvs pats netic nevienam vārdam, ko saka. Viņi spēlē šo zemisko komēdiju, lai attaisnotu sevi. Viņi izskatījās kā divi noziedznieki pēc nozieguma izdarīšanas. Riebuma pārņemts, Žans Marks norūca:

—  Kad tas viss tika izlemts?

—  Vakar,— Filips sacīja.— Bet šovakar Aleksandrs Kozlovs ierodas pie mums vakariņās.

—  Neceriet, ka sēdīšos pie galda!— Žans Marks noteica aizlauztā balsī.

—  Bet kāpēc, ja drīkst zināt?— vaicāja Karola uzrauktu degunu, nicīgā, nievīgā smaidiņā savilktām lūpām.

—  Jo nevēlos radīt iespaidu, ka atbalstu šo netīro darījumu! Es vēl pieļauju, ka Fransuāza ir zaudējusi galvu: viņa taču ir iemīlējusies. Bet, atvainojiet, to gan es vairs nesaprotu, ka jūs abi, kam viņa būtu jāattur no šī soļa,— jūs viņu grūžat šajā avantūrā!

Viņam trūka elpas. Aiz naida un asarām viņam acis dubultojās.

—  Tas ir nejēdzīgi,— viņš vel piebilda,— nejedzigi! Ja ar viņu kas atgadīsies, jūs būsiet vainīgi.

—  Viņa dabūs bērnu, tas ir vienīgais, kas var atgadīties,— Karola smiedamās teica.

Žans Marks nikni paskatījās uz viņu. Viņš ienīda Karolu. Viņa bija pārģērbusies vakariņām. Viņam tik ļoti patika šī tumši zilā kleita ar apaļo, dziļo kakla izgriezumu, kas beidzās pie maigās krūšu līnijas.

—  Diezgan!—Filips stingri noteica.— Tu uztraucies par niekiem. Ja esi tik nervozs, ej mājās ārstēties. Pie galda mums nav nepieciešams prokurors.

—  Labi! Uz redzēšanos!— Žans Marks sacīja.

Viņš strauji izgāja no kabineta, izsteidzās priekšnamā un kā sastindzis apstājās, redzot atveramies ieejas durvis. Parādījās Fransuāza un aiz viņas gara auguma kalsns vīrietis ar sirsnīgu skatienu.

—  A, tu esi atnācis!— viņa iesaucās, noskūpstot Žanu Marku.— Es tā baiļojos, vai tikai tu būsi atradis manu zīmīti un vai šovakar nebūsi aizņemts! . .. Mans

brālis . . . Aleksandrs Kozlovs . . . Kaut gan, man šķiet, jūs jau esat pazīstami.

—  Protams,— Žans Marks nomurmināja.

—  Vai tu zini, kāpēc es lūdzu tevi atnākt?

—  Jā.

—  Kas tev to pateica?

—  Tētis.

—  Cik žēl! Man pašai gribējās tev to paziņot. Viņas balsī jautās tāds prieks un acīs tāds gaišums,

ka Žans Marks, sirdij sažņaudzoties, juta, ka nespēs aiziet.

•

Madlēna nolika klausuli un stīvām kājām apsēdās. Tālruņa zvans bija viņu pamodinājis pulksten vienos naktī. Niknuma pārņemts, Žans Marks pat nebija atvainojies, ka zvana viņai tik vēlā naktī. Viņš smagi elsoja vada otrā galā: «Jā, jā, es tev galvoju … Es tikko mājās kopā ar viņiem ēdu vakariņas… Fransuāza ir galīgi izsista no sliedēm . . . Viņai neko nevar pateikt . . . Ko tu par to domā? . . .» Ko viņa par to domā? Viņa pati to nezināja. No pirmā acu uzmetiena Aleksandrs Kozlovs, protams, šķiet. . . No viņa strāvo spēks, nenosvērtība, neatkarība un savdabība. Kā vīrs — satraucošs. Viņa aizdedzinā ja cigareti un izpūta dūmus sev priekšā. Bija vēsi, pa nakti viņa atslēdza apkuri. Tomēr viņai pat nenāca prātā no jauna apgulties. Kā var gulēt pēc tāda jaunuma? Viņa neapzināti pārvilka pār ceļgaliem mājastērpa stūrus. Ieritinājusies krēslā pie telefona aparāta, Madlēna nekustīgi skatījās vienmērīgajā grīdas flīžu segumā. Nabaga Žans Marks! Cik viņš satraukts! Nevis viņam, bet Fransuāzai vajadzēja piezvanīt. Kāpēc viņa vēl nav to darījusi? Pārāk aizņemta ar savu jauno laimi. Sī doma apbēdināja Madlēnu. Viņa vairs nav vajadzīga, viņu sāk aizmirst. Viņa tūlīt sevi nomierināja: «Nē, taču, viņa piezvanīs rit. Un ko es viņai tad sacīšu? Labi, lai notiek! Es viņu vienīgi apsveikšu, novēlēšu daudz laimes…» Ziemassvētku brīvdienās Fransuāza gatavojās atbraukt uz Tuku. Viņa, bez šaubām, gribēs, lai Aleksandrs Kozlovs brauc līdzi. Madlēna nevar atteikties viņus pieņemt, jo viņi saderinājušies. Kādreiz viņa taču

bija izmitinājusi arī Patriku. Taču Patriks nebija bīstams. Toties šis te! . . . Nē, viņi nebrauks! Ko gan viņi te iesāks pie vecas, kā lietus apnicīgas tantes? Viņi paliks Parīzē. Viņa neredzēs Fransuāzu. Ja vien pati neaizbrauks pie viņiem. Bet kas viņu tur gaida? Fransuāza būs pārāk aizņemta, lai kaut kur dotos kopā ar viņu; Daniels gatavojas ar draugiem braukt slēpot; Žans Marks pavadīs divas nedēļas Santiiī, Sarnerē ģimenē . . . Tas ir kaut kas nebijis. «Mans Žans Marks ir nedaudz snobisks. Šķiet, Sarnerē atstājuši savu lauku māju meitas rīcībā. Tur apmetīsies vesela jauniešu kompānija. Bet pēc tam brīnās, ka rodas dažādi starpgadījumi … Nu gan esmu pavisam atpalikusi, it kā man būtu simts gadu! Man pielipis provinciālisms . . . Ja rīt Fransuāza man nepiezvanīs, es zvanīšu viņai. Bet uz Parīzi es nebraukšu. Pat tad ne, ja viņa to lūgs.» Cigarete dedzināja pirkstus. Viņa nodzēsa to apakštasē un aizdedzināja otru. No jauna viņu savā varā pilnīgi pārņēma citu dzīve, likdama aizmirst savējo. Viņa sāka staigāt kamīna priekšā šurpu turpu, tur zem pelniem vēl gailēja uguns. Viņu apstādināja niecīgs troksnis. Puskrēslā mirdzēja tuksneša lapsiņas ačeles. Veltīgi gaidījusi, ka tās saimniece atgriezīsies istabā, Zilī tecēja lejā pa kāpnēm. Pagājušajā nedēļā bija nobeidzies Frederiks. Kādu rītu Madlēna bija to atradusi pavisam stīvu, atkārušos žokli, stiklainām actiņām guļam uz spilvena, kas tam kalpoja par guļvietu. Viņa biedrene izbailēs bija noslēpusies kaktā, cik tālu vien iespējams no mazā līķīša. Veterinārārsts nespēja izskaidrot notikušo. Zilī tuvojās Madlēnai, ar savu vieglo un kuplo asti slaucīdama flīžu grīdu. Madlēna paņēma to rokās un turpināja soļot šurpu turpu. Kāja viņai vairs nesāpēja. Par notikušo nelaimes gadījumu liecināja vienīgi tikko manāma klibošana. Turklāt viņa vēl ir pieņēmusies svarā par trim kilogramiem. «Būs jāpalaiž platāki svārki. Tas ir draņķīgi.» Siltā elpa pie kakla mazpamazām mazināja satraukumu. Fransuāza būs laimīga. Dievs nepieļaus, lai būtu citādi. Bet dzīvē taču nav tikai tas. Ir vēl taču viņa pati, Madlēna. Viņas māja, mantas, viņas lapsiņa. Viņa dusmojās, ka ir egoistiska, apmierināta, tad viņa atguvās, un no jauna viņu apņēma rudens nakts klusums un aukstums. Pie visa vainīgs Žans Marks. Viņš bija viņu piepeši pamodinājis, un nu viņa vairs nespēj atgūt savu

parasto mieru. Viņa no jauna apsēdās, feneku klēpī paņēmusi, viņas skatiens grima tukšumā. Aleksandra Kozlova kundze! . . . «Fransuāzas vietā es būtu rīkojusies tieši tāpat,» viņa piepeši nodomāja.

XI

Aiz mazajām matēta stikla durtiņām jau cits pēc cita bija nozuduši trīs cilvēki.

—  Tagad iesim mēs,— čukstēja Fransuāza, noliekdamās pie Aleksandra.

—  Jā,— viņš teica.

—  Cik tas ilgi!

—  Man tā neliekas.

Atspiedies ar muguru pret sienu, viņš sēdēja Fransuāzai līdzās un nenoteikti smaidīja. Viņai bija kauns par šo primitīvo iekārtojumu, par organizētības trūkumu. Pedecīgs un kails gaitenis. Koka soli, uz kuriem sasēduši īgni, saspringuši, klusi, nomākti apmeklētāji gluži ka lauku zobārsta uzgaidāmajā telpā. Viņa nepazina jauno Senžermēndeprē baznīcas vikāru abatu Rišo. Kaut tikai šim abatam būtu plašs redzesloks un jauka attieksme! Viņa no visas sirds vēlējās, lai Aleksandram jau pec pirmās saskarsmes rastos labs iespaids par katoļu baznīcu. Viņam ir tik dīvaini uzskati par reliģiju. Vai tas nav savādi, ka viņš piekritis nākt līdzi uz šejieni? Kļuva dzirdama balsu dūkoņa. Bez šaubām, beidzās saruna. Vēl pāris mirkļu. Fransuāza raidīja ludzošu skatienu matētajam stiklam. Durvis atvērās. No kabineta iznāca veca sieviete saraudātām, apsarkušam acīm. Viņa šņaukājās, slaucīja degunu. Fransuāza un Aleksandrs stājās viņas vietā.

Abats Rišo aicināja viņus apsēsties pītos niedru pinuma krēslos. Tas bija kalsns, gara auguma, plikpaurains četrdesmit gadu vecs vīrietis ar ļoti jauneklīgu skatienu nogurušajā sejā. Fransuāza, kas bija viņu redzejusi tikai īsu mirkli, kamēr viņš izvadīja apmeklētājus, uzreiz juta uzticību. Viņa pieņemamā telpa bija maza, putekļaina, slikti iekārtota, uz grīdas papīru kaudzes, pie sienām afišas, kas vēstīja par dievticīgo draudzes sanāksmēm. Aizžņaugtu kaklu Fransuāza izklastija savu gadījumu. Viņa runāja tik klusā balsī, ka abats Rišo divreiz lūdza viņu runāt skaļāk.

—  Mans bērns, es nesaprotu, kas jūs uztrauc,— viņš beidzot sacīja.— Jūs esat no šīs draudzes, jūsu vecāki ir devuši piekrišanu . . .

—  Mana nākamā vīra ticība,— viņa nomurminaja.

—  Jā,— Aleksandrs iejaucās,— domāju, ka visu sarežģīs tas, ka esmu pareizticīgais. Ja vajadzīgs, es labprāt kristīšos katoļticībā . . .

Fransuāza uzmeta viņam ieslīpu skatienu. Likās, viņu visaugstākajā mērā uzjautrina doma par šo pāriešanu no vienas konfesijas otrā. Viņš ar smaidu vēroja mācītāju.

—  Es nesaskatu nepieciešamību pec pārkristīšanas,— noteica abats Rišo.— Sis abas ticības ir ļoti tuvas.

—  Taču tad jūs laulāsiet mūs nevis baznīcā, bet sakristejā,— teica Aleksandrs.

—  Viss jau ir mainījies, mesjē. Es jūs laulāšu baznīca. Un, pēc pēdējā Koncila sprieduma, es pat ieteiktu jums arī turpmāk apmeklēt savus dievkalpojumus un vest uz turieni jūsu sievu tik bieži, cik vien viņa to vēlēsies, tāpat kā viņa vedīs jūs uz šejieni, kad jūs to vēlēsieties. Jūsu abu savienība paredz apvienot divas garīgas mācības, pie kurām jūs piederat. Es daudz bargāk vērtētu neticīgu pareizticīgo, kurš tikai aiz oportūnisma vēlas kļūt par katoli, nekā tādu pareizticīgo, kurš patiesi pieķēries savam reliģiskajam kultam un kurš atsakās to mainīt. Lūk, tāpēc es domāju, ka jūs varat justies mierīgs.

—  Jā, nu es varu uzelpot,— Aleksandrs ironiski teica, bet to varēja uztvert vienīgi Fransuāza.

Un viņš nevērīgā tonī piebilda:

—  Tātad tādām laulībām kā mūsējās nav aizliegumu?

—  Nē, ja vien lūdzat bīskapa atļauju jauktai reliģiskai ticībai un vienlaikus apņematies kristīt un audzinat savus bērnus katoļticībā.

Aleksandra skatienā mirdzēja ļauns prieks, it ka viņš būtu aizskāris pretinieka vājo vietu.

—       Tas ir visvienkāršākais,— atsāka abats Rišo.

—  Lūk, veidlapa, kas jums jāaizpilda._

Viņš sniedza Aleksandram apdrukatu lapu, kuras augšpusē bija iespiests Parīzes arhibīskapijas tituls. Fransuāza noliecās pie Aleksandra un ieskatījās lapa. Tās vienā malā bija vikara lūgums bīskapam, otrā —«katoliskās» un «nekatoliskās» puses apņemšanās.

—«Es piekritu tam, ka visi bērni — zēni un meitenes, kas dzims mūsu nākamajā laulībā,— tiks kristīti un audzināti katoļu, apustuliskajā un romāņu ticībā»,—

* Aleksandrs pusbalsī lasīja.—«Katoļu mācītāja klātbūtnē vēlos noslēgt nesaraujamu savienību un formāli atsakos no jebkuras šķiršanās. (Musulmanim piebilde: un no daudzsievības.) Pirmā liecinieka vārds un adrese . . . otrā liecinieka vārds un adrese . . .»

—  Sī atļauja vienmēr tiek saskaņota ar bīskapu,— abats Rišo sacīja.— Tā ir parasta formalitāte.

Fransuāza nojauta Aleksandra satraukumu par katolisko nepiekāpību šīs beidzot notiekošās pārbaudes priekšā. Dzēlības, ko viņš noklusēja aiz cieņas pret Fransuāzu, piešķīra viņa sejai viltīgu izteiksmi. Kāpēc viņš bez svārstīšanās nepakļaujas šī abata labestībai, kurš uzluko viņu tik draudzīgi?

—  Mans tēvs, tas ir dabiski,— viņš tēlotā nopietnībā sacīja,— ka katoļu baznīca cenšas ievilkt savā klēpī ja ne pašu nekatoļticīgo laulāto draugu, tad vismaz tā pectečus. Taču ievērojiet, ka pareizticīgā baznīca, kurai piemīt daudz plašāki uzskati, dod vecākiem pilnīgu brīvību un ļauj kristīt savus bērnus gan par katoļiem, pareizticīgajiem vai protestantiem. Sādu iecietību, bez šaubām, var izskaidrot ar to, ka rnēs esam emigrantu baznīca, kuras laicīgā varenība mazinājusies. Tātad nolemts, mūsu bērni būs katoļi!

Dzirdot viņu runājam par bērniem, Fransuāza izjuta lielu apjukumu. Viņš nedrīkst uzjautrināties par šo tematu. Viņa nosodīja Aleksandru, jo domāja, ka viņš joprojām ir izsmējīgi un zaimojoši noskaņots.

—  Kad būsiet izlēmuši jūsu laulību dienu, atnāciet velreiz pie manis,— sacīja abats Rišo.

—  Mēs domājam laalāties februārī,— Fransuāza ātri sacīja.

—  Vai februārī nav aizliegumu?— Aleksandrs vaicaja.

—  Ne,— abats Rišo smaidot teica.— Es tikai palugšu jums, mesjē, ja iespējams, un jums, jaunkundz, kristību zīmi, apliecību par pirmo komūniju un pirmo konfirmāciju, kā ari zīmi par pirmo grēksūdzi.

Kamēr abats uzskaitīja visus dokumentus, Fransuāza no jauna pamanīja Aleksandra skatienā ironisku izteiksmi.

—  Bet muzikālā programma?— viņš jautāja.

—  Mēs to izvēlēsimies kopā, kad būs pienācis īstais brīdis_,— sacīja abats Rišo.— Bet labāk runājiet par to ar mūsu ērģelnieku .

—  Katrā ziņā tas būs vienkārši,— Fransuaza murmināja.

—  Nomierinieties, šeit nav trīsdesmit sešu šķiru laulības. Visiem tiek dota vienāda svētība. Vienu ceremonīju no otras atšķir ziedu un mākslinieku izvēle. Jūs darīsiet, kā vēlēsieties . . .

Abats Rišo piecēlās. Saruna bija beigusies. Gaitenī viņu gaidīja citi, bez šaubām, daudz interesantāki gadījumi. Fransuāza nevis ies ārā pa durvīm, kas veda tieši uz Abatijas ielu, bet gan izies cauri baznīcai. Viņu pārņēma fiziska nepieciešamība sajust uz pleciem baznīcas joma tumsu un aukstumu. Bija iestājusies krēsla. Plašo un kluso baznīcu apgaismoja tikai daži blāvi gaismekļi. Noliektām galvām skaitīdami lūgšanas, daži cilvēku silueti izzuda šajā varenība. Fransuaza ieslīdeja starp soliem, nometās ceļos un iegrima lūgšanā. Aleksandrs, rokas sakrustojis, stāvēja viņai līdzas. Viņa centās aizsniegt Dievu, lai lūgtu viņa atbalstu ceļā, ko izvēlējusies. Taču Aleksandra klātbūtne traucēja viņai atrauties no apkārtējās pasaules.

Viņa piecēlās un devās uz izeju. Viņš sekoja viņai, kā tūrists pētīdams velves, vitrāžas, sienu gleznojumus. Viņi nonāca tumšajā baznīcas priekštelpā. Iepretim mirdzēja bistro pasaulīgās ugunis.

—  Lūk, tā,— viņa teica,— tas taču jums nebija pārāk mokoši?

—  Gluži otrādi! Sis abats Rišo ir lielisks! Laikmetīgs, saprotošs, tiešs . . .

—  Viņš tik skaisti pateica par baznīcu vienotību.

—  Viņš tikai seko norādījumiem no augšas.

—  Ak, nē! Viņš runā patiesi, no sirds! Vai, klausoties viņu, jums nebija sajūta, ka . . .

—  Cik ilgi tu uzrunāsi mani ar «jus»?

Viņa pasmaidīja un ar piepūli izlaboja:

—  Vai klausoties viņā, tev neradās sajuta, ka viņš ir priecīgs, ka var svētīt pareizticīgā un katolietes laulību?

—  Nemaz! Es esmu pārliecināts, ka istaja bridi viņš labi veiks savu darāmo. Vai iedzersim pa glāzei pie «Diviem pērtiķiem»?

—  Mājās mums būs labāk,— viņa teica.

Viņi gāja lejup pa Bonaparta ielu.

—  Tev jāaizved mani uz pareizticīgo baznīcu,— Fransuāza atsāka.

' —Tāpēc ka viņš to ieteica savā debešķīgajā žēlsirdībā?

—  Nē, tāpēc ka vienīgo reizi, kad biju tur aizgājusi, mani aizkustināja dievkalpojums un dziesmas.

—  Lūk, kas ir svarīgi: kas gan paliek pāri no kristietības valdīšanas pār dvēselēm, ja tai atņem dziesmas un dievkalpojumus? Mani sanikno visa šī reliģijas mākslinieciska un administratīvā puse. Dzīvot pēc baznīcas norādījumiem loti daudziem cilvēkiem nozīmē iegūt pavisam noteiktu drošību pret jebkuriem negaidītiem domas pavērsieniem.

Viņš smējās.

—  Par tevi es to nesaku!

—  Es neesmu gudrāka par citiem.

—  Tev ir daudz atklātāka dvēsele. Tieši tas man tevī patīk. Man, vari iedomāties, atliek vienīgi vēlēties, lai es viltos. Es neesmu ietiepīgs. Dod šurp savu Dievu, un lai viņš apved mani ap stūri!

—  Ak, mans Dievs, mans . . . Viņš nav nekas sevišķs . . . Viņš ir līdzās, tas arī viss.

—  Bravo! Nekas cits no viņa arī netiek prasīts kā vien but klāt: priekšstats rodas kaut kur dziļi sirdī, gluži kā izjūtam svaru vai virzienu. Bet mācītāji gribēja visu izskaidrot, visu kodificēt. Viņi ir attīrījuši milzīgu laukumu. Viņi ir izvietojuši uzrakstus: aizliegts staigāt pa zālienu, aizliegts izmest atkritumus, vienvirziena kustība, lūgums suņus turēt saitē. Un dievišķais mūžamežs ir kļuvis par piepilsētas skvēru, kur pulcējas rantjē, lai pasildītu saulītē savus vecos kaulus, un bērni nāk šurp padzenāt bumbu . . .

Sī kaismīgā runa neradīja Fransuāzā nepatiku. Tā viņai patika labāk nekā saltā ironija, kādu viņš reizēm izmantoja, runājot par reliģiju. Turklāt lielas aizrautības brīžos Aleksandra balsij piemita tāda vibrācija, ka viņa juta to dziļi atbalsojamies sevī.

Mājās viņa nosēdināja Aleksandru viesistabā un ielēja viņam viskiju. neslēpa savu patiku pret šo

dzērienu. Viņa labsajūtā smaidīja, skatoties, kā viņš groza rokās glāzi. Kopš Karola aizbraukusi uz Kapri un Daniels uz Klizā, viņa dzīvoja divatā ar tēvu. Arī šovakar viņa pusdienos tikai ar tēvu. Viņai šķita, ka

tagad, kad bija saderinājusies, tēvs juta lielāku cieņu pret viņu. Pat lielāku maigumu. It kā viņai būtu necerēti paveicies kādā eksāmenā. Pulkstenis ir pāri septiņiem. Viņš vairs ilgi nekavēsies. Smēķējot cigareti, viņš pārmīs pāris vārdu ar Aleksandru. Viņai patika vērot viņus vienu otram pretī — abus vīriešus viņas mūžā. Rīt jāiepazīstina Aleksandrs ar māti un patēvu. Tas nebūs tik patīkami. Aleksandram ir tik attīstīta kritikas izjūta . . . «Kaut tikai māmiņa neizteiktu kādu mājienu par savu nedzīvi piedzimušo bērnu un, mums laimes vēlēdama, nesāktu raudāt. Jau pie telefona, kad paziņoju par savām precībām, viņa izplūda asarās. Pēc dzemdībām viņa ir kļuvusi tik nervoza.» Aleksandrs pielēja sev otru viskija glāzīti, pacēla to pie acīm un skatījās dzidrajā dzērienā.

—  Vai tu turpināsi krievu valodas studijas, kad būsi Kozlova kundze?— viņš vaicāja.

—  Protams. Es noteikti vēlos saņemt diplomu, atrast vietu . . .

—  Tu, tāpat kā tavs tēvs, baidies, ka es nevarēšu nopelnīt pietiekami daudz naudas mums abiem?

—  Nē, bet es gribu dalīties ģimenes izdevumos, justies noderīga . . .

—  Man šķiet ļoti savādi, ka mana sieva būs mana audzēkne.

—  Es pieteikšos cita pasniedzēja grupā.

—  Tad es būšu greizsirdīgs.

—  Tu?

Viņa smējās.

—  Jā, es! Tu domā, ka es nespēju tāds but?

Viņš satvēra Fransuāzas roku un pielika to pie lūpām. Viesistabā ienāca Filips. Fransuāza pielēca kājās: viņi nebija dzirdējuši noklaudzam durvis. Nedaudz apjukusi, viņa atrāvās no Aleksandra un uzaicināja tēvu iedzert kādu glāzīti kopā ar viņiem. Bet viņš atteicās. Viņš ļoti steidzās. Tātad viņš neēdīs pusdienas mājās. Viņa bija sarūgtināta par to. Izklaidīgi pateicis dažus mīļus vārdus, it kā samaksādams caurbraukšanas tiesības, Filips iegāja savā istabā, lai pārģērbtos. Pēc divdesmit minūtēm viņš atkal parādījās tumši pelēkā uzvalkā ar smalkām zilām svītriņām, tādu meita nebija viņu redzejusi. Acīm redzami — Fransuāzas uztverē pārāk acīm redzami — viņš satiksies ar kādu sievieti. Karola droši

vien nezaudē laiku Kapri. Filips noskūpstīja meitu uz pieres, paspieda roku Aleksandram un noslēpumains un līksms aiztrauca prom ar tādu vieglumu, kas viņa gados šķita nožēlojami. Tūlīt pēc tam viesistabā kā siroko iebrāzās Mcrsedese un sakostiem zobiem nošņāca:

—  Jaunkundz, galds ir klāts.

Apjukusi par šo nekaunību, Fransuāza skatījās uz Aleksandru, vilcinājās, tad teica:

—  Tu paliksi uz pusdienām?

—  Ar prieku,— viņš sacīja.

—  Mersedes, tad uzlieciet traukus vēl vienai personai.

—  Tas . . . Tas nav iespējams,— Mersedese šļupstēja.

—  Kāpēc?

—  Vairāk nekā nav.

—  Tēvs taču ari būtu ēdis pusdienas!

—  Vakarā jūsu tēvs apēd vienīgi šķiņķa šķēli.

—  Arī man pietiks ar šķiņķa šķēli,— Aleksandrs teica.

—       N11 nē!— Fransuāza iesaucās.— Tas nu ir par daudz! . . .

Viņā radās īsts mājas saimnieces niknums. Viņa aizsteidzās uz virtuvi, Mersedese sekoja viņai pa pēdām. Kad Agnesai negaidot pavaicāja, viņa paziņoja, ka ledusskapis vai lūst no ēdamā un viņai būs prieks pagatavot jaunkundzei un viņas līgavainim pusdienas, kādas viņiem nav pat sapņos rādījušās.

Patiešām pēc pusstundas Fransuāza un Aleksandrs baudīja antrekotu ar zaļajām pupiņām. Taču to viņiem pasniedza Agnesa. Mersedese bija aizgājusi, uzskatot, ka viņas darba diena beigusies.

Pie ģimenes galda, sēžot pretim Aleksandram, Fransuāzu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņa būtu precējusies jau ilgus gadus, tomēr jūt ikdienišķu prieku no dzīves divatā. Viņa skatījās, kā ēd un dzer vīrietis, kura vārdu viņa nesīs, zināja, ka viņam ir laba ēstgriba, tumšas un maigas acis, lielas, nervozas rokas, un bija pateicīga, ka viņš ir izvēlējies viņu, kas ir tik nenozīmīga .

Kāliju viņi dzēra viesistabā. Pēc tam arī Agnesa nozuda. Māja bija tukša. Minūtēm aizritot, Fransuāzu aizvien intensīvāk pārņēma prieks, kuram piejaucās arī sāpes. Aleksandrs nolika savu krūzīti, kurā dzisa neizdzerta melna kafija. Viņa roka apskāva Fransuāzas plecus. Neatzīstoties sev, viņa bija to gaidījusi. Kad

viņu lūpas saskārās, viņa spēji apzinājās neizbegamo. Viņš teica, ka viņam nepatīk šī pārāk svinīgā viesistaba. Viņa-aizveda Aleksandru uz savu istabu.

XII

—       Visus šos sarežģījumus noteikti ir radījusi tava pamāte,— iesaucās Lisija, smagi nopūzdamās, ar tasīti

rokā.

—       Nē taču, māmiņ!— Fransuāza teica.— Gluži otrādi, Karola gribēja, lai tu nāc.

—  Tātad tavs tēvs aizliedza? . . .

-Jā.

—  Viņam nav tiesību man aizliegt. . .

—       Viņš tev neko neaizliedz. Viņš tikai lūdz, lai tu izvēlies. Ja tev labāk patīk piedalīties reliģiskajā ceremonijā, viņš piedalīsies civilajā, bet, ja tu gribētu būt klāt civilajā, viņš nāks uz reliģisko ceremoniju.

—  Kāpēc es nevaru piedalīties abās?

—  Tāpēc, ka viņš nevēlas tevi satikt.

—       Es taču nekritīšu viņam ap kaklu. Mēs izšķīrāmies, saglabājot ļoti labas attiecības . . .

—  Var jau būt, māmiņ. Bet galu galā . . .

—       Vienmēr kaut kas atgadās to bērnu laulībās, kuru vecāki ir šķīrušies,— Ivs Mersjē noteica pamācošā tonī.

—       Tomēr var taču kaut kā nokārtot. Neesam jau suņi,— Lisija sacīja.

Fransuāza aizgrieza galvu. Viņu kaitināja šis vecāku pārrunas. Tas ir muļķīgi, ka sens viņas vecāku naids no jauna izpaužas tādā lietā, kas skar vienīgi viņu. Vai ar savām rūgtajām atmiņām, viltus lepnumu, novecojušo egoismu viņi neļaus viņai justies pilnīgi laimīgai savā kāzu dienā? Viņa juta žēlumu pret māti, bet ienīda viņu par to, ka viņa nesamierinās. «Ak, kaut es ātrāk izkļūtu no šī ģimenes dūksnāja, kaut es radītu pašas pavardu, kaut man būtu jārēķinās vienīgi ar savu un Aleksandra gribu!» Cik labi, ka Aleksandrs nenāca viņai līdzi šo svētdienas pēcpusdienu. Viņam bija pieticis ar apmeklējumu pagājušajā nedēļā. Viņš nebija teicis Fransuāzai neķo aizskarošu nedz par viņas māti, nedz patēvu, bet viņa bija pārliecināta, ka klusībā viņš tos vērtē bargi. Šovakar septiņos viņa atkal tiksies ar viņu. Tas bija vienīgais gaišais bridis dienā. Arī Da-

niels un Žans Marks, šķiet, garlaikojās pie galda. Viņiem aiz muguras darbojās televizors, bet skaņa bija izslēgta. Daniels, kura sejā vēl saglabājies ziemā sportojot gūtais iedegums, ik pa brīdim pagriezās, lai aši paskatītos uz ekrānu. Kovboji žestikulēdami bez skaņas jāja uz zirgiem it kā ar filca pakaviem un bez trokšņa šāva uz indiāņiem, kas pat neiekliedzoties krita zemē. Lisija slaucīja degunu mutautiņā, asarām aizmiglotu skatienu paskatījās uz vīru un jautāja:

—  Tātad, Ivucīt, ko tu par to domā?

—  Es,— Ivs Mersjē teica,— es esmu kā koks, no kura darina flautas.

—  Zinu,— Lisija sūrojās,— bet tas nav atrisinājums.

Žans Marks sarkastiski pasmaidīja un aizdedzināja

cigareti ar apzeltītām šķiltavām, tās iededzinot, viņš, šķiet, izjuta lielu apmierinājumu. Tās dāvinājusi šī Valērija de Sarnerē, kuru Fransuāza tikai vienu reizi nejauši sastapusi uz ielas un kura radīja drausmīga jauna snoba iespaidu. «Man vajadzēs parunāt ar viņu par šo meiču. Jāuzzina, kādas ir viņu attiecības. Cerams, ka viņš negrasās …»

—  Labi,— Ivs Mersjē sacīja,— lūk, ko es domāju. Ja jāizvēlas, manu sirsniņ, es uzskatu, ka mums, tev un man, jāpiedalās civilajā laulību ceremonijā, un pēc tam mēs sarīkosim lielisku mielastu pie mums mājās vienīgi ģimenei un laulību lieciniekiem.

—  Un es neredzēšu savu meitiņu līgavas kleitā?— Lisija novaidejas.

—  Es nelaulāšos baltā tērpā, māmiņ,— Fransuāza stingri noteica.

—  Ne baltā? Kāpēc?

Fransuāzai pārskrēja viegls karstuma vilnis. Viņa juta sev pievērstus brāļu skatienus.

—  Tāpēc, ka mani atbaida šāda veida maskarādes,— viņa atbildēja.

Iestājās klusums. Fransuāza smagi elpoja. «Lai viņi domā, ko grib! Man par to nospļauties!»

—  Bet kā tad tu būsi tērpusies, mana mīļā?— Lisija vaicāja ar vāji slēptu neērtības sajūtu.

Viņa ir atpalikusi par veselu gadsimtu.

—  Gaiši zilā kostīmā,— Fransuāza atbildēja.— Es jau esmu izvēlējusies modeli. Es tev to parādīšu. Civilo laulību ceremoniju mēs domājam rīkot sestdien, bet reliģisko ceremoniju — pirmdien . ..

Sestdien, tas ir lieliski!— Ivs Mersjē iesaucās. ~ Man nav jābūt birojā. Bet dzīru rīkošanu uztici man.

I s domāju, ka tavam nākamajam vīram ir laba ēstgriba . . . <

—      Kāpēc tu domā, ka viņai, nabadzītei, jau tagad tas biitu jāzina?— Lisija smaidot vaicāja.

—      O, šīs lietas sievietes nojauš ātri. Katrā ziņā tavs Aleksandrs šķiet patīkams.

«Patīkams nav īstais vārds,» nodomāja Fransuāza. Un viņa saprata,'ka pēc šī komplimenta noteikti jāatbild ar to pašu.

—       Arī viņš domā, ka jūs esat ļoti patīkami,— viņa nomurmināja.

—       Tātad norunāts,— Ivs Mersjē secināja.— Civilā laulību ceremonija notiks sestdien, un pēc tam pulcēsimies visi Sevrā . . . Kas būs liecinieki mērijā?

—       No manas puses būs Didjē Koplēns, bet no Aleksandra — kāds kolēģis no Austrumu valodu skolas.

—  Tas ir jauki!

Sirdij sažņaudzoties, Fransuāza nodomāja: «Viss ir jauki.» Sīs brokastis, bez šaubām, būs pārlieku trokšņainas, pārāk’ sātīgas, pārbagātas ar lielu vīnu izvēii. Iereibušais Ivs Mersjē, nervozā Lisija, ironiskais un vienaldzīgais Aleksandrs, kurš klusībā visu vēros un kritizēs. Bet neko citu nevar darīt. Vispār tas bija gudri — pieņemt šādu kompromisu. Fransuāza pateicās mātei un solījās, ka apciemos viņu līgavas tērpā kopā ar vīru pēc reliģiskās ceremonijas un pirms lenča, kas notiks Bonaparta ielā.

—  Vai tajā lenčā būs daudz ļaužu?— Lisija jautāja.

—       Nē, māmiņ. Augstākais, trīsdesmit cilvēku. Tikai tuvi draugi.

—  Tuvi draugi! Bet es ne!

Viņa sāka no jauna. Fransuāza mirkli apvaldīja neiecietību.

—  Bet māmiņ! . . .

—  Zinu, jau zinu, lai nu paliek . . .

Nepieciešamo atslābumu radīja Anželikas ierašanās,

kura kopā ar aukli atgriezās no pastaigas. Kamēr Fransuāza un māte noņēmās ap bērnu, Žans Marks paziņoja:

—  Pulkstenis ir pusseši. Man noteikti jārnuk prom.

—  Man arī,— Daniels teica.

Daniels piegāja pie brāļa, pieķērās viņam dzīvespriecīgs un starojošs, it kā būtu ielēcis ejošā vilcienā. Acīm redzami abi zēni ar grūtībām panesa šos māmiņas

• svētdienas apciemojumus. Ar katru gadu viņa kļuva viņiem aizvien tālāka, aizvien apnicīgāka. Fransuāza to nožēloja, bet nevarēja vaiņot viņus nepateicībā. Viņa ar skaudību redzēja brāļus aizejam.

Izgājuši uz ielas, Daniels un Žans Marks, iepriekš nenorunājuši, devās uz Sevras tiltu. Viņi soļoja ātri, rokas vēzēdami, laimīgi, ka var izvingrināt kājas pēc tējas dzeršanas ģimenes lokā.

—  Ko tu domā par Fransuāzas laulībām?— Daniels vaicāja.

—  Neko,— Žans Marks atteica.

—  Tu esi piesardzīgs. Man šķiet, tā ir dīvaina iedoma — apprecēties ar savu profu. Tad jau mājās pie galda, gultā viņa vienmēr jutīsies kā auditorijā.

Žans Marks paraustīja plecus: Daniela joki nenoliedzami ir tonnu smagi. Pamanījis brāļa nievājošo izteiksmi, Daniels mērķēja precīzāk:

—  Ņemot vērā, ka nekad nevar zināt, kā viss var pavērsties gultā.

Viņš mēģināja iedomāties māsu šī tā sauktā Aleksandra rokās, maldījās neziņā un atgriezās sākuma punktā. Galu galā tas viss neattiecas uz viņu. Viņam pietiek ar Danieīu.

—  Tu brauksi ar metro?— viņš vaicāja.

—  Jā,— Žans Marks atbildēja.

—  Es ari.

Atkal klusums. Žans Marks nojauta, ka brālis grib runāt ar viņu kā vīrietis ar vīrieti, bet nezina, kā iesākt. Jebkurā citā reizē viņš iedrošinātu Dānielu, bet šoreiz viņam nebija nedz laika, nedz vēlēšanās viņā klausīties. Kā vienmēr, kad viņam jāsatiekas ar Valēriju, viņš juta vajadzību noslēgties sevī, lai sagatavotos tai. Šķita, ka viņam ir jāsasprindzina prāts un jāuzveic miesa, lai papilnam izbaudītu atkalredzēšanās prieku. Neko tādu viņš nebija izjutis ar Karolu. Viņu mazliet uztrauca šī iekšējā virtuve, kurai viņš sevi pakļāva pirms katras viņu tikšanās. Par laimi, šovakar viņam nebija ar Valēriju jāguļ. Viņiem jāiet uz itāliešu filmas privātu skati mazā Elizejas lauku kinozālē. Pēc tam viņš aizvedīs Valēriju uz ķīniešu restorānu, kas nav pārāk dārgs, toties ļoti amiŽants. Varbūt viņš tur

sastaps draugu pulciņu? Sie gājieni bija viņa un Valērijas attiecību patīkamākā puse. Viņš lepojās, ka viņu redz kopā ar Valēriju tāpēc, ka viņa ir glīta, labi ģērbusies, asprātīga, neparasta, no augstākajām aprindām, vienmēr gatava melot, iedzelt, dižoties. Sajā ziņā Santiji pavadītās divas nedēļas bija ļoti izdevušās. Tikai jaunieši. Izjādes ar zirgiem pa mežu, improvizētas medības, bridža turnīri . . . Bet bija ari naktis. Viņam nepatika to atcerēties. Reizēm viņam šķita, ka jebkura cita meiča viņu uzbudinātu vairāk nekā Valērija. Žans Marks noskatījās uz divām meičām, kas gāja viņam pa priekšu. Viņas nozuda metro kāpnēs, gāja pa gaiteni, tad izgāja pa durtiņām. Viņš atkal sastapa viņas uz perona. Meičas atskatījās; viena bija brunete, otra gaišmate; īstas neglitcnes! Grabēdams piebrauca metro vilciens. Žans Marks un Daniels iekāpa pirmaja vagonā aiz abām meičām. Viņas apsēdās. Viņi palika stāvam. Vilciens ar skaļu, vienmuļu troksni sāka braukt. Daniels pieskārās brāļa rokai un sacīja:

—  Kur tu izkāp?

—       Es pārsēžos Trokadēro un no turienes braucu līdz Zvaigznes laukumam.

—  Labsj ir, tad es arī.

—  Tev tur kaut kas darāms?

—  Nē, ne gluži.

—  Tad kāpēc tu brauc uz turieni?

—  Tāpat vien, lai būtu kopā ar tevi.

Bilankūra. Viņus grūstīja pasažieri, kas iekāpa. Kā

pielipis pie Žana Marka, Daniels mirkli šaubījās, tad atkal ķērās pie sāktā mēģinājuma un klusi ierunājās:

—  Žan Mark, ko tu šovakar dari?

—  Es esmu aizņemts.

—  Mājās vai citur?

—  Citur.

—  Tad varbūt tu varētu man atvēlēt savu istabu?

Žans Marks izslējās un pārsteigts uzlūkoja brāli.

—Es neko nesa vandīšu,—Daniels steidzīgi turpināja.

—  Ko tu gribi darīt?

—  Atvest meiteni.

—  Meiteni?

—  Protams, ne jau zeņķi!

—  Labi, vecais. Kas viņa ir?

—  Daniela Sovelo.

Daniels pret paša gribu izpauda šo vārdu. Viens grūdiens atrāva viņu no brāļa. Visi logi drebēja. Viņi atkal piegāja viens otram tuvāk.

. —Tu guli ar viņu?—Žans Marks vaicāja.

—       Vēl ne. Bet man šķiet, ka šodien tas varētu notikt . . . Vārdu sakot, ja tu mums atvēlētu savu istabu . . . Viņa ir sapratusi, ka tā palikt vairs nevar — tikai «uzkodas» vien. Un arī es vairs nespēju izturēt. Man gribas visu salauzt. Tas ir necilvēciski.

Žans Marks izvilka no kabatas atslēgu, sniedza to Danielam un ar nepatiku nodomāja: «Viņi visu savandīs, visu sasmērēs. Pēc tam man vajadzēs vēdināt istabu, mainīt palagus.»

—       Promejot noliec atslēgu zem salmu paklājiņa,— Žans Marks teica.

—Uz cik ilgu laiku?

—       Es nepārnākšu agrāk kā pirms pusnakts. Ceru, ka jūs būsiet jau aizlaidušies.

—  Ko tu' Danielai jābūt mājās tieši pulksten astoņos!

—  Tad jums nav daudz laika.

—  Ek, nav gan . . .

—  Manu nabaga vecīt! . . . Ceru, ka viss noritēs labi.

—  Citādi nemaz nevar būt . . .

—  Zini, ar meičām . . .

—       Zinu, zinu,— nopūtās Daniels, it kā ilgas izvirtušas dzīves nogurdināts.

Tad viņš pagriezās pret logu, kurā atspoguļojās viņa sērīgā seja.

—       Nu tad,— viņš pēc kāda brīža nočukstēja,— ja viss ir šādi nokārtojies, es nebraukšu ar tevi līdz Trokadēro.

—  Es arī par to šaubos,— Žans Marks smaidot sacīja.

—       Man viņa jāpaķer mājās. Tas ir pie Militārās skolas. Nākamajā man jāpārsēžas. Sveiks, vecīt!

—  Sveiks!

Daniels virzījās uz izeju. Rokas uz turekļa, krūtis izriezis, bezbailīgu skatienu; šķita, sasprindzinot muskuļus, viņš varētu izkustināt sistēmu, kas nodrošināja durvju aizvēršanos. Tas klusi un skumji atvērās pašas, tiklīdz vilciens apstājās pieturā. Daniels izlēca uz perona, pamāja ar roku un metās gaitenī, kas veda uz pārsēšanās tuneli. Blakus Žanam Markam atbrīvojās vieta. Kad sastāvs atkal devās ceļā, viņš apsēdās. Viss vibrēja, lēkāja ap viņu, līdzenas virsmas un grūtsirdī-

Kas sejas. Atstarodamās emaljā, balta gaisma nogurdināja acis. Rokas uz ceļgaliem, pakausi izslējis, viņš šajā apakšzemes dzelzceļa dekorācijā visiem spēkiem pūlējās iekārot Valēriju.

XIII

Anemoņu pušķis Fransuāzai, viskija pudele Aleksandram. Visu apgrūtināja tas, ka Madlena zem kreisās rokas turklāt vēl nesa mētelī ievīstītu feneku, ļoti smagu rokassomu, kuras rokturis griezās labajā delnā, un lietussargu, ko vējš locīja viņai virs galvas. Viņi dzīvoja daudz tālāk no viesnīcas, nekā viņa bija domājusi. Sī Baka iela ir bezgalīga. Viņa gandrīz varēja braukt ar taksometru. Katrā ziņā tas bija ļoti lieliski, ka viņi ielūdza viņu pie sevis uz pusdienām trīs dienas pēc kāzām. Baznīcā Fransuāza savā bāli zilajā kostīmā šķita visai nopietna un laimīga. Ik pa brīdim viņa raidīja Aleksandram norūpējušos skatienu, it kā pārliecinādamās, vai ceremonija viņu negarlaiko. Madlena redzēja nepilnu viņa sejas profilu, taču, pat paliekusies uz priekšd, viņa nevarēja saskatīt pārējo sejas daļu. Nelokāms kā patiesība, īsi apcirptiem matiem. Kāds velns dzinis viņu precēties? Abata Rišo īsā runa pirms abpusējas piekrišanas izteikšanas bija lieliska. Reti cildenā prāta pacēlumā viņš runāja par divām reliģijām — katoļu un pareizticīgo. Bet kurš vēl bez Fransuāzas klausījās viņa vārdos? Pēc atgriešanās no Kapri Karola šķita izsmalcināti eleganta, bija tērpusies melnā mētelī ar ūdeļādas apkakli. Filips šķita aizkustināts, kaut gan patiesībā droši vien domāja par savas kaklasaites mezglu. Žans Marks un Daniels nekādi nespēja izprast notiekošo, īsti nezināja, kā izturēties. Madlēna domāja, ka no visa strāvo neērtības sajūta, ko viņa neprot iŽanalizēt un ko viņa nikni pacieš, tāpat kā viņa tagad mokās, jo ir pārāk apkrāvusies un vēja brāzmās nespēj noturēt lietussargu taisni virs galvas. Mitra vēja pūsma dzelstīja viņas seju. Te noslīdēja pudele, te feneks. Ar rokas kustību viņa tos vienu pēc otra atkal pacēla uz augšu. Fransuāza bija lūgusi viņu ierasties pusseptiņos, «lai varētu visi parunāties pirms sēšanās pie galda». Ak, kā tad, tagad starp viņu un brāļameitu vienmēr būs šis vīrietis. Pāra numuri ir ielas otrā pusē.

Šķērsojot ielu, viņa iekāpa peļķē un nolamājās. Nošķiedusies līdz pat potītēm. Viņai bija grūti iet, kajas bija smagas, kā svina pielietas. Jākāpj tikai līdz otrajam stāvam. Divi, ja neņem vērā pagrabstāvu. •Turklāt pakāpieni stāvi un augsti. Uzkāpusi trešajā stāvā, Madlēna apstājās, lai ievilktu elpu. Logā, kas apgaismoja kāpņu telpu, divi stikli aizstāti ar kartona gabaliem. Šaurajā laukumiņā bija četras tumši brūnas durvis. Salmu pīteņi pagalam nodeldēti. No durvju sardzes mitekļa uz augšu plūda ceptu puravu smarža. Filips tomēr varēja atvēlēt meitai nedaudz naudas, lai viņa noīrē dzīvokli pieklājīgākā mājā. Kad Madlena ar brāli par to runāja, viņš bija saniknojies. Ja viņš klausīs viņai un pārāk palīdzēs jaunajiem sākumā, tad sabojās viņu nākotni. Viņš bija piešķīris Fransuāzai nelielu naudas summu, kas ļāva viņai iekārtoties dzīvē. Vairāk viņa nedabūs ne sū. «Starp citu, viņa ir to labi sapratusi,» viņš sev teica. «Viņa var būt man pateicīga par uzticību, ko viņai izrādu, nelutinot viņu.» Jā, protams, teorētiski tā tas ir. Madlēna bija atguvusi elpu. Feneks kustējās zem viņas saliektās rokas. Viņa piezvanīja. Durvis atvēra Aleksandra Kozlova kundze.

Viņas saskūpstījās.

—  Ak, kādas anemones, Madū! Cik brīnišķīgas! Un viskija pudele! Aleksandrs būs sajūsmā! Viņš atgriezīsies tikai ap septiņiem. .. Tu redzi, te viss ir mazs, pavisam vienkāršs . . . Tieši tas, kas mums vajadzīgs . . . Es grasos pati visu pārkrāsot. Tu man pateiksi, ko tu domā par krāsu toņiem. Priekštelpa būs bruņā krāsā, dzīvojamā istaba salmu dzeltenā. To vajag padarīt gaišāku, saulaināku, vai saproti . . .

Ejot aiz brāļameitas, Madlēna nokļuva diezgan plašā istabā, kuras sienas klāja nodzeltējušas papīra tapetes. Pie gala sienas slējās Luija XVI laika sekretārs ar inkrustētiem ziedu pušķiem, Sonjē cilnis, to viņa dāvināja Fransuāzai uz kāzām. Tas izskatījās pārāk svinīgs un smieklīgs starp pārējām mēbelēm — baltu koka rakstāmgaldu, kas tagad bija riekstu čaulas krāsā, pītiem krēsliem, ar zaļu pledu pārklātu, izgulētu dīvānu. It visur papīru kaudzes, grāmatas. Istabas vidū jau bija klāts pusdienu galds. Apaļš bambusa koka galdiņš kalpoja par paliktni milzīgai nēģera galvai ar izvalbītam acīm. Pie pretējās sienas karājās liela, ļoti neglīta glezna, kurā bija attēlotas būdeles, daži bērzi un

labības lauki zem dzidri zilām, rāmām un mirdzošam debesīm. Saja nožēlojamā iekārtojumā Madlēna veltīgi meklēja Fransuāzas klātbūtni. Šeit nekas nav tā, ka būtu gribējusi viņa. Neviena mēbele nav padevīga viņai. Viņa ir viesos pie Aleksandra Kozlova.

—       Redzi, tur ir sienasskapis un. lūk, vannasistaba-vir tuve . . . Atvaino, te ir nekārtība!

Beigusi apskati, viņa gribēja attaisīt viskija pudeli.

—  Nē!— Madlēna iebilda.— Gaidīsim Aleksandru.

Tad, pamanījusi, ka Fransuāzai ir apsiets pirksts,

viņa vaicāja:

—  Kas tev?

—       Es sagriezu, taisot vajā konservu kārbu,— Fran suāza teica.

Viņa apsēdās uz dīvāna, bet Madlēna atzveltni viņai pretī. Tā kā nebija nekā svarīga, ko pārrunāt, pievērsās fenekam. Fransuāza paņēma to klēpī.

—      Cik tas ir mīlīgs! Bet kā otrs nobeidzās? Pastāsti! . . .

Vairāk vajadzēja aizkavēt klusuma iestašanos nekā apmainīties vārdiem. Visu laiku runādama, Fransuāza ik pa brīdim skatījās rokaspulkstenī. Madlēna nojauta, ka viņa ir noraizējusies par Aleksandra kavēšanos, taču ir pārāk lepna, lai par to žēlotos. Astoņos viņš vel nebija pārnācis.

—  Tu pārāk nesteidzies?— Fransuāza vaicāja.

—  Nē taču.

—  Aleksandrs droši vien aizkavējies pie izdeveja.

Fransuāza neprata slēpt savu satraukumu. Pie visma

zākā trokšņa kāpnēs viņas skatiens kļuva asāks, viņa iztaisnoja plecus. Viņa atkal gribēja ieliet viskiju, bet Madlēna no jauna atteicās. Tika pabarots feneks;

—       Zini,—Fransuāza sacīja,—es pasniegšu pavisam vienkāršas pusdienas. Šķēlēs sagrieztu liellopu gaļas fileju, salātus, viss būs gatavs dažās minūtes.

Pusdeviņi, joprojām neviena. Piepeši viņu starpa iestājās klusums, no kā tik ļoti baidījās. Viņas saskati jās, uzsmaidīja viena otrai, klusēja. Fransuaza uz mirkli izgāja virtuvē un dīki atgriezās.

—       Vai tev pēdējā laikā ir izdevies ko interesantu pārdot?— viņa jautāja.

—       Neko lielu,— Madlēna sacīja.— Mazais tējas gal diņš ar māksliniecisku sarkankoka finierējumu ir

prom … Es dabūju atpakaļ jauku Direktorijas laika apzeltītu koka galdiņu ar izliektām kājām . . .

—  Ak tā?

Atkal klusuma brīdis. «Pulkstenis bez desmit minūtēm deviņi. Viņš nospļaujas par visiem,» domāja Madlēna. «Fransuāzas vietā es ar to nesamierinātos . . .» Slēdzenē apgriezās atslēga, un Fransuāza, gluži pārvērtusies, pielēca kājās. Aleksandrs ātri ienāca, nometa mēteli uz krēsla, noskūpstīja Fransuāzu, paspieda roku Madlēnai un teica, ka ir sarūgtināts, jo nav varējis atnākt ātrāk, bet nesniedza nevienu paskaidrojumu. Viņš bija nopircis degvīna pudeli, ko nolika galda vidū. Pec tam, uzzinājis, ka Madlēna ir atnesusi viskiju, sirsnīgi pateicās viņai un izbāra abas sievietes, ka gaidījušas viņu, lai iedzertu. Kopš viņš bija te, Madlēnai šķita, ka mēbeles ir atdzīvojušās, it kā no jauna atradušas savas esības jēgu. Viņai vairs nebija vēlēšanās tās nopelt. Noslēpumaina saikne vienoja šīs grāmatas, vecos papīrus, egles koka plauktus, neglīto stāvlampu ar lielo virpoto koka kāju, dīvaino gleznu ar pārspīlēti zilajām debesīm un dzīvokļa saimnieku. Viņš ielēja viskiju un vaicāja Madlēnai:

—  Jūs varbūt dzersiet ar gāzēto ūdeni?

—  Bet man tā nav!— Fransuāza iesaucās.— Cik muļķīgi! Nu jau ir par vēlu iet to meklēt.

Fransuāza bija izmisusi, apjukusi. Madlēna domāja, ka viņa pārspīlē šo nebūšanu nozīmīgumu. Aleksandrs slepus uzmeta sievai izsmejošu skatienu un teica:

—  Kāda brēka par neko! Madlēna dzers viskiju ar tīru ūdeni, lūk, tā.

Piepeši Madlēnai šķita, ka pazīst viņu jau ilgus gadus un viņš vienmēr saucis viņu vārdā.

—  Es dzeršu viskiju neatšķaidītu, Aleksandr!— viņa teica.

—  Bravo!— viņš iesaucās.— Bet es jūs brīdinu: ledus mums nav ne tik!

Viņš ielēja viskiju Fransuāzai, kas viņu aizkavēja:

—  Man pavisam nedaudz, Aleksandr!

«Labāk man vajadzēja dāvināt viņiem ledusskapi nekā šo sekretāru Ļuija XVI laika stilā,» Madlēna nodomāja.

_— Nav nekas labāks par viskiju istabas temperatūrā,— nosprieda Aleksandrs, paceldams savu glāzi.

Madlēna sekoja viņa piemēram. Fransuāza pielika pie lūpām glāzi, piecēlās un nozuda aiz aizkariem, kas pa pusei noslēpa virtuvi. Bija dzirdama sprakstoņa, un vienlaikus istabā ieplūda kausēta sviesta un ceptas gaļas smarža. Ar viskija glāzi rokā Aleksandrs smēķēja, neizlaizdams no acīm Madlēnu.

—  Kāda jums šķiet Fransuāza precētas sievas lomā?— viņš vaicāja.

—  Ļoti jauka,— Madlēna sacīja.

—  Es gribētu darīt viņu laimīgu.

—  Tas nemaz nav tik grūti.

—  Vīrietim vienmēr ir grūti radīt sievietes laimi, neizpostot savējo. Tiklīdz sieviete dzīvo vienīgi vīrietim, viņai ir tāda sajūta, ka realizē sevi pilnībā, bet vīrietim, līdzko viņš dzīvo vienīgi sievietei, rodas sajūta, ka atsakās pats no sevis. Kā saglabāt līdzsvaru?

Viņš izpleta rokas, turot cigareti vienā, viskija glāzi otrā rokā, kā virves dejotājs, kurš staigā pa novilktu virvi virs bezdibeņa. Atkal parādījās Fransuāza, nesdama uzkodas — kartupeļu salātus, sardīnes, artišokus. Visi sēdās pie galda. Madlēna pazina šķīvjus, galda piederumus, kas bija no .Bonaparta jēlas. Aleksandrs ēda ātri un negausīgi. Brīdi pa brīdim, galvu atgāzis, viņš izdzēra pilnu glāzi degvīna, un pēc tam viņa seja savilkās apmierinātā grimasē. Arī Madlēna dzēra degvīnu, taču atturīgi, maziem malkiem un vairāk aiz pieklājības neka patikas. Viņš piepildīja Fransuāzas glāzi. Nepieskārusies tai, viņa atkal izgāja virtuvē. Aleksandrs aizdedzināja cigareti un, kājas sakrustojis, atspiedis elkoni uz galda, pagriezās iesānis kā vīrietis, kurš atnācis parunāties, nevis iestiprināties. Kad Fransuāza atnesa nākamo ēdienu, viņš nemainīja pozu. Liellopu filejas šķēles neapšaubāmi bija pārāk saceptas. Fransuāza ieminējās par to un sūrojās par cepeškrāsni. Taču Aleksandrs domāja, ka viss izdevies lieliski. Viņš pāris kumosos ātri notiesāja savu gaļu. Izdzēra citu pēc citas vēl dažas glāzītes degvīna. Vai viņš vienmēr tik daudz dzer? Viņš atkal sāka smēķēt, kamēr abas sievietes vēl bija noliekušās pār šķīvjiem. Viņš patiesi šķita šeit lieks: vēl tikai norīs vienu kumosu un dosies prom, atstājot viņas vienas. Vai viņš jebkad ērti apsēžas atzveltnī, lai palasītu, lai rakstītu? Madlēna nespeja tam ticēt. Gandrīz vai apzināti viņš aizvien izvēlējās neērtas pozas, kuras veikli mainīja.

Fransuāza novāca netīros šķīvjus. Viņa norūpējusies staigāja šurpu turpu, un Aleksandrs kratīja galvu.

—  Sievietes prot bezgala satraukties par niekiem un neievēro daudz ko svarīgāku.

—  Tās ir sliņķa domas!— Fransuāza viņam uzsauca no virtuves.

Saldētie augļi, ko viņa pasniedza kompota traukā, bija mazliet apslacīti ar ķiršu degvīnu.

—  Kāds brīnumu brīnums!— Aleksandrs iesaucās.

Viņš tos nobaudīja vairākkārt. Kad Fransuāza

pasniedza viņam trauku, viņš ar plaukstu noglāstīja viņas pakausi. Sis mierīgais, īpašnieciskais žests Madlēnai šķita kā laulātā pāra seksuālās saskaņas pierādi jums. Tomēr viņa nejutās ērti šajā nekārtīgajā istabā, kur galds atradās līdzās gultai. Vai te vainojama glezna, degvīns vai varbūt Kozlova tikko jaušamais krieviskais akcents. Viņai bija tāda sajūta, ka neatrodas Francijā. Fransuāza jau atkal bija pielēkusi kājās

—  Uz kurieni tu?— Aleksandrs vaicāja.

—  Es novākšu un nomazgāšu traukus, man tas būs viens mirklis.

Viņš aizturēja Fransuāzu ar roku un pievilka sev klāt. Viņa apsēdās vīram uz ceļgaliem. Madlēna jutās lieka. Viņu pārsteidza brāļameitas nekautrība. «Kāpēc jaunā pāra laimei vienmēr pievienojas publiska jūtu izrādi šana? Vai viņi ir pārliecināti, ka viņu prieks ari citos var izraisīt vienīgi prieku?» Piekļāvusies Aleksandra plecam, Fransuāza atļāvās iarādīt savu sievietes apmie rinatību. Madlēna apmulsusi smaidīja. Jau kādu brīdi viņa vēlējas aiziet. Viņa bija kļūdījusies ar durvīm. Tā nav viņas brāļameita, pie kuras viņa viesojas. Viņa nokļuvusi šeit aiz pārskatīšanās, viltus atmosfērā. Fran suaza viena rāvienā strauji piecēlās, lai aizkavētu feneku, kurš mēģināja ielavīties virtuvē. Aleksandrs izņēma dzīvnieciņu viņai no rokām.

—  Zili, tu esi skaista,— viņš teica.— Tu esi maiga Tev ir grezns kažoks . . .

Viņa pirksti slīdēja pa dzīvnieciņa spalvu. Viņš smaidīja, un viņa skatiens bija tumšs, saspringts un mirdzošs, it kā viņš runātu ar Fransuāzu. Pec tam viņš pieleja vienu viskija glāzi sev, otru Madlenai.

—  Pedejo! Ar to var lieliski aizstāt konjaku pēc maltītes.

Viņa iedzēra. Aleksandrs noklakšķināja ar mēli. Mad lēnai mutē dedzināja, viņa nolēma palikt vēl desmit minūtes. Bet ne vairāk!

Kad viņa paziņoja, ka dosies prom, nedz Fransuāza. nedz Aleksandrs viņu neaizturēja.

Durvīm aizveroties, Fransuāza vienu brīdi palika domīgi stāvam. Aleksandrs bija atkritis atzveltnes krēslā un atpogājis apkaklīti.

—       Man Madū tante šķita savāda,— viņa teica.— Ne tik jautra kā parasti . . .

—  Kāpēc viņai būtu jābūt jautrai?

—       Nezinu . . . Jau redzot vien, ka esmu laimīga, viņai vajadzētu . . .

—       Tava Madū tante ir apburoša maniakāla provin ciāle. Atrodoties ārpus savas mājas, saviem nieciņiem un ieradumiem, viņa vairs nezina, ka dzīvot. Ka tu pati redzēji, viņai bija viena vienīga vēlēšanās: atgriezties Tukā. <

—  Ja tu būtu viņu pazinis agrāk . . .

—  Kad agrak?

—       Es nezinu . . . Pirms . . . pirms diviem gadiem, pat nē . . . Mēs varējām neprātīgi smieties kopa ar viņu . . .

Viņa apsēdās uz atzveltņa malas.

—       Tu labi redzi, ka jātver visi prieka brīži, kas vien ir,—Aleksandrs čukstēja.—To, kam tu Jauj paslīdēt garām, tu vairs nekad neatgūsi.

—  Kāpēc tu to saki?

—  Tāpat vien, mūsu nākotnei.

—  Tā tevi uztrauc?

—       It nemaz! Vai vari uzminēt, ko es sastapu pēc lekcijām? Krespēnu, to tipu, ar kuru kopā reiz gribēju dibināt žurnālu. Mēs iegājām izdzert pa alus kausam.

—  Un tāpēc tu ieradies deviņos?

—  Ja.

—       Tev vajadzēja to pateikt, atvainoties . Mes tevi gaidījām, Madlēna un es . . .

Viņš sarauca uzacis. Pierē ievilkās grumbas. Viņai ļoti patīk izteicieni, kas padara viņu vecāku.

—  Tas tiesa,— viņš murmināja.— Man tas pat prātā neienāca. Nu labi, netaisi taču no tā drāmu! Tu biji kopā ar tanti. Jums bija daudz, ko pārrunāt. Kas gan mainās, ja ēd pusdienas pulksten astoņos vai deviņos?

Fransuāza gribēja iebilst, bet nevarēja atrast pārliecinošus argumentus. Viņam ir taisnība, viņam vienmēr būs taisnība.

—  Krespēns atkal runāja par savu ideju dibināt žurnālu,— Aleksandrs turpināja.— Viņam ir zināmi ieguldītāji, kas sākumā ir ar mieru zaudēt daudz naudas. Es viņam kārtējo reizi ieteicu neielaisties šajā avantūrā.

—  Kāpēc?

—  Mūsdienās žurnāli ir novecojuši.

—  Bet, ja viņš tomēr radīs savu žurnālu, vai viņš ņems tevi par līdzstrādnieku?

—  Viņš Joti gribētu, bet es to nevēlos. Man nav ne mazākās patikas uzņemties vēl kādu jaunu darbu. Man ir arī jādzīvo! . . .

Viņš pagrieza galvu pret Fransuāzu. Atsēdusies uz atzveltņa malas, viņa valdīja pār viņu. Tas bija neparasti, uzjautrinoši — šīs viņu mainītās lomas. Viņa saskatīja viņa acīs līdz galējībai sakāpinātu dīkdienības velmi. Fransuāzu uztrauca viņa bezrūpība. Un tomēr arī te viņam ir taisnība. Trīs dienas, kopš kļuvusi viņa sieva, Fransuāza vairs nepazina sevi. Abats Rišo, noklausījies viņas grēksūdzi (vai gan viņa nebija diezgan baiļojusies par šo pārbaudījumu?), viņai atgādina ja, ka pasaulē nav nekā ļaunāka kā grēkot pret cerību. Pec grēku atlaides viņa jutās kā no jauna piedzimusi, spēka pilna, saderībā ar pasauli un Dievu. Taču tagad viņa vairs nedomāja par Dievu. Drīzāk Dievs viņai saplūda ar reālo dzīvi. Viņa nespēja pretoties savu centienu, pārliecības, ticības spēkam, kas vilka viņu pie vīrieša, kuru bija izvelējusies. Viņš bija viņas ticība, viņš ietvēra sevī visus noslēpumus. Ticēt Dievam nozīmēja teikt «jā» Aleksandram. Viņa noliecās par šo pārsteidzoši patieso seju un aizvēra acis. Divas rokas apvija viņu. Viņa bija vairs tikai matērija, kas dod un gust laimi. Viņš pacēla Fransuāzu un nesa uz gultu. Viņa nodzēsa lampu pie gultas galvgaļa. Viņš to no jauna iededza. Viņa samierinājās ar šo gaismu. Visu, ko viņš vēlas!

Otra daļa

I

Pulkstenis bija seši. Aiz noguruma Fransuāzai tirpa labā roka. Viņa atkal iemērca rullīti krāsas podā. Vairs bija tikai jānokrāso grīdas līstītes, lielais sienasskapis, durvis . . . Viņa ļoti gribētu pabeigt jau šovakar. Tas nav nekas neiespējams, ja tikai Aleksandrs nepārnāk pārāk agri. Taču no viņa nekad neko nevar zināt . . . Jau divus mēnešus, kopš viņi ir precējušies, viņai nav izdevies likt viņam ielāgot jēdzienu par noteiktību. Viņš gājj\, nāca, no jauna gāja prom, kā iepatikas. Jo vairāk viņa uzstāja, lai viņš būtu precīzs, jo vairāk viņš ignorēja pulksteni. Ja viņa dusmojās, viņš smiedamies dēvēja viņu par mazu mietpilsoni. Patiesībā viņai bija jāatzīstas, ka maldās, piešķirot pārāk lielu nozīmi tik smieklīgiem pieņēmumiem kā brokastis vai pusdienas. Galvenais, viņai nav jācenšas iedibināt savās jaunajās mājās disciplīnu, pie kādas bija pieradusi ģimenē. Tēvs ir darījumu cilvēks — precīzs, drošs, stingrs, turpretim viņas vīrs ir domātājs, dzejnieks, bohēmists. To nekad nedrīkst aizmirst! Nekad nevajag pret to cīnīties! Tāda ir viņa personība. Nevis Aleksandram jāmainās, bet gan man pašai. Lai palielinātu ģimenes saimniecībai nepieciešamos izdevumus, viņa nesen bija uzņēmusies mājās veikt mašīnrakstīšanas darbus. Firma «Top-CopY» maksāja maz, bet solīja ilgstošu darbu. Pēc nodarbībām Austrumu valodu skolā viņai atlika pietiekami daudz laika, lai veiktu šo papildu darbu. Ka bija runāts, viņa pargāja uz Cuiskas kundzes grupu. Viņa nožēloja, ka nav vairs Aleksandra kursā. Viņš ir tik labs pasniedzējs! Viņa pievilcība apbūra visas meitenes. Taču viņa nav greizsirdīga. Tāpēc Fransuāza ļoti

apbrīnoja viņu. Viņu atmaidzināja šis mīlestības uzpluds. «Kad viņš pārnāks, viņš būs sajūsmināts!» Viņa atkāpās dažus soļus, lai novērtētu visu kopumā. Brinu•mainā kārtā sagūstīti saules stari rotāja sienas veca zelta krāsā. Kad istaba būs sakārtota, iespaids būs vēl jaukāks. Šobrīd grīdu sedza ar krāsu notrieptas avīzes. Brīvajā istabas daļā sastumtās mēbeles veidoja ko līdzīgu stāvai zemūdens klintij. Pie krēsla slīpi bija piesliets spogulis. Tajā Fransuāza atspoguļojās kā netīrele. Aļ> galvu apsiets lakatiņš, dzeltena krāsas švīka uz vaiga. Viņa smejas par savu strādīgo, apmulsušo un dusmīgo ārieni un nekavējoties nolēma ķerties pie liela sienasskapja. Viņa bija izņēmusi no tā gandrīz visu. Palikusi vienīgi vecu papīru kaudze uz augšējā plaukta, kam bi ja grūti piekļūt. Viņa atkal uzkāpa uz saliekamajam kāpnītēm, izstiepa roku, pievilka tuvāk putekļaino papīru saini un nevērīgi nosvieda to uz galda. Tie pajuka uz visām pusēm. Viņa izklaidīgi pārskatīja šo lapu jūkli, un viņas skatiens pievērsās vēstulei, kam bija piesprausta kada bērna fotogrāfija. «Bet tas taču Aleksandrs!» Viņa pazina viņa acis, zoda bedrīti, smaidu. Te viņam varēja būt ne vairāk kā desmit gadu. Atmaigusi viņa piegāja pie lampas ar izvīto kāju, lai labāk aplūkotu fotogrāfiju. Vēstule viņas pirkstos slīga lejup virs mazā, spīdīgā attēla. Balts līniju papīrs, smalks rokraksts. Fransuāzas uzmanību piesaistīja vārdi, viņa pat neapzinājās, ka sākusi lasīt:

«. . .Es joprojām neesmu saņēmusi savu ikmēneša pabalstu par februāri . . . Aleksandr, tu patiešām pārkāp visas robežas . . . Kā, pēc tavām domām, lai izkuļos, ja tu man nepalīdzi? . . Es nosūtu tev tava dēla pēdējo fotokartīti . . . Viņš bija otrais ortogrāfijā un trešais aritmētikā . . . Šeit atradīsi klāt pieliktu ari viņa ceturkšņa liecību . . . Tomēr tev jāņem vērā . . . Ja tu nevēlies darīt to manā labā, tad parūpējies vismaz par viņu . . Mūsu mazajam N'ikolā ir tiesības . . .»

Tikai tagad Fransuāza attapās, ka ir apsēdusies, turēdama vēstuli uz ceļiem, trulu galvu. No lampas plūda pārāk spilgta gaisma stihiskas nelaimes savandītajā istabā. Juku jukām mēbeles, dzeltenie smērējumi, krāsas smarža, vecie papīri, otas — tas bija pasaules gals. Aleksandram ir dēls, bet viņš to noklusējis. Viņa saburtoja vēstules datumu: jau pagājuši seši gadi! Kas ir ši sieviete? Viņa piecēlās, paspēra dažus soļus, ap

iedama krāsas podus, un nomākta atkal apsēdās. Kad viņš pārnāks? Vai viņai atvēlēta vienīgi gaidītājas loma? Apdullusi muša riņķoja ap lampu, attālinājās no tās un tad atsitas pret sienu. Kājiņas tai ieķepa dzeltenajā krāsojumā, Fransuāza skatījās, kā tā sitas. Tad ar nagu viņa mušu atbrīvoja. Muša smagi aizlaidās un pēc tam atgriezās, lai apdedzinātos pie lampas. Krāsojumā palika bāla švīka. Ko darīt? Ka runāt ar viņu? Laiks ritēja, bet viņa nekustējās. Viņa dzirdēja zem sevis, virs sevis, pa labi un pa kreisi mājas trokšņus. Bērni skriešus metās lejā pa kāpnēm, no šīs skraidīšanas drebēja sienas. Fransuāza nodūra acis un neapzināti lasīja virsrakstus vecās avīzēs, kas mētājās viņai pie kājām: «Rīt ilgi gaidītā premjerministra deklarācija . . .» Piepeši viņa nodrebēja. Šie soļi priekštelpā! Viņš! Jau? Durvis atvērās, un Aleksandrs apstulbis apstājās uz sliekšņa.

—       Kas par jaunbūvi!—viņš iesaucās.— Neko teikt, tu esi strādājusi ka zvērs! . . . Tas ir brīnišķīgi! . . .

Mēma, ka pārakmeņojusies viņa pat nepakustējās. Tad viņas sejas izteiksme mainījās, un viņš pienāca tuvāk. Ne vārda nebildusi, viņa sniedza viņam vēstuli un fotogrāfiju. Viņš uzmeta tai skatienu un pasmaidīja.

—  Ak tā! Tu esi to atradusi! Tas ir sens notikums.

—       Kāpēc tu nekad man neesi par to stāstījis?— viņa vaicāja, nespēdama apvaldīt savu satraukumu.

—  Tāpēc, ka tam nav nekādas nozīmes.

—       Ka nav nekādas nozīmes? . . . Tev ir dēls, un es to nezināju!

—  Nu, labi, tagad tu to zini! Vai tas ko maina?

Fransuāza stingri uzlūkoja viņu. No viņa strāvoja

nepārdomātība.

—       Aleksandr, galu galā paskaidro man,— viņa teica,— vai tev ir kādi pienākumi pret viņu un viņa māti?

—  Kas, pēc tavām domām, man būtu jādara?

—  Jāprecas ar viņu!

—  Man bija septiņpadsmit, bet viņai trīsdesmit gadu!

—  Trīsdesmit?

—  Ja! Tu apzinies, cik gadu viņai ir tagad?

—  Un turklāt vēl bērns!

Aleksandrs bija iegājis virtuvē, lai nomazgātu rokas.

—       Un kas par to, ka bērns?— viņš teica, aiz aizk;i riem.

—  Vai viņam ir tavs uzvārds?

—  Ko vēl nc?

—  Tu viņu neatzini?

—       Es jau neesmu jucis! Kas var pierādīt, ka tas ir mans dēls?

—       Fotogrāfijā viņš ir tev līdzīgs . . . Pat pārsteidzoši līdzīgs!

Pārspēdama ūdens troksni, no jauna atskanēja mierīga balss:

—  Es tā nedomāju.

Viņa redzēja Aleksandru ienākam istabā bez žaketes, kreklā ar atpogātu apkaklīti. Viņš slaucīja kaklu un seju frotē dvieli.

—       Aleksandr, galu galā . . . tas ir neiespējami, ka tu neko neizjuti, kad redzeji viņu.

—  Es vienmēr atteicos satikties ar viņu.

Viņš nometa dvieli uz krēsla atzveltnes. Mitrie mati krita par pieri.

—       Tas ir neprātīgi,— viņa sacīja.— Es tevi nesaprotu! Tev ir bērns! Tev vajadzētu būt lepnam, laimīgam! Bet tu neinteresējies par viņu un izturies pret viņu kā svešinieks.

—       Es neizturos pret viņu kā svešinieks, jo ilgu laiku maksāju viņa mātei ikmēneša pabalstu.

—  Bet tagad tu vairs nemaksā šo pabalstu?

—  Nē.

—  Kapec?

—       Pirms diviem gadiem viha apprecējās ar kādu dienvidamerikāni, kurš aizveda viņu un puiku uz Santjago. Kur ir matu suka?

—  Mazā galdiņa atvilktnē.

Viņš atvēra atvilktni, paņēma suku, lai sasukātos, un notupās pie spoguļa, kas bija atsliets pret krēslu. Fransuazas domas riņķoja pa apli. Ko viņa var darīt pret šo nožēlojamo situāciju, kas izveidojusies krietni agrāk un pret ko Aleksandrs izturas tik bezrūpīgi?

—  Viņu sauc Nikolā?— Fransuaza jautāja.

—  Jā.

—  Cik viņam šobrīd gadu?

—  Piecpadsmit vai sešpadsmit, es īsti nezinu . . .

—  Un tu nenožēlo, ka nekad neesi viņu sastapis?

Viņš izslējās, atkal uzvilka žaketi, sakārtoja manšetes.

—  Kāpēc man tas būtu jānožēlo? Man nav vajadzīgs bērns, lai justos laimīgs. Tēva jūtas ir sieviešu izdomājums. Mēs vēlamies pēcnācējus neapzināti, viņu iespaidoti. Viņas izjūt fizioloģisku nepieciešamību kļūt par mātēm, tādējādi viņas ir atradušas iespēju noturēt vīrieti ģimenē. Kad es redzu šos piemuļķotos, kuri svarīgā izskata stumj bērnu ratiņus pa parku alejām, es domās godāju to, kura ir pratusi iedvest viņiem šo mānīgo aicinājumu.

—  Tas, ko tu saki, ir briesmīgi,— Fransuāza murmināja.

—  Tā tas ir! Lūk, ari tu atkal jūties aizskarta. Tev atkal ir tā pati sejas izteiksme kā tad, kad es runāju par tavu pašnāvību.

—  Tam nav nekāda sakara.

—  Un tomēr tāds ir. Tu dzīvo daudzu tabu ielenkumā: laulības, bērni, reliģija, nāve, pienākums, gods, nodokļi, karogs . . . Reizēm tomēr ir jāprot atbrīvoties no aplamiem uzskatiem.

Viņš atkal izgāja virtuvē, atgriezās ar sarkanvīna glāzi rokā, vienā rāvienā iztukšoja to, nopūtās un paņēma fotogrāfiju, ko Fransuāza kopā ar vēstuli bija nolikusi uz dīvāna stūra.

—  Tāds kā tu . . .— viņa vēl noteica.

—  Var jau būt … Es to nezinu . . . Bet kuram vīrietim tad kaut kur pasaulē nav ārlaulības bērna? Tas ir akls vairošanās likums. Pie kā tad mēs nonāksim, ja atbrīvojusies sēkla uzplauks vienīgi laulībā? Es varu galvot, ka šobrīd jaunais Nikolā nospļaujas par to, ko mēs — tu un es — domājam un sakām. Viņš ir nācis pasaulē gan ar zināmu veiksmes, gan neveiksmes kapitālu. Un ar to viņš veidos savu dzīvi. Pārējais jau ir proza. Manu mīļo Fransuāz, kāpēc tu centies sarežģīt visvienkāršākās situācijas?

To teikdams, viņš saplēsa fotogrāfiju. Fransuāza sajuta to kā brūci kaut kur dziļi sevī. Viņa nodūra galvu. Viņai šķita, ka asinis ir kļuvušas smagas un plūst vēnās Ienāk. Aleksandrs atlieca pirkstus. Melni un balti spoža kartona gabaliņi bira uz grīdas.

—  Fransuāza!

Balss tonis bija nopietns, piesardzīgs. Viņa pacēla acis.

Aleksandrs draudzīgi uzsmaidīja viņai dzeltenajās sienās. Kas tas ir, ka viņam vienmēr izdodas uzspiest viņai savas domas?

— Kā būtu, ja mēs ieturētu pusdienas ārpus mājas?— viņš piedāvāja.— Te smaržo pēc krāsas.

Viņa iesaucās, ka tas ir absurds: viņiem tik tikko pietiks ar ko izdzīvot līdz mēneša beigām! Bet pieliekamajā taču ir šķiņķis, kartupeļu salāti! Ar vienu rokas kustību viņš noraidīja šos šķietami pareizos iebildumus.

—  Savu šķiņķi un kartupeļu salātus tu vari likt mierā!— viņš smiedamies teica.— Es vedu tevi pie Paulo.

Fransuāza gribēja vēl iebilst, bet viņas skatiens pievērsās spogulim, kas bija atsliets pret krēslu. Viņu pārņēma bailes, vai tikai viss — pavirši sasietais lakatiņš, nepuderetā seja, vecie svārki, krāsas traipi — nerada vīrā nepatiku. Labas apņēmības reibināta, viņa steidzas uz vannasistabu, lai nomazgātos, sasukātos un uzvilktu citu kleitu.

Mazais Paulo restorāniņš ar nesatricināmi stabilām cenām bija bāztin piebāzts. Aleksandrs pazina īpašnieku, īpašnieci, oficiantes un vairumu apmeklētāju. Ienācis viņš sasveicinājās ar apkārtējiem. Arī Fran suāza tagad bija kļuvusi par šīs iestādes pastāvīgu apmeklētāju. Telpā, kur tīkami smaržoja ēdiens — sautēta gaļa un dārzeņi, un cepts bifšteks,— visi sēdēja cieši blakus un ēda. Atbrīvojās galdiņš. Aleksandrs aicināja sievu apsēsties, bet pats devās uz virtuvi, lai parunātos ar Paulo. Fransuāza redzēja viņus no tālie nes, pa atvērtajām durvīm. Paulo, tukls un tumši pietvīkušu seju, rosījās ap savām plītīm. Sizdams vi ņam uz pleca, Aleksandrs tam sekoja soli solī un kaut ko runāja. Droši vien stāsta viņam par savām naudas grūtībām un kārtējo reizi lūdz, lai piešķir viņam kre dītu.

—  Labdien, Zoržeta!— Fransuāza sveicināja ofi cianti, kura piesteidzās pie galdiņa.

Ar reljefu zīmējumu klātais, violetiem apļiem un brūnām šļakatām notraipītais galdauts nozuda un to tūlīt nomainīja tīrs. Uz šī baltā klajuma kā no debesīm

nokrita sinepju trauciņš, garšvielu trauciņu statnis, maizes groziņš, sālstrauks, piparnīca. Paulo un Aleksandrs joprojām virtuvē sarunājās. Paulo bija grūti pierunājams. Fransuāza aizgriezās: viņa negribēja, lai domātu, ka viņa tos novēro. Patiesībā šovakar viņa mierīgi iztiktu bez vakariņām. Viņa nejutās izsalkusi. Tas, ko viņa bija uzzinājusi, mainīja visu viņas turpmāko dzīvi. Aiz muguras Aleksandram ir smaga pagātne, bet viņai jāsamierinās ar to, ka zina no tās likai dažus sīkumus. Viņu starpa nekad nebūs pilnīgas saskaņas. Viņu ceļi šķiras tieši brīdī, kad viņa jau domāja, ka tie ir savienojušies. Viņa atkal pameta skatienu uz virtuvi. Paulo smējās, rokas uz vēdera turēdams. Aleksandrs bija viņu gandarījis un mierīgs un uzvarošs atgriezās zālē. Darījums bija nokārtots. Viņš apsēdās pretim Fransuāzai. Viņa nevaicāja, ko viņš teicis Paulo. Lai nemulsinātu viņu, Fransuāza izlikās, ka nezina par šiem viņa naudas darījumiem. Kopā viņi ieskatījās ēdienkartē. Artišoki, eskalops milāniešu gaumē, siers vai šerbets ar citronu un karafīte sarkanvīna.

—  Sarkanvīnu atnes tūlīt, Zoržeta!— Aleksandrs teica.— Tas "būs aperitīva vietā.

Viņš kāri dzēra šo stipro un tumšo vīnu. Acis staroja no prieka. Kas gan viņu tik ļoti sajūsmina? Vai tas, ka ir kopā ar sievu, vai varbūt tas, ka viņu viegli pārliecinājis, ka šī maltīte uz kredīta iespējama? Fransuāza nevarēja aizmirst bērnu. Viņas apjukums jau kļuva līdzīgs sirdsapziņas pārmetumiem. It kā viņa būtu palīdzējusi Aleksandram atgrūst dēlu, it kā viņa būtu tikpat vainīga ka viņš. Viņš redzēja, ka Fransuāza ir noskumusi, un piespieda saskandināt. Viņa pacēla glāzi un pielika to pie lūpām. Pirksti vēl smaržoja pēc terpentīna. Vīna garša līdz ar to bi ja sabojāta. Kāpēc viņa ķērusies pie šīs istabas krāsošanas? Viņai nebūs vairāk laimes dzeltenās sienās kā zilās vai zaļās. Znržeta atnesa artišokus. To lapas gar malām bija cietas un nomelnējušas. Jau maltītes sākumā Aleksandrs aizdedzināja cigareti. Viņas nāsis uztvēra kodīgo dūmu smaržu. Rit viņi ir ielūgti uz pusdienām pie viņas tēva. Parit — pie viņas mātes. Mēneša beigās šie mazie ietaupījumi nebija noniecināmi. Starp galdiņiem gāja kāda meiča, skaista, slaida, bālu ādu, melniem matiem. Viņa devās uz tualeti. Aleksandrs pavadīja viņu ar skatienu.

Satiksme uz autoceļa nebija dzīva. Karola brauca . ātri, cieši skatoties starmešu gaismā, kas krēslā atslaba. Olimpija viņai līdzās puspievērtiem plakstiņiem smēķēja. Radio klusi skanēja.

—  Sī mazā Valērija ir pievilcīga,— Olimpija ierunājas.

—  Ļoti pievilcīga,— Karola sacīja.

—  Man visvairāk patīk viņas deguns. Tas ir burvīgs. Ka Fragonāra gleznās.

-Jā.

—  Žans Marks viņu jau sen pazīst?

—  Domāju — kādu gadu . . .

—  Žans Marks ir dīvains. Viņš izliekas bezgala vienaldzīgs, bet esmu pārliecināta, ka viņš ir iemīlējies līdz ausīm.

—  Varbūt,— Karola murmināja.— No viņa nekad neko nevar saprast.

Sī piepūle, ar kādu viņa centās piespiest sevi izskatīties dabiskai, līdz galējībai sasprindzināja viņas nervus. Vai Olimpija tīši runāja ar viņu par Žanu Marku? Nē, šai glītajai zostiņai to nevar piedēvēt, viņa noteikti nav uz to spējīga. Karola samazināja ātrumu, apturēja mašīnu pie stiklotās caurbraukšanas maksas posteņa kases, pasniedza divus frankus, paņēma kvīti un, riepām kaucot, no jauna devās ceļā, neveikli pārslēgusi ātrumus. Ja, tā nu gaņ bija lieliska doma — vest draudzeni Olimpiju uz Bromeiju! Viņa bija iecerējusi tur īsu pēcpusdienas atpūtu. Taču, ap pulksten četriem ieradusies «Ferodjērā», viņa tur uzskrēja virsū Žanam Markam un Valērijai, kuri sēdēja zem ziedošas bumbieres. Viņu ieraugot, abi izskatījās pārsteigti. Droši vien, pirms ērti atlaidās zāle, viņi noteikti bija mīlējušies. Karola tūlīt sajuta ap viņiem saskanīgas tuvības gaisotni. Olimpijas dēļ bija jātēlo šī pieklājībās komēdija. Pec tam četratā dzēra tēju. Žans Marks izskatījās satraukts, kluss, bet Valērija staroja neparastā nepiespiestība. Acīm redzami viņa pārāk lepojās, ka ir pārsteigta kopā ar Žanu Marku un ka nevar būt nekādu šaubu par viņu attiecību raksturu. Viņi bija atbraukuši ar viņas mašīnu, mazu Austiņ Cooper tumši zaļā krāsā, un nu visiem kopā jādodas atpakaļ uz Parīzi. Karola aizbrauca pirmā. Jau labu brīdi viņai radās sajūta, ka

viņai seko. Tuvojošās mašīnas signālugunis atstarojās viņas aizmugures spogulī. Viens starmeša signāls, tad divi starmeša signāli. Viņa nolaida zemāk spoguli, lai netiktu apžilbināta. Jau ar pirmo acu uzmetienu viņa, šķiet, pazina Austiņ Cooper markas mašīnu. Pie stūres droši vien ir Žans Marks. Viņš ātri tuvojās. Drīz viņi brauks līdzās. Jā, tas patiesi ir viņš! No sevis pa kreisi viņa saskatīja divus jauneklīgus sejas profilus, tie gluži kā medaļā it kā aizsedza viens otru. Valērija smaidīja, māja ar roku. Karola atbildēja viņai. Žans Marks piedeva gāzi. Arī viņa palielināja ātrumu un panāca viņu. Abas mašīnas sacentās ātrumā. Sašķeltais gaiss svilpa starp mašīnu paralēlajām trajektorijām. Mazākā novirze sāņus, un notiks sadursme. Ar visu augumu Karola izjuta neprātīgu vēlēšanos pēc tās. Olimpi ja satraukti paskatījās uz viņu.

—  Sīs mazās mašīnas brauc labi,— Karola teica.

Un viņa palēnināja gaitu, ļāva sevi apdzīt. Austiņ Cooper neprātīgi salēcās, izrāvās uz priekšu, un driz no tās bija redzama vienīgi dūmakā tīta sarkana uguntiņa. «Mazais draņķis!» nodomāja Karola. «Viņš dižojas pie stūres šī skuķa priekšā!» Visvairāk Karolu aizvainoja tas, ka, laigulētu ar Valēriju, Žans Marks izvēlējies vietas, kur bija juties laimīgs ar viņu. Viņš var darīt visu, ķo vien vēlas, ar šo meiču pie sevis Asas ielā, bet ne «Ferodjērā», ne šinī atmiņu pilnajā mājā. No viņa puses tas ir takta trūkums, apgānīšana. Viņa vainas dēļ Karola jūtas divkārši pievilta — ir nodota gan miesa, gan atmiņas. Viņa ienīda Žanu Marku tāpēc, ka viņš necienīja pat viņu pagātni. Rokas cieši piespiedusi stūrei, niknu skatienu viņa iztēlojās skūpstus, cigareti pēc mīlēšanās, dārza pusē atvērto logu . . . Un to visu viņai nolaupīja! Kamēr viņa nepazina to, kura bija stājusies viņas vietā, viņa dusmojās abstrakti. Tagad viņa zināja, pret ko tieši vērst savas dusmas. Si meiča bija atbaidoša savā iedomībā, muļķībā, jaunībā. Maza augstāko aprindu padauza. Kā viņš varēja! . . . Viņas kakls aizžņaudzās. Karolai šķita, ja, kā par brīnumu, Žans Marks atgrieztos, viņa labāk gribētu viņam atriebties nekā no jauna pieņemt. Jau bija iestājusies melna tumsa. Radio spēlēja kaut ko ļoti romantisku — Sopēnu vai Listu. Fransuāza un Aleksandrs vakariņos pie viņiem. Viņa nokavēsies. Jo ļaunāk! Austiņ Cooper bija nozudusi, desmitiem citu mazu sarkanu uguņu to

aprijušas. Kā asinssarkans gaismeklītis. Kustība kļuva dzīvāka.

—  Cik tas ir skaisti!— Olimpija sacīja.

—  Kas?

—  Sī mūzika! Tai līdzās moderna patiesi . . .

Ja šovakar viņai atkal butu jāsastop Žans Marks pie galda, viņa to nespētu izturēt. Par laimi, viņš ir aizņemts. Katra stunda, ko Karola pavadīja, neredzot viņu, sniedza atpūtu. Tā bija zīme, ka viņa vairs nemīl viņu. Kapri viņa bija gandrīz aizmirsusi Žanu Marku, būdama kopā ar Manuelu Selvosu. Jocīgs, izmeklēti drūms tips. Apbrīnojams partneris tenisa kortā, garlaicīgs salonā, pretīgs gultā. Ar divām nedēļām pilnīgi pietika. Pie visa vēl klāt sastrēgums pie Orleānas vārtiem. Viss it kā sazvērējies pret viņu!

—       Vai tu aizvedīsi mani līdz mājām?— Olimpija vaicāja.

Karola, zobus sakodusi, teica:— Protams!— Olimpija dzīvoja pretējā virzienā — Nila avēnijā. «Tas mani aizkavēs vismaz vēl pusstundu. Jo labāk. Viņi pagaidīs mani.» Lai visi ir tikpat apmuļķoti kā viņa!

Kad Karola beidzot nokļuva Bonaparta ielā, pulkstenis bija bez divdesmit piecām minūtēm deviņi. Durvju sardze palīdzēja viņai novietot mašīnu pagalmā.

Filips, Fransuāza, Aleksandrs, Daniels bija sapulcēju šies viesistabā.

— Beidzot! Mēs ļoti uztraucāmies!— Filips iesaucās.

Vēl pagāja laiks, kamēr viņa atvainojās, pateica

dažas pieklājības frāzes, pasmaidīja, pārģērbās, sasukā jās, un tikai tad Karola steidzās uz virtuvi, lai dotu rīkojumus. Mersedese jau vilka mugurā mēteli.

—  Ko jūs darāt?— Karola vaicāja.

—       Eju projām,— Mersedese īgnā tonī atbildēja.— Es kundzi tiku brīdinājusi, ka šodien man jādodas prom stundas ceturksni agrāk.

—  Kas ta par lietu?

—  Kundze droši vien ir aizmirsusi, bet . . .

Dusmās vai plīsdama, Karola viņu asi pārtrauca:

Jūs sagādāsiet man to prieku un vispirms pasniegsiet vakariņas!

Pergamentam līdzīgu seju, izvalbītām acīm, rievām ap muti Mersedese izrunāja:

—  Nē, kundze.

—  Ko?

—       Es teicu «ne», kundze. Ari man ir tiesības uz savu dzīvi. Neesmu jau suns!

Tad nekavējoties vācieties prom! No ši brīža jus vairs neesat manā dienestā!— Karola spalgi kliedza.

Viņa brīnījās par prieku, ko izjuta, padzīdama šo meiču, pēc tam kad tik ilgu laiku nebija varējusi no viņas šķirties. Tādas viesuļvētras izbiedēta, Agnesa ierāva galvu plecos.

—       Labi, kundze,— Mersedes® teica.— Ja jus iz sniegtu man aprēķinu . . .

—  Man nav laika. Nāciet rīt no rīta!

—  Rīt ir svētdiena.

—      Jo labāk! Kungs tieši būs mājās. Viņš visu nokaltos ar jums.

—       Kundzei patiešām labak patiks, ja ar mani noreķi nāsies kungs?

—  Jā! Kas par to?

—  Labi, labi . . .

Agnesa izlikās, ka maisa ar koka karoti katlā.

—       Agnesa, jus apkalposiet mūs pie galda,— Karola teica.

Un viņa ātri izgāja. Pat pēc šīs eksekūcijas viņas niknums nerimās. Pēc notikušā viņai krūtis neganti dauzījās.

Atgriezusies viesistabā, viņa paziņoja:

—  Es padzinu Mersedesi, izliku viņu aiz durvīm.

Daniels gribēja pajokot, bet pamātes niknais acu

skatiens viņu atturēja. Filips noteica:

—  Tev jau sen to vajadzēja darīt.

—       Rit no rīta viņa ieradīsies pie tevis, lai norēķinā tos,— Karola sacīja.

Un, pagriezusies pret Aleksandru, nopūtas:

—  Cik šie ļautiņi ir neizturami!

Malkodams viskiju, Aleksandrs piekrītoši pamaja. Šķita, ka viņš jūt līdzi Karolas mājas rūpēm. Taču Fransuāza zināja, cik izsmējīgi viņš vērtē mājkalpotāju nogurdināto kundžu runas. Kopš Fransuāza ir precējusies ar Aleksandru, viņa dzīvo cilā pasaule — viduvējās ērtībās, izjūtot naudas grūtības, priekos un bēdās, kas ļoti atšķiras no tiem, kādi atgadās šeit. Un viņa juta neizskaidrojamu lepnumu, ka izbēgusi no šīs greznas vides, kur aizritējusi viņas bērnība.

Pie galda Karola viņu pilnīgi pakļāva savai varai. Sliktais garastāvoklis, kas jebkuru citu būtu darījis

neglītu, šai sievietei neatņēma neko no viņas pievilcīr bas. Tas bija dabiski, ka savu acu gaišo skatienu, zobu mirdzumu viņa pievērsa ielūgtajam — Aleksandram.

. Drīz viņu saruna kļuva par amiŽantu sacensību. Ar apbrīnu un niknumu Fransuāza vēroja šo vārdu pārmaiņu. Aleksandrs juta nepieciešamību iztaujāt un ķircināt sievietes, izsaukt viņu pretreakciju, lai labāk izpētītu viņu raksturu. Fransuāza bija droša, ka viņa ziņkāre nebūs tālejoša. Tad kāpēc viņa cieš? Galvenais, nekrist sīkumainā mietpilsoniskā greizsirdībā. Dzīvot augstākā līmenī. Skatīties tālu uz priekšu.

Agnesa atnesa ēdienus. Aleksandrs paņēma vēl divas cepeša šķēles. Aiz mākslota smaida Karola slēpa savu niknumu. Sis vēl aizkavēs ēdienu pasniegšanu! Viņa gribēja pēc iespējas ātrāk tikt prom no galda un aizsūtīt visus prom. Acīmredzot Fransuāza un viņas dīvainais vīrs dzīvo pusbadā. Nabaga meitene ir smagi iestigusi intelektuālā nabadzībā. Iegrimusi, noslāpusi, pazudusi. Taču viņa pat neapzinās to. Kādu dienu viņa sauks pēc palīdzības. Bet būs par vēlu! Ja vien ari Žanam Markam varētu sagādāt līdzīgu likteni! Aleksandrs beidza ēst. Karola pastiepa uz priekšu kāju un zem galda nospieda zvana pogu. Desertā bija putukrējums ar šokolādi. Daniels paņēma veselu kalnu. Karola paskatījās uz viņu ar ļaunumā mirdzošu skatienu.

—  Jā, es to liku gatavot speciāli tev!

Un viņa juta, ka naids piešķir viņai īpašu izmaņu. Daniels ātri ēda. Jauns sliņķis ar sliktām manierēm. Filips nepieskārās nekam-. Viņš ļoti lepojās, ka trijās nedēļās nokrities svara par pieciem kilogramiem. Tas viņam bija uznācis tūlīt pēc Lieldienu brīvdienām. Kāds viņa draugs ārsts bija ieteicis novājēšanas diētu. Tagad viņš eda maz, pirms ēdienreizēm rija sārtas un zilas tabletes, katru rītu svērās. Gramu apsēstība. Viņa vecumā! Tas bija smieklīgi! Turklāt novājējis viņš bija mazāk pievilcīgs. Smails deguns, loki zem acīm, uz āru izspiedušies žokļa kauli. Skatoties uz viņu, Karolai ļoti gribējās teikt, ka šī aizraušanās ir muļķīga. Tad viņa izdarītu viņam pakalpojumu. Un tas nebija vajadzīgs. Viņai pārskrēja tādas trīsas kā tikko uz ceļa. Varbūt viņai ir drudzis. Nē, viņu satrauca svārstīgas domas. Nevienam no klātesošajiem nebija par to ne jausmas. Lai visus apmānītu, pietika runāt, smaidīt. Neparasta bauda no divkosīgas spēles. Tad krēsli tiek atbīdīti no

galda, kafiju pasniedz viesistabā, pēdējās saraustītās runas.

Beidzot palikusi savā istabā viena ar Filipu, viņa atklāja, ka viņš izskatās vēl vairāk novārdzis, vēl vairāk noguris nekā pie galda. Viņš aplūkoja sevi kamīna spogulī un pārlaida ar roku pār zodu. Pēc tam viņš savilka uz augšu parak platās bikses. Ne jau tādēļ, lai patiktu viņai, viņš grib kļūt atkal slaids. Kura jauna modes žurnālus saskatījusies muļķe ieborējusi viņam galvā šo domu? Viņš ievilka vēderu, pastiepa uz priekšu žaketi . . . Tūlīt viņš teiks: «Man jāiet pie drēbnieka . . .>> Viņa apņēmīgi devās uzbrukumā:

—       Sopēcpusdien es biju aizbraukusi uz Bromeiju. Tur bija'Žans Marks ar kādu meiču.

—  Ak tā?— Filips nepagriezdamies noteica.

Sis kūtrums radīja Karolā sašutumu. Viņa paaugstināja balss toni:

—       Ceru, ka tu ar viņu runāsi! Es veļos ierasties «Ferodjērā», kad man tīk, neriskējot pārsteigt tavu dēlu mīlējoties ar kaut kādu pelīti!

—       Tev taisnība,— Filips piekrita.— Viņam nevajadzētu bratikt uz turieni bez brīdinājuma.

—       Arī brīdinot ne. «Ferodjērā» nav nekāda priekamāja.

—  Nepārspīlē! Tas ir normāli, ja viņa vecuma . . .

—  Nē, Filip!

—  Kada morāliste tu pēkšņi esi kļuvusi!— viņš teica.

Acis piemiegusi, viņa skatījās uz vīru.

—  Kas ir šī meiča?— Filips vaicāja.

—  Valērija de Sarnerē.

Viņš iesmējās.

—  Es biju par to pārliecināts!

Un pagriezies viņš piebilda:

—       Viņa ir noķērusi viņu. Es nebūšu pārsteigts, ja kādu dienu viņš lūgs meitenes roku.

Karola sajuta dziļi dvēsele liWu tukšumu. Viss kļuva bezkrāsains. Radās nepārvāramas bailes. Karolas iztele vairs nebija apturama. Viņa čukstēja:

—  Tas nav iespējams!

—  Kāpēc?

—  Viņš . . . viņš nemīl viņu!

—  Kā tu to zini?

—  Katrā ziņā tā būs aplamība . . . stulbums …

No visa spēka viņa izgrūda šo vārdu, pat nepaverot lūpas.

—  Es gan tā nedomāju,— Filips domīgi norūca.

—  Kā tu tā vari? . . . Tagad tu nonāc pretrunā ar sevi. ļ

—  Ne taču!

—       Simtiem reižu tu esi viņam teicis, ka, tik agri precoties, vīrietis var sabojāt savu karjeru.

—  Viss atkarīgs no tā, ar ko precas. fl

—  Kas tad šai mazajai muļķei ir tik īpašs?

—       Viņa ir Sarnerē meita; Sarnerē Dipuijī farmacei] tiskās laboratorijas — tas kaut ko nozīmē!

—  Bet viņa mācības?

Viņš tās turpinās prestiža dēļ. Ja viņš iekļausies Sarnerē ģimenē, šaubos, vai viņam būs nepieciešams , tieslietu licenciāta grāds, lai nodrošinātu dzīvi.

—  Tu man riebies,— viņa teica.

—       Bet tu mani pārsteidz. Tu neko neiebildi pret Fransuāzas nožēlojamajām laulībām, bet tiklīdz ar tevi runā par izdevīgām laulībām Žanam Markam . . .

Viņa ietiepās:

—       Žans Marks ir vīrietis . . . Labs puisis . . . Viņš ļ varētu . . . Tas butu . . . tas būtu bēdīgi, ja viņš apprecētos tik neapdomīgi . . . Pat tad, ja šim skuķim ir bagāti vecāki . . . Vēl jo vairāk, ja viņi ir bagāti . . . viņš gūs panākumus nevis pats saviem spēkiem, bet gan ar viņu sakaru palīdzību . . . Taču, tā kā viņš ir vāja rakstura 1 cilvēks, viņš būs neveiksminieks, augstākās sabiedrības : neveiksminieks, pašapmierināts neveiksminieks, visi briesmīgākais subjekts . /. Ka tu vari to vēlēties, ja j mīli savu dēlu! … I

Filips paraustīja plecus.

—       Ja tu domā, ka man ir kaut vismazākā ietekme uz ' viņu . . .

—       Protams, tev ir. Jāaptur šī lieta, kamēr vēl ir laiks! ļ Es viņus abus redzēju. Viņi spēlē īstu laulātu pāri. īpaši viņa . . . Briesmīga padauza. Pretencioza, iedomīga. | Tāda guļ ar kādu aiz aprēķina — kā visas viņas vecuma ; draņķes. Starp citu, viņa nemaz nav glīta. Pārāk īss ] deguns, izliekti ceļgali . . .

Apzinādamās, ka pāršāvusi pār strīpu, Karola ap; klusa. Viņai trūka elpas. Viņa noņēma pērļu kaklarotu un nolika to uz kamīna. Pēc tam viņa sāka staigāt pa ļ istabu, kurā no iedegtās vienīgās lampas plūda maigi mirdzoša gaisma.

—  Nepārdzīvo, neuztraucies tā,— Filips teica,— Žanam Markam varbūt nav ne mazākās vēlēšanās precēties. .

—  Jā. Bet viņai? . . .

—  Ar to vien nepietiek.

—  Bet ja šī meiča patiešām vēlas . . .

—  Labi! Es runāšu ar Žanu Marku.

Viņš apstādināja Karolu un gribēja apskaut. Viņa redzēja pieliecamies pārāk vāju seju ar nepierasti asiem vaibstiem. Divas rievas vaigos. Vaļīga piepogājamā apkaklīte. Karolu sagrāba bailes.

—  Nē,— viņa teica.

Filips savādi skatījās uz viņu. Sajā vecīga jaunekļa maskā viņa saskatīja atraidīta vīrieša aizvainojumu. Kāpēc viņš grib viņu? Tāpēc, ka, stāstot par Žana Marka piedzīvojumiem, viņa bija rosinājusi Filipa iztēli? Tāpēc, ka pie galda viņš bija redzejis savu meitu kopā ar vīrieti, ar kuru viņa guļ? Sī jauno cilvēku mīlas smarža modināja arī viņā pēkšņu iekāri.

Viņš mēģināja vēlreiz.

—  Liec mieru!— Karola sacīja.— Es esmu nogurusi . . .

Viņa apsēdās atzveltnī un pielika gurdu roku pie pieres. Filipa seja savilkās dzēlīgā smaidā. Viņš iegāja vannasistabā. Karola dzirdēja, kā viņš izģērbjas. Pēc tam atskanēja ass klakšķis: viņš bija uzkāpis uz svariem.

III

Filips nolika uz galda naudu un sniedza Mersedesei norēķina lapu.

—  Parakstieties te,— viņš sacīja.

Viņa uzlika uz deguna acenes melnos rāmjos (dienestā viņa tādas nenēsāja) un aizdomu pilna ņēmās pārskaitīt rēķinus. «Kāds pretīgs purns!» Filips nodomāja. Tik uzmanīgi viņš nekad nebija Mersedesi vērojis. Bez šaubām, viņa bija cerējusi, ka, ierodoties svētdienā pusdeviņos no rīta, viņa visus uzmodinās. Tomēr Filips jau bija piecēlies. Uzģērbis rītasvārkus, viņš pieņēma viņu savā kabinetā. Mersedese stāvēja viņa priekšā cieši sajoztā tumši violetā lietusmētelī un tikai lasīja un lasīja . . .

—  Tātad,— viņš nepacietīgi atsāka.

_— Kungs ir piemirsis, ka man pienākas divas apmaksātas brīvdienas par katru nostrādāto mēnesi, samaksa . par dzīvokļa īri un uzturu,— viņa beidzot spalgā tonī sacīja.

—       Tas viss ir ierēķināts trešajā kopā, ailē — dažādi izdevumi,— Filips paskaidroja.

—  Tie nav dažādi izdevumi . . .

—  Nepiesienieties vārdiem!

—       Ja kāds šeit piesienas, tad es tā noteikti neesmu, kungs; jāņem vērā, ka tiek runāts par maniem iztikas līdzekļiem. Konfliktkomisijas loceklis atzītu, ka man ir taisnība. Man ir vajadzīga detalizēta . . .

Viņš nikni paņēma atpakaļ norēķinu lapu un, uzrakstījis tai uz malām papildinājumus, atdeva to viņai. Viņa izvilka no savas rokassomas papīru un salīdzināja savus un Filipa aprēķinus. Mersedeses lūpas ātri kustējās. Viņa spāniski nosauca skaitļus. Pēc kada brīža viņa sacīja:

—       Un atlīdzība par transporta izdevumiem? Jūs tos esat piemirsis?

—  Tas tiesa,— viņš teica.— Cik?

-Trīsdesmit septiņi frafiki un septiņdesmit pieci

santīmi.

Filips izlaboja kopējo summu un norūca:

—  Tas ir viss?

—  Jā, kungs.

—  Tad parakstiet.

—  Kāpēc?

—       Tāpēc, lai man būtu pierādījums, ka esmu jums šodien samaksājis.

—  Bet jūs vēl neesat man samaksājis.

—       Bet tas?— viņš vaicāja, norādot uz naudu, kas bija nolikta uz galda.

—  Tur trūkst maksas par transporta izdevumiem.

Filips pievienoja vēl trīsdesmit septiņus frankus septiņdesmit piecus santīmus. Viņa ilgi skaitīja naudu, pārskaitīja, ielika to rokassomā, lapas otrā pusē uzskricelēja neskaidru parakstu. Pec tam izslējusies jautāja:

—  Bet mana apliecība, kungs?

Viņš bija aizmirsis šo pēdējo formalitāti. No bloknota izplēsis lapu, viņš uz tās ātri uzrakstīja, ka Mersedese Maretas jaunkundze ir strādājusi pie viņa par istabeni no tāda līdz tādam datumam un ir brīva no

visiem līgumiem. Lasot šo lakonisko tekstu, Mersedcse nievīgi smaidīja.

—       Tas ir viss, ko kungs var ierakstīt manā apliecībā?— viņa vaicāja.

Papīra lapu pirkstu galos turēdama, viņa vēcināja ar to kā ar vēdekli.

—       Jā, patiešām,— Filips norūca.— Un es pat domāju, ka esmu ļoti iecietīgs. Ja es būtu gribējis pateikt visu, ko domāju, es būtu piebildis, ka jus esat vispretīgākā persona, kādu jebkad esmu pazinis.

Mersedesos sejā nenodrebēja ne vaibsts.

—       Vai kungs var žēloties par maniem pakalpojumiem?— viņa medainā balsī vaicāja.

—       Protams!— viņš iekliedzās.— Ja tas būtu atkarīgs no manis, jūs nebūtu palikusi šajā mājā ilgāk par četrdesmit astoņām stundām!

—  Vai kundze vēlējās mani paturēt?

—  Par nelaimi, jā.

—       Kundze ir tik laba! Tiesa gan, viņa bija ieinteresēta mani paturēt. Es par viņu tik daudz ko zinu!

Filips piecēlās aiz sava rakstāmgalda un norādīja viņai uz dyrvīm:

—  Vācieties ārā!

—  Vai kungs nevēlas uzzināt, ka viņš ir ragnesis?

Mersedese izteica vārdu «ragnesis» spāņu manierē.

Viņas acis mirdzēja velnišķīgā līksmē.

—       Ļaunums jūs padara muļķīgu, manu nabaga meitenīt,— Filips sacīja, tik tikko valdīdams niknumu.

—  Ejiet projām, ja negribat, lai es jūs izsviežu pa durvīm!

—       Varbūt jūs domājat, ka es izgudroju?— viņa šļupstēja.— Jums vajag precīzākas ziņas? Un ja es jums teiktu, ka kundze guļ ar jūsu dēlu?

Tas nu bija par daudz! Filips sažņaudza dūres, apgaja apkārt rakstāmgaldam un devās pie Mersedeses.

—       Nepieskarieties man!— viņa šņāca.— Vai es kliegšu! Es sasaukšu visu māju! Es izsaukšu policiju! . . .

Filips satvēra viņu aiz elkoņa un vilka ārā no kabineta.

—  Jūs esat bezkauņa,— viņš caur zobiem norūca.

Mersedeses seja bija izķēmota naida un baiļu pilnā

grimasē. Viņa pretojās, klupa un, dusmīgi kliegdama, sekoja Filipam.

Bezkauņa ir kundze! Es viņu pārsteidzu ar Žana Marka kungu! Lūk, tā! Es varu zvērēt, tas nebija patīkami! Viņa gulēja ar viņu šeit, pēc tam viņa istabā Asas ielā. Ja neticat man, pavaicājiet Agnesai, kas uzkopa viņa dzīvokli. Viņa bija tur atradusi kundzes lietas. Zeķes, mutautiņus, biksītes . . .

Mersedese elsa, pīdamās šajos pretīgajos sīkumos. Filips aiz rokas izvilka šo fūriju vestibilā, izsvieda viņu uz kāpņu laukuma, aizcirta durvis un kā apdullis palika stāvam. Viņš bija pārsteigts, ka šie mājkalpotājas vārdi var viņu tik loti sāpināt.

—  Nekrietnele,— viņš murmināja, lai remdētu savas dusmas.— Nekrietnele! . . .

Pēc tam viņš atgriezās istabā. Karolas vairs nebija gultā. No vannasistabas skanēja ūdens šļakstiem. Dur vis bija atstātas vaļā. Taču Filips nepārkāpa pār slieksni. Vai viņam bija bail pārsteigt Karolu vannā kailu? Piepeši paralizēts, viņš atslīga atzveltnes krēslā blakus gultai ar savandītām segām.

—  Filip, tas esi tu?— Karolas balss vaicāja.

-Jā.

—  Vai ar Mersedesi viss kartībā?

-Ja, ja . . .

—  Es bušu atri. Ja velies, pasuti pirmās brokastis.

Viņš piecēlās, divreiz pavilka aiz zvana aukliņas, kas

karājās nišā, atkal apsēdās. Soks pārgājis, dusmas pierimušas, viņš jutās novājināts, ievainots, sarūgtināts It kā viņš šajā istabā būtu ieelpojis nāvējošus miasmus. Jo vairāk viņš visu pārdomāja, jo viņa nemiers pieauga. Apvainojums, ko Mersedese svieda viņam sejā, bija pilnīgi neticams. Un tomēr — ar ko lai izskaidro Karolas dusmas pret Žanu Marku vakarvakarā? Vai viņas vārdos par Valēriju nejautās greizsirdīgas sievietes toņi? «Ne taču, es kļūstu smieklīgs! Karola un Žans Marks! Tas neiztur nekādu kritiku.» Viņš pievērsa skatienu sa gumzītajiem palagiem, vienādajiem spilveniem, spogulim zeltītā ietvarā, segai no vikuņas vilnas, gleznam astoņpadsmitā gadsimta salkanajā stilā, un šis sievišķī gais istabas iekārtojums viņam piepeši iedvesa bailes. Pie durvīm klauvēja. Tā bija Agnesa, kas nesa paplāti ar pirmajām brokastīm. Filips skatījās uz viņu, it kā pir mo reizi redzētu. Smagnēja, neizdibināma, satraucoša

—  Kur lai nolieku paplati, kungs?— viņa jautāja.

—  Uz gultas. Paldies, Agnes!

Viņa izgāja. Filips atcerējās, ka diētas nolūkā viņam no rīta tukšā dūšā jāiedzer zāles — kāds diurētisks līdzeklis. Pudelīte atradās viņa naktsgaldiņā. Divas pilulas. Viņš norija tās.

Parādījās Karola, ietinusies peldmētelī, ap galvu kā turbānu aptinusi sārtu dvieli. Ap viņu vēdīja tikko pļautas zāles smarža. Viņas seja bez grima pauda svaigumu, tikko manāmu jautrību, patiku, kādu viņai devusi rīta tualete.

Viņa ieslīdēja gultā, uzvilka uz ceļgaliem paplāti, ielēja kafiju, pienu, iekoda grauzdētā maizītē, kāri uzraukdama lupu.

Filips no rītiem dzēra tikai tēju.

—  Tu patiešām negribi neko ēst?— viņa vaicāja.

Viņš noraidoši pamāja: dieta! Viņš turēja roka tasi

un drūmi skatījās, kā zeltaini brūnajā šķidrumā kust saharīna ripiņa. Pēc pirmā stiprās un dedzinoši karstās tējas malka viņš atguva līdzsvaru. Vai pietiek atgriezties pie dažiem ikdienas paradumiem, lai aizdzītu mirāžas? Kad ķermenis atgūst savus ieradumus, arī prāts drīz vien rod atslodzi. Viņš vēroja Karolu. Viņa dzēra kafiju ar pienu, ka bērns iespiedusi tasi visos desmit pirkstos. Varēja redzēt tikai šīs tumši pelēkās acis virs balta porcelāna. Peldmētelis bija pavēries pie krušu līnijas. Viņa bija mierīga, dabiska, nevainīga. Zvanīja tālrunis.

—  Paņem klausuli!— Filips teica.

—  Ne,— Karola sacīja.— Ņem tu!

Viņš piecēlās un nocēla klausuli.

—  Hallo!

—  Hallo, tēt! Ka tev klajas?

Tas bija Žans Marks. Filipam viegli sažņaudzās krūtis, un viņš nomurmināja:

—  Tā nekas …. Un tev?

Ļoti labi. Es gribēju tev lūgt: vai tu nevari man šodien aizdot mašīnu?

—  Ko tu gribi darīt?

—       Vakar man atgadījās avārija ar Valērijas Austiņ Cooper. Domāju, ka ir pagalam aizdedzes kārba. Bet šodien ir svētdiena un garāžas ir slēgtas. Tas ir muļķīgi! Bija iecerēts izbraukums ar draugiem. Ja tu varētu . . .

—       Pagaidi,—Filips teica,— es apspriedīšos ar Karolu.

Viņš aizsedza ar roku mikrofonu un, pagriezies pret sievu, teica:

—  Žans Marks lūdz mašīnu.

—  Ak! Nē!— viņa iesaucās.

—  Kāpēc? Tev tā vajadzīga?

. — Jā.

Filips atkal pielika klausuli pie vaiga.

_— Neiespējami, vecīt. Karolai tā ir vajadzīga. Man žēl . . .

Nolicis klausuli, viņš atkal apsēdās, sakrustoja kājas un kādu brīdi klusēja. Karola izdzēra kafiju ar pienu un nolika paplāti sev līdzās gultā.

—  Ko tu domā šodien darīt?— Filips jautāja.

—  Neko.

—  Tad kāpēc tu negribēji, lai aizdodu Žanam Markam mašīnu?

_— Vai tev nešķiet, ka vienreiz pietiek ar šīm izpriecām Bromeijā?— viņa teica bez jebkādas intonācijas.

Karolas skatienā jautās tads niknums, ka Filipam šķita — viņam līdzās ir pavisam cita sieviete. Pārvērtība bija notikusi tikpat atri ka ilūziju teātrī. Karola jau atgriezās pie savas pirmās lomas. Smaidīdama viņa paņēma no naktsgaldiņa miodes žurnālu, atvēra to un paziņoja:

—  Vasaras mode šogad būs atbaidoša.

Filips iegāja vannasistabā. Kamēr viņš skuvās, bija dzirdams, kā Agnesa atnāca pēc brokastu paplātes. Filipu pārsteidza paša seja spogulī. Vai šis vājais, novārgušais vīrietis, kura skatiens lūdza izskaidrojumu, tiešām ir viņš? Filips ātri pabeidza savu tualeti, uzvilka veco flaneļa uzvalku, kuru Viņam patika valkāt svētdienās, un atgriezās istabā, kur Karola joprojām lasīja. Viņa pat nepaskatījās uz vīru. Viņš izgāja, šķērsoja viesistabu un devās uz virtuvi.

Trauki nomazgāti, sakārtoti. Nekas nemētājās. Agnesas tur vairs nebija. Viņš atvēra durvis un nokļuva uz kalpotāju kāpnēm. Starp netīrām sienām augšup veda šauras spirālveida kāpnes. Nokļuvis sestajā stāvā, Filips apstājās, lai atvilktu elpu, pēc tam iegāja gaitenī ar zemiem griestiem, ko šad un tad apgaismoja viens vienīgs jumtlodziņš. Vecās mājas bēniņi bija kā labirints ar piepešiem līkumiem, negaidītiem kāpieniem. Virs sarūsējušas vanniņas tecēja slikti aizgriežams krāns. No kopējas tualetes plūda spēcīga smaka. Aiz plānām durvīm strīdējās cilvēki, raudāja zīdaiņi, pilnā skaļumā spēlēja radio. Vairākkārt starp līdzīpašnie-

I iem tika pārspriests jautājums par kalpotāju stāva Iztīrīšanu un remontēšanu. Taču nekad nevarēja savākt vairākumu, lai uzsāktu darbus.

Filips pat īsti nezināja, kur Agnesa mitinās. Vai divdesmit septītā istaba ir pa kreisi vai pa labi? Viņš pagriezās pa kreisi un nokļuva pie īstajām durvīm. I'iepēši viņš atskārta, cik dīvaina ir viņa atrašanās šo durvju priekšā. Mirkli svārstījies, Filips pieklauveja.

—  Kas tur?— Agnesas balss vaicāja.

—  Te kungs,— Filips atsaucās.

—  Ak, vai! Vienu mirklīti . . .

Atvērās durvis uz mazu jumtistabiņu ar svītrainām tapetēm sārta krāsā. Starp dzelzs gultu un tualetes galdiņu stāvēja Agnesa, tērpusies melnā kleitā, ar violetu salmu cepuri galvā. Viņai aiz muguras pie sienas bija krucifikss, bukša koka zars un pamīšus piespraustas svēto bildītes.

—  Jūs ejat prom?— Filips murmināja.

—  Es pošos uz dievkalpojumu, kungs.

Viņš nekad nebija domājis, ka Agnesa ir dievticīga, arī to ne, ka kalpotājiem būtu sava dzīve ārpus mājas.

—       Es jūs Ugi neaizkavēšu,— viņš teica.— Jūs divreiz nedēļā uzkopāt mana dēla istabu Asas ielā . . .

—  Jā, kungs,— viņa murmināja.

—  Ko jūs tur redzējāt?

—  Bet . . . neko . . .

Viņš vērsa pret Agnešu rādītājpirkstu un satrieca viņu ar inkvizitorisku skatienu.

—       Jā gan, Agnesa! . . . Jūs stāstījāt par to Mersedesei . . . Jums tas jāatkarto arī man! . . . Ko jūs tur redzējāt? . . .

Agnesa neatbildēja. Apakšlūpa viņai trīcēja ka receklis. Grumbas viņas sejā raustījās. Filips noliecās pār viņu un uzstāja:

—  Kundzes drēbes? Kundzes veļu?

Asaru straume plūda no Agnesas acīm. Viņa nodūra galvu un šņukstēja:

—  Jā, kungs.

—  Jūs esat par to pārliecināta?

—       Jā, kungs . . . Bet tas bija sen . . . Pagājušajā gadā . . . Ak, kungs! . . . Man nevajadzēja . . .

Tagad viņa raudāja aizgūtnēm.

—  Paldies, Agnes!— viņš teica.

Un viņš steidzīgi devās prom. Atkal labirints. Sienas pa pusei šokolādes, pa pusei gaiši brūnā krāsā, nostūri, pagriezieni. Kur tad ir izeja? Filips ilgi maldījās šaurajā, slikti apgaismotajā ejā, kur durvju numuri nesekoja cits citam pēc kārtas. Nedzirdēja vairs nedz balsis, nedz mūziku. Te neviens nedzīvoja. Te bija mēbeļu glabātavas, lupatām piebāzti skapji, žurku slēpņi, zirnekļu midzeņi. Viņš, bez šaubām, ir devies nepareizā virzienā. Nomaldījies kalpotāju stāvā. Viņš griezās atpakaļ un vēlreiz pagāja garām Agnesas durvīm. Kāpnes! Beidzot! Pakāpieni līgojās zem viņa svara. Reiz viņš jau bija izjutis tikpat pretīgi šķebinošu sajūtu, kad ar kuģi Queen Mary šķērsoja Atlantijas okeānu vētrainā laikā.

Trešā stāva kāpņu laukums. Viņš atgrūda durvis, kā mēnessērdzīgs izgāja cauri visam dzīvoklim un apstājās pie gultas, kur Karola šķirstīja ilustrētos žurnālus. Pirmo reizi viņš redzēja viņā ne vairs sievieti, kuru vajadzētu mīlēt, lolot, bet gan ienaidnieci, kura jāsakauj.

—  Man bija lielas aizdomas, ka tu lidinies vienalga ar ko,— viņš teica,— bet tas, ko es tikko uzzināju, pārspēj visu, ko biju iedomājies. Kā tu varēji būt tik . . . tik . . . zemiska, lai kluptu virsū Žanam Markam, manam dēlam?

Sie vārdi ieķērās viņam kaklā. Rūgta garša pildīja muti. Ja viņa naidam vēl pievienojas bēdas, viņš ir pazudis. Viņš no visa spēka sasprindzināja muskuļus, sakoda žokļus. Karola izslēja savu piemīlīgo, turbānā ievīstīto galviņu un nievīgā tonī sacīja:

—  Kas tev lēcies? Tu murgo?

Tads negodīgums beidza Filipu mulsināt.

Varbūt tā nav taisnība?—viņš kliedza.

Karola izturēja viņa skatienu. Vienu mirkli viņi klusēdami izaicinoši skatījās viens uz otru. Pēc tam viņš juta, ka melos viņi ir nonākuši pie lūzuma punkta, ka ari viņas spēki ir galā, ka viņa vairs nespēj neko noliegt. Piepeši viņa atsvieda segas, piecēlās, nostājās viņa priekšā. Neprātīga spozme iezibsnījās viņas acu zīlītēs. Ar negantu atvieglojumu, maigu naidīgumu viņa, leni kustinādama lūpas, izrunāja:

—  Ja, Filip, tā ir taisnībai Un es to nenožēloju. Tu esi tāds neģēlis, un tāpēc tev nav tiesību nevienam neko pārmest! Un it īpaši man. Tu mani esi tik daudz

sāpinājis, gadiem ilgi krāpdams ar jebkuru prostitūtu! Tāču es neko neteicu. Es pacietu. Tagad tava kārta paciest. Es ienīstu tevi! Un ari tavs dēls tevi ienīst. Mēs esam labi pasmējusies par tevi . . .

Galvu izslējusi, baltajā peldmētelī viņa runāja, runāja, vairākkārt atkārtoja savas pretenzijas, centās padziļināt brūci. Un, šī atklājuma nogurdināts, Filips ļāva viņai to darīt. Šobrīd viņam pat vairs nebija ne mazāko šaubu. Ar vienu dūres sitienu sadragāt ši ļaunā, mazā sievišķa seju? Kādēļ gan? Viņš pārāk nicināja viņu, lai patiesi ienīstu. Bet tas otrais, bet Žans Marks? Dēls, ar kuru viņš tā lepojās! Ka viņš varēja? . . . Filips neskaidri apzinājās, ka stāv istabā ar vecrozā krāsas sienām, kurā nemitīgi dūca balss, ko ļaunums reizēm vērsa griezīgu. Viņa sirds bija smaga, dobji dauzījās. Kā no šķēpa dūriena sāpēja sāni. Atri aizbēgt no šejienes, vairs neredzēt Karolu, ieelpot pilsētas neitrālo gaisu. Ne vārda neteicis, viņš izgāja ārā.

Bonaparta ielā viņu it kā pacēla troksnis un kustība un nesa projām. Viņš soļoja bez jebkāda mērķa un domāja par Žanu Marku, kurš mīlējās ar Karolu. Viņu stindzināja precīzie attēli. Viņa kopija saplūda ar viņa sievas augttmu. Tas bija baigi un nepanesami. Viņa bija pietiekami netikla, lai salīdzinātu abus vīriešus. Nav nekādu šaubu, ka padēls ar savu jauneklīgo aizrautību viņai patika daudz labāk nekā virs. Viņa droši vien ir to pateikusi Žanam Markam, kuram apreiba galva Filips jutās kā grieķu traģēdijas varonis. Žans Marks ir tikai mazs, piesardzīgs un gļēvs neģēlis. Karstas putras strēbējs. Mēnešiem ilgi viņš kultivējis šo mērkaķošanos tēva acu priekšā! Un Filips vel maksā īri par šo istabu. Viņš deva naudu, lai dēls var ērti skūpstīt viņa sievu. Viņu tur par stulbeni. Tas varbūt ir pats smagākais Nepatika nomāca ciešanas. Niknums izdzēsa sarūgtinājumu. Piekrāpts, izsmiets, izzobots viņš atkal atguva dvēseles spēku. Viņš uzsauca garāmbraucošam taksometram, iemetās tajā un atkrita sēdeklī.

—  Uz kurieni jūs vest?— šoferis vaicāja.

Žans Marks uzvilka vecu sinepju krāsas puloveru, apsēja ap kaklu tumši zaļu lakatiņu, paskatījās pulk

steni un secināja, ka kārtējo reizi nokavēs. Desmitos viņam vajadzēja iegriezties pie Valērijas, bet pulkstenis jau ir divdesmit minūtes pāri desmitiem. Jo ļaunāk,

*viņa ir pieradusi! Starp citu, ko viņi šodien darīs bez mašīnas . . . Viņš izgāja no istabas un aizslēdza durvis. Nonācis gaiteņa galā, viņš strauji atkāpās. Ar roku turēdamies pie kāpņu margām, viņam pretī smagi pakāpienu pēc pakāpiena kāpa tēvs.

Kas noticis, tēt?— Žans Marks norūpējies vaicāja.

Filips sasniedza kāpņu laukumu un iztaisnoja plecus. Viņš saraustīti elpoja. Viņa seja bija nopietna.

Ej atpakaļ!— viņš teica.— Man ar tevi jārunā.

Žans Marks atgriezās istabā, tēvs viņam sekoja. Kad durvis beidzot bija aizvērušās, viņš juta pieaugam savu nemieru. Viņu skāra tiešs, ledains skatiens. Krampjaini savilktu seju Filips piepeši sāka kliegt:

Tu esi labi uzjautrinājies par mani kopā ar Karolu?

Tajā pašā mirklī viņš pacēla roku. No visa spēka cirsta pļauka atbalsojās līdz pat Žana Marka pakausim No trieciena viņš sagrīļojās. Dzelzs garša pildīja muti Kreisais vaigs dega kā ugunīs. Stīvām kājām viņš atkāpās pie sienas. Viņa priekšā, sasprindzinājis sejas vaibstus, smagi elpoja tēvs. Vai viņš sitīs vēl? Nē, nāves bāls, sagumis, nekustīgs — viņš tomēr savaldījās. Viņa acīs vairs nebija šīs nāvējošās dzirksts, bet gan milzīga nepatika.

—  Neiedomājies vairs spert kāju mājās,— viņš aizelsies teica.— Es vairs nevēlos tevi redzēt … Es nevēlos, lai man par tevi stāsta . . . Nekad, nekad! . . . Starp mums viss ir beidzies, tu dzirdi? . . . Viss beidzies! . .

Pēc mirkļa aizcirtās durvis. Žans Marks bija palicis viens — bez spēka, ausis džinkstēja kā pēc viesuļvētras Šis scēnas ātrā un brutālā norise radīja viņam nereālu iespaidu. Un tomēr viņš nešaubījās, ka dažās sekundēs ir sabojāta visa viņa dzīve. Šajā ar novēlošanos atklā tajā patiesībā bija kaut kas postošs. Kāpēc katastrofai, no kuras viņš baidījās visu laiku, kamēr tikās ar Karolu, vajadzēja notikt tad, kad viņš pārtraucis sakarus ar viņu? Viņš maksāja tagad, kad vairs nebija vainīgs. Un viņš pat nevar lūgt, lai atvaino viņu par notikušc Šādiem noziegumiem nepastāv noilgums. Viņš iekrita uz vēdera gultā un iegrūda galvu spilvenā. Asaras dedzināja acis. Kas brīdinājis tēvu? «Nav svarīgi! Ka viņš cieš! Kā viņš mani nicina! Ka viņš mani ienīst!»

Paša nekrietnums atņēma jebkuru vēlēšanos attaisnoties, cīnīties, dzīvot. Viņš pagriezās uz muguras, aizdedzināja cigareti. Dūmiem bija viegli sāja garša. Kas ar viņu notiks? Izdzīts no ģimenes, apkaunots, nolādēts! . . . Plaisa griestos. Neglītas mēbeles. Nekas vairāk kā koks, dzelzs, parasti audumi. «Es esmu nelietis.» Tāpat kā citi ir gaišmataini vai bruneti, artritiķi vai pederasti, viņš ir nelietis. Žans Marks vēlējās nodzēst cigareti rokā, lai pārbaudītu savu drosmi. Leni viņš tuvināja degošo galu plaukstai. Divi centimetri līdz ādai. Viņu pārņēma bailes. Viņš nospieda izdegušo cigareti pelnutraukā. Tajā pašā laika viņš nodomāja, ka viņam nav bijis patiesa nodoma apdedzināties ar šo cigareti, ka viņš spēlējies, lai sevi iebaidītu, ka viņš ir gļēvulis gan mazās, gan lielas lietās. Tagad Žans Marks vairs neraudāja. Viņa ciešanas bija pārāk dzijas, lai tās izpaustos vienīgi asarās. Minūtes ritēja, bet viņš pat nebija ieskatījies pulkstenī. Visniecīgākais pulksteņa tikšķis grauzās viņa plaukstas vēnā. Ko lai viņš dara ar savu laiku? . . . ikreiz, kad viņš mēģināja nokratīt šo pretīgo nomāktību, viņš atkal redzēja sev priekšā bālo masku ar asinīm pieplūdušām acīm, atkal sajuta dedzi nošo pļauku uz vaiga. Tēvs vienmēr viņu pļaukās! Viņš vienmer varēs viņu iepļaukāt . . . Visu viņa dzīvi, dienu no dienas . . . Iegrimis pārdomās, viņš tik tikko sadzirdēja, ka pie durvīm klauvē. Balss aiz durvīm sauca:

—  Žan Mark! Tu tur esi?

Viņš pazina Valēriju, negribīgi piecēlās un gāja atvērt.

—  Es tevi gaidīju vairāk nekā stundu,— viņa ienākot sacīja.— Kas notiek? Kāds tu izskaties?

—  Man ir šausmīgas nepatikšanas,— viņš teica.

—  Kāpēc?

—  Ak, nekas . . .

—  Nē, saki gan!

Viņš svārstījās, pēc tam pret paša gribu norūca:

—  Es sarāvos ar tēvu.

—  Par ko?

—  Pavisam nejēdzīgs gadījums.

Valērija pasmaidīja. Vai viņa nojautusi? Viņa ir uz to spējīga. Ir gan meitenēm intuīcija! Nē, viņa nezina. Viņa izliekas. Lai viņu kaitinātu. Viņa vienmer smaida. «Bet ja nu es viņai pasaku? Par stāvokli, kādā esmu nokļuvis . . .» Sis kārdinājums viņu biedeja un uzbudi

nāja. Neķītrā vēlēšanās slīdēt arvien zemāk, ieraudzīt, cik zemu viņš var krist.

—       Kas par nejēdzīgu gadījumu?— viņa jautāja.

—  Paskaidro . . .

Žans Marks dzirdēja sevi murminām:

—  Tas ir Karolas deļ.

—  Tavas pamātes?

—       Jā, es gulēju ar viņu. Mans tēvs to ir uzzinājis. Es esmu liels nelietis, vai ne?

Viņš vēroja Valērijas reakciju. Vienu mirkli viņa klusēja. Pēc tam viņas smaids kļuva izteiktāks, acis saraucās, un viņa teica:

—       Vari iedomāties, man par to nebija nekādu šaubu! Viņai bija tāds ģīmis, kad viņa mūs atrada Bromeijā! Viņa ir iemīlējusies tevi kā govs, šī burvīgā būtne!

Galvu pieliekusi, Valērija dzīvi un dzēlīgi skatījās uz viņu. «Un tas ir viss,» viņš vīlies nodomāja.

Protams,— viņa atsāka,— tavs tēvs nevarēja to nenovērtēt. Viņa vecumā tas nav nekas smieklīgs.

—  Nē, kā tu teici, tas nav nekas smieklīgs?

—       Kāds juceklis! Paklau, nedomā vairs par to! Gan viss nokārtosies . . .

Valērija bija pienākusi tik tuvu, ka skāra viņu ar saviem krūšu galiem. Žans Marks saņēma viņu rokās. Neiespējami! Tēvs vel ir istabā, tēvs visu redz . . . Lai! Vēl lieks iegansts! Viņš piespieda muti samtainajām lūpām, kas sniedzās pretim. Piepeši atslābusi, Valērija vilka viņu uz gultu. Viņš nebija to paredzējis. Taču vai tas nav radikāls līdzeklis, lai visu aizmirstu? Kritiens, tumsa, spēku izsīkums . . . Viņš mīlējās ar viņu tā, it kā remdētu atriebību. Pēc tam viņš atkal jutās iztukšots un nomākts, vēl īgnāks. Valērija mazgājās un sukāja matus aiz aizslietņa.

—  Es esmu izsalkusi,— viņa paziņoja.

IV

Vai zvans ir sabojājies? Danielam šķita, ka Merinasa algebras nodarbība ilgst vairāk nekā stundu. Par nelaimi, viņš bija aizmirsis mājās pulksteni. Bet viņa solabiedrs Lorāns Sovelo, kurš butu varējis viņam pateikt, jau divas dienas nebija skolā: aknu lēkme, bija

teikusi Daniela. Kad viņš atkal varēs pierīties! Daniels pa pusei pagriezās un pāri plecam čukstēja:

—  Tev ir pulkstenis?

Debikērs, kurš sēdēja aiz viņa, atbildēja:

—  Vel desmit minūtes.

Briesmīgais Merinass, garš, izkāmējis, pelēkās drānās tērpies, piepeši pārtrauca rakstīt uz melnās tāfeles, ļāva rokai noslīgt gar sāniem; viņš atgādināja telegrāfa stabu un griezīgā balsī izrunāja:

—  Ko jūs tikko sacījāt, Egletjēr?

—  Es vaicāju, cik pulkstenis, kungs.

—  Jūs steidzaties?

Danielam piepeši radās drosmīga vēlēšanās jokot un padižoties. Viņš starodams atbildēja:

—  Ja, mesjē, man ir slepena tikšanās.

Pats labākais, ka tā bija taisnība: Luksemburgas dārzā viņu gaidīja Daniela. Auditorija vai plīsa no smiekliem. Daniels triumfēja. Cieņa, ko viņš guva biedru acīs, nomierināja viņu par sacerējumā saņemtajam sliktajām atzīmēm. Tagad, vienu mēnesi pirms bakalaura eksāmeniem, viņš mierīgi apzinājās, ka neiz dosies izvairīties no izgāšanās.

—  Jūs-tiekat pierakstīts uz ceturtdienu,—Merinass paziņoja,— tāpat ka jūsu biedrs Debikērs, kuram bija augstsirdīga vēlēšanās atbildēt.

Nejuzdamies apbēdināts, Daniels piekāpās tradīci jām un saka gaudulīgi dīkt.:

—  Ak nē, mesjē! . . . Tas nav taisnīgi, mesjē! . . . Piektdien ir kontroldarbs ģeometrijā, mesjē . . .

Un viņš nosprieda, ka visvienkāršākais būs no rītdienas izlikties slimam. Tas attiecās uz mācībām licejā. Mājās viņš varētu pārskatīt programmas vissvarīgākās nodaļas, par pavadījumu izmantojot dažas labas džeza mūzikas plates. Tēvs, kura domas aizņēma kas cits, parakstītu jebkuras attaisnojuma zīmes, kadas vien viņš vēlētos.

—  Turpināsim,— Merinass teica.— Mēs redzējām, lai iegutu asimptotu, ir vajadzīgs asimptotisks virziens. Ja asimptotisku virzību nosaka Oy, vienādojums ir . . .

Daniels noliecās pār savu burtnīcu, taču viņš nevis rakstīja rindā skaitļus, bet gan ar spalvu vilka lapas apakšmalā sieviešu profilus. Dažas bija līdzīgas nēģerietēm. Viņš klusībā nodomāja, ka kopumā aizvadījis skumīgu gadu. Bija pietrūcis laika, lai rūpīgi izstrādātu

atskaiti Zelidžas fondam; tāpēc viņš droši vien netiks prēmēts un pat nevar rēķināties ar pabalstu nākamajam ceļojumam. Turklāt ko gan viņš ar to darītu . pašreizējā situācijā? Daniela bija lūgusi, lai viņš šovasar iekārtojas tā, ka var braukt viņai līdzi uz Kotdazīru, kur viņa kopā ar vecākiem pavadīs brīvdienas. Tagad, kopš Daniela ir viņa mīļākā, Daniels tai nespēj neko atteikt. Otrs kutelīgs jautājums: viņa attiecības ar Lorānu Sovelo. Gulēt ar biedra māsu viņam nozīmē nopietnu sirdsapziņas pārbaudījumu. Ja Lorāns uzzinātu patiesību, viņš kļūtu traks no dusmām, viņš gribētu sadot Danielam pa purnu, bet, tā kā Daniels ir stiprāks, tad Lorāns netaisni ciestu. Tātad labāk neko neteikt. Taču neko neteikt nozīmē mānīt draugu. Bet krāpt draugu ir daudz nopietnāk nekā krāpt sievieti. Tādos brīžos saprot, ka Korneija lugas nav vis balti meli!

Atbrīvošanas zvans uzrāva Dānielu kājās. Drāžoties taisni turp, viņam bija zināmas izredzes noķert brāli pie vecās fakultātes izejas, kur notika trešā kursa lekcijas. Tas bija dažu soļu attālumā no Senluija liceja. Trešdienās no trijiem piecpadsmit minūtēm līdz četriem piecpadsmit Žanam Markam tur bija «Civiltiesības». Daniels metās uz priekšu, rokas augumam piespiedis, apsteidza uz kāpnēm biedrus, nokļuva uz Senmišela bulvāra, iegriezās Kižā ielā un strauji apstājās pie raibās studentu straumes, kas lēni plūda ārā no Tieslietu augstskolas. Lielākajai daļai studentu bija svarīgs un noguris izskats. Ap meitenēm veidojās pulciņi. Daniels ieraudzīja brāli un Didjē Koplēnu, kuri nāca lejā pa pakāpieniem. Plati smaidīdams, viņš tiem tuvojās. Taču Žans Marks bija atturīgi laipns.

—  Ko tu gribi?—viņš īsi vaicāja.

Daniels nojauta, ka ir atnācis nelaikā. Viņš bez parliecības jautāja:

—  Tu nevari man iedot savas istabas atslēgu?

—   Nē,— Žans Marks teica.— Sopēcpusdien man tā ir nepieciešama.

—  Bet rīt?

—  Ari rīt.

—  Zini, paliksim tikai vienu vai divas stundas . . .

Žans Marks noteikti kratīja galvu gan pa kreisi, gan

pa labi. Daniels novaikstījās. Protams, ja brālis dzīvo

ar kādu meiču, istaba vairs nekad nebūs brīva. Ir nu gan šī Valērija īsts līmes pods!

Labi,— viņš teica.— Nu, ko? Tad, paliec sveiks . . .

Viņš vīrišķīgā solī devās uz Luksemburgas dārzu.

Daniela sēdēja norunātajā vietā pie lielā baseina un gaidīja viņu.

—  Ar to ir cauri!— viņu ieraugot, Daniels teica.

—  Ar ko?

—  Ar istabu. Brālim pašam tā nepieciešama.

Būdama sieviete un tātad tikla, viņa nevarēja izrādīt

pārāk lielu vilšanos. Tomēr skumju mākonis aptumšoja viņas skatienu. Viņa skumji smaidīja.

—  Šeit ir labi.

Viņš norādīja uz pelēkajām debesīm un pareģoja:

—  Pēc pāris minūtēm līs.

—  Tad iesim uz kafejnīcu,— viņa teica.

—  Man nav ne graša.

—  Tad pie tevis.

—  Nē, tas nav iespējams!

—  Kāpēc?

—       Pašlaik Karola ir ļoti sliktā garastāvoklī. Es klusībā domāju, vai nav kas atgadījies starp tēvu un viņu? Bet es tēv zvēru, ka tie vairs nav joki. Atsevišķas guļamistabas un drūmi ģīmji. Nebūs labi, ja viņa būs tur un es atvedīšu tevi.

Juzdamies kā mīlestības ubags, viņš nomākts nopūtās un apsēdās līdzās Danielai. Kāds briesmīgs liktenis — vīrietis sasniedzis astoņpadsmit gadu vecumu, atradis savu sievieti dzīvē, taču nevar radīt apstākļus, kuri būtu piemēroti tai kaislei, ko viņa pamodinājusi. Piepeši visas pasaules problēmas aprobežojas ar šo vienīgo: jumtu virs galvas un četrām sienām, kur pabūt divatā ar meiteni. Parīzē ir tik daudz neapdzīvotu vietu! Dzīvokļi ar piecpadsmit istabām, kur nožēlojami nīkuļo divi drebelīgi večuki, tukšas meitistabiņas, neizmantotas kantora telpas . . . Prāts vai reiba no juceklīgajām domam par dzīvokļiem. Daniela iekāre atdūrās pret pilsētas akmeņiem, vecāku egoismu, pieklājības likumiem, pret visu to, ko vecie izgudrojuši, lai liegtu jaunajiem baudīt dzīvi. Viņa priekšā zaļojošā lapotnē — baltas statujas, kas pieradušas būt kailas zem atklātam debesīm. Viņš apskauda to mitoloģisko nekautrību. Pēc tam, steidzīgi apskāvis Danielas piecus, pievilka viņu sev klāt, noskūpstīja viņas vaigu, lūpas. Garāmgā

jēju staigāšanas iztraucēta, viņa vārgi pretojās. Taču neviens neskatījās uz viņiem. Viņš piekļāva meiteni sev vēl ciešāk, čukstēdams:

—  Dani ja, mana Dani ja!

Kopš viņi bija mīlējušies, viņš bieži viņu tā dēvēja. Viņa iebilda:

—  Nē, ne Dani ja! Es no tā baidos.

—       Tu maldies. Tas ir smalkāk nekā Daniela. Danija? Tev tas labi piestāv. Mana mīļā Danija!

Nopilēja dažas lietus lāses. Viņš norūca:

—  Gāziens ir klāt.

—       Man ir ideja,— Daniela teica.— Es tūlīt iešu mā jās. Bet tu ieradīsies pēc desmit minūtēm, it kā nāktu apraudzīt Lorānu. Viņš būs priecīgs, mani -vecāki būs apmāti . . .

Daniels sarauca uzacis. Viņam bija smagi apzināties, ka slimais Lorāns uzskatīs viņa apciemojumu par draudzības apliecinājumu, bet viņš turpretī būs nācis vienīgi Danielas dēļ.

—       Attiecībā pret Lorānu tava viltība nav pārāk lieliska,— viņš sacījļi.

—  Kāpēc?

—  Viņš iedomāsies . . .

—       Beidz! Liec viņu mierā! . . . Tas darīs viņu lai mīgu . . . Un netieši ari mani . . .

Viņas skatiens bija reizē nevainīgi jautrs un samai tāts. Daniels juta, ka kļūst padevīgāks. Sieviešu viltības ir briesmīgas. Viņas locīja morāli pēc sava prāta tāpat kā grozu pinējs uz pusēm pāršķeltu klūgu.

—  Ejam?— Daniela vaicāja.

—  Ejam,— Daniels sadrūmis sacīja.

Un viņš iedomājās brāli, kurš šajā brīdī pieņem savā istabā Valēriju; viņam vismaz nav nevienam jāmelo, lai būtu laimīgs!

—       Es tev saku, ka izredzes nolikt ir viens pret piecpadsmit,— Daniels norūca.

—  Bet es — ka viens no simta,— pārspīlēja Lorāns.

—  Jūs neesat smieklīgi,— Daniela teica.

Brālis bargi paskatījās uz viņu.

—  Tev šķiet, ka ir par ko uzjautrināties?

Viņš sēdēja gultā atpogātu pidžamas jaku, kas atsedza vājas krūtis, viņam bija dzeltenīga sejas krāsa, traģisks skatiens.

Ja pieveiktu filoloģisko, tad varētu teikt, ka nolikt bakalaura eksāmenu — tas ir viens spļāviens.— Daniels nopūtās.— Es izskaidroju to savam tēvam. Viņš neko nevēlējās zināt. Viņaprāt, goda lieta ir tikai elementārā matemātika.

—  Tāpat kā manējam!— Lorāns sacīja.

Tavējo es vēl saprotu. Viņš ir inženieris. Bet manējais? Viņš nespēj atšķirt sinusu no kosinusa, taču grib, lai es pievēršos zinātnēm. Tas neiztur nekādu kritiku. Katrā ziņā, ja būs jāsāk no jauna, es mācīšos filoloģiju.

—  Es arī.

—  Filoloģija — tas ir lieliski!

Viņi apklusa, skatieni aizmaldījās metafiziskā sapni. Uz atskaņotāja griezās skaņuplate, ik pa brīdim raidot klusinātas trompetes raudas.

—  Un turklāt,— Daniels atsāka,— elementārajā matemātikā galvenaisjr loģika. Tas ir visapnicīgākais.

—  Tomēr loģika ir arī interesantas lietas,— Lorāns teica.— Dažādās spriedumu formas . . .

—  Jā . . . bet hipotētiskie siloģismi, šķirkļi, saitiņas . . . Man tie neko neizsaka.

Notupušos uz grīdas pie gultas kājgaļa — Dānielu, šķiet, ir aizrāvušas abu draugu zināšanas. Danielam likās savādi, ka redz viņu brāļa istabā, kur viņu apņem ģimenes paradumi un viņa atkal pārtapusi jaunavā. Vai ir iespējams, ka Lorāns neko nenojauš? Cik ilgi turpināsies šīs paslēpes? Piepeši Daniels nožēloja, ka ir atnācis. Viņš juta mostamies sevī atavisku pie meitenes vecākiem ielūgta zēna neuzticību. Jebkura māja, kurā dzivo glīta meitene, bija līdzīga lamatām. Viņam labāk patiktu sastapties ar Dāniju neitrālā vietā.

—  Tu aizvien vēl domā studēt žurnālistiku?— viņš jautāja.

—  Jā,— Lorāns atbildēja.

—  Labi, tad es arī studēšu žurnālistiku. Bet tikai operatīvo žurnālistiku, saproti!

Daniela uzmeta viņam nemierīgu skatienu. Viņa, bez šaubām, jau iztēlojās, kā viņš klīst pa pasaules ceļiem un tiekas ar viņu vienīgi reportāžu starplaikos.

—  Žurnālists — tas nav amats,— viņa teica.

Abi draugi sašutuši iesaucās.

Cik tu esi stulba, vecenīt!— Lorāns viņai teica.

Sis izsauciens pārsteidza Dānielu. Viņš nevarēja ‘piekrist, ka Danija ir tikpat neinteresanta savam brālim kā Fransuāza viņam. Patiesību sakot, ja dažas meičas, piemēram, Fransuāza, patiesi ir tikai māsas, tad tādas kā Danija vispirms ir sievietes. Viņas smaids apgaismoja šo zēna istabu. Nespēdams apliecināt viņai savu mīlestību, Daniels raidīja viņai stipri uzbudinātu skatienu. Tieši tādā brīdī Lorāns paskatījās uz viņu. Vai viņš ir pārtvēris šo signālu? Lorāns savilka seju īgnā grimasē. Piepeši Daniela vaigos ieplūda sārtums.

—       Ja rastos iespēja nopirkt bakalaura eksāmena tematus, tu to darītu?— Lorāns jautāja.

Daniels nomierinājās: «Viņš neko nav redzējis.» Viņu nogurdināja pienākums izlikties. Daniels jutās vainīgs, pieglaimīgs un mazlietiņ nodevīgs.

—  Nē,— viņš atbildēja.— Tas ir pretīgi.

—       Tev ir atpalikuša cilvēka kājminamā domāšana,— Lorāns sacīja.— lr jābūt pragmatiķim.

—  Tas nav pragmatisms.

—  Bet atvaino! . . .

Viņi aizrautīgi strīdējās savā starpā, cīkstoties ar filozofiskiem terminiem kā ar zobeniem. Strīda karstumā Daniela piecēlās, atvainojās un izslīdēja no istabas. Kad viņa bija izgājusi, strīds norima. Palikuši bez skatītāja, abi pretinieki bija zaudējuši savu kareivīgo dedzību. |

—       Nezinu, ko es esmu ieēdis,— Lorāns teica,— bet man ir tik nelaba dūša.

—  Vēl tagad?— Daniels vaicāja.

—  Varbūt tāpēc, ka esmu izsalcis.

Viņš nožāvājās un ar pirkstu galiem pakasīja kailās kājas ar gludajiem nagiem. Daniels aizdedzinaja cigareti. Lorāna istabā bija jūtami sasmacis gaiss.

—       Jā, tas droši vien tāpēc, ka tev gribas ēst,— noteica Daniels.— Kad tu atkal domā nākt uz liceju?

—  Parīt. Kas tur jauns?

—       Ak, nekas . . . Debikērs bija pirmais fizikā, pirmais dabaszinātnēs …

—  Skaidrs!

Atkal iestājās kkisums. Daniels nodomāja, ka pirms iepazīšanās ar Dāniju viņam nekad nebija garlaicīgi ar

Lorānu. Vai tā ir normāla parādība, ka mīlestība sabojā draudzību? Vienatnē ar biedru viņš garlaikojās kā pusdienotājs, kurš zaudē pacietību nākamā ēdiena gaidās. Un turklāt viņu vairs nepameta divkosības un nodevības sajūta. Viņš ilgojās pēc kāda laba darba, kas viņu uzmundrinātu. Pēc aklā, ko pārvest pāri ielai, pec vecas sievietes, kurai atdot vietu metro . . . Šādas skautu laika atmiņas jauca viņa prātu. Absurds! Viņš jau sen ir pāraudzis šādu laipnību vecumu. «Ja nekad nedrīkstētu gulēt ar meitenēm, kurām ir brāļi, cik daudzas tad paliktu jaunuvēs!» viņš nevilšus nodomāja.

Danija smaidīga atgriezās.

—  Māmiņa vaicā — vai tu nevēlies šovakar palikt pie mums uz vakariņām?— stāvēdama uz sliekšņa, viņa vaicāja Danielam.

Apmulsis viņš nomurmināja:

—  Tas ir ļoti jauki no viņas puses … Es nezinu . . Jā, es domāju . . . Man jāpiezvana . . .

Viņa sniedza viņam roku.

—  Tad nāc!

—  Mēģini 'izgrozīties, vecīt!— Lorāns teica.— Tas būtu dievīgi!

Daniels "ļāva, lai viņu aizved līdz telefonam, kas atradās priekštelpā uz plaukta. Stāvot līdzās, Danija ar saliektu pirkstu kutināja viņa ausi.

—  Beidz,— viņš teica,— vai es vairs nenovaldīšos!

Atsaucās Karola. Daniels paredzēja kādus iebildumus no viņas puses. Bet viņa skarbi noteica: «Norunāts!»— un nolika klausuli.

Viņš pat nebija paspējis nolikt klausuli, kad Danija uzspieda veiklu skūpstu viņa mutei. Viņš izbailēs pagriezās. Abas durvis uz priekštelpu bija aizvērtas. Bez šaubām, vecāku mājās, kur meitenes atšķir vismazākos trokšņus, viņu drosme ir krietni lielāka.

—  Es esmu ļoti apmierināta, ka tu varēji to nokārtot,— viņa teica.

Viņš arī izlikās iepriecināts, bet nemiers pieauga: tikko apmānījis brāli, viņš tūlīt apmānīs arī vecākus.

Viņš kopā ar Dāniju atgriezās istabā, kur viņus gaidīja Lorāns, un visu laiku līdz vakariņām cieta dvēseles mokas, ka nevar savienot prieku par pavadītu vakaru pie Sovelo ar savu netīro sirdsapziņu.

Sovelo kundze, ko bērni sauca par Mariannu, atnāca, lai uzzinātu, kā klājas dēlam. Lorāns apgalvoja, ka

jutās labāk un ir izsalcis. Taču viņa neļāvās iežēlināt ies vakariņās viņam bus vienigi sakņu buljons un sausiņi Viņa bija gara, smagnēja tumšmate ar gaišām un nedaudz ieslīpām acīm tāpat kā meitai. Daniels kopš pagājušā gada, kad bija viņu redzējis pirmoreiz, nebija veltījis viņai uzmanību, bet tagad, kad redzēja viņā savas mīļākās māti, pētīja viņu ļoti pamatīgi. Viņa iztaujāja Dānielu par mācībām, ieteica Lorānam uz vilkt mā'jastērpu un sasukāties, ja nevēlas noskaņot nelabvēlīgi tēvu; ar pirkstu galiem viņa viegli pieskārās Danielas vaigam un aizveda visus sev līdzi uz viesis tabu.

Sovelo kungs sēdēja atzveltnī kamīna stūrī un lasīja detektīvu. Viņš kūpināja pīpi un mīlēja daudz domāt. Pēc profesijas inženieris — viņš bieži tika uzskatīts par izklaidīgu. Pēc Danijas vārdiem, visus nopietnos lēmu mus mājās pieņēma Marianna. «Mamiņa ir kā lokomotīve,» viņa teica. Un patiesi — tērpusies melnā kleitā, apaļīgu augumu, spēcīgām krūtīm un straujām kusti bām — šī sieviete radīja tvaika, varenības un vilcēj spēka iespaidu. Pretēji viņai Sovelo kungs — gaišma tains, smalks, bāls, smaidīgs un pieklājīgs — vienmēr šķita bezrūpīgs un ironisks. Daniels atzina, ka viņš ir pievilcīgs, bet reizē mulsinošs. Nepasniedza viskiju, kā bija pieņemts pie Egletjēriem. Mazāka un ne tik grezna viesistaba kā Bonaparta ielā bija pieblīvēta ar labām, masīvām un ērtām angļu stila mēbelēm no spoža sarkan koka, ar nomelnējušiem ādas spilventiņiem. Pie ude ņaini zaļās sienas rindojās gravīras, kurās bija attēlotas medības, jātnieku silueti sarkanās vestēs un zirgi lē cienā. Uz ēdamistabu atvērtā durvju spraugā Daniels ieraudzīja apaļu galdu zem vara griestu lampas ar bumbām un važiņām. Pavisam jauniņa un norūpējusies kalpone pasauca kundzi, lai paziņotu par kādiem sarež ģījumiem virtuvē.

Piepeši Daniels apzinājās, ka sēž Sovelo ģimenes vidū pie sakņu viras šķīvja. Pie Egletjēriem nekad nepasniedza viru; Sovelo mājās virai bija tīkama skā beņu un skāba krējuma smarža. Un kāda rosība ap galdu! Vecāki šeit ir vienigi tādēļ, lai uzdotu jautāju mus, brīnītos un jokotos. Runāja par mācībām. Lorāns metās uzbrukumā eksaktajām zinātnēm. Viņa tēvs smējās.

—  Ko es uzzinu! Ja tev tās nepatīk, nepadari tās pretīgas citiem! Es tev galvoju, ka pat visgrūtākajos aprēķinos ir poēzija un pat zināma noslēpumainība . . .

—  Bet jūs, Daniel,— vai arī jūs, tapat ka Lorāns, esat literāts?Sovelo kundze vaicaja.

Viņam pievērstais zilo acu skatiens Dānielu mulsinaja.

—  Literāts, tas ir par skaļu teikts,— viņš atbildēja.

—  Atskaite, ko viņš uzrakstīja par savu ceļojumu uz Ziloņkaula Krastu, bija ko-lo-sāla!— Danija paziņoja.

Daniels pieticīgi atrunajās: viņš ir vienīgi izklāstījis savus piedzīvojumus dienu pēc dienas. Sovelo kundze lūdza pastāstīt dažus no tiem. Viņš svārstījās, bet tad, mātes un meitas mirdzošo acu iedrošināts, lepni nodevās Āfrikas notikumu atcerei. Nokļuvis uzmanības centrā, viņš vairs lāgā nezināja, ko ēd. Kalpone apmainīja šķīvjus, Sovelo kungs lēja glāzēs vīnu, bet viņš runāja, vārdus nemeklēdams. Nekad Daniels nebija tik skaidri apzinājies, ka ir vīrietis un pat spēcīga personība. Si vienkāršā un vienotā ģimene lika viņam justies ērti. Var teikt, ka Danija kļuvusi viņam vēl tuvāka, vēl dārgāka, -kopš viņš pazīst meitenes vecākus.

—  Pastāsti ari par ķirurģisko operāciju džungļos,viņa teica.

—       Tagad varbūt nav īstais bridis,— viņš iebilda.

—  Es jums sabojāšu ēstgribu.

Sovelo kundze un kungs apgalvoja, ka viņi ir izturīgi. «Lūk, cilvēki, kuriem ir vismaz četrdesmit gadu, bet, par spīti tam, nav nekādu barjeru,» aizrautības uz plūdā atzina Daniels. Un, ļaujot sakņu sautējumam atdzist uz šķīvja, iesāka:

—  Tas notika Bonduku apkārtnē. Mūsu džips bija iestidzis duksnāja …

Runādams viņš vēroja apkārtējos. Viņam bija neskaidra, nenosakāma sajūta, ka tēvs redz viņā Lorāna, bet māte — Danijas draugu. Patiesi sievietēm piemīt lielāka intuīcija nekā vīriešiem. Sovelo kundzes skatiens nenovērsās no viņa. Un tajā jautās laipnas un vēlīgas simpātijas. Tt ka domās viņa būtu nostājusies meitas vietā un atzinusi viņas izvēli. Tas, ka sieviete ar ļoti patīkamu ārieni un nobriedušu pratu šādi loba, vērtē, atzīst, bija reizē patīkami un mazliet neērti. Vairākkārt viņš pārtvēra abu sieviešu maiguma pilno

saskatīšanos. Viņas sapratās bez vārdiem. Viņš var kļūdīties stāstījumā. Danija reiz bija viņam atzinusies, ka māte viņu vērtē augstāk par Lorānu. Tas nebija ‘nekas pārsteidzošs: Lorāns ir parupjš, neizteiksmīgiem vaibstiem un īsredzīgi domājošs, turpretim Danija . . . «Es ēdu vakariņas kopā ar viņas ģimeni,» viņš smalkjūtīgi domās atkārtoja. Un viņam šķita, ka jau ir pastāvīgs šīs mājas viesis, mājas, kur virai ir dārza garša un mēbeles taisītas, lai būtu noderīgas, nevis tiktu apbrīnotas. Desertā atsvaidzinoši augļi. Tieši tas, kas viņam garšo.

—  Un jūs domājat veikt vēl citus ceļojumus?— vaicāja Sovelo kungs ar interesi, kas Danielam šķita ļoti glaimojoša.

Tūlīt viņš sajuta, ka visas Danijas bailes metas pāri galdam pie viņa. Viņa ir vāja sieviete, kas sacēlusies pret piedzīvojumu vilinājumu. Tā ir mūžīgā ligzdu vijēju cīņa pret apvāršņa tīkotājiem.

—  Varbūt,— Daniels teica.— Tas būs atkarīgs no mācībām un profesijas, ko izvēlēšos . . .

—  Jā,— piemetināja Sovelo kundze,— jusu vecumā plāni mainās gadu no gada …

Varētu likties, ka viņa veļas nomierināt savu bērnu. Sī mātes un meitās sazvērestība aizkustināja Dānielu: domādams, ka ir vienas sievietes mīlēts, viņš savaldzinājis divas.

Viesistabā kafiju pasniedza Danija, mazs eņģelītis ar nevainīgu profilu pielej krūzītes. Viens cukurgrauds māmiņai, divi tētim . . . Neiespejami domāt, ka viņa vairs nav nevainīga. Un vainīgais ir viņš, kuru šie nelaimīgie vecāki apber ar laipnībām! Viņš maisīja ar karoti dziru, tikpat melnu kā viņa dvēsele. Viens Danijas smaids izkliedēja viņa sirdsapziņas pārmetumus. Viņa sēdēja, ierāvusies uz ādas dīvāna cieši līdzās mātei; Lorāns bija uzlicis kājas uz sava sēdekļa rokturiem, ceļgalus izslējis un dziļi iesēdies, tā viņš atpūtās; Sovelo kungs smēķēja pīpi, iegrimis klubkrēslā, kājas uz zema galdiņa uzlicis, un laiķu pa laikam atskanēja apslāpēts svilpiens. Daniels aizsmēķēja cigareti un arī ieņema nepiespiestu pozu.

—  Zini, tēt,— Lorāns sacīja,— mēs tikko strīdējāmies ar Dānielu: mums abiem tie bakalaura eksāmeni ir viena draņķīga lieta.

—  Nu, labi! Jūs pārliksiet oktobrī,— Sovelo kungs

teica.

—  Bet oktobri vairs nav sesijas. Tie nelieši to ir atcēluši. Viņi vairs nezina, ko dara! Katru gadu kaut kas jauns!

—  Tad jūs paliksiet uz otru gadu.

—  Bet elementārā matemātika! Nu nē! Ir jābūt trakam. Mani interesē vienīgi filoloģija.

Sovelo kungs neteica «nē». Viņš bija piekāpīgs. «Paraugtēvs,» nodomāja Daniels, birdinot pelnus kristāla pelnutraukā.

—  Un tu, Daniela?— vaicāja Sovelo kungs, pagriezies pret meitu.— Ka būs ar tavu bakalaura eksāmenu?

—  Bet, tēt, pēc pirmās klases vairs nav bakalaura eksāmena.

—  Patiesi, es biju piemirsis. Galu galā . . . vai tu domā, ka pāriesi . . . klasi augstāk . . .

—  Nē,— viņa teica.— Es nesavākšu vidējo atzīmi.

—  Meitenei tam nav nekādas nozīmes,— dzīvi sacīja Sovelo kundze.

Viņa biļa iejaukusies, lai pasargātu Dāniju no iespējamas kritikas. Daniels saskatīja šās matēs sejā apslēptu kareivīgumu un lepnuma pilnu apbrīnu pret savu bērnu. Sovelo kungs klusi iesmējās.

—  Es nebūt nedomāju Danielai neko pārmest,— viņš teica.

Viegls dūmu mākonis cēlās no viņa pīpes. Viņš piemiegtām acīm raudzījās tālumā. Daniels ļāvās trulai labpatikai. Viņam visapkārt angļu zirgi lēca pār šķēršļiem. Šeit viņu valdzināja nevis tas, ko viņš redzēja, bet kaut kas nenosakāms, harmonija starp dzīvām būtnēm un priekšmetiem, bezrūpība, kur katram bija sava vieta, maiga un brālīga anarhija . . . Saruna atsakās brīžiem ļoti tuva, brīžiem tāla, saraustīta. Daniels tajā piedalījās, cik vien labi spēja, juzdams maigumu, tiklīdz Danijas skatiens sastapās ar viņējo. Ja tas būtu atkarīgs tikai no viņa, viņš paliktu līdz rītausmai. Taču Sovelo kungs jau izrādīja noguruma pazīmes un beidzot teica:

—  Jūs esat ļoti jauki, bet man rit noteikti jabut darbā pusdeviņos.

Daniels negribīgi atsveicinājās no šīs paraugģimenes. Kāpņu laukumā Lorāns viņam spēcīgi spieda roku, bet

Danija apdedzināja viņu ar maigas padevības pilnu skatienu.

Kad Daniels pusvienos pārnāca mājās, viņu pārstei dza dzīvokļa klusums un mēbeļu stingais izvietojums.

V

Pats apgrūtinošākais bija naga cepure. Tā iespīlēja Žana Marka deniņus un atgādināja, ka viņš iestājies pasūtījumu dienestā. Daži klienti neprasīja formas tērpu, turpretim citi jutās apkaunoti, ja viņus pavada cilvēks ar kailu galvu. Kopš bija pieteicies «kā šoferis bez mašīnas» firmā «Universal Transporta, viņš veicis tikai pi< us braucienus. Viņam maksāja piecpadsmit frankus par pusi dienas. Tas bija maz, bet, pēc tam kad tēvs parstaja dot viņam naudu iztikai, viņš bija laimīgs, ka ir atradis šo neregulāro nodarbošanos, kas neļāva nomirt bada Katru dienu pulksten sešos vakarā viņš zvanīja uz kantori, lai uzzinātu, vai būs vajadzīgs nākamajā diena. Vakar viņš bija braucis no Parīzes uz Vitrīlefransua ar kāda grāmatu tirgotāja vieglo kravas mašīnu kas bija līdz malām piekrauta ar grāmatām un veciem papīriem. Šovakar pie Peugeot stūres viņš vadāja kadu Iranču rūpnieku, Ertjē kungu, kurš laipni izrādīja Parīzi meksikāņu pārim Alvaresa kungam ar kundzi Visi trīs pasažieri tik tikko saspiedās uz aizmugurēja sēdekļa. Zaiiš Marks dzirdēja viņus runā jam lauzīta franču spāņu valodā ar iespraustiem angļu vārdiem. Sieva — ap piecdesmit gadu veca, dārglietām apkārusies un pārmērīgi sasmaržojusies dāma — laiku pa laikam izsaucās: «Un kas tas ir?» Viņai tika snieg tas izziņas: Luvrs, Žannas d’Arkas statuja, Tilēriju dārzs, Konkordijas laukuma obelisks — visu to Ertje kungs laipni paskaidroja viesiem. Pirmajai pieturvietai vajadzēja but kādam lielam restorānam Elizejas laukos. Tur viņi nesteigdamies nokļuva kādas divdesmit minu tes pāri astoņiem. Žans Marks izkāpa, lai atvērtu klientiem durtiņas, ka tas viņam bija ieteikts firmā «UniversaI Transporta. Sajā izdarībā viņu apsteidza gludsejains, tresots sārtvaidzis, īsts milzis, kas, naga cepuri roka turēdams, sagaidīja jaunatnācējus.

Pec pusotras stundas esiet šeit.,— Ertjē kungs sacīja Žanam Markam.

Žans Marks palocījās. Viņa viena vakara saimnieks un meksikāņu pāris nozuda spilgti apgaismotajās durvis.

—  Ja tu gribi novietot mašīnu, tad brauc uz Cirka ielu, tur tu atradīsi vietu,— portjē teica.

Žans Marks viņam pateicās un atkal sēdās pie stūres. Cirka ielā bija galvenā mašīnu novietne. Pie kāda rolsa pļāpāja šoferu bariņš. Viņš ieslēdza Peugeot salona apgaismes lampiņu un izvilka no kabatas dažas uz rotaprinta pārkopētas lapiņas no civiltiesību lekciju kursa. Pēc divām nedēļām eksāmens. Viņš tam ir slikti sagatavojies. Veselas programmas daļas (tieši komerctiesībās un valsts starptautiskajās tiesībās) joprojām viņam ir nezināms materiāls. Starp citu, viņš vairs nespēj mācīties ka kādreiz. Strīds ar Ievu izsilis viņu no sliedēm: vienā rāvienā bija sabrucis viss karkass, kas turēja viņu līdzsvarā. Tīri labi pieradis dzīvot ārpus ģimenes tik ilgi, līdz apzinājās, ka var tur atgriezties, viņš vairs nezināja, kā iztikt bez tās, kad bija izslēgts bez jebkādām cerībām kādreiz atgriezties. Viņš noņēma naga cepuri un nolika to sev līdzās uz sēdekļa. Liela veikala firmas zīme ar zelta burtiem bija iedrukāta iekšpusē. Adas lente no lietošanas nomelnējusi. Cik daudz tipu nēsājuši šo zilo naģeni pirms viņa? Tagad tā ir šeit, apmesta otrādi ar oderi uz āru. Kā ubaga cepure. Ja Valerija viņu redzētu . . . Protams, viņš teica viņai, ka strādā par šoferi bez mašīnas. Vispirms viņai tas šķita amiŽanti. Vēlāk tas bija viņu atmaidzinājis, uzbudinājis. Pec abpusējas norunas viņi brauca metro otras klases vagonā, deva priekšroku pastaigām kājām kino seansu vietā, nepirka avīzes un, kad bija izslāpuši, izvelējās bistro, kur dzērieniem zemākas cenas. Valērijai tā bija spēle. Zināmā mērā arī viņam. Pienākums iegrožot sevi attīrīja viņa sirdsap ziņu. Tā bija maza trūkumciešanas eiforija. Viņš sapņoja par raju pārdedzinātā sviestā ar kaperiem, par truša ragū, par bifšteku ar ceptiem kartupeļiem. Siekalas tecēja mutē. Cik ilgi viņš pacietīs šo pusnabadzību, pusnetīrību, pusbadu, pusvainu, kas tagad ir viņa liktenis uz zemes. Uz kuru pusi arī grieztos, nekur viņš neredzēja izeju. «Aizklātības dēļ dokumenti nav ra dāmi trešajai personai, izņemot sekojošus gadīju mus …» Pagājušajā nedēļā kopā ar Didjē viņš bija pārskatījis visas galvenās funkcionāras reklāmas noda-

ļas, taču vairs neko no tā neatcerējās. Starp citu, šogad Didjē bija vēl sliktākā formā nekā viņš. Žaklīna, «apburošā Žaklīna», kuru viņš gribēja precēt, bija tikko viņu pametusi kāda Tiltu un ceļu būves institūta studenta deļ. Visas ir palaistuves. Tas jau bija iepriekš zināms. Didjē nevareja būt līdzvērtīgs šai samaitātajai un godkārīgajai meičai. Šobrīd viņš bija izmisis. Sīs romantiskās skumjas Žanam Markam šķita niecīgas salīdzinājumā ar tam drūmajām šausmām, ar kādām nomocījās pats. Un vēl tie trīs sivēni, kuri restorānā pielika pilnus vēderus. Spoža gaisma, klanīšanās, smalkas mērces. Viņš nolēma pasūtīt sev cieti vārītu olu un glāzi alus.

Bistro, kur viņš ieklīda, bija ar ģipsi apmesta rožaina, tārpveidīga ala ar spoguļstiklu un cauruļveidīgu niķeli. Viņš ēda un dzēra pie letes pretim savam atspulgam. Olas dzeltenums bija iezaļgans un sauss, baltums šķita pelēks. Varbūt tas bija caurspīdīguma efekts. Viņš saspieda čaumalas atliekas uz apakštases. Sāls graudiņi mirdzēja uz viņa pirkstiem. Un beigās ļoti karsta un ļoti salda kafija. Galva smaga. Cik smacīgi šaja zālē, kur mūzikas automāts raidīja pērkondimdošu mūziku četriem apmeklētājiem, kas kratīja galvu no vienas puses uz otru. Cieti vārīta ola kā akmens spieda kuņģi. Viņš norija to pārāk ātri. Atraugas aprima uz lupām. Un viņa klienti . . .

Viņš samaksāja, skriešus metās ārā, atkal sēdās mašīnā un ieradās pie restorāna brīdī, kad Ertjē kungs un Alvaresi nāca ārā pa divviru durvīm. Paēdusi, apmierināti, starojoši viņi lēni tuvojās, it kā sargājot brīnumus, kurus nesa savā vēderā. Nākamais etaps «Lido». Tur ilgi neuzkavējās. Tikai tik daudz, lai iztukšotu šampanieša pudeli un apbrīnotu trīsdesmit sešus kailus gurnus visādi izlokāmies iekaisušas publikas priekšā,un jau devās uz Monrnartru. Tagad tuvība starp Ertjē kungu un Alvaresiem, nostiprinājusies ēdienu un skatu gūzmā, tiecās uz vēl lielāku atjautību. Priecīgi uzjautrinātus viņus savā varā ierāva striptīza bārs.

Žans Marks novietoja mašīnu dubultā rindā blakusielā un iesnaudās sēdekli. Reizem kāda meitenes seja noliecas pie durvīm ar nolaisto stiklu. Cauri trauslajam miegam viņš neskaidri redzēja ar melnu zīmuli apvilktas acis, biezas nosmiņķētas, spīdīgas lūpas, kas čukstēja piedāvājumus. Tad, aizgriezis galvu, viņš meģi-

nūja vēl dziļāk ieslīgt nebūtībā. Piepeši viņš atmodās, jo Ertje kungs purināja viņu aiz pleca. Nesātīgie Alvaresi vēlējās redzēt vel pikantāku izrādi. Atkal devās ceļā. Vēl divi striptīza bāri, no kuriem viens slepens —«zemas klases». Sīs pūderētās miesas un mākslīgo mirdzošo briljantu biksīšu pazušanas notrulināta, visa kompānija iegāzās Centrāltirgus restorānā un pierijās sīpolu zupu.

Žans Marks atgriezās mājās četros no rīta. Viņš grīļojās no miega. Taču Ertjē bija iedevis viņam desmit franku dzeramnaudas. Viņš izmazgāja izlietnē neilona kreklu un izkāra žāvēties uz spriešļa virs dušas. Labi būtu vel izmazgāt zeķes, biksītes — viņam nav tīru rītdienai. Jo sliktāk: šis papildu darbs izsmēla viņa spēkus. Kopumā veiksmīga diena. Naktī tarifs ir divkāršs. Trīsdesmit plus desmit — četrdesmit franku. Kādas trīs dienas varēs izvairīties no universitātes ēdnīcas, fzbegt no mīņājošos pūļa, no lētas ēdnīcas smaržām, tas radīja savas pārticības ilūziju. Viņš atvēra logu, ieslīdēja gultā, izslēdza lampu gultas galvgalī. Mutē saglabājusies vārītās olas garša. Zem aizvērtajiem plakstiņiem ņirbēja mirdzoši uzraksti. Ar sastingušām nosmiņķētām sejām un asinssartam lupām pār viņu noliecās ielasmeitas. Viena no viņam bija līdzīga Karolai. Nosvi dis viņš strauji uztrūkās no miega. Viņš juta šķebīgu izsalkumu vēderā. Pa atvērto logu ieplūda pilsētas apslāpētā kņada. Tur, istabas viņā galā, šūpojās kāda pakārtā ļenganais ķermenis. Viņš pazina neilona kreklu, ko viegla gaisa pūsma šūpoja pustumsā. Kāpēc viņš tik ietiepīgi turas pie dzīves, ja nekas viņu vairs neinteresē? Viss, ko viņš pratis izdarīt gada laikā — apmainīt kādu Karolu pret kādu Valēriju un ģimenes māju pret meitas istabiņu. Briesmīgs fiasko! Viņš sakoda zobus, apvaldīja domas un vēlējās būt vienīgi mūmija, laika upē izmesta kaula un pergamenta laiviņa.

Kāds ar dūri dauzīja pa mašīnas durtiņām. Nikna balss sauca:

—  Žan Mark! Žan Mark!

Viņš ar grūtībām atvēra plakstiņus. Arā jau bija gaiša diena. Mašīna bija novietota viņa istabas vidu.

Kājas satinušās segā. Stūre iespiesta rokās. Krekls karājās dušas kabīnē.

—  Žan Mark! Vai tu tur esi?

Viņš izlēca no gultas, sakārtoja pidžamu, atvēra durvis Danielam un norūca:

—  Kas tev lēcies?

Pēc tam viņš apsēdās uz matrača malas, nožāvājās un pakasīja spalvaino miesu. Nebijis šī kretīna, viņš vēl gulētu divas stundas: tieši šobrīd viņam nav lekciju.

Nedzīvu seju Daniels palika stāvam viņa priekšā.

—  Un tātad?— Žans Marks atsāka.

Tā nu ir iznācis,— Daniels sacīja,— esmu iekūlies pamatīgā ķezā: Daniela ir stāvoklī.

—  Kk! Mēsls tāds!— Žans Marks murmināja.

—  Tieši tā, kā tu saki.— Daniels nopūtās.

Sī atzīšanās bija laupījusi visu viņa spēku, un viņš atkrita krēslā. Žanam Markam bija pārāk daudz savu rūpju, lai justu līdzi citu likstām. Viņa pirmā reakcija bija nevis žēlot brāli, bet gan dusmoties par viņa neizveicību.

—. . .Vai tu nevarēji piesargāties?

—       liet es piesargājos! Nedomā, es zinu metodi! Tā ir vienīgi Danijas vaina. Viņa droši vien kļūdījās savos aprēķinos . . .

—  Tas ir droši?

—       Droši. Vispirms gaidīja . . . Pēc tam taisīja testu, tu to labi zini . . . F.s tev saku, ka viņa ir stāvoklī, kā vien var būt stāvoklī ….

—  Un ko nu? Tev vajag kādu adresi?

—       Adrese ir . . . Debikērs man iedeva . . . Danija pat tikās ar vecmāti . . .

Vai tas ir kaut kas nopietns? Kaut tu nenokļūtu strupceļā!

Nē, nē, tur nav nekādu problēmu! Debikēra māsa bija ļoti apmierināta.

—  Ja tev nebūtu, es varētu . . .

—  Paldies, vecīt.

Viņi apklusa. Daniels nokrekšķējās, iztīrīja kaklu. Beidzot viņš izrunāja:

—       Galvenais, es gribēju tev lūgt . . . tur runā skaidri, bez aplinkiem, šī maita vecmāte . . . Septiņsimt piecdesmit franku! . . . Tu domā, ka man ir tāda summa pie rokas . . .

—  Man ne tik,— Žans Marks teica.

—       Es par to nešaubos. Bet varbūt tu tomēr varētu man mazliet palīdzēt.

Žans Marks parādīja uz naktsgaldiņa atvērto kaba tas portfeli.

—       Sešdesmit franki līdz mēneša beigām,— viņš teica.— Ja vēlies, varam tos sadalīt.

—       Es nedomāju, ka tu esi bez naudas,— Daniels norūca.— Tad varbūt Fransuāza? . . .

—  Arī viņa nav nekāda turīgā.

—  Bet Karola, ja es runātu ar viņu?

—       Es tev neiesaku,— Žans Marks noteica.— Viņai butu pārāk liels prieks izstāstīt to tēvam.

—       Tev taisnība. Viņa pašlaik nav formā. Katru reizi ver muti tikai tāpēc, lai mani nolamātu. Starp mums runājot, tev ir velnišķi laimējies, ka vairs nedzīvo mājās. Ja es varētu aizlaisties, es ari . . .

—  Bet Madū, par viņu tu neesi iedomājies?

—       Protams! . . . Bet arī tur ir grūtības . . . Viņas principi . . . Viņa šķendēsies . . . Galu galā jāredz . Tu saki, ka vari aizdot trīsdesmit frankus?

—  Jā.

—       Tas ir labāk nekā nekas! Trīsdesmit franki šur, trīsdesmit tur . . .

Žans Marks paņēma savu kabatas portfeli, izvilka trīsdesmit frankus un sniedza tos brālim. Lieki teikt, ka tāpēc viņš bija strādājis pagājušajā naktī. Kāda muļ ķība!

Daniels iebāza naudu kabatā, pateicās un izklaidīgi pavaicāja:

—  Bet kā tev klājas?

—  Labi,— Žans Marks atbildēja.

Pēc tam viņi vairs nezināja, ko teikt viens otram. Daniels pie sevis domāja, ka aiz pieklājības viņam vajadzētu paildzināt savu apciemojumu, bet viņam nebija laika kult tukšus salmus. Viņam nebūs at. elpas, kamēr nesameklēs naudu. Ar spēcīgu rokas spiedienu un nepieciešamo pateicības sajūtu viņš atvadījās no brāļa. Pa šo laiku viņam bija iešāvusies prātā doma: pārdot savas grāmatas, greznuma nieciņus, amuletus, ģitāru . . . Tas patiesi būtu sasodīti draņķīgi, ja par to nedabūtu pat septiņsimt piecdesmit franku!

Mājas viņš uzskrēja virsū Karolai, kura devās ārā, pec tam Agnesai, kas kartoja viņa istabu. Viņš izlika Agnešu aiz durvīm, saudzīgi bīdot to aiz pleciem, un .devās meklēt ceļasomu; vispirms tur ielika dažas vecas mācību gramatas, kas viņam bija vairumā, pēc tam ceļojumu grāmatas. Pēc katra rokās paņemta sējuma viņā ieplūda skumjas, kas nāca no bērnības. Taču. jo vairāk viņš pārdzīvoja šo aplaupīšanu, jo vairāk apbrīnoja kaislību, kas iedvesmoja viņa rīcību. Mīlestība pret Dāniju auga līdz ar visu, ko viņš tai ziedoja. Kad viņš apstājās pie mēnesszivs, viņu pārņēma šaubas. To ari? Kas tur! Viņa ir to pelnījusi! Drīz apaļais, caurspīdīgais un dzeļošais jūras briesmonis bija noņemts no āķa, un tā vietā palika kaila spuldze. Amuletiem, šķēpu uzgaļiem, grebtām koka statuetēm groziņā pievienojās mēnesszivs. Palikusi bez rotājumiem, pētnieka bikla bija pārvērtusies mūka cellē. Daniels uzkāra plecā ģitāru, vienā rokā paņēma groziņu, otrā somu un steidzās aiziet, lai izvairītos no jauna nožēlas uzplūda. Vajadzības gadījumā viņš pārdos arī atskaņotāju. Tā bus pēdēja rezerve, izmisuma solis.

Viņš jau iepriekš paredzēja, ka mācību un citas grāmatas tiks nopirktas no viņa par baltu velti, bet brīnījās par vājo interesi, kādu kvartāla senlietu tirgotāji izrādīja afrikāņu mākslas priekšmetiem un mēnesszivij. Mūzikas instrumentu tirgotājs, pie kura viņš griezās pec tam, novaikstījās par viņa ģitāru un deva par to «augstākais» simt franku. Sašutis Daniels iesaucās, ka tā ir četrreiz vērtīgāka. Tad pagriezies vīrietis norādīja uz sešām lietotām ģitārām veikala iekšienē, daudz skaistākām par Daniela ģitāru, un apgalvoja, ka divus gadus tās neatrod pircēju. Nomākts Daniels nolieca galvu un pastiepa roku. Viņš nekad nebūtu domājis, ka citi tik zemu vērtē to, kam viņa acīs ir milzīga vērtība. Varbūt arī mīlestības lietās ir tāpat? Varbūt Danija, kas viņam šķiet neaizstājama, pārējai pasaulei ir vienaldzīga? Varbūt tikai viņš domā, ka viņa ir skaista?

Pavisam — simt četrdesmit septiņi franki piecdesmit santīmi. Pat pieņemot, ka viņš likvidē atskaņotāju, viņš nesasniegs vecmātes pieprasītos septiņsimt piecdesmit frankus. Atrisinājums ar Madū būtu labāks. Daniels nolēma doties uz Tuku nākamajā svētdienā. Viņš negribēja uz turieni braukt ar vilcienu, bet viņa mopēds

diemžēl nav nekā vērts. Pa pilsētu vēl kaut kā varēja kulties, taču tā mehānisms draudēja viņu atstāt uz ceļa. Debikēram ir spēcīgāks mopēds, vispār gandrīz vai motocikls. Daniels aizņemsies to no viņa Viņš jau domās redzēja traucamies sevi pilnā sparā pa balto un zaļo plašumu, izjūtot vēju, kas brāžas sejā, ausīs, krekla krokās, veselu vēja pūsmu un troksni, kas to pavada. Viņa plaukstās un žokļos vibrēja ātrums. Katrreiz, noliecoties augumam, liecas arī lauki. Prieks, ko viņš sev solīja, bija tik liels, ka brīžiem viņš aizmirsa pat šī brauciena skumjos iemeslus. Optimistiskā noskaņojumā viņš atgriezās mājās, lai arī par Dāniju nekas netika izlemts un par niecīgu cenu viņš bija atdevis mantas, kam bija ļoti pieķēries.

Visu brokastu laiku, kas noritēja drūmā atmosfērā kopā ar saspringtu un nerunīgu Filipu un Karolu, kas ēda maz, viņš nebeidza domāt par savu piedzīvojumu. Viņš nešaubījās, ka, pec tam kad būs izplosījusies, Madū iedos viņam vajadzīgo naudu. Bet pēc tam? Vai Danija pratīs, vecākiem nezinot, griezties pie vecmātes? Vai viņai būs drosme iet līdz galam? . . . Kāds skandāls bits, ja šī lieta tiks atklāta! Jau iedomājoties vien, viņam stinga asinis. Bet nē taču, viss noritēs gludi. «Divi mēneši vēl nav nekas. Kaut tikai tas viņu garīgi neiespaidotu!» Tūlīt pēc tam Daniels ievilktu viņu tādā prieka virpulī, ka viņa ātri visu aizmirstu. Kāpēc neaizvest viņu uz Tuku ar motociklu? «Absurds. Man jābūt vienam, lai varētu runāt ar Madū. Starp citu, ja Danija brauc man līdzi, es nevarēšu traukties tik ātri. Tad ar tādu braucamo vajadzētu lēni pukšķināt ar astoņdesmit. Uzmanību! Vest sev līdzi grutu sievieti ar motociklu ir labākais paņēmiens, kā izsaukt priekšlaicīgas dzemdības. Lūk, cerētais atrisinājums! Taču nē, ceļš ir pārāk labs! īsts biljarda galds. Es došos uz turieni viens. Pilnu gāzi uz priekšu!» Motociklista skurbums atkal pārņēma Dānielu līdz pat matu galiem. Maltīte tuvojās beigām. Filips paskatījās pulkstenī.

—  Pulkstenis ir trīs. Tu nenokavēsi liceju?

—  Nē, tēt. Šodien ir ceturtdiena.

Savilcis īgnu seju, Filips piecēlās no galda. Vēl pec kāda brīža arī Karola nozuda. Vai viņi baidās palikt divatā? Daniels piezvanīja Danijai. Viņi norunāja satikties Luksemburgas dārzā.

Es esmu pārliecināts, ka ar Madū tā lieta bus nokārtotā,— Daniels teica.— Svētdienas vakarā es atgriezīšos ar septiņsimt piecdesmit frankiem. Un pirmdien . . . pirmdien — kas! Tad tik sāksies pa īstam!

Viņš cereja uz dedzīgu piekrišanu, bet izbrīnījies ieraudzīja, ka Danijas seja trīc un raustās, bet zaļās, ieslīpas acis pildās asarām.

—  Kas tev notika?— viņš murmināja.

—  Nekas!

Viņš saņēma meitenes roku, mirkli paturēja savās un tad neveikli pielika to pie lūpām. Viņa nošņācās un aizgrieza galvu.

—   Kas ar tevi notiek?—viņš atsāka.— Nu tad dzemde!

Tūlīt, apzinādamies savu kļūdu, viņš attapās:

—  Vai kaut kas nav kārtībā, manu mīļo Danij?

—   Es gribu … es gribu saglabāt šo bērnu,— viņa čukstēja.

Viņš bija domājis par visu, tikai ne par to. Saglabāt bērnu! Un kādēļ? Acīmredzot nebija vajadzības izlikties pārsteigtam. Nokritis ka no mākoņiem, viņš pūlējās saglabāt prātīgu un laipnu seju.

—  Mūsu situācijā tas nav viegli,— viņš teica.

Danijas acis iepletās:

—   Nē, tas ir viegli! . . . Tas ir visvieglākais, kas vien var but! … •,

Es neko vairs nesajēdzu! Vakar tu biji ar mieru. Tu pati man teici . . .

—   Es tev neko neteicu! Es ļāvu tev teikt . . . Un man bija diezgan sāpīgi, to dzirdēt no tevis . . . Un turklāt šonakt es sajutu, ka tas ir neiespējami . . . Ne-ie-spē-jami, Daniel! Tu nevari no manis to prasīt! … Es tevi mīlu! … Es nesu tavu bērnu zem sirds . . . Un šim bērnam ir jādzimst . . .

Visi Daniela argumenti izplēnēja šīs sievišķīgās spītības priekšā. Laiks apstājās. Klusums bija tik smags, tik kluss, ka atgādināja nāvi. Dažu soļu attālumā Venera atsedza saulei savas akmens krūtis. Bērni klaigādami dzenāja cits citu. Saules izdedzinātajam dārzam piemita sausas zāles, putekļu un stropu kāres smarža. Aizsardzības refleksa pamudināts, Daniels nomurmināja:

—  Es saprotu, ka tu vēlies viņu saglabāt. Bet kas tad būs ar mums abiem?

—  Kā — ar mums abiem? Tur nav nekādu problēmu. Mēs apprecēsimies, Daniel!

Viņš jau kādu bridi nojauta, par kādu atrisinājumu viņa domā. Un tomēr, kad Daniela mierīgā balsī to izteica, tas viņu apdullināja. Viņu sagrāba paniskas bailes. It kā viņu būtu satvērusi dzensiksna. Kā to uztvertu viņa tēvs? Apskaidrības brīdī viņš iedomājās, kā tēvs saķer galvu. Tēraudstingas acis, griezīga balss. <• Kā es izgrozīšos?» viņš nodomāja, stipri drebēdams. Un tad izdvesa:

—  Tavi vecāki nekad tam nepiekritīs!

—  Maniem vecākiem nebūs ko iebilst. Ja reiz Dievs mums sūtījis šo bērnu, viņu pienākums ir to pieņemt.

Sis pēdējais teikums atstāja uz Dānielu spēcīgu iespaidu: «Pasniegt to tēvam lielas izskaidrošanās brīdī.»

—  Vai tu jau esi runājusi par to ar māti?— viņš vaicāja.

—  Nē. Bet būtībā esmu pārliecināta, ka viņa bus sajūsmināta.

—  Sajūsrriināta, sajūsmināta . . . tas nu gan mani pārsteigtu. Man ir astoņpadsmit gadu, nav noteikta stāvokļa sabiedrībā . . .

—  Kā tev nav stāvokļa? Tu mācies. Tas ir gandrīz kā amats. Vēlāk tu pelnīsi iztiku tāpat kā visi.

Viņš domāja par nākotni, kādu Daniela iztēlojās. Uz visu mūžu ieslodzīts kopā ar viņu. Tas nebūt nebija nepatīkami. Bet kur tad viņa neatkarība, žurnālista karjera, ceļojumi? . . . Rau, jāatrod veids, kā samierināt laulības dzīves pienākumus ar piedzīvojumu garu! Citādi viņš nekad neprecētos. Vecums šeit ir gluži mazsvarīgs. Lai nomierinātos, viņš atmiņa pārcilāja pazīstamo tipu vārdus, kuri ‘apprecējušies pirms gala pārbaudījumu nokārtošanas. Bija neskaitāmas laimīgas studentu ģimenes. Viņš pats vēl, protams, nav students. Taču pēc gada . . .

—  Bet ko mēs darīsim ar dzīvokli?— viņš jautāja.

—  Dzīvokļa jautājumu vienmēr varēs nokārtot. Iesākumā mēs dzīvosim pie maniem vecākiem. Tu zini, man ir ļoti skaista istaba . . .

Puslīdz pārliecināts, viņš nogrozīja galvu. Vienlaikus viņš klusībā vaicāja, vai nebūtu labāk brīdināt tēvu ar

Karolas starpniecību. Nē, acīm redzami Karola šobrīd ir pārāk dīvaina, lai varētu cerēt uz viņas atbalstu. Žans Marks? «Viņš manā labā nedarīs neko.» Fran'suaza? «Viņai nav nekādas ietekmes mājās.» Madū? Viņš pieķērās šai domai. Piezvanīt viņai. Nē, labāk aizbraukt . . . Vēl lieku reizi viņš iztēlē jau sēdās uz Debikēra motocikla. Tad viņš apstājās. Nepareizs gājiens: pietika Madlēnai pateikt «balts», lai tēvs teiktu «melns». Lai kur meklētu sabiedrotos, viņš atkal bija viens. Viņam pašam un nevienam citam ir jārunā ar augstāko autoritāti. Līdz ar katru sirdspukstu pieauga viņa priekšlaicīgais nemiers. Viens ir skaidrs: viņš nevar atteikties precēt Dāniju, kad viņa ir stāvoklī. Tas ir goda jautājums. Ar lielu cieņu viņš vēroja Dāniju. Kā lai tic, ka Šajā mazajā un maigajā vēderā ir radusies dzīvība? Dzīvība, kas ir daļa no viņa paša. «Es turpinos. Es sadalos. Es nāku pasaulē ar citu seju!» Viņu pārņēma radītāja lepnums. Piepeši viņš jutās līdzīgs savam radītājam. Vai tagad viņam jābaidās no sava tēva, kad arī pats ir tēvs? «Šovakar pēc vakariņām es lūgšu viņam desmit minūšu sarunu. Kā vīrietis ar vīrieti. Vislabāk kabinetā. Un tur, daudz nedomājot, es teikšu: «Tā nu ir noticis, un tur nav ko strīdēties . . .» yiņš iekarsa veltīgi. Viss kļuva viegli, priecīgi, gandrīz līksmi. Viņš atkal saņēma Danijas roku un stipri saspieda to, it ka apzīmogojot līgumu.

—  Gan izķepurosimies,-7 viņš sacīja.

Viņa veltīja viņam bezgalīgas pateicības pilnu skatienu. Klusumā viņa iesvētīja viņu par ģimenes galvu. Svinīgi viņš pieņēma šo pagodinājumu. Cik viņi būs laimīgi ģimenē! Vairs nevajadzēs slēpties. Daniels Egletjera kungs un kundze. Un šis dēls, kuram jādzimst! Dēls vai meita? Nē, dēls, dēls! Viņš pielēca kājās. Laime neļāva viņam sēdēt uz vietas.

—       Es izmaksāšu tev kādu glāzīti,— viņš teica.

—  Man ir nauda. Tas ir smieklīgi, es pārdevu savas grāmatas, ģitāru, lai samaksātu par nelietību, un es izlietošu šo naudu, lai nosvinētu mūsu saderināšanos. Kad viņam jānāk pasaulē?

Daniela bez svārstīšanās atbildēja:

—  Janvāra beigās.

—  Tik vēlu?

—  Rēķini pats,— viņa teica,— maijs, jūnijs, jūlijs . . .

Mēnesi pēc mēneša lieta kļuva arvien noteiktāka. Daniela pašcieņa pieauga vienlaikus ar bērnu tā mātes vēderā. Decembrī viņš jutīsies pasakaini stiprs, vīrišķīgs, cēls un pieredzējis.

—       Jā,— viņš teica.— Tam tā jābūt! … Kā mēs viņu sauksim? '

—  Es vēl neesmu par to domājusi.

—  Taisnība, tam vēl ir laiks.

Danielu pārsteidza paša nenoteiktība: pirms stundas ceturkšņa viņš domāja iznīcināt šo bērnu, bet tagad izvēlas tam vārdu. No kā gan visa atkarīgs dzīvas būtnes liktenis! Arī Daniela piecēlās. Viņi devās uz vārtiem. Daniels bija apskāvis viņu ap pleciem.

—  Kā tu runāsi ar savu tēvu?— viņa piepeši vaicāja.

Atsaukts dzīves īstenībā, viņš it kā sastinga. Sermuļi

pārskrēja pār kauliem.

—       Neuztraucies,— viņš sacīja.— Šovakar tas būs atrisināts. Man ir ideja.

•

Karola bija brīdinājusi, ka neēdīs vakariņas mājās. Vai Filipu apbēdināja viņas prombūtne? Nekad Daniels nebija redzējis tēvam tik bargu seju. Viņi sēdēja viens otram pretī pie ģimenes galda, un viņus šķīra mēms tuksnesis. Agnesa apkalpoja viņus šajā kapelas klusumā. Reizēm varēja dzirdēt, kā mājas pagalmā aizcērtas mašīnas durtiņas. Daniels nolēma sagaidīt, kad pasniegs augļus, un tad doties uzbrukumā. Filips uzlika uz šķīvja bumbieri, sagrieza to četrās daļās un lēnām mizoja vienu gabalu. Viņa kustības bija noteiktas, bet skatiens izklaidīgs.

—       Ko tu šopēcpusdien darīji?— viņš vaicāja, acis uz dēlu nepacēlis.

—  Neko,— Daniels nomurmināja.

—       Kā, neko? Es ceru, tu esi ticis uz priekšu ar atkārtojamo vielu.

—  Protams!

—       Man ir radies iespaids, ka tu nievīgi izturies pret bakalaura eksāmenu.

—  Nē taču, tēt . . .

—       Katrā ziņā iekārtojies tā, lai neieslēgtu atskaņotāju, kamēr mācīsies! Kā tu vari kaut ko iegaumēt ar tādu rīboņu ausīs?

—       Tēt, man tas ir nepieciešams. Man ir audiovizuālā uztvere.

Filips paraustīja plecus. Daniels dusmojās uz sevi par šīm pārgudrajām atbildēm. Piepeši viņš atkal bija tērpies īsajās bikšelēs. Taču viņa galvā bija labi sagatavoti ievada teikumi: «Tēt, man tev jāpaziņo kāda nopietna lieta. Es mīlu kādu jaunu meiteni — Dānielu Sovelo. Viņa gaida no manis bērnu. Es ceru, ka šajā gadījumā tu būsi ar mieru …» Šeit vārdi sajuka. Pat domās viņš netika tālāk. Tēva nazis slīdēja pa bumbiera gabaliņu un eleganti to nomizoja. Nebija iespējams pārtraukt šo mākslas darba radīšanu. «Vēlāk, kad būsim viesistabā …»

Viņi iegāja viesistabā, un Filips aizdedzināja cigareti Daniels noskaitīja: viens, divi, trīs,— dziļi ievilka gaisu un teica:

—  Dīvaini, tēt, tu vairs nekad nesmēķē pīpi.

—  Nē,— Filips sacīja.

—  Danielas Sovelo tēvs gan smēķē pīpi.

—  Ak tā?

—       Daniela Sovelo ir mana klasesbiedra Lorāna māsa. Viņi abi ir ļoti jauki. Tu droši vien esi viņus redzējis pie mums mājās.

—  Iespējams, es vairs neatceros.

Saruna nevedās. Noguris Daniels ieslēdza atpakaļgaitu. Viņa sirds pukstēja strauji. Viņš varonīgi sāka jaunu triecienu:

—       Tovakar, kad es jums zvanīju, es pusdienoju pie Sovelo … tu zini . . .

-Jā.

—       Sovelo kungs ir inženieris. . . . Vai tu zini F. I. S. A. C.?

—  Nē.

—  Šķiet, tas ir ļoti liels uzņēmums . . .

Klusums. Arī no šīs puses nevedās ne tik. Agnesa atnesa kafiju. Viņi to dzēra maziem malkiem. Daniela karote nokrita uz paklāja. «Es to pacelšu un pateikšu visu,» viņš piepeši izlēma. Daniels noliecās, paņēma karoti starp īkšķi un rādītājpirkstu, lēni izslējās, uztvēra tēva skatienu un aizžņaugtu kaklu klusēja.

—  Tu iesi mācīties?— Filips jautāja.

—  Jā, tūlīt.

—  Tad arlabvakar. Es iziešu.

(Filips piecēlās, atstādams dēlu apmulsušu. Ko? Tas ir viss? Sapinies savos kaujas plānos, vispirms Daniels gribēja tēvu aizkavēt. Taču nevarēja atrast ieganstu. Acīmredzot viņš to nemeklēja — pārlieku laimīgs, ka pārbaude ir atlikta.

Ar atvieglojumu, kam jaucās klāt niknums, viņš redzēja tēvu aizejam. Paša mazdūšība smagi nospieda sirdi. Taču viņam jāapzinās, ka bridis bija izvēlēts nepiemērots. Labāk gaidīt labvēlīgākus apstākļus nekā uzbrukt vienalga kur un vienalga kā: tā bija stratēģijas ābece. Rītvakar viņš mēģinās atkal. Un tad nekādu apkārtceļu. Taisni pie mērķa. Lai tur lūst vai plīst! . . .

Tomēr vienas dienas laikā nevar būt gatavs. Viņš grauza cukurgraudu. Viesistaba snauda maigajā lampas gaismā. Starp diviem spilveniem mētājās Karolas mutautiņš no apdrukāta auduma. Nokritusī karote atstājusi mazu traipu uz vilnas plīša paklāja. Droši vien Danija būs vīlusies. Viņš teiks viņai, ka tēvs neēda pusdienas mājās. Pirmie laulāto moli. Tiem sekos citi. Nē, viņš vēlas kopā ar Dānielu būt pāris, kam nepiemīt trūkumi. Vienlīdzības kausos likt laimi. Nekas nav vieglāk kā-vienam pret otru but godīgiem. «Kā es viņu mīlu! Kā man veicies, ka esmu sastapis viņu!» viņš nemitīgi atkārtoja, lai uzturētu sevī labvēlīgāku noskaņojumu.

Viņš iedzēra vēl divas tases kafijas un atgriezās savā istabā. Kailām sienām, pustukšiem plauktiem to tik tikko varēja pazīt. Lietas to atstājušas ātrāk par viņu. Viss viņam Šeif stāstīja par gaidāmo aizbraukšanu. Viņš ieslēdza atskaņotāju, apsēdās pie galda un atvēra fizikas burtnīcu. «Maiņstrāvas jaudas faktors atbilst reālai jaudai, izteiktai vatos, ko uzrāda vatmetrs, un šķietamajai jaudai, ko mēra voltos.» Viņš neko nesaprata no elektrības. Kailās spuldzes gaisma krita acīs. Bakalaura eksāmens, pēc tam precības. Izgāšanās pirmajā, veiksme otrajās. Pēkšņi viņš juta, ka vienlīdz baidās no abiem. «Kādā ķezā esmu iekūlies? Tomēr nē, tas ir ļoti labi! Jabūt; ļoti labi! Kā viņa sacīja? «Ja reiz Dievs mums sūtījis šo bērnu. . .»» Viņš nopūtās. Nemiers palika. Atskaņotājs spēlēja veco melodiju «Stormy Weather». Viņš paņēma sarkanu zīmuli un uz labu laimi pasvītroja dažus teikumus burtnīcā, lai radītu sev ilūziju, ka mācās.

Filips nospieda taustiņu, lai attītu magnetofona lenti, ‘pēc tam citu, lai klausītos. Izkropļota, aizsmakusi, gandrīz nepazīstama paša balss magnetofonā atkārtoja vārds varda vēstuli, ko viņš tikko bija nodiktējis. Rīt sekretāre pārrakstīs tekstu uz rakstāmmašīnas un dos viņam parakstīt. Jau kādu laiku viņš devās uz kantori vakarā, lai ar skaidru galvu strādātu personāla prombūtne. Tas pat bija dienas labākais brīdis, kad viņš apmeklējumu tukšvārdības, telefona sarunu netraucēts atguva līdzsvaru. Dienas kārtībā nākamā lieta: «Maksvela un Hadsona» sabiedrības piedāvājums atpirkt izmantotu patentu no «Francijas jēlādu apstrādes kompānijās». Kādu brīdi viņš pārdomāja, tad ieslēdza aparātu ierakstīšanas režīmā un, soļodams šurpu turpu, sāka izklāstu. Parasti šāda veida darbs neprasīja nekādu piepūli. Taču šovakar viņš jutās noguris, izklaidīgs, nezinaja, kā savirknēt teikumus, lai tie saistītos cits ar citu. Acīmredzot vainīgs magnetofons. Taisnību sakot, viņam labāk patika, krēslai metoties, diktēt Bigaro jaunkundzei, kas sakumpušu muguru, veikliem pirkstiem, spīdīgu degunu visu stenografēja. Viņš dzirdēja sevi runājam. Balss bez atbalss iegūlās mehāniskajā atmiņā. Sis tehniskais pilnveidojums vēl vairāk pastiprināja Filipa vientulības sajūtu. Viņš pārlaida skatienu smilškrāsas tapetēm, kastaņbrūnajam plīša paklājam, telefona aparātam ar daudzajiem taustiņiem, magnetofonam, kura pārī savienotās spoles lēni griezās,— un atklāja, ka ir vienīgā dzīvā būtne nedzīvās telpas vidū. Kārtējo reizi viņš pusdienoja divatā ar Dānielu. Karola pavadīja visus vakarus ārpus mājas. Viņai bija sava dzīve, viņam sava. Tas bija vienošanās rezultāts. Kad viņš ierunājās par šķiršanos, Karola tūlīt izteica savas prasības. Viņa pieprasīja ne tikai pārmērīgi lielu pabalstu, bet vēl, ņemot vērā faktu, ka viņu laulības tika noslēgtas uz laulāto draugu kopīpašuma noteikumiem, viņa vēlējās paturēt pusi no darījumiem. Ja viņš vēlējās palikt Egletjēra biroja pilntiesīgs īpašnieks, viņam vajadzēs kompensēt viņai zaudējumus. Kapitala vērtība tika noteikta pēc triju pēdējo gadu vidējas bilances. Karola, bez šaubām, bija konsultējusies ar juristiem. Tikai izputēdams viņš varēja piekrist viņas prasībai. Viņa turēja Filipu kā spīlēs. Precēdams

viņu bez laulību līguma, viņš pieļāvis savas dzīves vislielāko muļķību. Taču tolaik viņa šķita tik jauna, tik bezrūpīga, tik ievainojama, ka viņš nekad nevarēja iedomāties, ka viņā var slēpties šāds nolūks. Tagad viņam grūti pieņemt viņas piedāvāto modus vivendi. Viņa baudīja visas precētas sievietes priekšrocības, neciešot nekādas neērtības. Viņam pat jākļūst piekāpīgām, ja nevēlas, lai lomas mainās un Karola pieprasa šķiršanos. Jo viņai ir neuzticības pierādījumi, Filips par to ir pārliecināts. Viņa ir pārāk ļaunprātīga, lai savlaicīgi nebūtu savākusi par viņu nelielu dosjē. Viņš pamanīja, ka jau ilgāku laiku vairs nerunā. Joprojām griezdamās, magnetofona lente ierakstīja vienīgi viņa soļus, nopūtas, klusēšanu. Šā tā viņš beidza diktēt savu ziņojumu. Rīt viņš to pārskatīs.

Desmit minūtes pāri pusnaktij. Filips sakārtoja savus papīrus, izgaja cauri mašīnrakstītāju telpai, kur zem pārvalkiem snauda rakstāmmašīnas, šķērsoja tukšo halli, nodzēsa visur gaismu un izgāja uz tumšās ielas. Viņš nesteidzās atgriezties mājās. Ko viņš atradīs Bonaparta ielā? Aukstu, tukšu māju boz dvēseles. Pēc Mersedeses padzīšanas Karola pieņēmusi nevarīgu, puslīdz nespējīgu dienas kalpotāju, kas nevis atviegloja Agnesai darbu, bet vēl vairāk to sarežģīja. Saimniecība tika slikti vadīta, ēdienreižu laiku vairs neievēroja, viss tika darīts pavirši. Šis haoss sarūgtināja Filipu, bet viņam nebija drosmes to apkarot. Tas viņam šķita kā inertuma un pūšanas kluss triumfs, fatāla piekāpšanās, nepieciešama piedeva viņa nepatikai.

Tiklīdz viņš iegāja dzīvoklī, viņa sirdī iedzēla nemiers, ko viņš labi pazina: it kā viņš būtu ielavījies svešā mājā. Sienas un mēbeles — viss šeit Karolas klātbūtnes caurausts. Uz pirkstgaliem viņš iegāja viesistabā un ielūkojās tumsā. Ne mazākā gaismas stariņa zem guļamistabas durvīm. Divas iespējas — vai nu Karola guļ, vai vēl nav pārnākusi. Otrais pieņēmums šķita visticamākais. Kopš viņu strīda viņi tikās vienīgi ēdienreizēs un tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā pārmija dažus vārdus. Stāvot istabas vidu, Filips vēl ieklausījās. Pēc tam, klusuma mākts, devās atpakaļ.

Tagad viņš gulēja kabinetā uz dīvāna, kas piebīdīts pie grāmatu plaukta. Šaura un cieta jaunekļa gulta. Uz maza galdiņa pa rokai atradās lampa ar vara kāju, pelnutrauks, avīzes, papīra nazis — viss neprecēta vī

rieša komforts. Viņš smagi apsēdās uz matrača malas. Piepeši Filips līdz pat krustiem izjuta savu vecumu. Viņš atcerējās savu līdzstrādnieku Zirelli, kuram gada

*  sākumā bija infarkts, un kopš tā laika viņš vairs nav tas pats cilvēks — bāls, piesardzīgs, domīgs, it kā apdzisis . . . Tagad arī Filips ir vājinieks. Karolas dotais trieciens viņu apdullinājis un radījis pretīguma sajutu. Pa neredzamu brūci no viņa aizplūda enerģija.

Filips izslējās, izgāja cauri gaitenim un iegāja mazītiņa vannasistabā, kas atradās līdzās bijušajai Žana Marka istabai. Spogulī virs izlietnes iezīmējās viņa atspulgs. Sejas apakšdaļa kļuvusi smagnējāka. Viņam atkal ir dubultzods. . . Vairs nav uzņēmības ievērot diētu. «Ko tas man dod?»

Viņš izģērbās un pagāja zem dušas. Silts un dzīvinošs ūdens šļācās uz viņa pleciem, acīs, skaloja lupas. Kurš pašlaik ir Karolas mīļākais?

Vai viņai tāds ir? Droši vien. Viņa vel ir jauna, skaista, brīva. Viņai vajag tikai parādīties, lai kādu iekārdinātu. Bet viņš? Par visiem saviem panākumiem Filipam jāpateicas naudai. Neviens meitietis nebija mīlējis Filipu viņa paša dēļ. Viņš vienmēr bija devis naudu. Viņš noslaucījās frotē dvielī, uzvilka zilo pidžamu un iztīrīja zobus. Muti pildīja piparmētru garša. Suka, veikli vadīta, skrāpēja smaganas. Varbūt viņš ir pārāk vecs Karolai? Apprecējies ar viņu, Filips bija uzsācis skrējienu, kas nav viņam pa spēkam. Viņam trūka elpas. Nē! Viņa piekrāptu pat trīsdesmit piecus un trīsdesmit gadus vecu tipu. Sai padauzai piemita iznicināšanas instinkts. Viņai sagādāja baudu ne tik daudz patikt, cik sapūdēt visu, kas tai tuvojas. Viņš izskaloja muti un spēcīgi nospļāvās. Iesarkans ūdens tecēja izlietne. Viņa gulēja ar Žanu Marku ne tāpēc, ka mīlēja viņu, bet tāpēc, ka te viņa atrada lielisku iespēju aptraipīt, pazemot, novest līdz izmisumam . . . Tagad, kad pārvērtusi šo zēniņu par absolūtu nulli, viņš to, bez šaubām, vairs neinteresēja. Filips aizskrūvēja zobu pastas tūbiņu. Atmiņā atausa viens Agnesas teikums: «Bet, kungs, tas bija pagājušajā gadā …»

Filips atgriezās kabinetā, ieslīdēja gultā, paņēma avīzi, mēģināja lasīt. Rindas juka. Viņš negribīgi uzlika brilles. Viņš izvairījās tās nēsāt, cik vien ilgi iespējams. Taču pret lēno ķermeņa novecošanu neko

nevarēja līdzēt. Aši pārskatīja dažus virsrakstus. «Bet kas notiek ar Žanu Marku?» Ikreiz, kad domāja par savu vecāko dēlu, viņš atdūrās pret stāvu sienu. Nedz dusmas, nedz skumjas, nedz naids, nedz žēlums. Nekas. Tukšums. Viņš nometa avīzi. Dzeltenās lampas gaismā bibliotēka slīga kā sīrupā. Visas šīs grāmatas, no kurām pusi viņš nebija lasījis! Viņš apsēdās uz spilvena, uz labu laimi paņēma no plaukta kādu grāmatu: Zerara de Nervāla «Fanātiķi». Kam viņam šī smalkā literatūra? Acis skrēja no viena teikuma pie otra, bet prāts netika līdzi. Filipam bija karsti. Viņš atpogāja pidžamu. Mutē bija jūtams sīvums. Viņš atkal piecēlās, iegāja virtuvē un izņēma no ledusskapja minerālūdens pudeli.

Kamēr pildīja glāzi, viņš dzirdēja apslāpētu ieejas durvju noklaudzēšanu. Karola! No kurienes viņa nāk? Viņam par to nospļauties! Viņš nospļaujas par visu. Filips izdzēra glāzi, nolika to, izgāja. Gaitenī viņš uzdūrās Danielam, kurš zaglīgi nāca pretī, burtnīcas padusē iespiedis. Pirmajā brīdī apmulsis, Filips norūca:

—  Un tu pārrodies šinī laikā?

—  Nav jau vēls,— Daniels noņurdēja.

—  No kurienes tu nāc?

—  No Sovelo.

—  Ko tu tur darīji?

—  Es ar Lorānu atkārtoju matemātiku.

—  Ar kādu Lorānu?

—       Lorānu Sovelo, tuvu draugu … Tu labi zini, tēt . . .

—  Ak jā,— Filips noteica.— Ej gulēt . . .

Tomēr Daniels nekustējās. Drošsirdīgi un reizē bailīgi viņš vēroja tevu. Ādamābols cēlās un krita līdz ar siekalām. Viņš izmocīja:

—  Vai tev ir kāds brītiņš, tēt?

—  Kad?

—  Tūlīt. Man ar tevi jarunā. Tas ir svarīgi.

F'ilips vilcinājās, pēc tam sacīja:

—  Lai notiek! Runā!

Daniela skatiens pārslīdēja sienas skapju nomācošajai rindai. Visas vienādas, pelēkas, taisnstūrainas, lakotas tās mirdzēja spilgtajā elektriskās spuldzes gaismā.

—  Seit?— viņš čukstēja.

—  Nāc!— Filips teica.

Viņi iegāja kabinetā. Filips sāniski apsēdās pie sava rakstāmgalda. Ar acu kaktiņu viņš neapmierināti vēroja gultas balto plankumu uz bibliotēkas fona. Saņur. cītie palagi, vientuļais spilvens, kāda atzīšanās! Taču Daniels šķita neko neievērojam. Viņš palika kājās stāvot stīvs un koncentrējies, it kā stāvētu daiļlēcēju torņa galā. Piepeši viņš metās uz priekšu:

—       Tēt, ir atgadījies kaut kas ļoti nopietns. Daniela Sovelo . . . mana drauga Lorāna māsa . . . viņa . . . viņa gaida no manis bērnu … es esmu spiests viņu apprecēt . . .

Kad pēdējais vārds bija izteikts, viņa krūtis saplaka, pleci nolaidās. Filipam bija vajadzīgs laiks, lai aptvertu jaunumu, apsvērtu to un apvaldītu savu pirmo niknuma izpausmi. Sēdēdams pretim izbiedētajam Danielam, viņš mierīgi teica:

—  Nabaga vecīt, tu esi galīgs idiots!

—  Bet, tēt . . . neko citu nevar darīt . . .

—  Vienmēr ir kaut kas cits ko darīt! . . .

—  Viņa grib saglabāt bērnu.

—       Ak tā gan,— Filips smaidot teica.— Vari iedomā ties, ka es par to mazlietiņ šaubos. Viņa tevi šantažē. Bērns, bērns! Vai tas maz ir tavs?

Daniela acis kļuva apaļas. Tajās bija lasāms tāds izbrīns, kā ticīgajam Dieva zaimotāja priekšā.

—       Ko tu, tēt!— viņš vaidēja.— Kā tu tā vari? . . . Daniela ir ļoti jauka, jauna meitene . . .

—       Ļoti jauka, jauna meitene, kura pratusi piespiest puišeli un mēģina viņu noturēt . . .

—  Es tev galvoju . . .

—       Ko tu vari man galvot?— Filips pacēla balsi.— Tu neko nesajēdz! Tu bradā pa mēslaini. Un tagad man jālien vai no ādas ārā, lai tevi no turienes izvilktu! Jāsaņem tavs skuķis aiz čupra . . .

—  Kāpēc?

—       Lai iemācītu dzīvot! Vispirms tev nav jāatzīst, ka bērns ir no tevis! Lai viņa meklē tam tēvu citur. Vai arī viņa darīs kā visas draudzenes.

—  Kā tieši, tēt?

—  Viņa taisīs abortu!

—  Nekad!

—  Ko?

—  Es saku: nekad,— Daniels murmināja.—Ne tikai viņa, bet arī es to negribu! Mums būs šis bērns! Mēs apprecēsimies, tēt! . . .

Filipam vairs pat nebija speķa dusmoties. Dela muļķība, naivums, stūrgalvība laupīja viņam jebkuru velēšanos pārliecināt. «Viņš ir pārāk stulbs,» Filips noguris domāja. Viņš pārlaida ar roku pār seju, atspieda pret to pieri un nedaudz ieliekto degunu.

—  Domāju, ka viņa ir par to runājusi ar saviem vecākiem,— Filips sacīja.

—  Nē . . . Viņa vēlējās, lai vispirms es runāju ar tevi … Ar viņas vecākiem nebūs problēmu . . . Viņi ir redzējuši mani … es viņiem patiku … Ja tu pazītu viņas māti . . . Viņa ir tik maiga! . . . Bet viņas tēvs ir tik laipns . . .

Sēdēdams uz galda, Filips viegli šūpoja kaju un ar niknu tīksmi domāja: «Ar mokām prot uzrakstīt pāris teikumu franču valodā bez kļūdām, slinko klase, un tads iedomājas par sevi nezin ko, jo nēsā garus matus, smēķē, trinas gar meitenēm, uztaisa bērnu, nemaz to negribēdams, bez neviena graša kabata tīko precēties, jo cer dzīvot uz citu rēķina, tādam nav nedz prāta, nedz vēriena, nedz darbaprieka, un ar tādiem pašpārliecinātiem muļķiem grasās uzcelt nākotnes Franciju!» Saspringtiem nerviem, juceklīgām domām viņš iekarsa arvien vairak. Nervs raustījās plakstiņa stūrī.

—  Cik viņai gadu?— viņš skarbi vaicāja.

—  Par diviem mēnešiem mazāk nekā man,— Daniels atbildēja.

—  Bravo! Un, tā apprecejies, ko tu iesāksi?

—  Es turpināšu mācības.

—  Kā tad! Un kur jūs dzīvosiet?

—  Tieši par to tika runāts ar Dānielu. Dzīvosim pie viņas vecākiem.

—  Viņu apgādībā?

Daniels aizvainots izslēja galvu.

—  Kāpēc? Tagad arī viņa dzīvo pie saviem vecākiem. Viens cilvēks vairāk neko daudz negrozīs. Starp citu, mēs viņiem maksāsim uztura naudu.

—  Kādu uztura naudu?

—  Ir kaudzēm pabalstu!— Daniels teica.— Mes noskaidrojām …

Liecot pirkstus citu pēc cita, viņš zinošā tonī saka uzskaitījumu:

—  Pirmsdzemdību pabalsts, dzemdību pabalsts, piemaksa par bērna barošanu, pabalsti jaunām ģimenēm . . . Zini, ja to visu sarēķina . . .

*    — Tu runā par pabalstiem kā par nākotnes nodrošinājumu,— Filips rūca.— Vai tev nav nedaudz riebīgi uzsākt dzīvi ar šim valsts žēlastības dāvanām bērnu perētājām? Man tavā vietā būtu pretīgi apņemt sievu, nezinot, no kā iztiksiet. Kamēr nepelna sev iztiku, tikmēr nav īsts vīrietis! Bet, ja nav vīrietis, tad neprecas!

—  Jā,— Daniels izdvesa,— tev taisnība … Es arī, man arī labak gribētos pabeigt mācības un visu . . . Bet tāpēc, ka tā ir iznācis . . . Nevar padarīt sevi nelaimīgu principu dēj . . .

Filips piekāpās šis sejas priekšā, ko atteikšanās saprast vērta nopietnu. Viņam nebija nekā kopīga ar dēlu. Ikreiz, kad viņš viens sēdēja ar dēlu pie galda, viņam šķita, ka šis pakalpīgais skauta ģīmis ir viņa paša likstu iemiesojums. Viņš vairs nespēja redzēt dēlu kustinām žokjus sev pretim pusdienlaikā un vakarā. Kāds tas būtu atvieglojums, ja Daniels atstātu māju. Filips piecēlās un sacīja:

—  Katrā ziņā vari nerēķināties, ka arī es tev sniegšu pabalstu.

—  Es ar to nerēķinos,— Daniels teica.

Filips aizpogāja pidžamas apkakli. «Jā, jā, lai viņš dodas veidot savu laimi yai nelaimi citur! Lai viņš vācas prom! Viņš ir man apnicis!» Filips nervozi paņēma cigareti no paciņas, kas mētājās uz apajā galdiņa. Daniels noklakšķināja šķiltavas un sniedza tās viņam. — Ja jau tu esi izdarījis muļķību un tā meiča ir stāvoklī, un, precēdams viņu, tu vēlies šajā savā muļķībā iet līdz galam, man atliek vienīgi apklust,— Filips teica, caur nāsīm izpūzdams dūmus.

—  Tas nozīmē, tu esi ar mieru?

—  Tieši tā!

—  Ai, tēt, paldies!— Daniels iesaucās.

Viņš plati smaidīja. Tālāk nav kur! Filips dusmīgs atvēra durvis. Taču Daniels vilcinājās iet projām. Viņa smaids bija nozudis. Viņam atkal lūpas bija sakniebtas, skatiens truls, kas liecināja par nopietnu iekšēju cīņu. Viņš teica:

—  Tagad tev vajadzētu satikties ar viņas vecā kiem . . .

—  Ko?— Filips iesaucās.

—  Saproti, lai viņi zinātu, kā to vērtēt . . .

Filipa sašutums noplaka tikpat ātri, kā bija radies. Neiespējami atteikt. So lietu var nokārtot dažos vārdos. Viņš pamāja.

—  Labi! Es tikšos ar viņiem.

Daniela sejā atkal atplauka smaids. Šķita, ka viņš ir laimīgs līdz apdullumam. Steidzinādams viņu iet projām, Filips uzlika roku dēlam uz pleca un noņurdēja:

—  Laidies! Arlabunakti!

—  Arlabunakti!— Daniels čukstēja.

Tad piepeši viņš piebilda:

—  Tēt, es gribēju tev vaicāt . . . Kopš kāda laika tu izskaties savāds . . . Vai tev ir kādas bēdas, es to labi redzu . . . Vai tu negribi man pateikt? . . .

—  Man tev nekas nav sakāms,— Filips bargi atcirta.— Katram vīrietim ir grūti brīži dzīvē. Tu to uzzināsi vēlāk, par spīti taviem ģimenes un citiem pabalstiem.

Filips izstūma dēlu pa durvīm, atkal atguļas un paņēma grāmatu. Viņu kaitināja Zerāra de Nervāla saskanīgie teikumi, viņš izlaida nodaļas, veselas lappuses. Ieskatījās pulkstenī gultas galvgalī: divi naktī. Viņš nodzēsa lampu. Pēc dažām minūtēm dzīvokļa klusumā varēja dzirdēt atveramies ieejas durvis. Šoreiz tā noteikti ir Karola. Vaļējām acīm viņš palika guļam tumsā. Filipu pārņēma neparasts miers: viņa ir pārnākusi.

VII

Pie durvīm klauvēja. Karola izslējās uz elkoņiem. Viņai bija jāpiepūlē atmiņa, lai atcerētos, ka ir zvanījusi Agnesai, lai lūgtu tēju. Bez šaubām, pa to laiku viņa bija atkal iemigusi. Smags rīta miegs. Varbūt pat vienīgais īstais miegs, pēc tam kad pēdējiem spēkiem vakarvakarā bija ieslīgusi gultā. Kāda šausmīga nakts! Sāpošiem deniņiem, nelabuma sajūtu mutē, dedzinošām sāpēm kuņģī. Viņa darīja nepareizi, ēzdama cāli ar citronu tai afrikāņu restorānā. Mērce bija pārāk pikanta. Taču Ksavjē uzstāja. Un visi pārējie. Dzēra

vīģu degvīnu. Nēģeru orķestris skaļi spēlēja. Tamtamu rīboņa vēl tagad atbalsojās viņas vēnās. Viņai uzmetās zosāda. Istaba slīga puskrēslā.

, — Ienāciet!— Karola teica.

Ar abām rokām Agnesa nesa pirmo brokastu paplāti.

—  Cik ir pulkstenis?— Karola vaicāja.

—  Desmit, kundze.

Kā katru rītu. Agnesa nolika paplāti uz gultas, plaši atvēra logu un atvilka aizkarus. Karola no gaismas piemiedza acis. Saule un svaigais gaiss viņu piepeši noreibināja.

—  Storu, Agnes!

Agnesa nolaida štoru un izgāja. Karola ielēja sev tēju un pielika tasi pie lūpām. Siltas tējas malks ieplūda viņas ķermenī, noskalojot, izkausējot, attīrot visu lieko. Grauzdiņu smarža kairināja nāsis. Viņa pretojās kārdinājumam nograuzt vienu no tiem. Būtu prātīgi ļaut organismam atpūsties pēc iepriekšējās dienas pārmērībām. Šodien viņa apēdīs tikai dažus augļus un izdzers trīs glāzes minerālūdens. Viņa droši vien ir līķa bālumā. Ar bailēm Karola paņēma no naktsgaldiņa spoguli. Nē, bija pavisam ciešami. Tīri acu baltumi, lūpu kaktiņus un acu plakstiņus tik tikko apēnoja vieglas rievas . . . Nenoliedzami viņai labi palīdz šis naktskrēms. Viņa gandrīz varētu iztikt bez krāsošanās. Olimpija viņai bija bieži teikusi, ka viņa ir glītāka, tikko no gultas izkāpusi nekā sagatavojusies iziešanai. Olimpijai nevar daudz ticēt. Vai tad pastāv sievišķīga draudzība bez nodevības? Karola nobrauca ar roku pa kaklu, kura āda zem zoda bija mazliet atkārusies. «Ja ik rītus izstieptu zodu uz priekšu divdesmit reizes . . . Idiotisms!» Pec tam viņas pirksti skāra matus, sabužināja tos, sadalīja šķipsnās kā ilgi pētītā attēlā. Karola aplūkoja sevi spogulī, priecājās par savu atspulgu un nožēloja, ka pierakstījusies pie friziera uz šo pēcpusdienu. Viņa varētu vēl pagaidīt kādu nedēļu ar ilgviļ ņiem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Harolds nestrādā un droši vien viņu frizēs Rauls. Iepriekšējo reizi Rauls bija viņu izķēmojis. Viņa neies. Bet piepeši, ja izpaliek friziera apmeklējums, visa pēcpusdiena pagalam. Tukšu, neiz teiksmīgu stundu virkne. Nekad savā mūžā viņa nebija jutusi tādu entuziasma trūkumu. Pie tā vainojams vakarvakara rauts, pārāk smagā maltīte, troksnis . . . Un bez tam Ksavjē bija dīvains. Kas tā par

iedomu — aizvest viņu tur ar diviem pāriem, ko viņa tik tikko pazina! Vīrieši runāja par darījumiem (visi nodarbojās ar graudu tirdzniecību), sievietēm nebija ko runāt, orķestris trakoja zem sarkani lakotajiem griestiem, apgaismojums bija tik nespodrs, ka cālis uz šķīvja šķita violets, lieli, nevīžīgi nēģeri gādāja par apkalpošanu. Pēc maltītes visi dejoja. Ksavjē cieši spieda Karolu sev klāt. Viņam bija ritma izjūta. Vismazākās kustības pieskaņojās mūzikai. Viņa vēl nebija ar Ksavjē mīlējusies. Tas notiks rit vai parīt. Kad vien viņa gribēs. Sīs tuvināšanās dzīvnieciskā vienkāršība apbēdināja. Pavadot Karolu uz mājām, Ksavjē uzaicināja viņu braukt uz Antiļu salām. Grezns jūras brauciens ar itāliešu pasažieru laineri. Jākāpj uz kuģa pēc nedēļas Kannās. Ceļojums ilgs septiņas nedēļas ar piestāšanos visgleznainākajās salās. Viņa neatbildēja neko noteiktu. Protams, Ksavjē ar savu blusas ģīmi, neiztrūkstošo pieklājību, totālo humora trūkumu viņu nebūt nekārdināja, bet viņu pievilka arhipelāgs kā lielisks ģeogrāfijas deserts. Atstāt Parīzi. Doties vienalga kur, pretim saulei. Sī trokšņainā pilsēta, vienmēr vieni un tie paši cilvēki, šī pārblīvētība, intrigas, rauti, benzīna smaka viņai bija līdz kaklam . . . Viņa sapņoja par jūras viļņošanos tukšā pludmalē. Vējš kokospalmās. Kails jauneklis uz vējdēļa noturas viļņa virsotnē. Mutuļojošām putām okeāns nes to no kores uz kori līdz liedagam. Kurā filmā viņa to redzējusi? Sis jauneklis bija līdzīgs Žanam Markam. Viņa aprāvās. Starp citu, Antiļu salās droši vien nenodarbojas ar vindsērfingu. Ksavjē nebūt nebija sportisks. Žans Marks ne tik!

Karola lēni elpoja un sāka krāsot acis. Kosmētikas birstīte slīdēja pa skropstām, padarīja tās smagākas, pagarināja. Karolas skatiens spogulī ieguva dziļumu un noslēpumainību. Nedz par frizieri, nedz Antiļu salām viņa nebija neko izlēmusi. Sī neapņēmība bija tikpat patīkama kā silti palagi, elastīgs matracis, mīksta spilvena iedobe zem viņas muguras izliekuma. «Vēlāk redzēs. Man ir laiks. Es esmu nogurusi. Sī diena ir ne šis, ne tas, lūk, tā.» Acis bija «kārtībā». Citu neko viņa nekrāsos. Izskatās nedaudz pēc līķa, bet interesanta. Pārbaude? Kādēļ? Viņu stindzināja savas vientulības apziņa. Kā ap gongu, ko skāris koka āmurs, ap viņu vibrēja koncentrisku viļņu plašums. Viņai arvien vairāk sāpēja galva. Nebijis tik gaišs, viņa no jauna ļautos

miegam. Atkal trīs klauvējieni pie durvīm. Agnesa nāk pēc brokastu paplātes. Jāpalūdz, lai viņa aizvelk aizkarus. Jauzliek vieglas zila audekla kompreses uz plakstiņiem. Jāatvieno tālrunis. Jāizliekas, ka ir slima, smagi slima . . . Ienāca nevis Agnesa, bet gan mājkalpotāja Žanna— sanīkusi, kumpaina, sīpolveidīgu, violetām dzīsliņām izvagotu degunu. Viņa nesa rokā putekļu sūcēju. Aparāta caurule kā liels, sastindzis rāpulis karājās viņai ap kaklu.

—  Vai drīkstu uzkopt istabu, kundze?

—  Jlīs labi redzat, ka ne!— Karola žultaini atcirta.

It ka šis replikas apvainota, Žanna nomirkšķināja plakstiņus un sīkiem solīšiem kāpās atpakaļ. Durvīs viņa apstājās, pagriezās sāniski, lai kādu ielaistu. Parādījās Filips. Karola nevarēja apvaldīt pārsteigumu. «Labi vēl, ka paspēju izkrāsot acis!» viņa aši nodomāja. Izkludzinājusi putekļu sūcēju ārā pa durvīm, Žanna nozuda.

—  Esiet taču uzmanīgāka,— Karola sauca.

Pēc tam, pievērsusies Filipam, viņa vaicāja:

—  Tu neesi aizgājis uz biroju?

—  Nē. Man ir tikšanās pilsētā pulksten vienpadsmitos,— viņš atbildēja.

Tā bija pirmā reize kopš viņu strīda, kad Filips uzdrīkstējās ieiet sievas istabā. Ko viņš grib no viņas? Viņa izturējās piesardzīgi un neuzaicināja vīru apsēsties.

—  Kā tev klājas?— viņš pēc mirkļa vaicāja.

—  Ne pārāk labi. Es vēlu pārnācu. Visu nakti jutos slikti.

—  Tev vajadzēja pasaukt mani.

Karola šaustīja viņu ar ironisku skatienu.

—  Ko tas butu devis?

Filips neatbildēja. Viņš atkal kļuvis resns. Neizteiksmīgas acis krunkainā un sārtā sejā. Redzot, kā viņš nokārtām rokām stāv viņas priekšā, bija grūti noticēt, ka viņš var iedvest cieņu klientiem un līdzstrādniekiem. Kā izskaidrot to, ka ikdienas dzīvē viņam tik ļoti trūka noteiktu spriedumu, izveicības, eleganta stila, ko visi labprat saskatīja un novērtēja viņa darījumos. Jau dažas dienas Karola juta, ka viņš nav tik cinisks un nejutīgs ka senāk. Dziļi aizskarts, viņš krita sentimentāla nevarībā un klusucietošā pārmetumā. Filips izturējās kā lops pret viņu, kā lops pret saviem bērniem.

Karola nicināja viņu un vairs pat nejuta vēlēšanos sāpināt viņu. Filips pagrieza muguru pret logu. Viņa to redzēja puskrēslā. Kaut štora līdz pusei nolaista, visa dienas gaisma bija vērsta pret viņu. Sādā apgaismojumā atklājās vissīkākās sejas nepilnības. Apzinādamās savas vājās vietas, viņa pārvietojās, lai izvairītos no saules apsūdzības.

—  Arī es slikti gulēju,— Filips sacīja.— Manā kabineta ir dzirdami visi ielas trokšņi . . .

Vai Filips grib, lai viņa to žēlo un piedāvā atkal gulēt viņas istaba, kuras logi veras pret dārza klusumu? Šis vienīgais pieņēmums apveltīja viņu ar kaujiniecisku līksmi. Viņa bija stiprāka, viņa netaupīs viņu un liks samaksāt par meičām, Žanu Marku un visu pārējo . . . Pēc ši dusmu uzliesmojuma viņu pārņēma vienaldzība, kas bija daudz briesmīgāka par naidu. Tā kā Karola klusēja, viņš lēnprātīgi atsāka:

—  Ar ko tu biji vakarvakarā?

—  Ar draugiem.

—  Teātrī, koncertā?

—  Nē, afrikāņu restorānā.

—  Tur bija labi?

—  Diezgan ciešami.

Patiesībā naktsbārā nebija interesanti. Toties Antiļu salas, Antiļu salas . . . Fosforescējoša jūra, iezemiešu dejas, Ksavjē . . . Karola aplēsa — ja brauks šajā ceļojumā, viņai būs vajadzīga nauda. Nevis lai samaksātu par ceļojumu (par to parūpēsies Ksavjē), bet gan par tērpiem, papildu maksājumiem, neparedzētiem izdevumiem . . . Pec ķildas starp viņu un Filipu bija panākta finansiāla vienošanās. Viņš atvēra Karolai rēķinu bankā un regulāri to apgādāja, neprasīdams nekādus paskaidrojumus. Savukārt viņa atturējās no pārmērīgiem tēriņiem. Aiz cieņas, aiz korektuma. Viņa bija fair play, kā teica Olimpi ja. Bez šaubām, nedaudz pārspīlēti. Nedēļām sevi iegrožojusi, viņa sprieda, ka ir pienācis brīdis uzsākt plašāku dzīvi. Domās viņa rēķinaja: «Divi kostīmi, četras vai piecas ļoti elegantas blūzes, pēcpusdienas tērps . . .» Summa pieauga. Viņa uzmeta Filipam vērtējošu skatienu. Viņš bija viņas varā, viņš piekritīs visam.

—  Tagad pie lietas,— viņa sacīja,— es nezinu, cik ir manā kontā bankā, bet nākamajā nedēļā man bus ievērojami izdevumi . . .

—  Es darīšu visu nepieciešamo,— Filips teica.

Galants, varonīgs, apbrīnojams, skaidru skatienu,

kabatas portfeli rokā. Nožēlojams tips!

* — Tu vari pateikt aptuvenu summu?—viņš vaicāja.

—       Vēl ne. Es kopā ar draugiem domāju braukt uz Antiļu salām. Tātad, kā redzi, man jāapspriežas . , .

—  Uz Antiļu salām?— viņš murmināja.

—  Tā ir laba doma, vai ne?

—       Ļoti laba . . . Šogad tu nebūsi uzturējusies Parīzē ilgu laiku . . . Janvārī Kapri, tagad Antiļu salas . . .

Filips izskatījās vīlies, grumbās savilktu pieri, nokārtu degunu. Viņa brīnījās, cik ātri tika atrisināts ceļojuma jautājums. Tas, kas mirkli iepriekš šķita vienīgi sapnis, šaubas, lēna par un pret apsvēršana, gandrīz bez viņas ziņas kļuva par tulītēju realitāti. Piepeši viņa bija ļoti aizņemta, simtiem skriešanu uz dažādām Parīzes pusēm, viņai pietrūka laika,— cik ir pulkstenis?

—  Kad tu domā braukt?— Filips skumji vaicāja.

—  Pēc nedēļas.

—  Ak tā . . .

Atkal iestājās klusums. Filips atradās uz stacijas perona. Viņš sacīja Karolai ardievas. Viņš nopūtās.

—       Nu labi! Man tev jāpavēsta traks jaunums: Daniels precas.

—  Ar mazo Sovelo?

—  Jā. Tu to zināji?

—  Apmēram …

—  Viņa ir stāvoklī.

—  Sī mazā ir piemīlīga.

—  Tomēr . . .

Karola dzirdēja, kā viņš uzskaita komerciālas dabas iebildumus. Viņam bija taisnība visā. Un tieši tas Karolu uzjautrināja. Viņa juta riebumu pret šo ģimeni. Jo dziļāk Egletjēri stigs dumbrājā, jo laimīgāka viņa būs. Kas šorīt gaisā ir tāds, kas rosina ēstgribu? Pēc nelabuma un murgu pilnās nakts viņa atdzīvojās — jauna, rosīga, egoistiska, tīru ādu, stipriem zobiem šī uzvarētā priekšā. Viņa noteikti ies pie friziera, pēc tam pie šuvējas, tad uz veikaliņu Sentonorē priekšpilsētā, par kuru Olimpija bija tik daudz laba stāstījusi. Daniels — precējies un ģimenes galva, īsts aplamību buķetes salūts!

—  Es priecājos par Dānielu,— Karola smaidot teica.

Filips bažīgi skatījās uz Karolu. Viņa izstiepa rokas. Krekls bija caurspīdīgs. Tam cauri varēja redzēt viņas krūtis.

—       Tagad atstāj mani vienu,— viņa teica.— Es kavējos.

Viņš izgaja.

VIII

—       Vai kundze ir mājās?— Madlēna vaicāja, vilk dama nost lietusmēteli un sniegdama to Agnesai.

—  Ak nē,— Agnesa teica.— Viņa aizvakar aizbrauca.

—  Aizbrauca?

—       Jā, ceļojumā. Jūras braucienā, kā viņa teica. Viņa atgriezīsies ne ātrāk kā pēc diviem mēnešiem.

Madlēna brīnījās, ka šorīt pa telefonu Filips nebija neko teicis par šo aizceļošanu. Viņi runāja tikai par Daniela gaidāmajām precībām. Madlēna bija uzzinājusi par šo notikumu no Fransuāzas vēstules. Viņa tūlīt zvanīja brālim. Viņš varēja tikai apliecināt šo faktu un nožēloja, ka nav pratis apturēt tā norisi. Madlēnai šķita, ka pretēji paradumam viņš nav neapmierināts, ka viņa ierodas Parīzē. Viņa paskatījās pulkstenī: desmit minūtes pāri septiņiem.

—  Kungs vairs ilgi nekavēsies,— Agnesa teica.

—  Un mesjē Daniels?

—  Viņš šodien liek eksāmenus.

—       Pareizi,— Madlēna sacīja.— Viņš droši vien loti uztraucās.

—       Ko jūs domājat — trešā diena! . . . Visgrūtākais bija vakar, tā viņš teica . . .

Ar feneku padusē Madlēna iegāja viesistabā un atkrita dīvāna spilvenos. Kāds karstums! Pusdienās viņa bija ēdusi sāļu. Mēle aplipuši. Visu brauciena laiku pa saules izdedzināto ceļu viņa sapņoja par glāzi sausā un atspirdzinošā baltvīna.

—       Agnes,— viņa sacīja,— es esmu ļoti izslāpusi. Apžēlojieties par mani! . . .

—  Viskiju ar ledu, kundze?

—  Jums nav baltvīna?

—  Nē.

—  Labi, lai būtu viskijs,— Madlčna ar nepatiku noteica.

Agnesa nozuda. Madlēna aizdedzināja cigareti: kāda muļķība šīs precibas pēc divām nedēļām! Acīmredzot, ja reiz mazā ir stāvoklī. . . Pēc Fransuāzas — Daniels! Ārprāta vējš plosās ģimenē. Filips un Karola nespēj uzspiest savu gribu mājās. «Tiesa, mūsdienu jaunatne vairs neklausa nevienu. Tā pretojas, metas uz galvas ūdenī…» Rietošā saule ietērpa viesistabu vara krāsas putekļu mirdzumā. Antīki atzveltņi, grezns tapsējums, dārgi, līdz velkiem nolietoti paklāji . . . Madlēna nodomāja, ka tādas sugas cilvēki kā viņas brālis un Karola krāj mēbeles, grāmatas, greznuma lietiņas, naudu un sakarus, it kā gatavodami sev patīkamu dzīvi, bet paši nekad to nedzīvo. Varētu domāt, galvenais esībā nav vis pati eksistence, bet gan tās dekorācijas. Vai ari viņa pati nav tāda? Madlēna noglāstīja feneku. Agnesa atgriezās, stumdama servējamo galdiņu ar pudelēm un glāzēm. Madlēna ielēja sev viskiju, stipri atšķaidīja ar gāzēto ūdeni, izdzēra pusi un vaicāja:

—  Šovakar bērni vakariņos kopā ar mums?

Agnesa izskatījās kā izbiedēts putns.

—   Ko jūs, kundze! Mesjē Daniels — jā, bet pārējie — nē!

—  Ak tā?— Madlēna noteica.— 2ēl! Man gribējās viņus satikt.

—  Man arī, kundze!— Agnesa novaidējās.

Viņa pielika plaukstu pie mutes, un viņas acis pildījās asarām. Visa seja raustījās.

—   Kas noticis, Agnes?— Madlēna vaicāja.— Jums ir kādas nepatikšanas?

Agnesas pleci drebēja.

—   Ai, kundze,— viņa neskaidri runāja.— Ja jūs zinātu! Kāds lāsts ir nācis pār šo māju! Un tas viss manis dēļ! Dievs nekad man to nepiedos!

Ko jūs esat izdarījusi tik briesmīgu?

—   Ai, nabaga kungs! . . . Mersedese viņam pateica, ka es zinu . . . viņam atlika vienīgi man pavaicāt . . . Viņš uzdeva daudz jautājumu. Kā tiesnesis. Es nekad neesmu spējusi melot. Es visu viņam pateicu. Es nedrīkstēju, bet es pateicu viņam visu. Ak, kāda nelaime! . . .

—  Ko jūs viņam pateicāt?

—  Par kundzi un mesje Žanu Marku!

Salts nemiers kā migla apņēma Madlēnu. Viņā viss sasala, sastinga.

—  Un tad?— viņa īsi vaicāja.

—  Man liekas, ka kungs nolādēja mesjē Žanu Marku! Katrā ziņā mesjē Žans Marks šeit vairs nesper kāju, pie galda neviens vairs nerunā par viņu. Un kungs tagad guļ savā kabinetā. Jā! Bet kundze, es sev vaicāju,— vai viņa kādu dienu atgriezīsies no ceļojuma, vai arī viņa ir aizbraukusi uz visiem laikiem? Kungs ir sliktā omā. Ja viņš nebūtu tik nobēdājies, tad neļautu mesjē Danielam precēties. Vai jūs nedomājat, ka arī tā ir nelaime? Viss brūk! Kādā jaukā rītā arī mani kungs padzīs. Un es zvēru, ka es to būtu pelnījusi.

Agnesa sparīgi slaucīja degunu pārlieku lielā mutautā. Vispirms pārsteigta, Madlēna juta, ka savāds atvieglojums pievienojas apjukumam. Vai briesmīga, bet skaidra situācija nav labāka par ērtiem meliem? Tagad Madlēnu sāpināja tas, ka Žans Marks nebija saucis viņu palīgā, tiklīdz skandāls sākās. Arī Fransuāza, kas droši vien to zināja, neuzskatīja par vajadzīgu viņu brīdināt. Un Daniels — kā izskaidrot to, ka viņš nebija viņai uzrakstījis ne vārda par saviem nodomiem? Vai brāļabērni pārstājuši ar viņu rēķināties? Sī doma Madlēnu sarūgtināja, taču dusmas neradīja. Sāda atsvešinātība bija pati par sevi saprotama. Agnesa joprojām šņukstēja. Madlēnai vairs nebija vēlēšanās viņu iztaujāt. Ar dažiem mierinājuma vārdiem viņa aizsūtīja to uz virtuvi. Pēc tam ielēja sev vēl viskiju. Lielu malku. Stiprais alkohols viņu uzmundrināja. Feneks bija iemidzis viņai uz ceļgaliem. Viņš izslēja ausis. Tikko ar troksni bija aizcirtušās ārdurvis. Filips? Daniels? Tas bija Filips.

Ātriem soļiem viņš ienāca viesistabā. Ak dievs, kā viņš ir novecojis!

—  Tu jau ilgi esi šeit?— viņš vaicāja.

—  Es tikko ierados.

—  Kā tev klājas?

Viņš apsēdās, ielēja glāzē viskiju un labpatikā izstiepa kājas.

—  Ļoti labi,— Madlēna sacīja.— Bet tev?

—       Brīnišķīgi! īsi sakot, tik labi, kā var klāties vīrietim, kura dēls grasās izdarīt milzīgu muļķību. Zini, izmēģināju visu, lai piespiestu viņu mainīt saVus nodomus. Bet, tā ka mesjē ir bijis tik gudrs, ka meitēns ir uz grūtām kājām, nu grib palikt džentlmenis līdz galam . . .

—  Tu satikies ar vecākiem?

—       Tas bija ļoti nepieciešami. Jauki cilvēki. Tēvs ir inženieris. Turpretī meita ir mīlīga, apaļīga, bāla un neattapīga blondīne . . . Bet ja viņam patīk šāds tips . . .

Viņš saskalināja glāzē ledus gabaliņus un iedzēra malku alkohola.

—  Karola ir aizbraukusi?— Madlēna vaicāja.

—  Jā. Jūras ceļojumā uz Antiļu salām.

—  Bet tu? Ko tu dari?

—       Esmu nomocījies. Nekad nav bijis tik daudz darba! Parīt lidošu uz Ņujorku. Palikšu tur trīs nedēļas, mēnesi . . .

—  Tātad kāzās tu nebūsi?

—       Nē. Starp citu, ja pat vēlētos, es nevarētu to izdarīt. Sakritība. Bet šinī gadījumā tas pat ir labāk, tev tā nešķiet?

Viņš iesmējās. Madū ar žēlumu skatījās uz viņu.

—       Nē, Filip, es tā nedomāju. Tas ir skumji! Ļoti skumji!

—  Kāpēc? Tu taču būsi tur. Bērni tevi dievina!

—  Es esmu viņiem tikai tante.

—       Un tad? Domā, ka viņiem ir vajadzīgs viņu tēvs? Tikai lai atvērtu maku, tas viss! Neesi iejūtīga pret jaunajiem, viņi nav tādi pret mums. Viņi ir nejūtīgi, cietsirdīgi, nežēlīgi, egoistiski lauvēni . . . Viņi ir izsalkuši, izslāpuši, viņi steidzas dzīvot . . . Viņi ne ar ko nerēķinās . . .

—       Daniels nav pilngadīgs . . . Viņam vajadzīga tava piekrišana . . .

—  Pirms aizbraukšanas es to došu rakstiski.

—  Kad notiks kāzas?

—  Jūlija sākumā. Tās būs ļoti vienkāršas.

—  Tāpat kā Fransuāzai, domāju?

—       Vēl vienkāršāk: nebūs reliģiskās ceremonijas . . . Jā, var nomirt aiz smiekliem . . .

Jūsmīgu seju viņš noliecās pie Madlēnas, it kā stāstītu viņai nepieklājīgu anekdoti, un pusbalsī runāja:

—       Saproti, Sovelo kundze maz tic jaunā pāra noturībai un ir iegalvojusi, ka šai savienībai nav vajadzīga mācītāja svētība. Tādējādi šķiršanās gadījumā viņas meita varēs precēties no jauna — ko es tev saku!— laulāties baznīcā. Ar mokām saglabāju nopietnību, kamēr viņa centās man izskaidrot šo veiklo paņēmienu. Reliģijas cienīšana, kas noved pie atteikšanās no reliģiskas laulību ceremonijas . . .

Viņš skarbi iesmējās un vienā rāviena iztukšoja savu glāzi. Madlēna ļāva, lai pāriet klusuma vilnis. Jo vairāk viņa vēroja brāli, jo skaidrāk redzēja, cik apkaunots un nožēlojams viņš izskatās. Apsvērdama katru savu vārdu, apzinādamās risku, viņa maigi murmināja:

—  Bet ko dara Žans Marks?

Filipa sejā nenotrīsēja ne vaibsts.

—  Es viņu neesmu redzējis jau ilgu laiku,— viņš teica.

—  Kāpēc?

—       Nezinu . . . Viņš ir ļoti aizņemts . . . Viņam ir eksāmeni . . .

—  Viņš tos šobrīd kārto?

—  Bez šaubām . . .

—  Droši vien visus noliks.

—  Arī es tā domāju.

—  Es gribēju viņu šovakar satikt mājās.

—  Neko darīt, tu viņu neredzēsi.

Madlēna cieši skatījās brāļa acīs, smagi iegrima šajā tumšajā, spīguļojošajā dzelmē un klusi teica:

—  Filip, es zinu, kāpēc Žans Marks vairs nenāk šurp.

Filipa vaibsti saspringa. Seja atslāba. Gandrīz

nemaz neatvēris muti, viņš norūca:

—       Mazais draņķis! Runas par viņa kaktu varonību jau aplidojušas visu ģimeni! Tagad tas ir viņa goda tituls. Kopš kura laika tu zini, ka mans dēls ir gulējis ar manu sievu? Pieļauju, ka tu to zināji krietni agrāk par mani.

—  Jā, Filip.

—  Un tu neko man neteici.

—       Es nevarēju. Man nebija tiesību. Man bija aizbāzta mute . . . Bet, Filip, varbūt tu nezini visu . . . Karolai varbūt nav, bet Žanam Markam ir attaisnojumi . . . Viņš ir ļoti jauns, viņš ļāvās savaldzināties, viņš cieta vairāk, nekā tu spēj iedomāties … Un visbeidzot viņš visu pārtrauca, viņš bija tik drosmīgs!

Kopš tā laika ir aizritējuši daudzi jo daudzi mēneši. Es zvēru, ka starp viņiem viss ir beidzies … Tu nevari bezgalīgi ilgi nesatikties ar savu dēlu . . .

Pirmoreiz mūžā viņa juta, ka ir brālim vajadzīga. Sī pārliecība viņu sasildīja un rosināja. Viņa jau iedomājas, ka uzvarējusi partiju. Taču viņš smagi pagrozīja galvu.

—  Ir lietas, kas ir pāri maniem spēkiem, Madlēn! Tu nezini, ko vīrietim nozīmē doma, ka viņu izsmējis paša dēls. Tas ir zemiski! Tas ir negrozāmi! Kā amputācija!

Abām rokām viņš novēzējās, it kā atcirzdams ķermeņa apakšdaļu. Pēc tam neskanīgā, aizlauztā balsī teica:

—  Ja vari, nekad vairs nerunā par viņu.

Istaba slīga krēslā. Madlēna izstiepa rokas. No lampas ar lielo banānkrāsas zīda abažūru dzirkstīja gaisma.

—  Ir nu gan smieklīgs tas tavs feneks,— Filips sacīja, ar pirkstu galiem pieskardamies zvēriņa purnam.

Tuksneša lapsiņa instinktīvi atrāvās aiz bailēm ieplestām acīm, izslietām ausīm.

—  Ko tu, mana mazā Zilī!— Madlēna teica.— Nomierinies! Viņš ir draugs. Tā viņa uztraucas vienmēr, tiklīdz ierauga kādu jaunu seju. Bet pret mani ir uzticības pilna un tik maiga. Kopš man tā ir, es vairs nejūtos tik vientuļa.

—  Ja, tiesa gan, droši vien ziemā Tukā nav diez cik jautri.

—  Nē, jautri nav . . . Bet ir kas cits . . . Pievelk kaut kas cits . . .

Agnesa nāca vaicāt, vai kungs vēlas sēsties pie galda tūlīt vai gaidīs mesjē Dānielu.

—  Pulkstenis ir astoņi,— Filips secināja.— Viņam par mums nospļauties. Es taču viņam teicu, ka tu pusdienosi pie mums. Izgājis no eksaminācijas telpas, viņš droši vien steidzās pie savas «Danijas». Vakar un aizvakar rezultāti bija katastrofāli. Tādi, bez šaubām, tie būs arī šodien . . . Citādi viņš būtu mums piezvanījis. Jūs varat pasniegt pusdienas, Agnes.

Madlēna sēdēja ēdamistabā pretim brālim, un piepeši viņai šķita, ka laiks ir stāvējis uz vietas. Viņa redzēja sevi šajā pašā vietā, kad pēc Filipa šķiršanās viņa uz laiku bija mājas saimniece. Taču bērnu krēsli bija tukši. Viņu pārņēma nogurums, dzīva palikušā skumīgās izjū

tas. Viņa vairs nezināja, ko Filipam teikt. Tam atklātības pakāpē, pie kādas viņi nonākuši, katrs vārds var atkal uzplēst brūci. Piepeši Filips vaicāja:

—  Tu esi apmetusies Monē viesnīcā?

—  Nē. Bet es tūlīt iešu uz turieni.

—  Vai tev tas nešķiet mazliet smieklīgi?

—  Kas?

—  Nakšņot viesnīca, kad tev šeit ir pašai sava istaba.

—  Es vienmēr tā esmu darījusi.

—       Nē, Madlēn, ne vienmēr. Kā būtu, ja šovakar tu paliktu šeit?

Aizkustinoši pārsteigta, viņa raudzījās uz brāli. Pie tādas laipnības Filips nebija viņu radinājis. Viņa murmināja:

—  Lai notiek, norunāts!

—       Sagatavojiet manas māsas istabu!—Filips teica Agnesai, kas vāca nost traukus.

Noklaudzēja ārdurvis. Daniels iebrāzās istabā kā vējš. Viņš izskatījās sasārtis un vainīgs.

—       Esmu izmisumā, Madu! Pieci pārpildīti autobusi aizbrauca man gar degunu! Galu galā drāzos uz metro. Bet tur ir divas pārsēšanās . . .

Viņš noskūpstīja tanti, tēvu un vēlreiz atkārtoja:

—  Es patiesi esmu izmisumā,— un atkrita krēsla.

—  Nu, kā?— Filips skarbi vaicāja.

—  Ne pārāk diži,— Daniels sacīja.

Agnesa pasniedza viņam divas rostbifa šķēles un veselu kalnu ceptu kartupeļu. Filips un Madlena jau bija ķērušies pie augļiem.

—  Ko tu saproti ar «ne pārāk diži»?— Filips vaicāja.

—  Angļu valodā, vēsturē, dabaszinātnēs es grābstījos.

—       Jā, bet šiem priekšmetiem nav augsts koeficients! Tu vakar teici, ka matemātikā gāja labi.

—       Ja to var uzskatīt par labi. Es atbildēju tikai uz pirmo jautājumu . . .

—  Ko?

—       Ja … es tobrīd negribēju tevi uztraukt . . . Matemātikā un fizikā bija klāt visi speciālās matematikas pasniedzēji . . . Viņi bija pretīgi . . . Starp citu, uzdevuma izklāstā, šķiet, bija kļūda. Nebūšu pārsteigts, ja par to rakstīs avīzes . . . Ja tu būtu redzējis ģīmjus, kad nāca ārā . . . Visi skaļi klaigāja . . . Liels troksnis . . .

Viņš ēzdams runāja, nesakošļāja, bet rija veselu.

—  Un lai viņi anulē parbaudi . . .— viņš vel piebilda.

Madlēna apbrīnoja šo jauniešu tieksmi nodrošināties

ar attaisnojumiem, līdz paši kļuva par šo savu izdomājumu upuriem.

—       Galu galā,— Pilips teica,— tu būsi spoži izgāzies bakalaura eksāmenā.

—       Liekas, tā ir, droši vien šogad netikšu pielaists pie mutvārdu eksāmena pārlikšanas . . . Bet es tevi brīdināju, tēt . . . Programmas ir pārāk sarežģītas . . . Nav vairs tā kā agrāk . . .

—       Protams,— Filips norūca.— Agrāk elementārā matemātika bija līdzīga mājturības kursiem.

—       To es nesaku, bet būtībā reizē ar zinātnes attīstību esi spiests arvien vairāk un vairāk mācīties. Taču es fizikā, ķīmijā, algebrā, trigonometrijā maldos kā pa mežu.

—       Tātad tagad tev ir jāpaliek uz otru gadu?— Madlēna jautāja.

—       Lai vēlreiz tiktu izgāzts? Nu nē! Es mācīšos filoloģiju. Tēvs tam piekrīt.

Daniels bija aprijis gaļu, ceptos kartupeļus, salātus un klupa virsū sieram.

—       Lorāns izkrita tāpat kā es,— viņš piebilda.

—  Esmu pārliecināts, ka šogad būs rekordliels izkritušo procents.

Madlēna paskatījās uz brāli. Viņš ēda ķiršus, spļāva kauliņus tutiņā saliektā saujā un laiku pa laikam uzmeta dēlam skumju un nepatikas pilnu skatienu. Acīm redzami viņam pat vairs nebija vēlēšanās dusmoties. Viņš paskatījās pulkstenī un teica:

—       Atvaino, Madlēn, bet man noteikti jāpiezvana uz Ņujorku.

Filips izgāja no ēdamistabas. Ieraudzījis viņu aizejam, Daniels čukstēja:

—  Pēdēja laikā viņš ir nelāgā omā.

—  Ir taču par ko, vai ne?— Madlēna noteica.

—       Nevajag pārspīlēt. Ne jau tāpēc, ka izkritu bakalaura eksāmenā . . .

—       Es runāju nevis par bakalaura eksāmenu, bet gan par tavām precībām. Jāprecas astoņpadsmit gadu vecuma! . . .

—  Man nav jāprecas!

—  Ak ne? Vai tu butu precejis Daniclu, ja viņa negaidītu no tevis bērnu?

—  Varbūt tomēr. Tikai vecāku dēļ nevarētu. Saproti, bērns viņus piespieda piekrist. Viņi pat nepaspēja izteikt ne vārda, kad tas jau bija nokārtots. Tu, protams, esi tāda pati kā tēvs, tu domā, ka esmu izdarījis muļķību. Bet, kad iepazīsi Dānielu . . . Tad … nu gan atvaino.

Daniels bija iztaisnojies. Seja staroja. Viņš sapņaini novilka ar roku.

—  Viņa ir ko lo sāla! Vienmēr, cik vien var būt jauka un maiga. Saprotamies bez vārdiem. Kopā ar viņu man nav nekādu problēmu. Es ar smaidu paciešu visus smagos triecienus. Redzi, izgāzos bakalaura eksāmenā. Man vajadzētu justies nomāktam. Tāpēc ka mēs mīlam viens otru, tas pāriet . . .

Kādu brīdi Madlēnai šķita, ka pie brāļadēla rokas staigā pa ziedošu dārzu. Viņam viss bija vienkārši skaisti, neapšaubāmi, pilnīgi, gaiši. Viņai gribētos dalīties viņa sajūsmā, bet viņa nespēja. Kāpēc pieaugušajiem nav lemti šādi sapņi? Atmaigusi Madlēna vaicāja:

—  Kāda viņa izskatās?

—  Tu zini Dorisu Brukšu?

—  Nē.

—  Kā tad ne? Amerikāņu aktrisi! . . . Tu noteikti simtiem reižu esi viņu redzējusi filmās, fotogrāfijas. Dorisa Bruksa . . . Padomā . . .

—  Jā, jā, varbūt . . .

—  Nu, luk, Danija visvairāk ir līdzīga Dorisai Bruksai. Acis, deguns, smaids. Viņa.i ir diezgan mazas krūtis, bet pēc bērna — gan tu redzēsi! Nu, viņa ir sieviete, sieviete — īsta sieva! Labāk es tev nevaru izskaidrot . . . Pat tētis uzskata viņu par šiku, es to jūtu! Bet tētis ir ļoti neizprotams.

Viņš iestūma mutē sauju ķiršu, aizsapņojās, kā tenisa bumbiņa apaļiem vaigiem košļāja, izspļāva kauliņus un teica:

—  Tie viņas vasaras raibumi ir ko-lo-sāli! Muļķīgi, ka tētis nevar būt kāzās. Bet Karola braukā pa Antiļu salām. Kā tu domā . . . vai viņa nevarēja izvēlēties citu laiku? Par laimi, būsi tu,. Fransuāza un Žans Marks. Tu esi viņus satikusi?

—  Vēl ne.

—       Izskatās, ka visi ierauti kā ritenī. Fransuāza krievu stilā maigi mīlējās ar savu profu. Bet Žans Marks ir galīgi iekritis. Ļoti vienkārši, viņam pat vairs nav laika iegriezties mājās. Viņš zubrās eksāmeniem, papildus vēl strādā, lai sagrābstītu kabatas naudu. Viņam vairs nepietiek ar to, ko dod tētis. Noteikti uzdzīvo ar savu Valēriju.

Atskanēja telefona zvans.

—  Ak jā, tā taču ir Ņujorka!— Daniels teica.

Pēc tam piesita sev pie pieres un jautāja:

—  Vai dieniņ, bet kur tavs feneks! Ko tas dara?

—  Tas ir viesistabā; es piesēju pie radiatora.

—  Tu esi to pabarojusi?

—       Jā,— viņa smaidot teica.— Esi mierīgs, tas jau ir izdarīts. Feneks saņēma savu gaļas devu jau mašīnā.

Viņi piecēlās no galda. Atkal ieraudzījis savu saimnieci, feneks sāka smilkstēt. Madlēna atsēja to. Daniels paņēma to rokās. Taču izbiedētais zvēriņš izspruka, nolēca zemē un paslēpās pie Madlēnas kājām.

—       Tu mani vairs nepazīsti, Zilī?— Daniels pārmetoši noteica.— Cik šie mazie dzīvnieciņi tomēr ir nepateicīgi! Iedomājoties, ka es tevi atvedu uz Franciju . . .

—       Pie lietas!— Madlēna atsāka.— Kas ir ar tavu atskaiti Zelidžas fondam?

—       Pilnīga izgāšanās,— Daniels atbildēja.— Nevienas atsauksmes. Starp mums runājot, tas ir gluži taisnīgi. Es veicu to darbu pavirši. Taču neko nenožēloju. Dzīvē nekad neko nevajag nožēlot. Vai ne, manu Zilī?

Viņš smējās. Madlēna piespieda feneku pie krūtīm. Atgriezās Filips. Viņš bija runājis ar Ņujorku. Viss kārtībā. Agnesa pasniedza kafiju. Daniels grozījās atzveltnes krēslā. Viņš pameta skatienu pa labi, tad pa kreisi un teica:

—  Vai jūs pārāk neapbēdinās . . . man jāiet prom . . .

—  Kāpēc?— Filips vaicāja.

—  Es apsolīju Danijai . . .

—  Bet tu tur tikko biji.

—       Tas bija garāmskrienot, gandrīz nebija laika parunāties . . . Katrā ziņā bakalaura eksāmeni ir beigušies, man vairs nekas nav jamācās . . . Turklāt es atgriezīšos ne pārāk vēlu . . .

—  Labi! Ej arī!— Filips nopūtās.

—  Pirms aizej,— Madlēna sacīja,— uznes augša manu ceļasomu. Tā ir mašīnā.

—  Tu gulēsi mājās?— Daniels vaicāja.

-Jā.

—  Tas ir dievigi! Un cik ilgi tu paliksi?

—  Divas vai trīs dienas, bet esi mierīgs, uz tavām laulībām es atgriezīšos.

Madlēna sniedza viņam «4-CV» markas mašīnas atslēgas. Viņš aizgāja, bija prom desmit minūtes un atkal parādījās sasārtušu seju.

—  Es ienesu somu tavā istabā,— viņš teica.— Bet mašīna bija slikti novietota … Es to mazliet pārvietoju. Tu redzēsi . . .

Madlēna smaidīja: Daniels nespēja skatīties uz stūri, nejuzdams vēlēšanos to aizskart. Viņš novēlēja labu nakti tēvam, tantei un atkal nozuda. Bija tada sajuta, it kā tikko būtu nodzēsta kāda lampa. Palikusi divatā ar brāli, Madlēna atkal nodevās sapņiem. Viņš smēķēja, skatiens kavējās kaut kur tālumā. Viņa pamanīja, ka zem šīs nogurušās maskas pēkšņi parādas noslēgta, skumīga, ķīvīga bērna seja. Viņa bija vecākā māsa. Viņš neklausīja viņu. No tālienes ausis griezās sauciens: «Fil, ja tu neliksi mierā to ķirŽaku, es pateikšu visu mammai! . . .» Pēc tam saules pielietais dārzs nogrima viņas atmiņu dzīlēs. Viņai līdzās Filips, pieri grumbās savilcis, čukstēja:

—  Ja tu zinātu, cik es esmu sarūgtināts, ka parīt jālido uz N>-ijor ku!

IX

Pavisam kails Aleksandrs stāvēja pie spoguļa, kas karājās virs izlietnes, un skuvās.

—  Ja tu mazlietiņ pasteigtos, mēs varētu iet reizē uz turieni,— Fransuāza teica.

Viņš apgriezās. Fransuāzu pārsteidza viņa mierīgā neka.utrība. Pilnīgi kails, ieziepētu zodu viņš saniknots skatījās uz Fransuāzu. Viņam bija blāva āda, garšķiedraini muskuļi, ierāvies vēders, spalvainas ķrūtis.

—  Cik tu esi apnicīga, kad sāc tā!—viņš teica.

Gaiši brūnajā kleitā un baltajiem tīkliņa cimdiem rokās viņa jutās smieklīga šī spalvainā dzīvnieka priekšā. Pēc apendicīta operācijas palikusī rēta, blāva un skaidra, bija redzama virs cirkšņa. Mati nokarājās pārāk zemu pār pakausi, deniņiem. Viņa lūdza, lai viņš nogriež tos īsākus. Aleksandrs atteicās. Skujoties viņš viegli šūpojās gurnos. Viņam bija glītas kājas.

—       Aleksandr, tu tomēr varētu pasteigties! Galu galā precas mans brālis! Ko viņi domās, ja iešu viena?

—       Lai viņi domā, ko grib! Tu kaut ko izgudrosi. Vai tavs tēvs tur ies? Taču nē! Viņš ir Ņujorkā. Viņš izklaidējas. Man arī gribas izklaidēties. Neaizkļūstot pat tik tālu, vari būt mierīga!

—       Tu varētu man pievienoties vismaz vēlāk — pie Sovelo . . .

—  Tur man būs vēl garlaicīgāk nekā mērijā.

—  Kur tad tu brokastosi?

—  Ja gribēsies ēst, iešu pie Paulo.

—  Bez manis?

—  Tā taču nebūs pirmā reize, vai ne?

Viņš bija pagriezies pret izlietni, lai beigtu skūšanos. Fransuāza redzēja viņa muguru, gūžas.

—  Sopēcpusdien tev nav nodarbību?— vina vaicāja.

—  Nē.

—  Tu strādāsi pie tulkojuma?

—       Varbūt : . . Bet ir tik silts laiks! Man labāk patīk strādāt naktī. . .

Viņa bija zaudējusi jebkuru cerību. Pilnīgi skaidrs, ka šo vīrieti nav iespējams nekā ietekmēt. «Es izsitu tevi no sliedēm,» viņš lepni varētu teikt. Kopš šī brīža viņa saka uztraukties. Pulkstenis ir pusvienpadsmit. Laiks doties prom.

—   Nu, tā, es aizeju,— viņa bēdīgi sacīja.

Aleksandrs ieskāva viņu rokās. Plānā kleitā

piespiesta šim vīrišķīgajam kailumam, viņa pretojās. Viņš smējās, viņš spēlējās . . .

—  Nevajag, laid mani!— viņa sauca.

Viņš kaislīgi skūpstīja Fransuāzas muti. Viņa bija nikna par to, ka viņš atteicās nākt līdzi. Ar lielu piepūli viņa atbrīvojās un gāja uz durvīm.

Iela bija saules apzeltīta. Fransuāza izvēlējās ēnas pusi un atri soļoja, jo kavējās.

Nonākusi pie septītā departamenta mērijas, viņa pārsteigta ieraudzīja, ka iekšējais pagalms ir ļaužu pilns. Pusducim pie sienas sarindotu mašīnu radioantenu galā plīvoja balta tilla lentītes. Ap sešām meitenēm līgavu tērpos veidojās seši svētdienīgu un jautru radu pulciņi. Visas jaunas, taču neviena nebija glīta. Maziem ziedu pušķīšiem rokā viņas klīrējās zem saviem plīvuriem, bet līgavu mātes vērīgiem skatieniem uzmanīja vismaŽako kroku viņu tērpos. Aparātu pari plecam profesionāli fotogrāfi izskatījās kā haizivis, kas klīst starp sīkajām zivtelēm. Sur tur ieslīdēja pa kādai līgavas māsai, sasvīdušai un neveiklai, trokšņaini bērni, kurus vajadzēja aprāt. Fransuāza nodomaja, cik tas viss pašā Parīzes sirdī ir dīvaini tikumīgi un provinciāli. Aleksandram bija taisnība, kad viņš apgalvoja, ka, par spīti visām runām par varenību, franči ir sīki buržuā, kas ir draugos ar drošību, taupību un tradīcijām. Vai Daniels un Danija būs vienīgie, kuri nelaulāsies baznīcā? Fransuāza ar skatienu inekleja viņus, uzkāpa lievenī un iegāja mērijas hallē. Apzeltījumi, monumentālas kāpnes, melnas un baltas flīzes — šķita, ka šī republikas greznība viņus nemaz neaizkustina. Filipa un Karolas prombūtne atviegloja divu ģimeņu apvienošanos. Fransuāza ar nožēlu pamanīja, ka mātei ir tirkīza krāsas kleita un lauku ziediem rotāta cepurīte, kas nevērta viņu jaunāku. Ivs Mersjē, tērpies pelēkā uzvalkā, svīda lielām sviedru lāsēm un apvēdinājās ar platmali. Pretstatā šai uzkrītošajai elegancei, Sovelo kunga un kundzes tumšos toņos ieturētais apģērbs šķita vēl vienkāršāks. Viņi ielenca savu meitu, kas smaidīja gaišu salmu cepurīti galvā, sārtā kleitā. Viņai līdzās Daniels — neveikls un nopietns, tērpies tumši zilā uzvalkā — šķita kā komūniants, kas vecpuišos aizsēdējies. Tur vēl bija Žans Marks, Madlēna, Agnesa un vēl daži cilvēki, Sovelo radinieki, kurus Fransuāza nepazina. Pēc izsaucieniem un skūpstiem Madlēna vaicāja:

—  Kur Aleksandrs?

—  Viņš ir aizkavējies pie izdevēja,— Fransuāza nomurmināja.— Viņš bija izmisis . . .

Visi vēl dažas minūtes mīņājās uz vietas, tad parādījās kāds mērijas ierēdnis, tērpies melnās drānās, ar ķēdi uz vēdera un vākiem rokā. Tūlīt ģimenes, kas gaidīja ārā, steidzās iekšā. Vestibilu pildīja nepacietīgi apmek

lētāji. No visām pusēm grūstītas, balti tērptās līgavas sargāja savu trauslo tērpu. Mērijas kalpotājs nesatricināmā mierā sauca uzvārdus. Tā kā bija sestdiena, laulības sekoja citas citām kā pēc konveijera. Daniels un Danija bija pirmajā grupā. Ierēdnis ieveda viņus pa divviru durvīm. Kāzu viesi mina viņiem uz papēžiem. Pārkāpjot pār slieksni, Fransuāzai atklājās bagātīgi apzeltīta zāle ar izrotātiem griestiem un zila samtā sēdekļiem. «Jaunie» apsēdās divos atzveltnes krēslos iepretim galdam, kas atradās uz paaugstinājuma. Tuvinieki nostājās ap viņiem un aiz viņiem. Liecinieki bija Madlēna un kāds jaunās meitenes tēvocis.

—  Kungi un dāmas, saspiedieties ciešāk,— kalpotājs teica.— Man ir jāizvieto vēl divi pāri.

Tiešām aiz Egletjēra Sovelo pāra ienāca vēl viens un pēc tam vēl viens pāris. Jaunatnākušie sačukstoties izkārtojās. Kas kopīgs šiem trim pāriem? Pagriezusi galvu, Fransuāza ieraudzīja sarkansejainu un bezrūpīgu zēnu pie sāniem resnai meičai ar acenēm. Viņa iztēlojās, kas viņi ir: zēns — miesnieka māceklis, kas darbojas ap gaļas dēli, bet meitene ar smaidu uz lūpām sasveicinas ar klientiem un izdod naudu. Un tālāk, pēdējā rindā, vai šī mazasinigā jaunkundze ar pomeranču ziedu vainagu un tas tievais, ūsainais jauneklis nav pasta ieredņi? Kad Fransuāza precējās, bija mazāk ļaužu. Bet arī tā bija sestdiena . . . Viņa atkal pievērsa skatienu brālim un savai nākamajai svainei. Sēžot tieši aiz viņiem, viņa redzēja vienīgi to galvas, kas pacēlās pāri krēslu atzveltnēm. Danijas salmu cepure kustējās. Viņa runāja ar savu māti. «Kas tā par iedomu — atteikties no reliģiskās ceremonijas!» Fransuāza nodomāja. Viņa atcerējās Daniela vārdus: «Saproti, vispirms grib pārliecināties, ka mums viss būs kārtībā. Kad būs droši, tad varēs laulību padarīt likumīgu baznīcā . . .» Droši vien ne jau viņš bija pakļāvies šim zemiskajam aprēķinam. Si izmēģinājuma laulību mode bija kļuvusi gandrīz par tikumu. Fransuāza bija pat lasījusi laikrakstos par šo tematu. Cik daudz katoļu ģimeņu šādi grēkoja sava piesardzības uzplūdā! Mērs joprojām nerādījās. Republikas biste ar tukšajiem acu dobumiem no augšas bargi noraudzījās šajos bezrūpīgajos pāros. Fransuāza jutās veca un vīlusies, it kā pieredze butu viņu padarījusi cietu.

Piepeši visi piecēlās. Spēcīga sieviete — apņēmīgu skatienu, uz krūtīm apņemtu trīskrāsainu lenti — nostājās uz paaugstinājuma aiz galda. Mera nav klāt, viņu aizstāj vietniece. Fransuāza nodomāja, ka viņai nebūtu palicis stāvēt šāda svārkos tērpta municipalitātes ierēdņa priekšā. Kaut gan — ko tas viņai devis, ka viņu laulājis īsts mērs un īsts mācītājs? Visi atkal apsēdās. Mēra vietniece sāka runu. Tā ir mūslaiku pazīme vai sakritība, ka visi trīs pāri bija pārāk jauni, lai precētos bez vecāku piekrišanas. Maigā un skaidrā balsi ierēdne attēloja bezdibeni, kas šķir jaunības sapņus no laulības dzīves skarbās realitātes.

—  Dzīve divatā ir iespējama vienīgi tad, ja valda savstarpējas pretimnākšanas atmosfēra. Tikai vēloties otra laimi, jus varēsiet veidot savējo . . .

Fransuaza atkal iztēlojās, kā Aleksandrs kails skuj bārdu pie izlietnes. Otra laimi! Viņš par to nebūt nedomā. Viņš nebija pārveidojis savu dzīvi pēc apprecēšanās. Viņš tikai nodrošināja sev jaunu publiku mājās. Par atskaitīšanos sievai nevarēja bul ne runas. Viņš savukārt neprasīja to no viņas. Dzīvoja katrs par sevi, satikās pie galda, gultā . . . Fransuāza aplēsa, ka droši vien viņš ir beidzis savu tualeti. Bez šaubām, viņš tagad kiīda pa Sēnas krastmalām, degunu vējā izslējis, rokas kabatās sabāzis. Vientulība ir Aleksandra kaislība. Kā tas gadījās, ka, par spīti viņa nepatikai pret noteiktu dienas sadali, viņš pieņēmis pasniedzēja vietu Austrumu valodu skolā? Vēlēšanās atdot mīlestību pret krievu valodu saviem audzēkņiem, neapzināts prieks būt jauniešu pulka? Katrā ziņā Fransuāza pameta kursus un ziedoja visu laiku mašīnrakstīšanas darbam mājās «Top Copy» izdevniecībai. Jo sliktāk diplomam. Vajadzēja labi dzīvot. Patlaban viņa pelnīja tikpat, cik Aleksandrs.

Paslavējusi jaunatnes drosmi, mēra vietniece prasmīgi pārgāja pie sirmgalvju nabadzības attēlojuma un lūdza klātesošos piedalīties departamenta organizētajos žēlsirdības pasākumos.

Kalpotājs veikli lavierēja starp sēdekļiem. Monētas skanēdamas krita grozā. Ziedojumu vākšana beidzās, un viņš deva zīmi, lai trīs pāri pieceļas. Šķita, ka atrodies klasē izsaukšanas brīdī. Taču šoreiz atbild skolotājs. Mēra vietniece lasīja fragmentus no civil

kodeksa: «…viens otram veltī savstarpēju uzticību, atbalstu un palīdzību . . . ģimenes galva . . . pilda šo pienākumu ģimenes un bērnu kopējās interesēs . . .» Aizvakar Aleksandrs pārnāca mājās divos naktī. Gaidot Fransuāza rakstīja uz mašīnas. Viņš bija ļoti jautrs, viegli iereibis. Draugi viņu «aizvilkuši» sev līdzi, viņš teica. Vai tikai viņu nebija aizvilkusi kāda sieviete? Fransuāza pat nejautāja to viņam, baidoties, ka viņš var atbildēt: «Jā! Un kas par to?» Zils velūrs, zeltīti ģipša greznojumi. Pa logu varēja redzēt dārzu. «Sieva kopīgi ar vīru nodrošina ģimenes morālo un materiālo vadību, uztur kārtību, audzina bērnus, rūpējas par dzīves iekārtošanu . . .» Sie svinīgie, novecojušie padomi. Laicīgās laimes formulējumi. Un aiz tā visa Aleksandrs, kurš Stipri dzer, iet, nāk, jūtas brīvs, cinisks, izsmējīgs, netverams . . . Vai viņa vismaz vēl joprojām viņu mīl? Jā, bet ar izmisumu un nemieru, sāpīgi, nepilnīgi, kroplīgi. Kopš zina, ka Aleksandrs ir naidīgi noskaņots pret domām par bērnu, viņa vairs neloloja nekādas ilūzijas par ģimenes nākotni. Viņš noslāpējis Fransuāzā jebkuru sapni par dziļu tuvību. Viņš ir pakļāvis un samaitājis viņu tiktāl, ka viņa skavās Fransuāza meklē vairs tikai spēcīgu un pārejošu fizisko baudu. No sākuma viņu šokēja dažas Aleksandra prasības. Tagad viņa pieņem visu un bauda, reizēm kļūstot vēl atraisītāka par viņu savā tieksmē pēc prieka. Bet pēc tam, kad viņu augumi atraisījušies viens no otra, elpa atgūta, Fransuāzā atkal ieplūda skumjas un kauns . . . Daniels stingrā balsī teica: «Jā.» Salmu cepure, Danijai piekrītoši čukstot, noliecās. Likuma vārdā mēra vietniece pasludināja, ka viņi ir vienoti laulības saitēm. Tas bija beidzies. Briesmīgi trūka Dieva klātbūtnes. Nevienas lūgšanas, neviena dziedājuma, neviena vārda, kas sola mūžīgu dzīvošanu. Viens uzzibsnījums, otrs — darbojās fotogrāfs.

—   Vai jūs nebūtu tik laipni un nepienāktu tuvāk, lai parakstītos,— aicināja mērijas kalpotājs.— Vispirms kungs, pēc tam kundze, tad liecinieki.

Spalvaskātu rokā Daniels un Danija kā skolnieki noliecās pār lieliem reģistriem.

—  Otrais pāris, piecelieties un panāciet uz priekšu!— sacīja kalpotājs.

Miesnieka māceklis un viņa līgava acenēs pārkāpa samta sēdekļiem un ar visu svītu nāca ieņemt iepriekšējā pāra iesildītās vietas. Arī pasta ierēdņu pāris pagāja divas rindas uz priekšu. Atkal skanēja mēra vietnieces balss, uzdodot rituālam atbilstošus jautāju mus. Sī laulāto pāru štancēšana neapbēdināja Fransuāzu, kad tas notika ar viņu pašu un Aleksandru. Kāpēc tagad tā viņu sāpina? Daniels un Danija izskatījās tik laimīgi! Viņiem aiz muguras atkal sākās kārtējā ceremonija, bet viņi devās uz izeju. Hallē viņus ielenca abas ģimenes. Kā jau Fransuāza bija baiļojusies, viņas māte izplūda asarās. Lorāns un Daniels priecājās.

—  Bijām draugi, tagad esam svaiņi!— Lorans iesau cās.— Tas ir dīvaini, vai ne?

Piepeši Fransuāza apskāva svainieni — apaļīgu, sasārtušu un starojošu. Viņas saskūpstījās uz abiem vaigiem. Salmu cepure skrāpēja Fransuāzas pieri. «Viņa ir stāvoklī,» Fransuāza nodomāja. Un viņas krūtīs kaut kas sakustējās.

Pagalmā Žans Marks saņēma māsas roku.

—  Sī mazā Danija ir jauka,— Fransuāza atzina.

Žans Mark? tikai nomurmināja: «Jā, jā . . .» Acīmredzot viņš uzskatīja šīs laulības par izaicinājumu veselajam saprātam. Vai — visticamāk — viņam bija zudusi interese par visu. Viņš dzīvoja tālu no citiem, pāri citiem, it kā dūmu mākonī. Lai priecātos, Žanam Markam nepietika pat ar to, ka ir nolicis eksāmenu tieslietu zinātnēs. Kaut gan viņš nebija gatavojies uz šādu veiksmi. Dīvains zēns, vienmēr drūms, atturīgs, svārstīgs, nemierīgs . . .

Pēdējā pozēšana fotogrāfiem uz lieveņa. Jaunlaula tie vieni, pēc tam kopā ar radiem, draugiem.

—  Fransuāza, tu nāksi? …

Viņa nevarēja atteikties. Saulē apžilbinātām acīm līdzās brālim. Pienācīga sejas izteiksme. Miesnieka mācekļa kāzu viesi nāca tieši aiz viņiem. Atbrīvoja pakāpienus, lai šis pāris un viesi nofotografējas atmiņai. Kungi jau darbojās ap mašīnām.

—  Kurš brauc ar mani? Man ir divas vietas!

—  Lorāns! Kur ir Lorāns?

Žans Marks nozuda Sovelo kunga mašīna. Madlena aizvilka Fransuāzu sev līdzi uz ielas un apturēja garam braucošu taksometru.

—  Lūk, viss,— viņa nopūtās, atslīgusi sēdeklī blakus brāļameitai.— Arī tas' izprecināts! Kāds notikums! Saki —kāpēc tu man nerakstīji biežāk?

*   — Pēdējā laikā man ir daudz darba,— Fransuāza murmināja.

—  Vai tu vismaz esi laimīga?

Fransuāza, atsaukta īstenībā, izslēja galvu.

—  Traki laimīga, Madū! Aleksandrs ir brīnumains smalkjūtības, laipnības, gudrības iemiesojums. Mēs ļoti labi saprotamies. . .

Fransuāza runāja ātri, uzmanīdama savu seju. Taču Madlēnas caururbjošais skatiens laupīja viņai vēlēšanos izlikties. Ja grib1 lai viņa notic, viņa nedrīkst tā turpināt. Viņa čukstēja:

—  Nu, ko lai saka, mums gadās arī strīdi. . .

—  Jūs strīdējāties tāpēc, ka viņš nenāca uz mēriju?

—  Nebūt ne!— Fransuāza iesaucās.— Viņš patiesi bija aizņemts. Cik vien aizņemts var būt. . .

—  Un arī uz brokastīm?

—  Arī,— Fransuāza teica.

Viņu pārņēma dusmas pret savu pārlieku tālredzīgo un labvēlīgi noskaņoto tanti. Kas tā Madū ir par tādu apsēstību jaukties citu dzīvē! Taksometra durvju stikli bija nolaisti. Pilsēta ieplūdināja mašīnā siltu un piesārņotu gaisu. Fransuāza iespiedās stūrī un nikni pagrieza galvu pret garāmslīdošajām mājām.

Sešpadsmit cilvēku šaurā pulkā sapulcējušies Sovelo ēdamistabā. Aleksandra galda piederumi noņemti. Jauniņā kalpone, kuru raustīja divas «speciāli» pieņemtas oficiantes, šaudījās uz visām pusēm, apjuka, kļūdaini mainīja šķīvjus. Vienlaikus vairākas sarunas it kā krustojās pāri galdam. Lai viņas sadzirdētu, sievietes pacēla balsis. Sīs pļāpāšanas apdullināta, Fransuāza velti pūlējās izlikties jautra. Viņai pretī ēda un smējās Daniels — vienkāršs, vaļsirdīgs un laimīgs līdzās gluži bālajai jaunajai sievai. Pēkšņi Danijai vajadzēja iet prom no galda. Viņas māte pavadīja meitu ar noskumušu skatienu. Apjukusi un atvieglota Dani ja pēc brīža atgriezās. Daniels iečukstēja viņai ausī dažus vārdus. Viņi apmainījās ar ašu skūpstu. Ivs Mersjē un

Sovelo kungs kritizēja valdības finanšu politiku. Žans Marks smēķēja, skatīdamies kaut kur tālumā. Fran suāza vaicāja, ko viņš domā darīt brīvlaikā.

—  Droši vien došos pie Sarnerē ģimenes uz Soloņu,— viņš teica.— Un tu?

—  Es vēl neesmu runājusi ar Aleksandru. Iespējams, mēs paliksim Parīzē . . .

Godbijīgā klusumā tika pasniegts saldais ēdiens: milzīga merengu torte. Pat nenogaršojusi, Fransuāza izjuta uz mēles tās šķebīgo garšu. Trīsstūraini, mīksti un grubuļaini gabali krita uz šķīvjiem. No rokas rokā pudele «apceļoja» visu galdu. Obligātais šampanietis. Ivs Mersjē piesita ar nazi pie glāzes maliņas un piecēlās. «Nē jel! Nevajag! …» Fransuāza nodomāja. Taču viņš jau bija sācis runāt. Par laimi, viņš nebija formā. Pēc dažiem banāliem teikumiem, aplausiem skanot, viņš atkal apsēdās. Uz krēsla maliņas apsēdusies, aizkustinošā maigumā Lisija nenolaida no vira acis. Fransuāza apskauda māti par šo mazliet smieklīgo šā vīrieša dievināšanu. Visas klātesošās sievietes vērtēja savus laulātos draugus kā kaut ko pašu par sevi saprotamu — tie ir praktiski, nepieciešami, ņemami visur līdzi kā rokassomiņas. Savas dvēseles būtībā īpašnieces — sievietes izrādīja lepnību par šo iegūto bagātību. Vienīgi Fransuāza šķita kā pamesta. Jā, bet Aleksandrs neiederas vispārējā likumā. Glāzēs putoja šampanietis. Dzēra uz jaunā pāra veselību. Pēc tam Dani ja vēlējās parādīt, kā viņa pārkārtojusi savu meitenes istabu par laulāto draugu guļamistabu. Viņa aizvilka Fransuāzu sev līdzi uz dzīvokļa galu. Ar sārtām tapetēm izlīmētā telpā atradās liels izvelkamais dīvāns, plaukts ar veselu leļļu ģimeni, metāla pelnutrauks ar kātu, tualetes galdiņš, kas apklāts ar spodršuvumā darinātu baltu sedziņu.

—       Nav slikti, vai ne?— Daniels teica Fransuāzai.

—  To visu iekārtojusi Dani ja pati.

Viņi atgriezās viesistabā, kuras logi vērās uz Bur done avēniju. Tobrīd, kad zem gravīrām ar medību ainām dzēra kafiju, kalpone atnesa telegrammu Egletjēra kungam un kundzei. Viņi to nepacietībā atplēsa un, galvas kopā sabāzuši, lasīja: «Domāju par Jums. Daudz laimes. Skūpstu. Filips.» Sūtīta no Ņujorkas.

—  Tas mani kolosāli iepriecina,— Daniels teica.

Viņa sauciens palika bez atbalss. Lisija pienāca pie Madlēnas un sacīja:

—  Vai jums nešķiet, ka Filips tomēr varēja atcelt stfvu braucienu uz vēlāku laiku?

—  Jā,— Madlēna piekrita,— tas ir muļķīgi.

Ir pagājis ilgs laiks, kopš Madlēna nav tikusies ar savu bijušo svaini. Viņu piepeši mulsināja saskare ar šo seju, kas piederēja pagātnei. Stāvot šīs sievietes priekšā un skatoties viņai cieši virsū, Madlēna atzina, ka viņa ir apvītusi, vulgāra un nedabiski nemierīga.

—  Jus neesat pārvērtusies,— Lisija, mīļi smaidot, teica.

Uz viņas sejas zem pūderkrēma kārtas rotājās mazas krunciņas. Plakstiņi sidrabaini zili. Madlēnai pret viņu nekas nebija, un tomēr viņas atmiņā atausa arvien jauni un jauni iebildumi: bērnu pamešana, viņas brāļa ģimenes sabrukums . . .

—  Ko jus,— Madlēna teica,— esmu gan pārvērtusies. Gadi, kilogrami . . .

—  Jums ļoti piestāv būt mazliet dūšīgākai,— Lisija apgalvoja.

Pēc īsa brītiņa viņa piebilda:

—  Es tik ļoti nožēloju, ka mēs vairs netiekamies.

Ko atbildēt? Nokļuvusi neērtā situācijā, Madlēna

klusēja.

—  Dzīve ir muļķīga,— Lisija turpināja.

Un ar apbēdinātas meitenes grimasi sejā viņa devās projām. Madlēna redzēja, kā Lisija rosās starp bērniem. Viņa gāja no vieniem pie otriem, saņēma Žana Marka roku, aizskrēja iečukstēt kaut ko Fransuāzai ausī, pieķērās Danielam un pārbrauca ar roku viņa matiem. Varētu sacīt, ka viņa reprezentējas Sovelo mājā. Filipa prombūtne ļāva Lisijai nepiespiesti tēlot savu mātes lomu. Kāpēc gan viņa žēlojas, ka Filips ir tālu prom? Pārraudzījusi savu «perējumu», neaizmirstot arī Dānielu («Man tagad ir otra meita! Vai jūs neiebilstat, ka arī es jūs saucu par Dāniju?»), viņa apsēdās uz dīvāniņa līdzās Sovelo kundzei. Cieši blakus sēdēdamas, abas sievietes noteikti apmainās mīļām un rūgtām atziņām par bērniem, kas kļūst pieauguši, atklāj pasauli un pamet ģimenes loku, lai veidotu savu pavardu. Daniels deva zīmi Danielai, un viņi izlavījās ārā. Droši vien viņi devās kravāt ceļasomas. Savu kāzu

nakti viņi nolēmuši pavadīt mazā viesnīcā netālu no Parīzes: mazs cejojums, ko dāvina Sovelo.

—  Viņi patiesi ir burvīgi,— Lisija čiepstēja.

Sis izsauciens kā disonanse iegriezās Madlēnai ausīs. Viņai noteikti labāk patīk Karola ar visiem viņas trūkumiem. Mazā kalpone atkal pasniedza kafiju. Negaidīta kustība. Iva Mersjē krūzīte noslīdēja no apakštasītes. Viņš notvēra to gaisā. Par laimi, tā bija tukša. Kāds teica:

—  Bravo! Cik jūs esat izveicīgs!

Viņš pieticīgi līksmoja prieka. Sportiskās iemaņas, vai ne? Lisija maigi atbalstījās pret vīra plecu. Madlēna juta, ka arvien vairāk nostājas Filipa pusē. Līdz vissīkākajai smadzeņu šūniņai viņa bija vecākā māsa. Viņa šķīrās no Lisijas reizē ar brāli. Tas ir komiski! Daniels un Danija atkal parādījās. Sasārtuši un bezrūpīgi viņi nāca atvadīties. Lisijas acis bija mātes mīlestības pilnas un virslūpa trīcēja: dažām sievietēm piemīt acumirklīga sirsnība, viņas skumst, nopūšas, raud, it kā dotos uz pasaules malu, bet pēc tam to aizmirst.

—  Tātad norunāts? Tiklīdz atgriežaties, nāciet pie mums!—Ivs Mersjēteica.

Tajā brīdī atvērās viesistabas durvis, un Madlēna pārsteigta redzēja ienākam Aleksandru. Viņam mugurā bija bieza, pelēka flaneļa žakete, krekls ar sīkām rūtiņām un noputējušas kurpes.

—  Diemžēl nevarēju ātrāk atbrīvoties,— viņš teica, noliecoties pie Sovelo kundzes rokas.

«Tomēr viņš ir atnācis,» Fransuāza domāja. «Manis deļ!» Tūlīt visi pārmetumi, ko viņa bija domās vērsusi pret Aleksandru, pajuka. Viņa dusmojās uz sevi, ka tik ātri vīru notiesājusi. Bet kādu prieku viņš izjūt, rīkodamies pretēji tam, ko teicis, parādīdamies tur, kur viņu negaida, vienmēr un visur iedams pretējā virzienā? Fransuāza staroja atgūtajā laulības laimē. Aleksandrs apsveica jaunlaulātos, piekrita iedzert tasi kafi jas un glāzīti augstākā labuma konjaka. Piepeši Madlēnai radās it kā tukšuma sajūta: Daniela un Danijas vairs nebija te. Viņa neredzēja viņus aizejam. Aleksandrs un Fransuāza aizsedza viņus.

—  Kā ar jūsu kāju?— Aleksandrs vaicāja.

—  Es pat vairs nedomāju par to.

—  Tu atbrauci ar mašīnu?— Fransuāza vaicāja.

—   Nē, šoreiz ar vilcienu. Biju mazliet nogurusi. Ar vilcienu ir tikpat ātri un daudz ērtāk.

Viņi apsēdās pie loga. Saruna ritēja apātiski, un Madlēna vēroja abus, tāpat ka būtu pētījusi vērtīgu priekšmetu, lai pamanītu tam kādu defektu — atdauzītu stūri, neprasmīgu restaurējumu. Taču nē, viss izskatījās stiprs, saliedēts, mīlestībā vienots, kur vājākais radis piekāpties stiprākajam. Aleksandrs nospiedis un pakļāvis Fransuāzu sev. Viņš pārvērtis viņu. Viņš pārņēmis visu viņas būtni. Viņa vairs neeksistēja kā patstāvīga būtne, bet gan kā vīrieša piedeva. Ja tas viņu var apmierināt . . .

—  Tu paliksi dažas dienas?— Fransuāza jautāja.

—   Nē. Es šovakar gribu braukt prom,— Madlēna teica.— Sezonas laikā es nevaru atstāt veikalu tik ilgi. Tieši svētdienās ir vislabākā tirgošanās.

Patiesībā nekas nelika viņai tik ātri atgriezties. Taču ko lai viņa dara Parīzē? Ja viņa paliktu, Fransuāza butu spiesta ielūgt viņu uz pusdienām kā citām reizēm, bet tas nevienam nebūtu patīkami.

—   Zel,— Fransuāza sacīja.— Varētu kopīgi paēst pusdienas . . . Šovakar ne, mums jāiet pie Aleksandra draugiem . . . Bet rīt. . .

—  Es drīz atkal atbraukšu . . .

—  Uz Žana Marka kāzām?— Aleksandrs vaicāja.

Viņš smaidīja vaļēju muti, aiz piemiegtajiem plakstiņiem kā ahāti mirdzēja acis, Sādi joki nebija Madlēnas gaumē. Viņa baidījās, vai Zāns Marks nav to dzirdējis. Viņš bija netālu no viņiem un sarunājās ar Lorānu.

—   Aleksandr, kāpēc tu tā runā?— Fransuāza pārmetoši murmināja.

—   Bet kāpēc lai es tā neteiktu? Tas taču ir iespējams. Es esmu pārliecināts, ja es viņam to vaicātu . . .

Viņš sauca:

—  Žan Mark!

Fransuāza saķēra vīru aiz rokas.

—   Aleksandr, es tevi lūdzu, klusē! Tu zini, cik viņš ir jutīgs . . .

Žans Marks vaicājošu skatienu nāca pie viņiem. Iestājās klusums. Madlēna raidīja Aleksandram reizē atriebīgu un lūdzošu skatienu. Viņš atgādināja puišeli, kurš slepenībā gatavo kādu stiķi.

—  Jūsu tante mums teica, ka šovakar brauc prom,— viņš sacīja.— Vai jūs nevarat pierunāt viņu palikt kādu dienu ilgāk?

Madlēna atvieglota iesaistījās spēlē.

—  Nē, tas nav iespējams. Starp citu, man ja mūk prom. Citādi es nokavēšu vilcienu. Kamēr sakravāšu ceļasomu . . .

—  Es tevi pavadīšu,— Žans Marks teica.

Atzinīgi viņa iebilda:

—  Tas ir smieklīgi.

—  Tas man sagādās prieku.

Piepeši viņa jutās apmierināta, gandarīta, it kā pati būtu apprecējusies. Žans Marks un Madū piegāja pie Sovelo. «Uz redzēšanos! . . . Jūs jau aizejat? . . . Tas bija jauki . . . Paldies! . . .» Žans Marks aizveda Madū, nolaupīja viņu.

Uz ielas viņš saņēma Madū roku. Lepna un laimīga viņa lieliem un vīrišķīgiem soļiem gāja viņam līdzas.

—  Tu ļoti steidzies?— viņš vaicāja.

Madlēna smējās.

—  Spried pats! Vilciens atiet tikai astoņos ar minūtēm.

—  Tad var iet kājām. Ir tik skaists laiks.

Viņa neuzdrošinājās teikt, ka pēc nelaimes gadījuma ātri nogurst, un piekrītoši pamāja.

Līdz Invalīdu doma esplanādei viss bija labi, pec tam viņa sāka klibot. Taču Žans Marks to nemanīja: viņš visos sīkumos attēloja eksāmena norisi,— tas pārsteidza Madlēnu šajā parasti tik noslēgtajā puisi. Viņai šķita, ka dzird kādu Daniela stāstu, kura pastāvīgais varonis ir viņš pats. Piepeši viņa saprata — Žans Marks stāsta par pārbaudījumiem tieslietu zinātnes, lai neļautu izvaicāt sevi par kaut ko citu. Tas, ko viņa uztvēra kā jauneklīgi pašapmierinātu stāstīšanu, patiesībā ir aizsardzības manevrs. Kamēr viņš slēpās aiz šī dūmu aizsega, viņa izvairījās viņu pārtraukt. Turklāt viņa bija pārāk nogurusi, lai uzdotu jautājumus. Katrs solis sāpīgi atbalsojās ceļgalā, gurnā. Viņa saka klibot. Saulē augstu debesīs cepināja viņas seju un rokas. Senžennēna bulvāris, uz ietvēm pūlis, mašīna pie mašīnas, trokšņaini bistro, grāmatu veikali pilni jaunam grāmatām ar tumši ziliem un asinssarkaniem virsrakstiem, skatlogā izbāzti dzīvnieki ar stiklainam acīm un nedzīvām spalvām, stila mēbeles līdzās dzelzs stiepļu

tēlniecības galerijai, masīva un tāla baznīca, tai pretī drūms, svinīgs veikals ar sudraba kausiem un Goda leģiona ordeņa krustiem . . . Klāt Bonaparta iela, Žans Marks apstājās pie Monē viesnīcas un atkāpās, lai ļautu Madlēnai ieiet. Viņa pakratīja galvu.

—  Es šeit neesmu apmetusies, Žan Mark.

—  Kur tad?

—  Pie tava tēva.

Acis iepletis, viņš saknieba lūpas.

—       Ak tā,— viņš murmināja.— Tad es tevi pame tīšu . . .

—  Tu neuzkāpsi kopā ar mani?

—  Nē.

—  Kāpēc?

—  Es labāk . . .

—       Tēvs un Karola ir aizbraukuši: es esmu viena dzīvoklī.

Viņš vēl svārstījās.

—  Nāc taču!— viņa uzstāja.— Netēlo muļķi!

Žans Marks ilgi un cieši skatījās uz Madlēnu un klusā balsī izrunāja:

—  Tu zini, vai ne?

-Jā.

—  Kas tev to teica?

—  Nav svarīgi.

—  Tētis?

—  Jā. Nāc, Žan Mark! . . .

—  Ja viņš uzzina, ka tu mani atvedi uz mājām . . .

—       Nu un tad? Tāpat tev kādu dienu tur bus jaatgrie žas! Es tevi lūdzu, nāc!

Viņa atkal sāka iet. Žans Marks sekoja Madū. Viņai šķita, ka velk aiz virves smagu un ļenganu bullēnu. Durvju sargs ieelpoja svaigu gaisu pie sava mitekļa durvīm. Viņš sveicināja viņus. Žans Marks bija bāls. Kad Madlēna piezvanīja pie dzīvokļa durvīm, viņš nervozi mirkšķināja plakstiņus. Viena durvju puse pavērās.

—  Mesjē Žans Marks!— Agnrsa iesaucās.

Viņa izskatījās reizē laimīga un izbiedēta. Viņi ātri pagāja viņai garām. Viesistaba slīga saules gaismā. Madlēna atkrita atzveltnes krēslā. Žans Marks palika stavam un ar uzmanīgu, sāpju pilnu un nemierīgu skatienu raudzījās visapkārt. Bez jebkāda lūguma Ag nesa atnesa Madlēnai baltvīnu, bet Žanam Markam

viskiju ar gāzēto ūdeni. Madlēna izdzēra lielu malku vīna un devās meklēt feneku, ko bija atstājusi savā istabā. Kad viņa atgriezās ar Zili rokās, Žans Marks pat nebija pakustējies. Skatiens aizmiglots, šķiet, viņš visā pilnībā padevies atmiņu uzbrukumam. Roka glāstīja atzveltņa muguru. Pēc tam viņš pieskārās Saksijas porcelāna statuetei uz apaļā galdiņa. Lūpās atplauka smaids.

—       Mani atbaida šis mazais nieciņš,— viņš teica.

—  Tomēr es būtu loti apbēdināts, ja kāds to sasistu.

—  Vai tev kaut kas ir vajadzīgs?— Madlēna vaicāja.

—  Kādā ziņā?

—  Domāju, ka tēvs tev vairs nepalīdz . . .

—       Nē, bet es diezgan labi iztieku … Tu esi mīļa . . . Paldies! . . .

—  Un Valērija?

—  Ko?

—  Tu joprojām satiecies ar viņu?

-Jā.

—  Tu vinu mīli?

—  Nē.

—  Kāpēc tu paliec kopa ar viņu, ja nemīli? . . .

Viņš izbrīnā raudzījas uz Madlēnu un neatbildēja.

Viņa apzinājās, ka šī viņas spriedelēšana ir smieklīga. Kad viņa beidzot tiks vaļā no saviem jaunības gadu rožainajiem un gaiši zilajiem romāniem? Žans Marks bija noliecis galvu. Viņa pieri izvagoja grumba. Piepeši viņš izslējās. Madlēna redzēja viņa acīs atmirdzam apjukumu un lūgumu. Viņa lūpas sašķobījās, viņš čukstēja:

—       Tas ir briesmīgi, Madū: es nevaru aizmirst Karolu. Es nevēlos viņu atkal redzēt, es ienīstu viņu, bet ikreiz, kad vēlos izdziedināties no Karolas ar kādu citu, tā ir izgāšanās…

—  Tāpēc ka vēl neesi sastapis sievieti, kuru . . .

Viņš neļāva viņai pabeigt:

—«Sievieti, kuru», «sieviete, kura>>! . . . Nē, patiesībā es esmu pazudināts.

—  Ko tu runā?

—       Vai tu netici, ka viena būtne spēj ietekmēt otru uz visu mūžu?

—       Tavā vecumā es tam ticēju. Man tas pārgāja. Ari tev pāries . . .

Viņš uzmeta Madlēnai naidīgu skatienu kā tolaik, kad, viņam mazam esot, viņa atņēma piedzīvojumu grāmatu un lika pildīt mājas uzdevumus.

Es mīlu viņu,— viņš apslāpētā balsī teica.

—  Neviens tur nevar neko līdzēt. Arī es pats ne.

Žans Marks ielēja glāzē viskiju, izdzēra un aizgrieza galvu. Ar skatienu pārskrēja istabai, pakavēdamies pie katras mebeles. Viņš vēroja ēnu rotaļu. Iztēlē viņš redzēja, viņš ieelpoja Karolu.

—  Ienāc manā istabā,— Madlēna sacīja.— Man jāsakravā ceļasoma.

Skumju un izklaidīgu viņa aizveda Žanu Marku sev līdzi. Domās viņš nebija pie viņas. Kad viņa runāja, viņš atbildēja pēc mirkļa aizkavēšanās. Taču viņš noteikti vēlējās pavadīt viņu uz staciju.

— Tas tev saīsinās vakaru,— viņa teica.— Tev nekas nav paredzēts?

—  Ir. Man pusdeviņos jātiekas ar Valēriju. Viņa pagaidīs.

—  Tas nav diez cik pieklājīgi . . .

—  Kāpēc? Meitenes dievina, ja liek tām gaidīt. Jo sliktāk pret viņām izturas, jo lielākā sajūsmā tās ir . . .

Madlena nojauta, ka, šādi izsmiedams savas vienaudzes, viņš kārtējo reizi netīši izrādīja cieņu Karolai.

īgns, truls un kluss pūlis plūda cauri Senlazāra stacijas durvīm. Madlēna sameklēja sēdvietu pirmās klases vagonā. Žans Marks novietoja viņas ceļasomu bagāžas tīkliņā un palika uz perona līdz vilciena atiešanai.

Sastāvs sāka kustēties, viņš pacēla roku. Viņa samocītais, tikko jaušamais smaids tur, uz perona starp divām svešām sejām, iedūra Madlenai sirdī. Drauds, ko viņa uzskatījusi par novērstu, it kā izauga viņai aiz muguras. Viņai šķita, ka Žana Marka ciešanu pamatā ir neskaidra cerība uz turpinājumu. Viņš nevarēja samierināties ar domu, ka viss beidzies, ka Karola netiks viņam atdota ar kādas stihiskas nelaimes palīdzību. Sis divējādās izjūtas — gan sašutuma pilnā pretošanās, gan apkaunojošā pamešana Žanu Marku pārņēma pat tad, kad viņš liedza sev cerības uz neiespējamo. Par spīti noliegumam, viņš dzīvoja vienīgi slēptās jauna kaisles uzliesmojuma gaidās. Tam nekad nebūs atrisinājuma. Ja vien, gadiem ritot, Karola nezaudēs varu pār viņu. Bet nē, viņš pat nepamanītu

viņas grumbas! Viņš mīlēs viņā to skaistumu un pievilcību, kādu citi viņā vairs nesaskatīs. Viņš bus no tiem apsēstajiem, kuri noliedz laiku.

Vilciena līganā šūpošanās Madlēnu ieaijāja. Viņai visapkārt sēdēja nopietni un nerunīgi svešinieki, kas «perēja» savas rūpes kā vistas olas. Aiz loga par snaudošiem laukiem klājās vakars. Un tas viss — riteņu vienmuļā klaboņa, ar melno zemi saplūstošās violetās debesu ēnas, tālas atblāzmas, vējš — palieli nāja Madlēnas skumjas. Ar feneku klēpi viņa brauca pretī arvien dziļākai naktij. Atmiņa atausa braļa vārdi: «Tu nezini, ko vīrietim nozīmē doma, ka viņu piesmejis paša dēls …» Ja Karola gribētu, ja Žans Marks padotos, ja Filips . . . Nomākta viņa aprima un skatījās uz blakussēdētājiem, it kā būtu runājusi skaļā balsī. Taču neviens nešķita pārsteigts. Veca sieviete, kas sēdēja viņai pretim, uzsmaidīja, paliecas uz priekšu un vaicāja:

—  Tas ir mazs feneks, vai ne?

—  Jā, kundze.

—  Vai to ir viegli kopt?

—  Ļoti viegli.

—  Es tādu nevarētu iegādāties. Man jau ir divi suņi un divi kāķi . . .

Madlēnu pārņēma miers: ir taču kaut kur pasaule vienkāršas sejas, dzīves bez satraukumiem.

Braukdams pāri pārmijām, vagons nodrebeja.

Vēl viena drukas kļūda! Fransuāza ar dzēšgumiju izdzēsa nepareizo vārdu visos piecos eksemplāros, izlaboja kļūdu un turpmāk rakstīja lēnāk, ar vienu pirkstu sitot uz taustiņiem. Dienas beigās viņas uzmanība vienmēr mazinājās, nogurušajām rokām trūka noteiktības piesitienā. Teksts, ko viņa šodien pārraksta, ir īpaši garlaicīgs: «Atskaite par Ekslebēnas apspriedi rūpnieciskā īpašuma tiesību jautājumos — par zīmējumiem, modeļiem un firmas zīmēm.» Divsimt piecdesmit lappuses. Viņa pieveikusi tikai simt desmit. Jau parīt vakarā viss jānodod. Tikusi līdz divdesmit sestajai rindai, viņa izņēma piecas lapas, atdalīja tās no starpā saliktajiem koppapīriem, salika pa kaudzītēm. Durvju zvans uzrāva viņu kājās. Fransuāza paskatījās pulkstenī: divdes

mit minūtes pari septiņiem. Tas varēja būt tikai Aleksandrs: viņš bieži aizmirsa atslēgu. Viņa izgāja priekštelpā, atvēra durvis un pārsteigta ieraudzīja jaunekli, kurš bija terpies granātsarkanas krāsas «polo» kreklā ar atlokāmu apkaklīti un trim podziņām un apspīlētās gaiši brūnās velveta biksēs.

—  Vai šeit dzīvo mesjē Kozlovs?— viņš jautāja.

—  Jā.

—  Es gribētu viņu satikt.

—  Mesjē Kozlova nav mājās.

—  Viņš aizbraucis?

—  Nē.

—  Tad viņš drīz pārnāks?

—  Bez šaubām …

Jauneklis kādu mirkli šaubījās. Viņš bija gara auguma, kalsns, melnīgsnējs, platu muti un brūnām, starojošām acīm ka tikko no čaulas izlobītiem kastaņiem. Viņam varēja būt sešpadsmit septiņpadsmit gadu . . .

—       Vai es varu atnākt vēlreiz pēc pusotras stundas?— viņš vaicāja.

—       Domāju, tad jūs viņu sastapsiet,— Fransuāza teica.— Bet kas jus esat, mesjē?

—  Nikolā Vernē.

Izrunādams savu vārdu, viņš izaicinoši skatījās Fransuāzai acīs. Tā kā viņa pat nepakustējās, viņš piebilda:

—  Nikola Kozlovs, ja jums tīk.

Fransuāza notrīsēja. Patiesībā no pirmā acu uzmetiena viņa neapzināti bija nojautusi, kas viņš ir. Viņš nebija līdzīgs savam tēvam ik vaibstā. Taču šajā jauneklīgajā seja noteikti mirdzēja Aleksandra uzstājīgais un nekaunīgais skatiens. Viņa neapzināti atkārtoja:

—  Nikola Kozlovs . . .

—  Ja,— viņš teica.— Bet jūs — kas jūs esat?

—  Kozlova kundze.

Viņa nievīgais smaids pārvērtās grimasē.

—  Labi,— viņš teica.— Tad uz drīzu redzēšanos . . .

Fransuāza iekšēji juta, ka viņai nav tiesību ļaut šim

zēnam aiziet; viņa murmināja:

—  Vai nebūs labāk, ja jūs viņu uzgaidīsiet šeit?

—  Jā, labprāt.

Viņš pieliecās un paņēma mazu, ļenganu, nobružātu audekla ceļasomu, ko bija nolicis zemē. Fransuāza

uzreiz nebija to pamanījusi. Viņa pagāja mala, Java viņam ienākt un norādīja uz krēslu. Viņš apsedas. Fransuāza atgriezās pie savas rakstāmmašīnas un, lai piešķirtu sev nozīmīgumu, nodrukāja vel dažas rindas. Rokas bija neveiklas, prāts izklaidīgs. Viņa pielaida daudz kļūdu. Taču Fransuāza negribēja pārtraukt darbu. Ikreiz, kad pacēla degunu no klaviatūras, viņa redzēja Nikolā, kurš, rokas sakrustojis, sēdēja viņai pretī. Asu skatienu, kas dzirkstīja zem izliektajām uzacīm, viņš pētīja istabu. Pec kāda brītiņa, norijis siekalas, viņš nopūtās.

—       Vai jūs gribat kaut ko iedzert?— Fransuaza vaicāja.

—  Jums ir «Coca-Cola»?

—  Nē.

—  Tad dodiet man ūdeni . . .

Viņa devās uz virtuvi, ielēja no krāna glāzē ūdeni un atnesa to viņam. Viņš iztukšoja to un teica:

—  Paldies! Tas bija atsvaidzinošs . . .

—  Jūs dzīvojat Parīze?— Fransuāza vaicaja.

—  Nē. Es atbraucu no Tulūzas.

—  Ko jūs darījāt Tulūzā?

—  Es tur dzīvoju.

—  Cik ilgi?

—  Visu laiku.

—       Jūs gribat teikt, ka nekad neesat izkustējies no šis pilsētas?

—  Nē, nekad . . .

Viņa pārklāja rakstāmmašīnai apvalku, nolika papīrus atvilktnē. Tātad Aleksandrs meloja, stāstīdams, ka apprecējusies Nikolā māte atstāja Franciju un kopā ar dēlu devās uz Cīli. «Kāpēc viņš ta darīja?» viņa domāja. «Lai pārtrauktu manus jautājumus? Lai iemidzinātu manas aizdomas? Man vajadzēs to viņam pavaicāt, kad būsim vieni. Taču es viņu pazīstu: viņš neapgrūtinās sevi, lai izskaidrotos ar mani. Es atkal kļūšu smieklīga ar savām aizdomām un dusmām. Tad kālab? Es nekad neuzzināšu no viņa taisnību.»

—       Tad šis ir jūsu pirmais brauciens uz Parīzi?— viņa vaicāja.

-Jā.

—  Bet jusu mate palika Tuluzā?

Pirms astoņām dienām mana māte slimnīca nomira,— Nikolā teica.

Fransuazas sāpes pastiprinājās un pārņēma visu galvu. Nikolā seja bija sastingusi. Šķita, ka viņš domā par ko citu.

-Lūdzu, piedodiet!-viņa murmina ja.-Tas ir bēdīgi.

—       Jā, tas ir bēdīgi,— viņš teica. Galvenais, viņa ļoti mocījās. Vēzis. Viņai sāpēja vēders. Viņi aizveda viņu, un viņa nomira.

Kādu brīdi viņš nodevās sapņiem, pēc tam piesmakušā balsī atsāka:

—  Mans tēvs ir stāstījis jums par mani?

—  Ļoti maz,— Fransuāza sacīja.

—       Tas mani nepārsteidz. Viņš pat nekad nebija gribējis mani redzēt. Ar ko viņš nodarbojas?

—  Jūsu māte nav to teikusi?

—  Nē. Zināt, jau ilgu laiku viņš nelikās par viņu Zinis.

—  Viņš ir pasniedzējs Austrumu valodu skolā.

—  Pasniedzējs? Cik pasakaini!

Viņš šūpoja galvu. Vēl viņš teica:

—  Pie jums ir jauki. Ak, bet kas tas tāds?

Viņš ar pirkstu rādīja uz lielo, melno dzelzskoka galvu.

—       Nēģeru skulptūra,— Fransuāza atbildēja.— Tā ir no Ziloņkaula Krasta.

—  Jūs to nopirkāt?

—  Mans brālis atveda to no turienes.

—  Viņš ir pētnieks?

—  Nē.

—Man tadi nieciņi ļoti patīk,— viņš noteica.

Fransuāza atzina, ka viņš nav tik smalks un noslēpumains kā tēvs, taču ar tādu pašu satraucošu pievilcību skatiena. Stūrains, bet simpātisks. Un tik nožēlojams sava vientulībā. Sī mazā, apdriskātā ceļasoma pie krēsla . . .

—  Cik jums gadu, Nikolā?— viņa jautāja.

—       Pec deviņiem mēnešiem būs septiņpadsmit. Bet jums?

Jautājuma nekautrīgums lika viņai pasmaidīt.

—  Divdesmit.

—  Bez jokiem? Es domāju, ka esat vecāka.

—  Ne, redziet . . .

—       Tātad mans tēvs . . . Tad jau jums ir velnišķīga gadu starpība . . .

Nikolā atdzīvojās. Dzīvu skatienu, krunkainu ģīmīti viņš bija līdzīgs Madū tantes fenckam. Neparasta

jautrība bija parņčnnisi Fransuazu. Durvis aizcirtas. Aleksandrs ienāca istabā. Viņš bija izmircis.

—  Skat! Līst?— viņa brīnījās.

—  Un kā vēl!— Aleksandrs sacīja.

Viņš novilka salijušo žaketi, nosvieda to uz krēsla un skatījās uz zēnu, kas bija piecēlies un stāvēja viņa priekšā. Nikolā bija ieslidinājis rokas bikšu aizmugures kabatās, vēderu ievilcis, kājas iepletis un ieņēmis tādu pozu kā kovbojs kinofilmās.

—  Kas jūs esat?— Aleksandrs vaicāja.

—  Nikolā Vcrnē.

Aleksandra uzacis saplūda kopā. Viņa seja likās kā uz tērauda rāmja nostiepta.'

—  Ak tā!— viņš noteica.

—       Pirms astoņām dienām mirusi viņa māte,— Fransuāza sacīja.— Viņš atbraucis šurp, tāpēc ka vairs nezināja, kurp iet . . .

Viņa strauji metās uz priekšu, lai atvairītu sadursmi starp abiem vīriešiem. Taču Aleksandrs, šķiet, valdīja pār saviem nerviem. Salti un noteikti viņš pētīja dēlu no galvasJīdz kājām. Pēc ilga klusuma viņš sacīja:

—  Kas tev ieteica nākt pie manis?

—  Neviens. Māte atstāja man jūsu adresi . . .

—  Neko citu viņa tev neatstāja?

—  Jā gan, parādus.

—       Es redzu,— Aleksandrs norūca, uzrotīdams krekla piedurknes.

Viņš izņēma no skapja glāzi, piepildīja to ar ūdeni un vienā rāvienā izdzēra. Viņa ievēroja, ka tēvs un dēls, glāzi rokā turot, kustīgu ādamābolu, izstieptu zodu vienādi rupji un negausīgi dzēra. Aleksandrs apsēdās uz dīvāna malas zem krieviskās ainavas, pār kuru pletās Kotdazīras debesis.

—       Un tātad — ko tu domā darīt?— viņš vaicāja, kā burvju mākslinieks mētādams glāzi no vienas rokas otrā.

—       Tik tiešām,— Nikolā sacīja,— tas mazliet atkarīgs no jums . . .

—  No manis?

—       Jā … Tā kā es esmu iekļuvis purvā un neko vairs nesaprotu, tad iedomājos, ka jūs varbūt varētu man palīdzēt — iesākumā . . .

—       Tu esi atnācis nelaikā, vecīt. Ne tikai tavai mātei vien ir parādi, bet arī man tie ir. Un, bez šaubām, vairāk nekā viņai.

—  Tas noteikti nav tikai naudas jautājums . . .

—  Nē, tas ir tikai ta! Vienīgi tā!

—       Jūs taču neļausiet man aiziet postā?— Nikolā jautāja.

Viņa seja izstiepās paniskās bailes. Fransuāza piegāja pie vira. Viņš pārdomāja. Glāze lēkāja no labās rokas kreisajā.

—       Mums kaut kas jādara viņa labā, Aleksandr,— viņa čukstēja.— Viņš ir tavs dēls.

—       Mans dēls! Mans dēls! To ir viegli teikt! Kādā jaukā dienā viņš ielaužas manā dzīvē ar savām nelaimēm un prasībām. Ko tu gribi, lai es daru?

—       Viss kārtībā,— Nikolā teica,— es sapratu! Es laižos lapās.

Viņš paņēma savu ceļasomu un, plecus iztaisnojis, mīkstiem soļiem devās uz durvīm.

—  Nē!— Fransuāza iesaucās.— Es jūs lūdzu palikt!

Aleksandrs nolika glāzi un pārsteigts skatījās uz

sievu.

—  Tu taču negribēsi, lai viņš dzīvo kopā ar mums!

—  Tieši tā!—viņa sacīja.

Pēdējā brīdī radušos cerību pilns zēns apstājās.

—  Tagad viņa mājas ir šeit,— Fransuāza turpināja.

Aleksandra naidīgā seja piepeši atplauka, sāka starot,

piepūtās un tad izsprāga skaļos smieklos.

—       Kā tad! Tev taisnība! Viņa mājas ir šeit! Starp mums! Ja es esmu aizmirsis savus tēva pienākumus, tad tev, par laimi, ir attīstītas mātes jūtas.

Pāreja no neapmierinātības pie līksmības bija tik strauja, ka Fransuāza vēroja viņu ar neuzticību. Taču nē, viņš bija patiess. Viņam vienmēr patikuši negaidīti pavērsieni, garastāvokļa maiņas, drosmīgas iemaksas totalizatorā uz rikšotāju, kam nav nekādu izredžu uzvarēt, viss, kas pārtrauca dzīves vienmuļību. Nopietnais lēmums, ko Fransuāza tikko pieņēma, viņam šķita tikai amiŽantas derības. Viņš uzsita Nikolā pa plecu un secināja:

—  Tu dzirdēji? Liec nost savas grabažas! Tu paliec!

Nikolā nolika somu un nomurmināja:

—  Paldies!

Bērnišķīgā izteiksme padarīja maigāku viņa seju. Asarains un pazemīgs skatiens novērsās.

—  Cik tev tagad gadu?— Aleksandrs jautāja.

—  Septiņpadsmit . . . gandrīz . . .

—  Jau? Un ko tu esi mācījies?

—  Man ir apliecība.

—  Un vēl?

—  Es nevarēju turpināt: man Joti agri vajadzēja sākt strādāt. Māte bija pirmā pārdevēja veikalā «Francijas vadmala». Viņa lika, lai es iestājos tirgotavā par izsūtāmo zēnu, pēc tam kļuvu par preču pieņēmēju. Viņa labi pazina direktoru, man šķita . . . nelietis . . . Kad viņa saslima, viņš mani izsvieda . . . Viņam bija jāiekārto drauga dēls . . .

Runādams viņš bija atkal nonācis istabas vidū. Fransuāza prātoja, kur viņu guldīt. Noteikti priekšistabā! Tur ir nepieciešamā vieta. Viņa jutās neparasti aktīva, it kā jaunā situācija ari viņu uzjautrinātu. Apmierināta, ka ar viņas sirdsapziņu viss kārtībā, viņa tomēr juta bailes — neskaidras, izkliedētas, nenosakāmas.

—  Vai drīz ēdīsim pusdienas?— Aleksandrs vaicāja.

Un, paņēmis Nikolā aiz rokas, piebilda:

—  Tev būs jāpalīdz man uzklāt galdu.

Paslēpusies maziņajā virtuvē, Fransuāza vēroja abus

vīriešus, kuri rosījās ap galdu. Piepeši viņai radās normālas ģimenes ilūzija: tēvs un dēls, kuri dzīvo kopā daudzus gadus, vīrišķīgas draudzibas izpausmes, tradīcijas, pavarda siltums . . . Vakariņām viņa bija nopirkusi tikai šķiņķi. Četras šķēles. Trijiem tas bija par maz. Taču viņai vēl palikušas olas. Viņa pagatavos omleti.

Sēžot pie galda starp Aleksandru un Nikola, viņa aizkustināta skatījās, kā viņi ēd, runā — tik līdzīgi, par spīti gadu starpībai, tik tuvi, lai gan tikko pazīstami. Kā vienmēr, Aleksandrs pat neredzēja, kas viņam ir šķīvī. Viņš ātri un vienaldzīgi rīkojās ar dakšiņu, viņš ēda ātri, bet pamatīgi, lēja līdz malām pilnas vīna glāzes. Dēlam tikpat, cik sev. Pēc tam kafija; viņi smēķēja. Fransuāza aizsūtīja viņus pēc matrača uz krāmu noliktavu septītajā stāvā. Viņi smiedamies to atnesa,— šaurajās un stāvajās kāpnes gandrīz varēja lauzt kaklu.

—  Cik man tur būs labi!— zens iesaucās, ar apbrīnu apskatot priekštelpu.

Fransuāza lika novietot matraci tieši uz grīdas un izņēma no sienasskapja divus tīrus palagus un pledu, kas varēja noderēt par segu. Uzklāta šī improvizētā gulta aizsprostoja ieeju. Vajadzēs kāpt tai pāri, lai nokļūtu pie durvīm. Par naktsgaldiņu kalpos ar sarkanu sedziņu pārklāta dēļu kaste. Lampas vads pieslēdzās pie dzīvojamās istabas elektrības kontakta.

—  Apgulies, lai redz!— Aleksandrs teica.

Nikolā ar visām drēbēm izstiepās uz matrača un sacīja:

—  Kolosāli!

Viņš aizkustināts skatījās no lejas uz augšu: vecāki noliecās pār viņu.

—  Kolosāli!— viņš atkārtoja.

Puve ciltskokā

Pulkstenis ir divdesmit minūtes pāri desmitiem — katru dienu viņš ce|as arvien vēlāk. Kā viņš var gulēt troksnī, ko sace] viņas rakstāmmašīna? Viņš tomēr ir tik slikti iekārtojies šajā mazītiņajā priekštelpā bez loga! «Izraut viņu aiz kājām no gultas vai ļaut gulēt?» Fransuāza domāja, pievērsusi skatienu priekštelpas durvīm. Paneļa vidu dzeltenais krāsojums jau bija saplaisājis, Fransuāza nožēloja, ka, pārkrāsojot dzīvokli, nebija izvēlējusies citu toni, piemēram, bāli zilu vai mandeļzaļu. Viņas rokas atkal nolaidās uz taustiņiem: «Kad pulkstenis būs pusvienpadsmit, es viņu purināšu a'ugšā!» Teksts, ko viņa pārrakstīja izdevniecībai «Тор-Сору», kā parasti, bija tik pretīgs, ka viņa pat necentās iedziļināties i saturā: juridiskiem spriedumiem pa starpu skaitļu virknes. Viņa bija solījusi priekšpusdienā visu nodot. Toties Aleksandrs šajā laikā kafejnīcā pie galdiņa tulko. Būtībā viņam vienmēr ir paticis rakstīt troksnī un burzmā. Naids pret pieņēmumiem mudināja viņu izvairīties no visa, kas var radīt ērtības viņa domām. Skat! Laiks sāk uzlaboties. Istabā iespīdēja saules stars. Durvju ciļņveida rotājumi vizēja kā medus. Baltā fajansa rokturis pagriezās ap savu asi. Uz sliekšņa parādījās Nikolā samiegojušos seju — mati galvvidu saslējušies gaisā kā tumša barjera — un vienaldzīgu skatienu. Viņam mugurā veca Aleksandra pidžama ar izdilušām piedurknēm. Atpogātā jaka plivinājās uz krūtīm, bikses vaļīgi nokarājās uz gurniem. Kuru katru brīdi viņš riskēja tās pazaudēt. Ja tas atgadītos, Fransuāza būtu vairāk samulsusi nekā viņš. Viņa sprieda, ka viņš ir pavisam nekautrīgs. Tāpat kā viņa tēvs. Taču Aleksandram šis nicinājums pret aizspriedumiem, tā viņa domāja, bija pārdomu rezultāts, turpretī Nikolā visu noteica instinkts. Viņš nožāvājās

un iegāja virtuvē, kas vienlaikus kalpoja par vannasistabu, lai nomazgātos.

r— Vai tu zini, cik ir pulkstenis?—viņa iesaucās.

—  Nē.

—  Pusvienpadsmit.

—  Ai!

—  Kad būsi sakartojies, uzklāj gultu.

Viņš neatbildēja.

—  Uzklāj gultu!—viņa atkārtoja.

—  Nu, labs ir!

—  Tad pasteidzies!

—       Pasteidzies! Pasteidzies! Tu esi vēl sliktāka par manu māti.

Iedomājoties, ka Nikolā salīdzina viņu ar savu māti, Fransuāza pasmaidīja, jo viņa taču ir tikko trīs gadus vecāka par Nikolu. Caurules dunēja. Viņš mazgājās dušā. Cauri ūdens šļakatu plūsmai varēja dzirdēt, kā viņš dzied. Beidzot viņš atkal parādījās; pidžama vietvietām lipa pie slikti noslaucītā auguma, matos vizēja ūdens lāses. Fransuāza uzmeta viņam ašu skatienu un turpināja rakstīt.

—  Vai tu uzsildīsi kafiju?— viņš vaicāja.

—  Nē. Es Joti steidzos.

—  Tu neesi pārāk mīļa.

Viņš apgriezās. Cits pēc cita švirkstēja sērkociņi. Desmit? Fransuāza piespieda sevi neiejaukties. Pēc tam šķindēja trauki.

—  Fransuāza, kur ir cukurs?

—  Pameklē!

Noklaudzēja vienas skapja durvis. Nikolā uztraucās.

—       Sasodīts! Sasodīts! Tas nekad nav vietāl Kur tu esi to iegrūdusi? Saki taču! . . . Ai! Piens pārskrēja pāri!

Šoreiz viņa metās virtuvē: tā nebija taisnība. Skatoties uz viņu, Nikolā smējās. Fransuāza arī smējās, pastūma viņu, izņēma no rokām kastroli un pasniedza kafiju kausiņā. Viņš izdzēra to, kājās stāvot. Viņa aizkavējās, lai sasmērētu Nikolā sviestmaizes.

—       Tu palīdzēsi saklāt gultu?— ar pilnu muti viņš vēl vaicāja.

Viņam bija aizrautīgs skatiens. Viņa gauzdamās piekāpās.

—  Es nekad netikšu galā līdz pusdienlaikam.

Nikolā sekoja viņai priekšistabā, kur uz grīdas bija

novietots matracis; tam līdzās mētājās detektīvromāns

un pelnutrauks pilns ar izsmēķiem. Fransuāza noņēma segu, palagus. Viņš brīnījās par viņas enerģiju.

—  Tu esi lauva!

—       Bet tu vārgulis. Ceru, ka kļūsi nedaudz enerģiskāks, tiklīdz dosies uz ādas galantērijas veikalu.

—  Kādu ādas galantērijas veikalu?

—  Uz to—no sludinājumiem.

—       Ai, es par tiem sludinājumiem vairs nedomāju. Kad ierodos, vieta vienmēr ir jau aizņemta.

—  Tāpēc ka tu par vēlu ierodies.

Nu jau divus mēnešus viņa izrakstīja laikrakstos darba piedāvājumus, viņš vilkās uz turieni ar aizvien pieaugošu riebumu. Stādoties priekšā, viņš, bez šaubām, izskatījās tik neuzņēmīgs, ka nevienam neradās velēšanās salīgt viņu.

Viņi atslēja matraci pret sienu, lai atbrīvotu eju, tam virsū uzlika salocītos palagus un visu paslēpa zem izklātas segas. Pēc tam Fransuāza atgriezās pie rakstāmmašīnas. Nikolā priekšistabā ģērbās.

—       Kāds pulovers tev patīk labāk — zilais vai sarkanais?— viņš vaicāja.

Viņa atbildēja: «Sarkanais,»— un uzrakstīja ačgarni kādu vārdu. Pulkstenis bija divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem, kad viņa pabeidza. Izdevniecība «Top Сору» atradās Bertjē bulvārī. Jadodas cauri visai Parīzei.

—       Brokastīm nekā nav,— viņa sacīja.— Nopērc pildītus tomātus un rīvmaizē apvārtītas ceptas kājiņas . . .

Viņš novaikstījās.

—  Tev negaršo ceptas kājiņas?— Fransuaza vaicaja.

—  Kad tās ir galdā, jā, bet kad vēl jāiet meklēt . . .

—       Tu patiesi pārspīlē. Tev nav ko darīt, un tu vel strīdies . . . Ai, neaizmirsti maizi … Un tad uzklāj galdu . . .

Nikolā nostājās viņas priekša. Viņš bija uzvilcis zilo puloveru — varbūt tālab, ka Fransuāza bija sacījusi, ka viņai labāk patīk sarkanais.

—       Nav vērts meklēt darbu,— viņš teica.— Tūlīt pieņem mani par mājkalpotāju! Tev ir nauda?

Viņa atvēra savu rokassomu, izvilka no tās desmit frankus, bet tad pārdomāja.

—       Vakar es tev iedevu piecus frankus maizei. Tu man neko neatdevi.

—  Pareizi! Es pavisam aizmirsu! Pagaidi mazliet . . .

Viņš, godīgs un raižpilns, rakņājās pa kabatam. Pēc brīža viņš norūca:

-     Ko gan es būtu varējis ar to izdarīt . . . Ak, jā! . . . Ēs nopirku cigaretes! . . .

—  Tātad tu . . .

—  Es tev atdošu, kad nopelnīšu,— viņš pārspīlēti svinīgi teica.

—  Tā smēķēt ir smieklīgi.

—  Kāpēc? Paskaties uz manu tēvu! . . .

Kopš kāda laika Fransuāzai šķita, ka Nikolā izjūt prieku sarunā lietot vārdu «tēvs», it kā te būtu runa par revanšu. Viņa sniedza viņam desmit frankus, ieskatījās spogulī, atvēra durvis un skrēja lejā pa kāpnēm.

♦

Izdevniecības <tTop-Copy> direktors izturējās ļoti laipni un iedeva Fransuāzai divsimt lappušu manuskriptu apmaiņā pret pārrakstītajām, ko viņa bija atnesusi. Viņa atstāja kantori gluži iepriecināta, ka, beigusi vienu darbu, tūlīt var ķerties pie otra. Piecpadsmit dienās viņa būs nopelnījusi četrsimt piecdesmit franku. Rekords! Kad Baka stacijā viņa izgāja no metro, viņu apžilbināja saule. Oktobra sākumā vel turpinājās vasara; uz ielas valdīja līksma rosība. Viņa devās taisnā ceļā uz Obriāna kafejnīcu, kur Aleksandrs bija atradis sev apmešanās vietu. Tā viņa bieži meklēja vīru, jo viņš še aizmirsa, cik ir pulkstenis. Viņš sēdēja zāles galā pie ierastā galdiņa un tases kafijas ar krējumu. Papīri izklāti uz apaļa galdiņa un pat uz soliņa. Krievu-franču un franču-krievu vārdnīca kalpoja par paliktni cigarešu paciņai, pelnutraukam un lielai virtuves sērkociņu kastei. Aleksandrs rakstīja. Pelni bija uzbiruši uz žaketes atloka.

—  A, ta esi tu,— viņš norūca, kad viņa apsēdās līdzās. Pienāca viesmīlis, lai pieņemtu pasūtījumu.

—  Nē, neko,— viņa sacīja.— Paldies . . . Mēs tūlīt iesim prom . . .

Viesmīlis aizgāja. Aleksandrs izlasīja pāris rindu kādā krievu grāmatā, kas bija nolikta pa kreisi, pārdomāja un ar sazvērniecisku smaidu uz lūpām atkal sāka ātri rakstīt. Viņa vēroja, kā šī vīrieša roka ar redza mām vēnām slīd pa papīra lapu. Fransuāzu sajūsmināja

Aleksandra cītība. Viņai vēl arvien brīžiem šķita neticami, ka Aleksandrs ir viņas vīrs.

—  Tu vēl ilgi?—viņa jautāja.

—  Nē, nē . . .

—       Pustrijos Nikolā ir tikšanās Piramīdu iela. Tas varbūt ir nopietni — šī ādas galantērija . . .

—  Tev tā šķiet?

Viņa pārsteigta skatījās uz vīru. Aleksandram bija tāda pati līksma sliņķa izteiksme kā dēlam.

—       Viņam ir viena iespēja no tūkstoša,— Aleksandrs atsāka.— Tad jau labāk, lai viņš manā vārdā iet pie Brekošona.

—  Pie kā?

—       Pie Brekošona. Es tev esmu stāstījis par viņu simtiem reižu: viņam pieder grāmatnīca Senžermēna bulvārī. Es viņu vēl nesen sastapu. Viņš man lika noprast, ka Nikolā atrastos darbs pie viņa.

—       Un tikai tagad tu man to saki?— viņa iesaucās.

—  Bet tas taču ir ļoti svarīgi, Aleksandr! . . .

—  Ak, svarīgi, svarīgi . . . Tāpēc ka viņš nopelnīs . . .

Plecus pret soliņa atzveltni atbalstījis, viņš iztaisnojās, rokas, nolikdams abās pusēs manuskriptam. Izspūrusi, bāla meiča ziliem lokiem zem acīm, gurnos gorīdamās, nāca starp galdiem, pagriežot te vienu, te otru sānu, un teica:

—       Labdien, mesjē! Labdien, Fransuāza! Kas ar tevi noticis?

Tā bija Kolete Lišē, Austrumu valodu skolas studente. Viņa nebija glīta, bet ar saldkaislu skatienu, lielu muti un glītiem zobiem. Viņai bija panākumi pie puišiem.

—  Nekas sevišķs,— Fransuāza teica.

—  Kāpēc tu vairs nenāc uz lekcijām?

—  Man ir daudz darba mājās.

—  Ak tā? Tu neesi redzējusi Albēru?

—  Nē,— Fransuāza sacīja.

Viņa nezināja, par kādu Albēru ir runa. Iespīlējusies spinātu krāsas trikotāžas kleitā, Kolete Lišē gāja prom. Viņas skatiens slīdēja pār kafejnīcas apmeklētāju sejām. Acīm redzami viņa meklēja kādu, kurš uzaicinātu viņu iedzert kādu glāzīti. Aizskartā pašcieņā viņa izgāja no kafejnīcas. Aleksandrs pasauca viesmīli un uzticēja viņam savus papīrus, grāmatas.

—  Noliec tās pie kases. Es atgriezīšos šopēcpusdien.

Mājās viņus gaidīja uzklāts galds un Nikolā, kurš, atvēris laikrakstu sejai priekšā, valstījās atzveltnī. Uz virtuves galda rindojās olas želejā, cepetis un salāttraukā ga[as salāti.

—  Kas tad tas?— Fransuāza iesaucās.

—  Man likās, ka tas būs labāk nekā ceptas kājiņas,— Nikolā, neizkustēdamies no atzveltņa, sacīja.

—  Varbūt. Bet tas maksā trīsreiz dārgāk!

—  Nē jel! Par visu kopā es esmu viņiem parādā vienpadsmit frankus.

Aleksandrs skaļi iesmējās, bet Fransuāza uzmeta viņam saniknotu skatienu.

—  Labi redzams, ka rēķinus jūs abi nekārtojat,— viņa teica.— Mēneša beigās . . .

—  Ja mums nebūs ne sū, mēneša beigās ēdīsirn putnu iekšas,— Aleksandrs noteica.— Bet pagaidām lai dzīvo kārdinošie gaļas izstrādājumi! Sis cepetis izskatās dievīgi.

Viņš vienmēr deva priekšroku sātīgiem un pikantiem ēdieniem. Vēl lieku reizi Fransuāza ievēroja šo vīrišķīgo sazvērestību, kas lika tēvam un dēlam iebilst viņai un ķircināt viņu. Fransuāzu gan kaitināja tas, ka viņa kalpo par mērķi viņu jokiem, bet viņai arī ļoti patika, ka ir vienīgā sieviete viņu vidū. Kad viņi skatījās uz viņu tā īpaši—starojošu .skatienu, kustinot muti, nevainīgas jautrības pārpilni —, Fransuāza jutās kā tajos laikos, kad brāļi pieņēma viņu savā pulkā.

—  Un vēl labi ir tas,— teica Nikolā,— ka nekas nav jāsilda.— To var ēst tādu, kāds tas ir.

Pie galda abi vīrieši skaļi apjūsmoja visu, ko kāri notiesāja. Taisnību sakot, olas želejā bija pārāk cieti novārītas, cepetis pārāk trekns.

—  Garšīgi ēdieni jūs iedzītu izmisumā,— Fransuāza sacīja.

Apēduši gaļas salātus, tēvs un dēls aizsmēķēja cigaretes, vienādi sakrustodami kājas un izpūzdami dūmus. Fransuāza gaidīja, kad Aleksandrs sāks runāt par savu draugu grāmattirgotāju. Taču viņš aizrautīgi sprieda par gaidāmo cenu paaugstināšanu par vienu trešdaļu. Vai tad viņš vairs neatceras, ka ir padomājis par vietu Nikolā? Viņa ļāva kādu brīdi viņam prātot, tad piecē

lās, atnesa augļus un iedrošinājās izrunāt Brekošona vārdu. Aleksandrs iesita sev pa pieri.

—       Ak, jā! Patiesi, man ir tev kas sakāms,— viņš teica dēlam.

Un viņš attēloja Nikolā grāmatnīcas kalpotāju laimīgo likteni: tīra un cienījama nodarbošanās intelektuālā atmosfērā saprātīga, pieklājīga un iecietīga cilvēka vadībā.

—       Tu tur jutīsies kā ģimenē. Ja Brekošons novērtēs tevi atzinīgi, pēc dažiem gadiem tu varbūt pat varēsi viņu aizvietot . . .

Nikolā klausījās ar neuzticību: acīm redzami viņš nespēja ticēt, ka darbs, lai kāds tas būtu, var aizraut.

—       Katrā ziņā,— Aleksandrs nosprieda,— starp ādas galantērijas veikalu un šo te nav jāšaubās. Sopēcpusdien aizej pie Brekošona. Es jau runāju ar viņu.

—  Un cik es nopelnīšu?— Nikolā vaicāja.

—       Kā lai es to zinu? Sākumā neko lielu, bez šaubām . . .

—  Jauki!

—       Bet ko tu esi iedomājies, vecīt?— Fransuāza iesaucās.— Tu neesi ticis tālāk par trešo klasi, tev nav pat apliecības, tu neproti runāt nevienā svešvalodā, un tu vēl gribi …

—       O! Kā tad, Fransuāza! Man ir skaidrs manevrs. Ir tādi, kas iet pavadā, bet ir arī tādi, kuri nebaidās iet ātrāk. Ja sāk pārāk zemu, tad iestieg. Vai nav tiesa, Aleksandr?

—       Jā, bez šaubām,— teica Aleksandrs.— Bet pie Brekošona tu nesāksi pārāk zemu. Būt par viņa mācekli ir zelta vērts. Visādā ziņā tu nevari turpināt slaistīties.

—       Nē,— teica Nikolā,— to es nevaru. Un es negribu. Tam jāmainās. Vari man ticēt. Tu redzēsi! . . .

Viņš izskatījās pēc tāda, kas alkst darba, un Fransuāzu pārņēma prieka uzplūdums. Līdz ar Nikolā viņa ieslīga cīņas un veiksmes sapnī.

—       Tu esi drošs, ka šopēcpusdien Brekošons būs tur?— vaicāja Nikolā.

—  Jā, starp trijiem un pieciem,— Aleksandrs teica.

—  Labi, tad es aiziešu tur.

Viņam pietrūka sajūsmas.

—       Vai es varu iet šāds?—viņš atsāka, saņemdams puloveru starp īkšķi un rādītājpirkstu un izstaipīdams to uz krūtīm.

—  Kāpēc ne?

—       Varbūt apģērbs ir tā tava grāmattirgotāja jājamzirdziņš?

*   — Labāk būs, ja uzvilksi kreklu,— Fransuāza teica.

—  Vai mans krekls ir tīrs?

—  Vakar to izmazgāju.

—       Lai taču viņš iet puloverā,— Aleksandrs sacīja.— Tam nav nekādas nozīmes.

Nikolā piecēlās no galda un nostājās pie sienas spoguja.

—       Jā,— viņš svarīgā toni teica,— pulovers . . . man patīk labāk . . .

Fransuāza atnesa kafiju. Abi vīrieši maziem, kāriem malkiem iztukšoja tasītes un beidzot nolēma doties prom.

Kāpnēs Nikolā teica Aleksandram:

—  Vai tu neatnāktu man līdzi pie Brekošona?

—  Vai tu neesi pietiekami pieaudzis, lai ietu viens?

—  Ja. Bet ko es viņam teikšu? Ka mani sūta tēvs?

Aleksandrs nomērīja viņu ar ātru skatienu un atbildēja:— Bez šaubām!— Un piepeši jutās svarīgāks. It kā ceļā būtu kļuvis iespaidīgāks. Viņu apņēma skumjš plīvurs. Pēc tam visas viņa domas pārvērtās zobgalīgā jautrība. Viņš smējās pats par sevi. Tēvs: vēl viena pārtapšana. Taču kostīms plīst visās vīlēs un zem grima elpo īstā āda.

Viņi nonāca pie Obriāna kafejnīcas. Arī Nikolā gribēja iet iekšā. 7

—       Kā man slāpst! . . . Bez šaubām, no gaļas ēdieniem, ko tikko ēdām . . .

Nekas tā nesajūsmināja Aleksandru kā zem bagātīgiem attaisnojumiem atklāt kādas būtnes slinkumu un mazdūšības pazīmes. Aleksandru sajūsmināja tas, ka Nikolā ar negodīgumu un bērnišķīgu spītību soli pa solim aizstāv savu mieru. Viņš izjustu riebumu pret savu dēlu, ja tam būtu lieliskas īpašības, kādas vecāki parasti pieprasa no saviem pēctečiem.

—  Nāc!— viņš sacīja, uzsizdams Nikolā pa plecu.

Ar prieku Aleksandrs atkal atrada savu galdiņu pašā

zāles gala zem spoguļa, kasieres sazvērniecisko smaidu, kroplīgos bronzas drēbju pakaramos ar izliektām kājām un nolaidīgo viesmīli, kurš atnesa viņam papīrus un grāmatas.

—  Lūk! Te ir viss! Ko jums pasniegt?

Viņi pasūtīja divas tases kafijas un divas glāzītes degvīna. Aleksandrs atvēra savu manuskriptu un pārlasīja pēdējo uzrakstīto teikumu.

—  Vai tulkot ir grūti?— vaicāja Nikolā.

—  Ne pārāk.

—  Bet par to maz maksā, vai ne?

—  Ļoti maz.

—       Man arī gribētos to darīt, ja par to nemaksātu tik maz.

—       Vispirms tev vajadzētu iemācīties kādu svešvalodu,— Aleksandrs sacīja.

—  Tā nav pārāk āķīga būšana.

—  Nē, bet ilga gan.

—       Pareizi! Man nepatīk viss, kas ir pārāk ilgs. Ir vajadzīga kustība, lai viss mainās . . .

Vairākas reizes ar pirkstiem noklakšķinājis ritmu, Aleksandrs noliecās pār sev priekšā atvērtu lappusi un pusbalsī lasīja:—«Vējš bija tik stiprs, ka koka zari ar gluži cilvēcisku spēku sitās pret logu.»

—       Nav slikti,— Nikolā izsliedamies teica.— Kas to uzrakstījis?

—       Kāds, kuru sauc Valeriāns Bikovs. Jauns, Francija pilnīgi nezināms padomju autors.

—  Nosaukums?

—«Sniega kušana». Romāns . . .

—  Vai tu pats varētu tādu uzrakstīt?

—  Nedomāju vis.

—  Tu esi mēģinājis?.

—       Jā. Kad man bija divdesmit gadu. Bet bez pārliecības.

—  Tev bija slinkums?

Nikolā smējās, un Aleksandrs šajā jauneklīgajā sejā ar krunkās savilktajām acīm, ar plato veselīgo un rijīgo muti redzēja smejamies sevi. Netālu no viņiem uzkrītoši blonds zēniņš noņēmās ap elektrisko biljardu. Katru reizi, kad bumbiņa skāra kloķi, mehānisms nošķaudījās. Nikolā pacēla savu glāzi, nobaudīja stipro dzērienu, ilgu bridi gremdējās sapņos un atsāka:

—  Tu zini, kā mana māte runāja par tevi?

—  Nē.

—       Viņa nesauca tevi citādi ka «tas nelietis, tavs tēvs».

Aleksandrs nogrozīja galvu.

—       Viņai bija taisnība. Vienmēr ir kāds, kura acīs esi nelietis. Dzīvot nozīmē sagādāt grūtības citiem. Vai arī jāatsakās no jebkurām personības īpatnībām.

' Tā bija viņu pirmā nopietnā saruna. Elkoņus pret galdu atbalstījis, Nikolā aizrautīgi klausījās Aleksandrā. Varētu teikt, ka viņš remdē slāpes pēc ilga gājiena.

—       Tas, ko tu te saki, ir loti pareizi,— viņš beidzot, izdvesa.— Bet tanī laikā es to neiedomāju. Kā es tevi ienīdu! Kad es biju mazs puika, es sapņoju, ka es tevi kādu dienu uzmeklēšu un nokārtošu ar tevi rēķinus.

—  Tu pārāk daudz lasīji romānus, feļetonus.

—  Tos lasīja mana māte.

—  Tu viņu mīlēji?

—       Pret paša gribu, jo viņa vienmēr gaudās. Nogurusi no darba. Slima. Nikna uz visu pasauli.

—       Un, tiklīdz viņa nomira, tu ieradies pie manis, lai nokārtotu rēķinus?

—       Nē, es gribēju dzīvot Parīzē. Es biju domājis, ka nepalikšu pie tevis ilgāk par vienu divām nedēļām. Lai mazliet apskatītos. Bet es vēl aizvien esmu šeit. Man negribas braukt prom.

Aleksandru saniknoja maigums, kas iezagās viņā un padarīja iekšēji jūtīgu un paļāvīgu; kā Heliotrops vēršas pret sauli, tā viņš pievēršas labvēlībai.

—       Tev negribas braukt prom,— Aleksandrs teica,— bet tu sarežģī man dzīvi.

—  Tu tā saki dzīvokļa dēj?

—  Starp citu arī … t

—       Tiesa, tas ir mazliet par šauru. Un turklāt tas sagādā daudz darba Fransuāzai. Fransuāza — viņa ir neparasta. Kad es pelnīšu sev iztiku, es jums palīdzēšu. Varēs pārvākties. Man būs bibliotēka. No iekšienes izgaismots zemeslodes globuss. Aiz butaforisku grāmatu rindas paslēpts bārs. Tev patīk bārs aiz butaforiskām grāmatām?

. — Nē,— Aleksandrs teica.

Zēniņš, kurš spēlēja elektrisko biljardu, iesita ar dūri pa aparāta kasi un, kājas vilkdams, devās prom.

—       Es gribētu uzspēlēt vienu partiju,— Nikolā teica.— Vai tev nav mazliet naudas?

Aleksandrs sniedza viņam pāris sīknaudas monētu.

—       Tevi tas nevelk?— Nikolā atsāka, gurnos šūpodamies.— Var spēlēt vairāki.

Aleksandrs piecēlās un arī piegāja pie aparāta.

—  Bet Brekošons?— viņš jautāja.

—  Ak, jā, tiesa, Brekošons!— Nikolā nočukstēja.

Un viņš raidīja pirmo bumbu. Iešķindējās zvaniņi uz

ļ stikla panno, kur bija attēlota sieviete īsā tērpā, grozot gurnus milzīga gliemeža priekšā; iedegās dzeltenas un zaļas gaismas.

—  Simt divdesmit!— Nikolā reca.

Un viņš piebilda:

—  Iet pie Brekošona tagad ir nedaudz par veļu, tev tā nešķiet? Būs labāk, ja došos turp rīt . . .

Aleksandrs izjuta dziļu prieku un teica:

—  Labi … rīt . . . Bet bez mānīšanās.

—  Tava kārta,— teica Nikolā.

Aleksandrs pavilka kloķi, atlaida to un skatījās, kā viņa bumba lēkā bezjēdzīgā ainavā, pārpilnā krāsainām sēnēm, metāla zvaniņiem un apzeltītām naglām.

II

Filips soļoja šurpu turpu pa viesistabu un, ikreiz garām ejot, slepus vēroja durvis, aiz kurām ģērbās Karola. Līdz pēdējam brīdim viņš baiļojās, kaut tikai viņa nebūtu tik stipri saaukstējusies, ka vispār neparādīsies. Taču Karola nebija gribējusi atsaukt «bērnu» apciemojumu. Atskanēja zvans. Tie ir viņi. Neparedzēti agri. Filipu pārsteidza prieks, ar kādu viņš bērnus sagaidīja. Draudīgajā tukšumā, kādā viņš bija nokļuvis kopš attiecību pārtraukšanas, viņi uzturēja labdabīgus sakarus. Pašiem negribot un nezinot, viņi lika viņam un Karolai reizēm tēlot vienprātības komēdiju, pēc kuras viņš juta nostalģiju. Vismaz viņu klātbūtnē Filips varēja domāt, ka viņam ir sieva. Trokšņaini ienāca Daniels, Danija, Aleksandrs un Fransuāza.

—  Mēs satikāmies lejā,— Aleksandrs sacīja.

Filips ar grūtībām pierada pie domas, ka šis vīrietis ar ļoti izteiksmīgo seju, vecuma un pieredzes ziņā krietni tuvāks viņam nekā meitai, patiesi ir viņa znots. Vai pietika apprecēt meiteni, lai tuvotos citai pasaulei? Kādreiz, apprecēdamies ar Karolu, viņš bija tā domājis. Tagad viņš zina, ka šāda veida eksperiments vienmēr vēršas pret to, kas pie tā vainīgs. Nevar nesodīti blēdīties ar gadu skaitu. Agri vai vēlu patiesība svina

smagumā uzgulstas jums. Viņš pieķēra sevi pie domas, ka ienīst Aleksandru tāpēc, ka tas ir nelikumīgi ielavījies starp jauniešiem. Tad viņam dūrās acīs Danijas ‘vēders. Viņa nesa to pa priekšu ar lepnumu, kas viņam šķita smieklīgs. Cik mēnešu? Seši — septiņi? . . . No viņas platās, sarkanbrūnās kleitas rēgojās maza, bērnišķīga un smaidīga sejiņa. «Bērns bērnā,» teica Karola. Daniels kā meistardarba autors apmierināti vēroja sievu. Filips noskūpstīja šo topošo, starojošo māmiņu, itin kā būtu apskāvis dīvāna spilvenu. Pēc tam viņš pievērsās Fransuāzai. Žana Marka prombūtne izjauca ģimenes bildi. Katru reizi, kad viņš redzēja savu jaunāko dēlu un meitu, Filips izjuta trūkuma sajūtu un dusmojās par to. Un tomēr, ja Žans Marks ierastos pie viņa, viņš dēlu ar niknumu izsviestu pa durvīm.

—  Karolai ir tādas iesnas, ka viņa ar mokām var atvērt acis,— viņš teica.

—  Ak tā? Cik žēl! Bet mēs taču viņu redzēsim?

Kas to pateica? Nav svarīgi. Apsēdās, Agnesa atnesa

aperitīvus, sarunājās par niekiem, tad parādījās Karola — bāla, caurspīdīga, vāja, tērpusies melnā kleitā, kas viņu padarīja vēl tievāku. Viņai bija tumšas acenes, un viņa turēja pie apsārtušajām nāsīm mazītiņu mutautiņu. Smalkā, piesmakušā balsī viņa pavēstīja:

—  Neskūpstiet mani! Man ir visi sasodītie mikrobi, īpaši jūs, Danij, ne . . .

Filips atmaiga, redzot viņu, par spīti savam stāvoklim, tik mīļu pret bērniem, kuri pat nav viņas. Kad viņš vēroja sievas pievilcības etīdi, viņš brīžiem šaubījās par naidu, kādu Karola jūt pret viņu, un cerēja atgūt viņu. Kādreiz viņš bija sievu tik bieži krāpis. Aiz ziņkārības, aiz piedzīvojumu kāres. Ko viņš tagad atdotu, lai viņa piederētu vienīgi viņam. Viņa smaidīja, laipni runājās ar viņu šīs jaunās publikas priekšā, un, iesaistījies šajā spēlē, viņš jutās kā pirms pieciem gadiem — viņu laulības sākuma. Viņu rosināja muļķīga svētku sajūta. Pie galda viņš sēdēja pretim Karolai, un viņa jautrība, jūsma dīvainā veidā pastiprinājās. Velēšanās padižoties viņas priekšā mudināja uzjautrinošā stilā stāstīt par tikšanos birojā ar skopiem amerikāņu klientiem. Viņš attēloja tos, ka slikts aktieris atdarinādams viņu akcentu. Karola noņēma acenes. Viņas acīs Filips pamanīja prieku un domāja, ka tas ir viņa nopelns. Agnesa pasniedza ēdienus. Smaržoja pīle ar olīvām,

bezgala maigs un reizē ugunīgs vīns, maza «Montrašē 1959» pudele, likās, ka vakars ir izdevies. Pat Danija, uz kuru Filips izvairījās skatīties, kopš viņas augumu izķēmoja grūtniecība, viņu pārāk nešokēja, kad viņa acis no piebriedušā vēdera nevērīgi pievērsās viņas starojošajai sejai. Izmantodams klusumu, Daniels uzsāka sava filozofijas pasniedzēja — kaut kāda KolerēDibrusāra slavināšanu. Ar savu uzskatu oriģinalitāti un to izklāsta biedrisko toni šis vienreizējais cilvēks jau ar pirmo mācību gada dienu bija pakļāvis sev licejistus.

—  Saproti,— teica Daniels,— pagājušogad es nedaudz mācījos filozofiju elementārās matemātikas klasē, bet pie Potjē tēva tā bija uzjautrināšanās. Es tā priecājos, ka paliku uz otru gadu! Vismaz tagad es bagātinos, es attīstos, es apjēdzu. Tāds tips, kurš nav mācījies filozofiju,— tāds dzīvē ir neveikls.

—  Es neesmu mācījies filozofiju, bet man nešķiet, ka es būtu neveikls,— Filips smiedamies teica.

—  Nē, bez šaubām, tēt. Bet tomēr, kad tu esi apguvis filozofijas kursu, tu daudz apzinātāk, daudz dziļāk vari uztvert visusavu vīrišķīgo pieredzi.

Viņš runāja ar tādu dedzību, ka Danija, aiz apbrīnas pamirusi, pat aizmirsa ēst.

—  Garlaiko tas,— teica Aleksandrs,— ka katram filozofam ir atšķirīgs uzskats par dzīvi. Vai tu netiksi raustīts starp neskaitāmām teorijām, kad runa būs par dzīvošanu, piemēram, par tava tēva pieredzi?

—  Es izvēlēšos teoriju, kas, manuprāt, vislabāk atbildīs īstenībai.

—  Vajadzības gadījumā tu radīsi vēl vienu teoriju.

—  Kāpēc gan ne?

Aleksandrs smaidīja.

—  Man gribētos būt tavā vecumā.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka tas ir aklu pārliecību laiks.

—  Bet tavs vecums — tas ir sistemātisku šaubu vecums?

—  Pieņemsim: saprātīga skepticisma vecums. Un jūsu viedoklis, Filip?

Spēji uzrunāts, Filips nodrebēja: viņš gremdējās Karolas acīs. Viņa bija sev palūgusi siltu buljonu un grauzdētas maizītes.

—       Jā,— viņš teica,— mazliet, uz labu laimi skepticisms nav atdalāms no patiesības. Būt objektīvam nozīmē būt skeptiskam . . .

*  — Karola, tu dari nepareizi, ka neņem šo pīli,— sacīja Daniels.— Tā ir lieliska.

Agnesa grozījās ap galdu, lepni dižojās.

—       Jā gan,— Filips sacīja.— Tev vajadzētu mazliet ieēst . . .

—       Nē, nē!—Karola iesaucās.— Tas ir pāri maniem spēkiem! Es ar mokām elpoju.

Viņa izšņauca degunu.

—       Gan redzēsi,— Aleksandrs sacīja Danielam,— kad kļūsi tēvs, tu domāsi citādi.

—  Par ko?

_— Par filozofiju. Bērns prasa pievērsties materiālām rūpēm. Bifšteka dēļ aizmirstas lidināšanās pa mākoņiem, pienākums pelnīt maizi liek aizmirst Spinozu . . .

—       Kā jūs to zināt?— Karola teica ar šķelmīgu koķetību.

Aleksandrs pārlaida priecīgu skatienu galdabiedriem

un sacīja:

—  Mans dēls man sagādā daudz rūpju.

Brīdi valdīja sastingums. Fransuāza tumši pietvīka.

—  Jums ir dēls?— Karola iesaucās.

Viņa piespieda mutautiņu pie deguna un virs šī baltā tampona iepleta savas pelēkās acis, kuras pagarināja ar zīmuli uzvilktas kontūras. Filips konstatēja, ka no visiem klātesošajiem vienīgi viņa sieva un viņš šķita pārsteigti. Nenoliedzami Fransuāza jau labi sen bija uzticējusi savu noslēpumu brālim un Danijai.

—       Jums ir dēls?— Karola atkārtoja.— Cik tad viņam ir gadu?

—  Sešpadsmit ar pusi,— Aleksandrs sacīja.

—  Jau . . . Bet . . . bet tad jau jums bija . . .

—  Septiņpadsmit.

Karola atguvās, atplauka augstāko aprindu sievietes smaidā un izdvesa:

—  Tas ir brīnišķīgi! Kā viņu sauc?

—  Nikolā.

—  Un kur viņš dzīvo?

—  Pie mums,— Fransuāza izaicinoši atbildēja.

Zēluma un naida sajaukumā Filips vēroja meitu, pēc

tam znotu. Kādās vēl sprukās viņa ir iekļuvusi? Patiesi Aleksandram gan vajadzēja viņu brīdināt pirms laulī

bām. Varbūt viņš bija to izdarījis, bet viņai labpaticies glabāt to kā noslēpumu līdz pat šai dienai. Kā Fransuāza, viņa meita, varēja uzņemties tik smieklīgu nastu! Var teikt, ka viņu neatturami pievelk apšaubāmas kombinācijas, greizi atrisinājumi, garīga un fiziska kroplība, neveiksme visos tās veidos. Bet ja jau viņu sajūsmina noņemšanās ar vīra ārlaulības bērniem, ku rus tas izsējis pa pasauli . . . Svarīgi, ko par to domā Karola. Nu, viņa izskatās sajūsmināta par šo atklājumu.

—  Viņš jāatved pie mums,— viņa teica.

—  Jā, jā,— Aleksandrs izvairīgi sacīja.

—  Viņš ir jums līdzīgs?

—  Mazliet.

—       Kā — mazliet?— Fransuāza bilda.— Nikolā ir tava dzīva kopija.

—  Bet viņa māte?— Karola, acis piemiegusi, sacīja.

Fransuāza cildeni pretojās.

—  Viņa ir mirusi.

—       Katrā ziņā viņš ir ļoti simpātisks,— Daniels teica.— Es viņu esmu redzējis tikai divas reizes, bet tūlīt izjutu saprašanos. Saprašanās ir ļoti svarīga. Žans Marks arī uzskata, ka viņš ir simpātisks. Taču Žans Marks ir daudz prasīgāks.

Filips saspringa. Kāpēc Daniels pie katras izdevības runā par brāli? Mānija? Vai arī viņš to dara tīšām? Noteikti visa cilts uzzinājusi no Madlēnas . . . Domās viņš novērtēja šos īsprāšus. Nē, Danielam un Danijai nekas vēl nav zināms. Viņus atstāja malā. Pārāk jauni, nabadziņi, lai saprastu. Saudzēsim viņu mieru, sargāsim viņu ilūzijas. Agnesa nomainīja šķīvjus pēc siera. Saldajā ēdienā — saldējums ar ananasiem. Pa vidu vispārējai rosībai Karola nopūtās:

—       Tas ir garšīgs? Man zudusi garšas sajūta, es neko nejūtu.

Viņa piecēlās, izgāja un pēc īsa brīža atgriežas, vicinot lielu Filipa kabatlakatu. Viņas seja tajā pilnīgi pazuda. Visi skaļi smējās. Viņa iebilda:

—  Es gribētu jūs redzēt manā vietā.

Pilnām nāsīm, pietūkušām lūpām viņa nepareizi izrunāja skaņas.

Daniels atdarināja viņu:

—  Es bibētu jūs redzēt . . .

Viņa nošķaudījās. Filips gribēja iekļaut Karolu savās rokās, sagādājot viņai sāpes. Kāpēc pat tad, kad bija saaukstējusies, viņa nevarēja izturēties kā visi. Karolas iesnas — tas bija notikums, izrāde, brīnums, jauna iespēja pārsteigt un valdzināt. Drudzis sārtoja viņas vaigus. Pavērtām lūpām viņa elsoja. Bez šaubām, vajadzēja daudz enerģijas, lai turētos kājās un piedalītos sarunā. Kad visi atkal sanāca viesistabā, lai dzertu kafiju, viņai uznāca spēku pagurums, apsēdusies uz krēsla elkoņu balsta, viņa novaidējās.

—  Es vairs nespēju. Domāju, ka būs labāk, ja likšos gultā. Galvenais, nerūpējieties par mani. Palieciet, palieciet vien . . .

Viņa atkal uzlika savas tumšās acenes, apbēdināta uzsmaidīja visiem, pamāja ar saviem smalkajiem un lokanajiem pirkstiem, kuru nagi mirdzēja, un nozuda aiz istabas durvīm. Tūlīt Filipam visa pasaule it kā sastinga. Dēls un meita, kurus viņš bija ar prieku uzņēmis, vairs šķita tikai apnicīgi cilvēki. Viņš garlaikoti klausījās viņos un vēlējās, kaut viņi dotos prom. Ar skatienu dzina viņus prom. Fransuāza pamanīja to un teica:

—  Ir vēls . . . Tētis ir nqguris . . . Man liekas, ka mums jāiet prom.

Bonaparta ielā Aleksandrs saņēma pie vienas rokas Fransuazu, pie otras Dāniju un paziņoja:

—  Mani bērni, es domāju, ka ir par agru iet gulēt. Mēs beigsim šo vakaru pie mums. Ar mieru?

Daniels un Danija aizrautīgi piekrita. Fransuāza domāja, ka viņa var pasniegt viņiem tikai vīnu, un jutās izmisusi. Salta un miglaina tumsa piepildīja telpu starp namiem. Laternas kliedēja dūmaku. Aiz norasojušiem stikliem nakts izgaismojumā daži antikvāru skatlogi piedāvāja rēgainas mēbeles.

—  Kas tās Karolai par iesnām?— vaicāja Daniels.

—  Jā,— Aleksandrs sacīja,— tavs tēvs bija pavisam uztraukts par to.

—  Ne jau tas viņu uztrauca,— Fransuāza murmināja,— bet gan tas, ko tu viņam sacīji par Nikolā.

—  Varbūt man nevajadzēja?

—  Nē.

—       Fransuāza, galu galā mēs taču visu mūžu neslēpsim viņam kā nepiedodamu noziegumu to, ka man ir dēls un mēs viņu pieņēmām savās mājās.

—  Tēvs nav spējīgs saprast šāda veida situācijās.

—       Jā gan, jā gan! Starp citu, viņš nospļaujas par visu, kas ar mums var atgadīties. Viņš domā vienīgi par savām sīkajām personiskajām darīšanām. Karola un tikai Karola!

—  Jā,— Fransuāza teica.— Tas ir satriecoši . . .

Daniels viņu pārtrauca:

—       Bet satriecošākais ir viņa strīds ar Žanu Marku. Vai tu domā, ka tas vilksies ilgi?

—  Kā lai es to zinu?

—       Lieta tāda, ka viņiem ne vienam, ne otram nav piekāpīgs raksturs.— Daniels nopūtās.— Cik reižu es mēģināju apjautāties . . . Tiklīdz es izrunāju Žana Marka vārdu, tēvs sataisa koka ģīmi, bet Žans Marks, kad es viņam prasu, kāpēc viņš vairs nesper kāju mājās, aizver muti un bēg prom . . . Varbūt tev, Fransuāza, veiktos labāk . . .

—  Nē,— viņa teica.

—       Tev nav pat vismazākās nojautas par to, kas starp viņiem noticis?

Fransuāza noraidoši papurināja galvu. Aleksandrs viņu ironiski uzlūkoja un teica:

—       Alkal noslēpumi. Tēvam nav jāzina, ka Nikolā dzīvo pie mums, Danielam nav jāzina, ka tēva niknumu ir izraisījis Žana Marka sakars ar Karolu. Ko nozīmē šie pansionāres noslēpumi?

Daniels pārstāja iet un teica:

—  Žanam Markam bija sakars ar Karolu?

Aleksandra iejaukšanās pārsteigta, Fransuāza baidījās, vai tikai viņš vēl ko nepiebilst, un, aizsteidzoties priekšā, sparīgi atbildēja:

—       Jā, Karola viņam šķita tik pievilcīga, ka viņš iemīlējās viņā, un tētis to uzzināja.

Sī cukursaldā notikumu versija izraisīja smaidu Alek sandra lūpās. Danija — viņa gan grima izbrīnā un nevainībā.

—  Nē,— viņa murmināja,— bet tas ir briesmīgi!

Daniels brīdi pārdomāja un tad nopietnu seju lēni

izrunāja:

—       Tagad es saprotu, kāpēc Žans Marks ir tik slikta omā. Pēc Frcida atziņām, ir daudz cilvēku, kas iekāro

savu māti. Tātad, ja runā par pamāti . . . Manuprāt, tas nozīmē, ka tētis droši vien pārspīlē . . . Kas attiecas uz Karolu, viņa ir skaista padauza, ja nospēlējusi šo spēli.

‘ Viņa neapzinās to, ka tips, kurš ieņēmis galvā tadu tieksmi, var kļūt traks!

Ar filozofisku niknumu skatiena viņš atsaka iet.

—   Galvenais, nesaki Žanam Markam, ka tu visu zini,— Fransuāza ieteica.

—    Par ko tu mani turi? Es gaidīšu, lai viņš pats ar mani runā par to.

—  Viņš nerunās ar tevi par to.

—  Tev taisnība. Viņš ir no tiem, kas visu patur sevī.

Danija bija atlaidusi Aleksandra roku un gāja uz

priekšu viena — taisnu muguru, izspīlējušos vēderu, maziem, lempīgiem mājputna solīšiem. Daniels apkampa viņu. Viņa pavērsa pret viņu bērna sejiņu. Viņi apmainījās ar skūpstu, vieglu kā dvesma.

Aleksandrs atvēra durvis un pagrieza slēdzi. Spilgta gaisma krita no kailas spuldzes uz gultu, kas aizsprostoja priekštelpu. Iztraucēts, apžilbināts Nikolā izslējās uz elkoņiem. Gaidot tēva un Fransuāzas pārnākšanu, viņš bija atlaidies ar visām drēbēm.

—    Kā? Tu gulēji?— Aleksandrs teica.— Vel pat nav vienpadsmit!

—    Es gribētu redzēt, kā tev pašam butu,— Nikolā norūca.— Es beidzos nost, kad pārnāku.

Nikolā sliktais garastāvoklis uzjautrināja Fransuazih Jau desmit dienas, kopš viņš strādā pie Brekošona; viņš uzskatīja, ka visi ir vainīgi viņa nogurumā. Ieraudzījis Dānielu un Dāniju, viņš tomēr pagodināja viņus ar smaidu un noņurdēja:

—  Labvakar!

Tā kā viņš nepakustējās, Fransuāza pacēla matrača stūri. Piepeši apgāzts uz sāniem, Nikolā pieceļas kājās. Fransuāza, Danija, Daniels, Aleksandrs pēc kārtas pārkāpa pāri guļvietai un iegāja lielaja istabā. Nikolā sekoja viņiem, kasīdams pakausi.

—  Mēs tevi traucējam?— Danija jautaja.

—    Nē,— Nikolā žāvādamies teica.— Es negulēju, es snauduļoju.

Visi sasēdās ap galdu. Fransuāza izņēma no skapja glāzes, apkaltušus cepumus, vīna pudeli.

—  Tātad, stāsti, Nikolā,— Daniels teica.— Tā vieta — vai tu jau esi pieradis?

Nikolā iesmejas un sāka savu bēdu stāstu. Protams, viņš strādā gramatnīcā tikai pēcpusdienā, bet, gaidot viņu, tiek atstāti vissmagākie un vispazemojošākie darbi: saiņu atvēršana, sējumu kārtošana, putekļu slaucīšana no plauktiem, kāpšana pagrabā, lai atjaunotu sortimentu, atgriešanās augšā ar grāmatu kaudzēm rokās . . . Kasiere, Buka kundze, viņš teica, ir masīva sieviete ar sarkanām acīm un galvu, kas mudž no skaitļiem; pārdevēja, Larolikas jaunkundze, vecmeita, sausa kā žāvēta siļķe, cildina literatūru, iesaka to klientiem ar gardēžu grimasēm sejā, viņu klātbūtnē sauc Nikolā «mans mazais» un tīko pievērst viņu aizraujošajam grāmattirgoņa amatam, ar skābenu elpu čukstot viņam ausī komerciālas pamācības. Kas attiecas uz Brekošonu, viņš kā vējš iebrāzās tikai uz dažām minūtēm dienā un, piepešas iedvesmas pārņemts, savandīja plauktus vai pa tālruni pasūtīja nepārdodamas luksusa izdevumus. Visumā, Nikolā domāja, šis uz labu laimi vadītais darījums sedz izdevumus. Brekošona vietā viņš būtu to pārveidojis no augšas līdz apakšai. Visskandalozākais bija, ka, aizbildinoties ar to, ka viņš ir māceklis, viņam maksā tikai četrsimt franku mēnesī.

_—Tulūzā «Francijas audumos» tu pelnīji daudz vairāk?— vaicāja Aleksandrs.

-Jā!

—  Tāpēc ka tu strādāji pilnu slodzi.

—  Saprotams.

—  Tātad? Tev atliek vienīgi . . .

Nodevīgais aicinājums sastindzināja Nikolā. Viņa taisni uz priekšu nenoteiktībā vērstais skatiens nosodīja sabiedrību, kas dibinās uz atlīdzinājumu par pūlēm.

—  Jūtu, kādā jaukā rītā es visus aiztriekšu pie velna,— viņš beidzot teica sakostiem žokļiem, galvu kratīdams.

Sis viņa pārāk bieži izteiktais drauds nevienu neiespaidoja, bet šķita, ka tas viņu atvieglina.

—   Vai tu esi ēdis pusdienas?— Fransuāza viņam jautāja.

—  Jā,— viņš teica.— Un es pat nomazgāju traukus.

Apbrīnas sauciens apsveica ziņu par šo varoņdarbu. Nikola atplauka. Acīm redzami viņu nesarūgtināja tas, ka viņa slinkums, ko atzina visi, sāk pieņemt leģendāra ‘trūkuma aprises. Atgāzies krēslā, viņš ceremoniālā tonī vaicāja:

—  Vai pie tava tēva bija labi?

—       Ļoti labi,— teica Fransuāza.— Daudz tika runāts par tevi.

—  Ak tā?

—  Jā. Tu pat esi ielūgts nākamo reizi.

Nikolā saglabāja nicīgu sejas izteiksmi. Bez šaubām, viņš bija pieņēmis sev par likumu ne par ko nebrīnīties.

—       Man būs liels prieks iepazīties ar tavu tēvu un pamāti,— viņš lielā nopietnībā teica.

Fransuāza apbrīnoja šo zobgalības un cieņas sajaukumu. No kurienes viņam šī nepiespiestība? Noteikti ne jau no audzināšanas, ko viņš guvis pie savas mātes Tulūzā. Pirms viņu iepazina, Fransuāza nekad nebūtu ticējusi, ka var būt elegants nonēsātā, sarkanā puloverā un gaiši brūnās, ceļos izstaipītās velveta biksēs. Viņš iedzēra vīna malku, iegrauza apkaltušo cepumu, noliecās un uzmanīgi skatījās uz Daniela kājām zem galda.

—       Vai tev patīk tādi caurumi kurpju purngalos?— Nikolā vaicāja izsliedamies.

—  Nezinu,— Daniels attrauca,— tas ir mode.

—  Nē, tas vairs nav molē,— Nikolā nopietni bilda.

—  Jā?

—       Kad es būšu saņēmis savu brīnišķīgo algu pie Brekošona, es atļaušos sev nopirkt angļu zābakus, īstus puszābakus ar sudraba sprādzi.

To pateicis, viņš piecēlās un iedarbināja Fransuāzas atskaņotāju.

īgna, smeldzoša un simtiem reižu pastiprināta sievietes balss satricināja istabas sienas. Viņa dziedāja aizgūtnēm, straujā ritmā ģitāras spēcīgo trinkšķu pavadījumā.

—  Kas tā ir par skaņuplati?— Fransuaza jautaja.

—  Es to paņēmu no Brekošona,— Nikolā teica.

—  Paņēmi? Ko tas nozīmē, paņēmi?

—       Jā! To atvilks no manas algas. Tā ir ekstrā klases, vai ne? Vienīgi tavs atskaņotājs nav nekāds dižais. Nākamajā mēnesī es nopirkšu jēdzīgāku.

—  Un kādas markas mašīnu tu izvēlēsies?— Aleksandrs izsmējīgi jautāja.

—«Ferrari»,— Nikolā sacīja visnopietnākajā tonī pasaulē.— Sarkanu, divvietīgu sporta mašīnu ar pieciem ātrumiem, lai varētu braukt pa kvartālu ar ātrumu 270 kilometru stundā pēc hronometra.

Viņš grieza piruetes, un viss viņa augums, kā elektriskās strāvas skarts, iesaistījās darbībā. Kājas iepletis, mētājot rokas pa labi un pa kreisi, vienmērīgi šūpojot vēderu, šķita, ka viņš atdarina ritmu, pakāpeniski piemērojoties tā attīstībai. Nevis mūzika nesa viņu, bet gan viņš lika mūzikai sekot sev. Arī Daniels gribēja darīt tāpat, nostājās istabas vidū un, uzmanīgi skatoties uz Nikolā kājām, sāka dīdīties. Taču salīdzinājumā ar izspūrušo, smejošo un visur klātesošo pretlmstāvētāju viņa kustības bija stūrainas un neveiklas. Nespēdama pretoties mūzikas aicinājumam, arī Danija piecēlās. Maziem, piesardzīgiem soļiem, tievām kājām un vēderu kā muciņa viņa šūpojās uz vienu un otru pusi.

«Līdz smieklīgumam neapzinīga. Un varbūt tāpēc šarmanta,» domāja Fransuāza. Un viņa uzsmaidīja Danijai, lai iedrošinātu. Mūzika beidza skanēt. Nikolā noma i nīja skaņuplati.

—  Sī ir vēl labāka,— viņš teica.

Un viņš atkal devās dejot ciešu skatienu, pavērtu muti.

—  Kā tu dari?— Danija jautāja.— Trīs soli pa kreisi, viens atpakaļ . . .

—  Jā,— sacīja N'ikolā.— Un lec uz vietas . . . Pēc tam vēlreiz sāc, bet griežoties . . .

—  Bet es, man izdodas?—jautāja Daniels.

Viņš bija tumši pietvīcis, cītīgs un neveikls.

—  Tu nogāzīsies visā garumā uz grīdas,— Nikolā smiedamies iesaucās.

Fransuāza ilgi skatījās, ka viņi ar metodisku aizrautību noņemas katrs savā stūrī. Pec tam, vairs nespēdama pretoties, viņa pievienojās viņiem. Viņa juta, ka kājas pašas cilājas. Nikolā paņēma viņas roku, lai palīdzētu iekļauties kustībā.

Pie savas glāzītes sēdēdams, Aleksandrs ar pirkstu sita takti pa galda malu. Viņu uzjautrināja ši rosība ap viņu. Viņu pārņēma sajūta, ka vēro starpbrīdi liceja pagalmā. Fransuāza un Nikolā ir vienā vecumā. Līdzās rokrokā viņi izpildīja vieglus un aplamus soļus. Viņu

pleci raustījās, galvas šūpojās taktī. Vienāds prieks mirdzēja viņu acīs. Aleksandrs iedzēra vīna malku. Skāba garša piepildīja muti. Skaļa un mežonīga mūzika •šķīda uz visām pusēm. Viņam ienāca prātā komiska doma: īstais pāris ir nevis viņš un Fransuāza, bet gan Fransuāza un Nikolā. Viņš iedomājās viņus mīlējāmies. Slepus. Vai varbūt viņa klātbūtnē? Kapec ne? Ziņkā res, viltības un iekāres sajaukums savirmoja asinis. Kā var biit, ka Filips ir sašutis tāpēc, ka Karola ir piekrā pusi viņu ar paša delu? Kāds muļķis! Viņa vietā no šī piedzīvojuma es būtu guvis pastiprinātu uzbudinājumu Jāciena viss, kas kalpo vīrieša baudai. Fransuāza apsē dās viņam līdzās. Viņa bija aizelsusies, sārtiem vaigiem, matu šķipsna pielipusi pie pieres. Viņš skatījās uz viņu ar atjauninātu interesi.

Sis romāns par Otro pasaules karu, ko Filips ar aizrautību bija iesācis lasīt, piepeši viņu garlaikoja Apsēdies savā gultā, viņš pavirši pārskatīja lappuses ar sīko tekstu un brīnījās par pagājušo laiku un atjaunota jām drupām. Cilvēka dabai piemītošā dzīšanas spēja bija apbrīnojama. Kāds bezdibenis starp vecajiem, kas piedzīvojuši šo vēsturi, un jaunajiem, kuri to mācījās! Pārāk zināmi vārdi, briesmīgi, gandrīz aizmirsti da tumi . . . Arvien biežāk viņa skatiens slīdēja prom no grāmatas, lai pievērstos durvīm. Itin kā viņš gaidītu kādu apmeklējumu. Tomēr viņš labi zināja, ka Karola nenāks šurp viņu uzmundrināt. Vai viņš nebija kļūdī jies, iekārtodamies agrākajā Žana Marka istabā? Pro tams, šeit bija labāk gulēt nekā viņa darbistabā. Ka rola nekad neiedrošināsies ienākt šajā dzīvokļa stūrī. Tas viņai droši vien atgādina sāpīgo pagātni . . . Absurds! Ja viņai būtu vēlēšanās redzēt viņu vienu, viņa varētu viņam pievienoties vienalga kur. Patiesībā Ka rola izvairās no viņa klātbūtnes, viņš traucē, ir apnicis viņai. Filips atkal izslēja galvu. Drēbju čaukstēšana gaitenī. Viņš pielēca kājās, uzrāva mugurā rītasvārkus un skrēja uz virtuvi. Tur bija Karola firziķu krāsas mājastērpā, sāpēs savilktu seju un nedabiski mirdzo šām acīm.

—  Ko tu dari?— viņš sacīja.

—  Es vairs nevaru paelpot … es gribu iedzert groku . . .

Viņš sarosījās.

—  Es pagatavošu un atnesīšu tev.

—  Tu pratīsi?

—  Jā. Ātri ej atpakaļ gultā!

—  Galvenais, rumam nav jāuzvārās. Tu neaizmirsīsi citronu? . . .

Viņa aizgāja, Filips palika viens virtuvē ar mirdzošajām flīzēm. Gatavojot groku, viņš visu laiku apzinājās, ka ir smieklīgs ar šo mazo katliņu roka Pec piecām minūtēm viņš viegliem soliem iegāja istabā, nesdams uz paplātes lielu glāzi, pilnu ar smaržīgu un kūpošu šķidrumu. Karola bija pa pusei izstiepusies gultā, muguru atspiedusi spilvenos, baltu vilnas nakts jaciņu ap pleciem un mutautiņu pie deguna. Viņš iekārtojās viņai līdzās uz krēsla un skatījās, kā viņa dzer. Groks bija pārāk karsts. Viņa aizrijās ar divām aspirīna tabletem. Acis pildījās asarām. Jau ilgu laiku viņa vairs nedeva Filipam iespēju viņu žēlot. Iesnas atbruņoja viņu, darīja divtik kārdinošu. Viņš vēlējās ieskaut viņu savās rokās un.piekļaut viņu, tādu drudža pārņemtu, sev klāt. Viņa atdeva tukšo glāzi un puspievērtām acīm ieklepojās, roku mutei priekšā aizlikusi.

—  Vai tu esi izmērījusi temperatūru?— viņš vaicāja.

—  Man nav drudža.

—  Esmu pārliecināts, ka ir gan. Mums vajadzētu piezvanīt dakterim Mopelam.

—  Traucēt ārstu Mopelu nakts vidū iesnu dēļ? Ak, ko nu! Ja vien varētu izdarīt inhalāciju.

—  Kas tev to liedz?

—  Man nav visa nepieciešamā.

—  Vai tu gribi, lai aizeju uz aptieku? Senžermēna bulvārī aptieka veras ciet tikai pusnaktī. Manā rīcībā ir stundas ceturksnis. Es saģērbšos un metīšos turp . . .

—  Es to gribu gan,— viņa sacīja.— Nopērc inhalatoru un Peribora tabletes vai kaut ko līdzīgu . . .

Pats nezinādams, kā, Filips izkļuva uz tumšās ielas. Viņu rosināja neprātīgs atvieglojums. Viņš paātrināja soli. Apģērbs uz muguras sacēlās pie katras spējas kustības. Senžermēna bulvārī spoži mirdzēja visi aptiekas logi. Aizelsies viņš devās pie baltā virsvalkā tērptas jaunas sievietes, kas dežurēja aiz letes. Ar sainīti rokā

iedams ārā, viņš iztēlojās Karolu — atmaigušu, pārsteigtu par to, cik ātri viņš ticis galā ar savu misiju. Kā caur nepacietības miglu viņš devās pie viņas.

Atgriezies dzīvoklī, viņš izdzirdēja klusu klikšķi, Karola tikko nolika tālruņa klausuli. Kam viņa bija zvanījusi nakts vidū? Ārstam? Viņam gribējās tam ticēt, bet piezagās šaubas un saindēja viņa laimi. Stāvot viesistabā, ‘viņš vilcinājās rādīties. Beidzot viņš pagrūda istabas durvis.

—  Tu zvanīji ārstam?— viņš vaicāja.

Viņa jautājumam Karola pretstatīja tik cietu skatienu kā ahāts.

—  Nē. Kāpēc?

—  Tāpat vien,— viņš nomurmināja, sirdij sažņaudzoties.

Viņš nolika sainīti gultā. Iet prom? Palikt? Izlikties vienaldzīgam? Viņš nezināja, ko darīt.

—  Ak, tu esi visu dabūjis,— viņa atmaigdama teica.— Tas ir labi . . .

Sī tik tikko pār lūpām izspiestā uzslava viņu nomāca. Kāda milzīga starpība starp sievieti, kuras pateicības izpausmi viņš izbaudīja priekšlaicīgi, un šo — vienaldzīgu, nevērīgu, kas nolēmusi nekad vairs viņam nepiederēt. Filips labi zināja, kam viņa zvanījusi viņa prombūtnē. Ksavjē Boljē, trīsdesmit gadu vecam vīrietim, kura vecāki ir ievērojami starpnieki graudu un miltu tirdzniecībā. Ar viņu Karola brauca uz Antiļu salām jūnijā, ar viņu pavadīja divas nedēļas Soloņā septembra beigās, ar viņu kaut. kur gāja katru otro vakaru, pat nepūloties slēpties. Kamēr viņš kā muļķis skrēja, meklēdams zāles, viņa murmināja mīļus vārdus klausulē pie auss, muti pie mikrofona, silta, trīcoša, nevaldāma, puskaila pati sava gultā viņa domās atdevās šim tipam.

Karola piecēlās, lai ietu uz vannasistabu. Viņš pret gaismu nojauta viņas augumu caurspīdīgajā kreklā. Kad viņa grasījās nozust aiz durvīm, Filips satvēra viņas roku. Viņa izbrīnā skatījās uz vīru. Viņam nebija drosmes uzstāt, un viņš čukstēja:

—  Nekas cits tev nav nepieciešams?

—  Nē, paldies,— viņa sacīja.

Viņš atlaida sievas roku un devās prom.

Licejistu straume plūda uz vārtiem. Ierauts plūsma, Daniels vērīgi pētīja ielu pāri biedru kustīgajām galvām. Viņa sieva bieži nāca viņu sagaidīt pie liceja izejas. Sākumā draugi muļķīgi vīpsnāja, tāpēc ka viņa ir stāvoklī. Tagad viņi izturējās ar cieņu pret viņu. Un līdz ar to arī pret Dānielu. Turklāt klasē viņš bija vienīgais precējies vīrietis. Tas deva nepieciešamo briedumu viņa prātam, lai labi saprastu filozofiju. Šodien Kolerē-Dibrusāra lekcija par uztveri un iztēli bija ļoti skaļa. Līdz šim brīdim Daniels nekad nebija apzinājies, ka Visums ir «iepriekš pieņemtas atbilstības subjektīvs īstenojums». Būtībā Visums ir ķermeņa atbalsts. Piemēram, attālums, kas viņu šķir no ielas, ir viņa būtnes fiziskās spējas uztverts, tas ir eksistenciāls, zināms attālums. Viņš paklupa, jo Robērs pagrūda viņu ar elkoņiem, Daniels pagriezās, draudzīgi nopukojās un iejuka Senmišela bulvāra burzmā un troksnī.

Divriteņi un mopēdi bija pieķēdēti zem kokiem. Dānijā turējās nedaudz maliņā kautrīga, svešāda, resnu vēderu, nenoteiktas formas lietusmētelī. Varētu domāt, ka viņa,« kā senāk, slēpj zem sava mēteļa burtnīcas. Taču nē, ne ar ko citu nevarēja salīdzināt šo apaļumu — auglīgu, sasprindzinātu, dzīvu. Daniels piegāja pie viņas un maigi noskūpstīja.

—  Tu zini,— viņš teica,— Kolerē-Dibrusārs atdeva atpakaļ uzdevumus. Man trīspadsmit ar pusi. Labākā atzīme bija piecpadsmit.

—  Tas ir brīnišķīgi,— viņa teica.— Bet Lorāns?

Deviņi. Viņš nebija iztirzājis tematu. Es viņam

labi teicu . . .

Lorāns ar biedriem tieši tobrīd nāca šurp. Danija drīz vien nokļuva filozofu pulciņa vidū. Viņi šķita viņai pārāk jauni salīdzinājumā ar vīru un brāli, kuri bija izkrituši bakalaura eksāmenā elementārajā matemātikā, un, atsākot mācības, viņi bija jau gadu vecāki. Pēc izskata sevī noslēdzies gaišmatis blenza uz Dāniju, it kā nekad nebūtu redzējis' grūtu sievieti. Pārējie nepiespiesti izlikās, ka neko nemana. Apmainījās dažiem skarbiem spriedumiem par tikko pabeigtajām filmām, kas visas ir apvainojums mākslai un saprātam. Piepeši kalsns gara auguma vīrietis ar ūsām un acenēm parādījās bariņa vidū: pats mesjē Kolerē-Dibrusārs.

Viņš veltīja Danijai jaukas ziņkārības pilnu skatienu. Bez šaubām, kāds viņam pateicis, ka audzēknis Egletjērs ir precējies. Daniels mirkli šaubījās, pēc tam pašapzinīgi izrunāja:

— Mesjē, es iepazīstināšu jūs ar savu sievu . . . Dānijā, mesjē Kolerē-Dibrusārs, mans filozofijas pasniedzējs . . .

Mesjē Kolerē-Dibrusārs noliecās un saņēma roku, ko viņam sniedza Danija.

—       Priecājos,— viņš teica,— iepazīties ar viena no manu labāko audzēkņu dzīvesbiedri. Es ceru uz drīzu redzēšanos, kundze . . . Līdz rītam, kungi!

Viņš devās prom, atstājot aiz sevis itin kā pieklājības dvesmu. Daniels ar acīm sekoja viņam un teica:

—  Viņš ir kolosāls!

—       Ja,— Danija atzina,— nemaz nevarētu teikt, ka viņš ir pasniedzējs.

Un viņa piebilda:

—  Tu nāksi ar mani? Man šis tas jānopērk māmiņai

Daniels klusēdams noraidoši pakratīja galvu.

—  Ko? Tev nav laika?— viņa jautāja.

Viņš saņēma Dāniju aiz rokas, aizveda tālāk no draugiem un sacīja:

—       Nākdams uz liceju, es sastapu Žanu Marku. Mēs norunājām puspiecos tikties «Suflo».

—  Tad es iešu tev līdzi!

—  Man labāk gribētos iet vienam.

—  Kāpēc?

—       Tāpēc, ka esmu nolēmis runāt, ar viņu par dažām lietām . . .

—  Par viņa un tēva strīda iemeslu?

—  Jā. Tavā klātbūtnē viņš kautrēsies atzīties.

—  Tu rīkojies nepareizi, iejaukdamies tajā.

—  Es taču esmu viņa brālis, vai ne?

—       Tu patiesi esi jauks zēns,— Danija teica ar mīlestī bas apgaismotu skatienu.

Daniels uzbudināts paraustīja plecus. Viņa vēlmē runāt ar Žanu Marku nebija nekada jaukuma. Tas viņam ir morāles tīrības, aukstasinības un loģikas jautājums. Jo acīm redzami domstarpības starp viņa brāli un tēvu ir pārpratuma radītas, tāpēc kādam ar skaidru galvu un veselīgu domāšanu vajag brīdināt gan vienu, gan otru par viņa maldīšanos. Un šis kāds var but vienīgi viņš, tāpēc ka viņš pretstatā abām ieintere

sētajām personām ir vienīgais cilvēks no ģimenes. Jau vairāk nekā nedēļu, kopš Fransuāza bija viņam atklājusi motīvus, kas attālināja Žanu Marku no mājām, viņš ar pieaugošu uzbudinājumu apcerēja šo plānu.

—  Tu tur būsi ilgi?— Danija vaicāja.

—       Ka lai es to zinu? Tūlīt pēc tam es satikšu tevi mājās.

Viņa piekrita; viņa vienmēr ar visu samierinājās. Sievietei reta īpašība. Taču viņš neciestu, ja būtu citādi. Viņš sprieda, ka dažos kopdzīves mēnešos viņš tādu viņu izveidojis.

Pēc tam kad Danija bija viņu atstājusi uz ielas stūra, viņš veltīja viņai bezgala maigas domas, pirms atkal visā pilnībā atgriezās pie savas misijas.

«Suflo» stiklotā terase bija ļaužu pārpilna. Pārkāpjot slieksnim, šķita, ka tālāk tikt nav iespējams, tik blīvs tur bija. Tomēr Daniels pamanīja telpas dziļumā brīvu sola maliņu. Viņš iekārtojās tur un pasūtīja tasi kafijas. Žans Marks vēl nebija atnācis. Jo labāk. Gaidot viņš uzspodrinās argumentus. Ja viņam izdosies, kāds tas būs atvieglojums visai ģimenei! Viņš jau gozējās triumfa staros, kad kāda ēna nostājās starp viņu un rfo malas plūstošo gaismu. Sadrūmis Žans Marks pievilka krēslu, apsēdās pretim brālim un teica:

—  Viesmīl, tēju ar citronu!

—       Skat,— Daniels teica,— tā ir ideja! Man ari vajadzētu to pasūtīt.

—  Nu labi, tad pasūti!

—  Pēc kafijas?

—  Kā tad.

Viesmīlis atnesa divas tējas. Viņi klusēdami dzēra. Daniels gaidīja mirkli, lai dotos uzbrukumā. Piepeši Žans Marks vaicāja:

—  Tātad tev lāgā nesviežas, vecīt?

Daniels pārsteigts notrīsēja.

—       Nē, nekas,— viņš teica.— Viss ir ļoti labi . . . Kāpēc tu tā domā?

—       Es iedomājos — ja tu gribi mani satikt, tad tapec, ka tev ir kādas nepatikšanas . . .

—  Nepavisam.

Žans Marks pasūtīja vēl vienu tasi tējas.

—  Jo labāk. Danija nav ar tevi?

—  Nē. Viņa bija aizņemta.

—  Zēl! Man gribētos viņu redzēt. Kad tas notiks?

—  Domāju, gada sākumā.

—  Katrā ziņā viņa ļoti labi panes grūtniecību.

—  Ja, šaja ziņā gan . . .

. — Bet tu, kā ir ar tavām mācībām?

—  Viss kārtībā,— Daniels murmināja.

Viņā viss mutuļoja: saruna ievirzījās nepareizi, un viņš nezināja, kā to turpināt vēlamajā virzienā. Visi apkārtceļi, kas ienāca prātā, bija absurdi. Atsacījies no viltībām, viņš skaidri un gaiši teica:

—       Žan Mark, vai tev ši ķilda starp tēti un tevi nešķiet muļķīga?

Žana Marka skatiens sastinga, kļuva ciešs. Lūpas savilkās niknā grimasē.

—  Kas tevi lūdza ar to nodarboties?

-          Neviens,— Daniels murmināja.— Bet kad es uzzināju . . .

—  Ko tu uzzināji?

—  Ka tev ir bijusi . . . vājība . . . pret Karolu . . .

Ar katru vārdu viņš juta, ka viņa priekšā noslēdzas

ceļš, kas veda pie braļa. Ieslīdzis lepnībā, Žans Marks teica:

-          Vecīt, noņemies ar savām darīšanām un ļauj man pašam tikt galā. Tas ir viss, ko tu gribēji man sacīt?

Neveiksmes nomākts, Daniels neatbildēja. Viņš domaja, ka brālis tūlīt piecelsies un ies prom. Taču Žans Marks piedāvāja viņam cigareti, aizdedzināja sev vienu un norūca:

-          Slikti, ka tu neteici Dānijai, lai viņa nāk. Es gaidu Valēriju. Viņas būtu iepazinušās.

Dzirdot brāli runājam par Valēriju, Daniels saprata, ka ir kļūdījies, uzbrūkot viņam par Karolu. Tas bija nejēdzības paraugs. Taču Žans Marks šķiet tik sarežr ģīts, ka ir grūti nepalaist garām kādas viņa izjūtas. Daniels iedzēra malku siltas tējas — noteikti viņam tā iegaršojās —, ievilka cigaretes dūmus un mazpamazām nomierinājās. Kas zina, varbūt Valērija atjaunos kārtību, tāpat kā to dara tele, kas atved atpakaļ kūtī saniknotu vērsi? Kafejnīcas stiklotās durvis raidīja viņa acīs saules atspulgu. Parādījās meiča, tērpusies pistācijas koka krāsas zamšādas jakā, rūtainā beretē ar lielu bumbuli, zaļiem cimdiem rokās, bālām lūpām, spulgu un skaidru skatienu. Daniels pazina Valēriju. Tērps bija smieklīgs, bet viņa, kā par brīnumu, ne.

Sakniebtām lūpām viņa padeva labdienu un, gandrīz neskatīdamās uz viņu, atkrita uz soliņa un novaidejas:

—  Vai šī tēja ir ciešama?

—  Jā, ja esi ļoti izslāpusi,— Žans Marks teica.

Viņš pasauca viesmīli, lai pasūtītu. Valērija noņēma

cepuri un sabužināja matus, kas gaišās šķipsnās klāja viņas balto seju. Daniels visai objektīvi sprieda, ka viņa nav tik glīta kā Danija, bet viņas pārliecinošas manieres var radīt ilūziju maz pieredzējušam vīrietim. Iedzērusi malku tējas, viņa saņēma pirkstos citrona šķēlīti, seju grimasē savilkusi sūkāja to un piepeši jautāja:

—  Pie lietas, vai tu satiki Zilberu?

—       Jā,—Žans Marks sacīja.—Šorīt. Viss ir nokārtots.

—  Viņi bija mierā ar samaksu?

—  Bez ķīvēšanās.

Viņš staroja.

—       Redzi, man bija taisnība,— viņa teica.— Cik reizes nedēļā?

—  Trīs. Tas ir necerēti! Es sāku ar rītdienu.

Pagriezies pret Dānielu, Žans Marks paskaidroja:

—       Valērijai ir septiņpadsmit gadu vecs brālēns Zilbērs Kriveljē, kurš otro gadu mācās pirmajā klase. Es pasniegšu viņam franču valodu, matemātiku, angļu valodu, galu galā visu . . .

—  Tu varēsi?— Daniels vaicaja.

—       Vajadzēs. Pirms tikšos ar viņu, es parskatīšu savus pierakstus . . .

—  Ko tu par viņu doma?— Valerija iztaujaja.

—       Viņš man šķita kā nabaga tips, kuru pārak bagati vecāki audzinājuši vatē,— Žans Marks atbildēja.

—       Precīzi!—Valērija izsaucās.— Es nekad nevareju viņu iepļaukāt. Viņš ir mazs draņķis.

Viņa nolika robaino citrona šķēlīti, paņēma citu no Žana Marka apakštases, un košļāja to līksmā negantumā. Iestājās klusums.

—  Viņa vecāki ir šķīrušies?— Žans Marks vaicaja.

—       Ne. Viņa māte gāja bojā autokatastrofā, bet tevs no jauna apprecējās Holandē vai Dānijā, nu, tajā piena ēdienu, protestantisma un tikumības zemē. Katra ziņa Kriveljē ir nepanesama ģimene. Mani vecāki reizēm tiekas ar viņiem. Es nekad. Dzīve ir pārāk īsa. Starp

sarkanajiem pipariem un aukstu vērša gaļu majonēzē es ilgi neizvēlos.

Daniels klusībā nodomāja, ka pirms gada viņu būtu .apžilbinājusi spožā vārdu kaskāde. Taču, pateicoties mesjē Kolerē-Dibrusāram, viņš bija iemācījies aiz formulējuma meklēt domu. Arī šīs vārdiskajā vīzdegunībā apskurbušās meičas klātbūtnē viņš jutās ļoti liels, stiprs un neatkarīgs. Pacēlies filozofijas domu augstumos, viņš domāja par visiem, toties citi, tādi kā Valērija un viņa brālis, dzīvo šai dienai, nezinot, nedz kāpēc, nedz kā. Piepeši Valērija, pamanījusi, ka nav viena ar Žanu Marku, pagriezusies pret Dānielu, vaicaja:

—  Un jus — cik talu esat? Žans Marks man stastīja, ka dzīvojat pie sievas vecākiem. Vai šis ģimeniskais internāts ar cenzoru un uzraudzi, kas stāv sardzē aiz guļamistabas durvīm, nav pārāk neciešams?

Daniels gribēja sadusmoties, bet savaldījās. Itin kā Spinoza būtu uzlicis viņam roku uz pleca.

—  Par laimi,— viņš teica,— cenzoram un uzraudzei pietiek prāta, lai liktu mūs mierā.

—  Līdz zināmam brīdim viņi atturas. Gan redzēsiet pēc pāris mēnešiem.

—  Viņi nemainīsies. Tas ir rakstura jautājums.

—  Tad jūs esat mazi veiksminieki!

—  Varbūt.

—  Ja es reiz apprecētos un man būtu jādzīvo pie vecākiem, tas beigtos ļoti slikti. Es dievinu savu māti, bet doma, ka viņa varētu jaukties manās ģimenes lietās . . .

Daniels klusībā nodomāja, cik Valērija visu labi aprēķinājusi, ne jau nejauši viņa runā par laulībām brāļa klātbūtnē; Žans Marks tikmēr skatījās uz viņu, uzjautrināti smaidīdams. Vai viņš jau ir aptīts ap pirkstu? Viņš taču nedarīs šo muļķību? Bet kāpēc ne? Vai tad šis iemesls, ka viņš, Daniels, uzskata, ka Valērija ir «nebaudāma», liek arī Žanam Markam domāt tāpat? Viņu gaumes vienmēr ir atšķīrušās.

—  Un šis bērns?

—  Kāds bērns?— Daniels rūca, joprojām pārdomās pīdamies.

—  Jūsējais! Vai esat aizmirsis, ka kļūsiet tēvs?

Daniels klausījās viņā un domāja, ka šīs meičas

dzīves mērķis ir kādu aizskart, pārsteigt, apmulsināt,

' _ _ kaitināt. Viņa sevi apliecināja ar opozīciju un nesaska ņām kā citi ar maigumu, pievilcību un harmoniju. Pat viņas skatiens bija ass, balss griezīga.

—  Ko jūs gribētu,— viņa atsāka.— Meiteni vai zēnu?

—  Zēnu.

—    Jums taisnība. Meita ir nicināma. Tā ir dzēlība Varu iedomāties, ka viņa grib dzemdēt bez sāpēm?

—  Jā.

—    Mans tēvocis profesors Debijsaks ir pilnīgi pret to Tās ir lamatas stulbeņiem. It kā iemāca šīm nelaimīga jām, kā elpot, kā savilkt muskuļus, rāda viņām veselu filmu, bet, kad brīdis pienācis, viņas auro pilna kaklā. Viņām saka: «Nē jel, jums nesāp! Tas ir viegli!» Vai jūsu Danija tam tic?

—  Jā,— Daniels izgrūda caur zobiem.

Viņš būtu gribējis atrast apvainojošu repliku, bet tas, ko viņš bija guvis filozofijā, īstajā brīdī zuda. Pacietība galā. Viņš piecēlās.

—  Tu jau ej prom?— Žans Marks vaicaja.

—  Mani gaida mājās,— Daniels norūca.

Ar smagu sirdi viņš atkal izkļuva uz ielas.

—    Kā gāja?— Danija vaicāja, sagaidīdama viņu is tabā.

Viņa sēdēja gulta un šķiroja brīvlaika fotogrāfijās.

—    Ļoti labi,— Daniels sacīja.— Bet Fransuāza ir noskaņota pret Karolu. Pat ja Žanam Markam būtu bijis aizraušanās mirklis ar Karolu, nu tas ir beidzies Viņš ir iemīlējies Valērijā kā teļš. To nevar neredzēt.

—  Tad kāpēc viņu nekad nesastop pie tava tēva?

—    Viņi būs sastrīdējušies par ko citu. Vai arī Žanam Markam tur ir garlaicīgi. Un viņš — vienalga, ar kādu ieganstu,— izvairās. Viņš ir dīvains, zini … Es mēģināju ar viņu runāt, bet viņu nekas neinteresē. Viņš noslēdzas sevi. Es jūtu, ka garlaikoju viņu. Es nevaru apmainīties domām ar viņu.

Daniels apsēdās pie sava darba galda, atvēra burtni cas un pāri plecam vaicāja:

—  Lorāns ir pārnācis?

—    Jā, viņš ir savā istabā. Kas jums uz rītdienu uzdots?

—  Nekas liels. Es zubrīšos filozofiju, pēc tam mazliet pamācīšos ķīmiju . . .

Skaņuplate klusu spēlēja; sapņaina itāliešu dziesma sekoja citai — straujai, uzbudinošai — angļu valodā. Iespaids bija pārsteidzošs, maigi skumīgs, eksplozīvs. Dani ja gribēja izslēgt atskaņotāju.

—  N’e, atstāj,— Daniels teica,— man ļoti patīk . . .

Viņš snauduļoja, un viņa skatiens slīdēja pār lappusēm, aprakstītām paša rokrakstā: «Lai sāktu darboties iztēle, ir nepieciešams jutīgs, psihisks iegansts. Kad es vēroju kāda drauga fotogrāfiju, es domāju, ka attēls uzspiež man nozīmi, lai gan patiesībā tas esmu es, kas piešķir nozīmi (pazīstama persona, kopējas atmiņas, retrospektīvs aizkustinājums) neizteiksmīgai un nedzīvai fotogrāfijai.» Viņš pacēla acis no burtnīcas un skatījās uz Dāniju, kas albumā kārtoja «psihiskos ieganstus». Vai tas nebūtu brīnišķīgi, ja varētu šādi analizēt un izskaidrot vismazāko mīļotās būtnes rīcību. Sārtā istaba slīga puskrēslā. Uz plauktiņa rindojās Danijas vecās lelles. Augšā — viņas mācību grāmatas. Starpsienu satricināja troksnis caurulēs. Tikko pārnācis, Saris Sovelo mazgāja rokas. Kopš dažām dienām viņš bija norūpējies. Pētījumu dienesta vadītājs F. I. S. A. C.— viņš ir arī tehniskais konsultants mazā firmā, kas specializējusies mājsaimniecības piederumu ražošanā. Un šī firma drīz atzīs sevi par maksāt nespējīgu. Ja draudi apstiprināsies, viņam tiks atņemta diezgan ievērojama papildu alga un izjaukts ģimenes budžeta līdzsvars. Vairākas reizes viņš jau tika par to runājis pie galda. Daniels cieta no tā, ka ir viņam par nastu. Viņš gribētu piedalīties ģimenes izdevumos. Bet kā? Tēvs, palikdams uzticīgs saviem principiem, neko viņam nedeva. Daniels atcerējās viņa teikto: «Es esmu tevi brīdinājis. Tu gribēji precēties pret manu gribu. Tad liīk! Tiec pats galā ar tiem, kas tevi pamudināja uz šo muļķību!» Brīžiem viņu pārņēma sajūta, ka tēvs nejūt pret viņu nekādu maigumu, pat nekādu interesi, un, jo mazāk viņš redz savus bērnus, jo laimīgāks ir; viss, kas atgādina viņam ģimeni, liek sabozties un traucē. Kāpēc Karola un tēvs nekad neaicina Danijas vecākus? Un, ja tie uzlūgtu viņus uz pusdienām, viņi vienmēr aizbildinātos ar kādu kavēkli, lai tikai varētu neierasties. Varētu secināt, ka viņi vērtē Sovelo par sava apmeklējuma necienīgiem. Daniels ir pārliecināts,

ka viņa sievastēvs un sievasmāte jūtas aizvainoti. Viņi nav to pelnījuši . .. Danija piecēlās, ielika albumu atvilktnē tualetes galdiņā, kas pārklāts ar spodrdūrienu tehnikā izšūtu sedziņu, un izgāja no istabas. Bez šaubām, viņa devās pie mātes. Viņas bieži kaut kur klusā stūrītī risināja nenozīmīgas sieviešu sarunas par niekiem stundām ilgi. Daniels prātoja, ko gan viņas runā par viņu? Nenoliedzami visa ģimene viņu pieņēmusi. Saris un Marianna Sovelo izturējās pret viņu kā pret savu dēlu. Ja vien viņš varētu pelnīt naudu! Viņš ļāvās sapņiem par cīņu, veiksmi, pārpilnību. Kaut kur Ziloņkaula Krastā. Bonduku apkaimē. Ar Dāniju. Kādā mežsaimniecībā. Ar uzticamiem melnādainiem kalpotājiem. Gari braucieni džipā pa grambu izvagotiem ceļiem. Visapkārt svinīga koku krišana, lauztu zaru krakšķēšana, atgriešanās mājās pēc ilgas vārgšanas, pusdienas uz terases divatā ar sievu starmešu gaismā, lēni izsmēķēts cigārs, kamēr naksnīgo zvēru kliedzieni atbalsojas krūmāju dziļumā . . . Uzmanību! Viņš «sacer pasakas» kā tolaik, kad bija bērns. Pēc Dekarta ir tāds iztēles tips: izjūtu pārdzīvošana ārpus priekšmetiskās pasaules. Pamats, kas dibinās uz neesamību. Lielisks formulējums. No jauna izmantot kādā uzdevumā. Nauda ir netīra, pazemojoša apmātība. Neiespējami no tās izvairīties. īpaši, ja esi precējies. Pat tādam tipam kā Kozlovam laiku pa laikam vajag skaitīt savus sū. Durvis atvērās. Ienāca Lorāns nomāktu seju un noņurdēja:

—  Tu nāksi skatīties televizoru?

—  Es neesmu beidzis izskatīt filozofiju.

—  Rīt viņš mums neprasīs, viņš tā teica . . .

Daniels ļāvās vilinājumam. Viesistaba bija tukša.

Viņi apsēdās abos labākajos atzveltņos iepretim ekrānam un aizdedzināja cigaretes. Pliekani kadri no raidījuma sievietēm zibēja gar acīm.

—  Tas ir nožēlojami,— Lorāns rūca.— Cik tas ir traki nožēlojami!

—  Izslēgsim?— Daniels piedāvāja.

—  Nē, es gribu redzēt, cik tālu aizies viņu muļķība.

Parasti lēnīgas dabas — Lorāns filozofijas klasē bija

ieguvis nevaldāmu un postošu prātu. Sistemātiska opozīcija kļuvusi viņam par gudrības pazīmi un, kā viņš pats teica, par «dzīves stilu». Tomēr Daniels, būdams

labāks skolnieks par viņu, reizēm bija ar mieru piekāpties viņa uzskatiem.

—  Televīzija ir pūļa māksla,— Daniels sacīja.— Tu nevari pieprasīt sev to, kas neder citiem. Vai arī tu esi antisabiedrisks . . .

Viņi ilgi diskutēja par nežēlīgo alternatīvu — novest kultūru masu līmeni vai ari laupīt drosmi masām, piedāvājot kultūru, ko tās nav spējīgas asimilēt. Tad viesistabā ienāca Danija un viņas vecāki, un mājkalpotāja pavēstīja, ka pusdienu galds ir klāts.

Danielam patika atrasties pie galda ģimenes vidū. Taču Sarlam Sovelo bija skumjš skatiens. Acīmredzot viņu pilnīgi nodarbināja paša pašreizējā situācija. Drosmīgāka vai varbūt mazāk informētā Marianna Sovelo smieklīgā sašutumā stāstīja par strīdu ar taksometra šoferi, kurš atteicās atdot viņai sīknaudu no simt frankiem tāpēc, ka viņas banknote bijusi salīmēta ar līmlenti.

—  Es veltīgi skaidroju viņam, ka mana banknote ir īsta, viņš idiotiskā izskatā atbildēja: «Iedomājieties sevi manā vietā.»

—  Viņam bija taisnība,— Lorāns enerģiski iejaucās.— Galvenais buržuā trūkums ir neprasme nostāties citu vietā.

Sis_ izlēciens pārsteidza visus. Bez šaubām, Lorāns meklēja kādu ieganstu, lai izraisītu kādu no šīm politiski sociālajām diskusijām, ar kurām viņš neprātīgi aizrāvās tāpēc, ka tās devā viņam iespēju izrādīties tuvinieku priekšā.

—  Vai tu pats arī neesi buržuā?— viņa tēvs ironiski vaicāja.

—  Nē.

—  Tas nu gan ir jaunums! Vide, kurā tu dzīvo, audzināšana, ko esi saņēmis . . .

—  Neesmu izvēlējies nedz šo vidi, nedz šo audzināšanu.

—  Nē. Bet tu to izmanto.

—   Un tad?— Lorāns teica.— Var izmantot un neatzīt!

Viņš gavilēja; viņš bija sasniedzis ko gribējis kopš maltītes sākuma: vārdu kauja bija iesākta.

—  Sāda attieksme nav pārāk patīkama,— Sovelo sacīja.

—       Ko citu lai darām mūsu vecumā? Jūs aizliedzat mums rīkoties; jūs nevarat aizliegt mums spriest.

—  Ko spriest? Par ko spriest?

—       Par pasauli,— Daniels pašapzinīgi sacīja.— Par pasauli, tādu, kādu jūs esat to izveidojuši.

Daniels atzina, ka viņa svainis izsakās «mazliet par stipru», bet ar savu iejaukšanos baidījās saasināt strīdu. Mājkalpotāja nomainīja šķīvjus un pasniedza siltu šķiņķi un spinātus. Saris Sovelo smaidīja.

—       Galu galā,— viņš teica,— tu pārmet mums, taviem vecākiem, ka neesam pietiekami nogludinājuši tev ceļu.

—       Pareizi,— Lorāns sacīja.— Veidojot sabiedrību, jūs esat domājuši vienīgi par sevi. Un tagad jūs to turpināt. Jaunie mīņājas uz vietas, turpretī jūs esat ieņēmuši labākos amatus. _

—  Tā tas ir bijis vienmēr.

—  Jā, bet agrāk jauno bija mazāk.

—  Un tie nevēlējās ātri izsisties uz augšu.

—  Neizbēgami . . .

—       Un, ja rīt mēs demisionētu,— Saris Sovelo vaicāja,— ko jūs darītu?

—  Visu Aizslaucītu, ar jauniem tipiem sāktu no nulles.

—       Jaunie tipi nonāktu tādu pašu problēmu priekšā kā mēs.

—  Viņi tās atrisinātu citādā veida.

Arī te Daniels nevarēja piekrist, ka Lorāns maldās. Viņam šķita, ka jaunatnei nenoliedzami ir jaunas tiesības un ka progresa paātrinājumam visās nozarēs jāizraisa veco priekšlaicīga aiziešana.

—       Pasaule attīstās ļoti strauji,— viņš teica.— Attiecības starp vecākiem un bērniem nevar būt tādas, kādas tās bijušas agrāk. Vairs nav aklas autoritātes no vienas puses un absolūtas pakļaušanās — no otras. Bet sirsnība paliekL

:— Ja tas būtu tā, kā jūs sakāt, — Saris Sovelo norūca. •

—       Ko? Tu par to šaubies?— iesaucas viņa sieva.— Tas ir kalngals! Tu visu redzi melnās krāsās, tāpēc ka tev ir nepatikšanas.

Viņa, kā vienmēr, nostājās jauno pusē.

Pēc augļu nobaudīšanas sapulcējās viesistabā. Apzinoties, ka pāršāvis pār strīpu, Lorāns uzsāka ar tēvu nekaitīgu sarunu par salīdzinošiem sasniegumiem krāsu

televīzijas dažādu procesu attīstībā. Saris Sovelo izteica savu viedokli vienmuļā tonī. Viņā klausījās ar interesi. Taču, bez šaubām, šī negaidītā pretimnākšana •bija manīga. Viņš aizgāja agrāk nekā parasti. Sieva sekoja viņam.

Lorāns atkal ieslēdza televizoru. Viņi «uztrāpīja» pirmskara sentimentālas filmas pašā vidū. Sākumā viņus uzjautrināja smieklīgā sieviešu mode. Pēc tam banalais dialogs, rūpīgi uzspodrinātie skati, apnicīgais un salkanais mūzikas pavadījums viņiem šķita nepanesams.

—  Un tēvs teica, ka ir saglabājis tik labas atmiņas par šo filmu!— Danija iesaucās.

—  Viss ir relatīvs,— Lorāns teica.— Tolaik šī filma šķita laba tāpēc, ka nebija nekā pieņemama, ko likt preti. Bet kopš tā laika kino ir tā progresējis . . .

Viņš izslēdza aparātu.

—  Tikko tu pārspīlēji par to savu tēvu,— Daniels sacīja.

—  Ak, jā!— Danija iesaucās.— Es tev tieši gribēju teikt . . .

—  Varbūt,— Lorāns iebilda,— bet vajadzēja, lai tas izlaužas ara. Tu saproti, tētis — viņš ir ļoti jauks, vienīgi viņš vel ik pa brīdim iedomājas, ka dzīvo 1938. gadā. Viņš pārlieku aizmirst, ka viņa paaudzes tipi ir tie, kas zaudēja karu 1940. gadā, kas izgudroja atombumbu, kas neprot izgrozīties, lai atjaunotu mieru Āzijā, Āfrikā, kas ļauj vesejlām tautām mirt badā, kas izdod traku naudu par atomraķetēm, nevis ceļ dzīvokļus un būvē autoceļus. Tā ir viņu vaina, ka mēs esam nonākuši grūtībās. To tētis nevar noliegt. Sāda veida saruna atsvaidzina viņa prātu, atdod viņam realitātes izjutu.

—  Viņš izskatījās_ tik bēdīgs.— Danija nopūtās.

—  Rīt viņš būs pārdomājis un morāli jutīsies krietni labak. Tu neesi izslāpis?

—  Tu esi lops!— Danija iesaucās.

Viņa aizskrēja uz virtuvi sameklēt trīs Coca-Cola pudeles. Viņi dzēra no pudeles. Ērti iekārtojies atzveltni, skatienu pievērsis sienai, uz kuras rindojās gravīras ar medību ainām, Daniels pūlējās iztēloties kaut ko svarīgu. Taču aizvien doma, ka viņš dzīvo pie sievas vecākiem, ka viņam ir tikai deviņpadsmit gadu un viņš vel nepelna sev iztiku, liedza viņam savā sapnī uzlēkt

vēl augstāk. Pēc brīža Danija žēlojās, ka: ir nogurusi, un aizgāja gulēt. Viens otram pretī sēdēdami, Daniels un Lorāns klusēdami smēķēja. Viņi aiz dīkdienības pagarināja vakaru. Viņus pārņēma miglainas domas, neatstājot nekādas pēdas. Beidzot arī Daniels atgriezās istabā. Tur viņš sastapa Dāniju, kas nāca no vannasistabas. Zem plāna auduma naktskrekla viņa šķita vēl resnāka nekā parasti. Vai tas iespējams, ka reiz viņa atgūs jaunas meitenes slaidumu. Viņa sūrojās:

—  Tas ir briesmīgi! Es tik tikko uzdrošinos skatīties uz sevi spogulī!

Daniels bija tikpat satriekts ka viņa, bet aiz žēlsirdības bilda:

—  Tu esi traka! … Tu . . . tu esi brīnišķīga ari tāda! . . . Un turklāt… Un tad . . . tad drīz tu par to vairs nedomāsi . . .

Acīs viņai bija asaras. Viņš apskāva Dāniju. Uzmanīgi spiežot viņu pie krūtīm, Daniels juta, ka viņai ir smalka auguma augšdaļa, smalka lejasdaļa, bet viduklis piebriedis. Tas bija neērti. Viņš piespiedās viņai klat un čukstēja:

—  Mana' Danija! Mana Danija!

Danija stiepa viņam pretī lūpas. Viņas elpa smaržoja pēc zobu pastas. Piepeši viņa iemetās gultā un uzvilka segu līdz zodam. Viņš ieslīdēja Danijai līdzās un apkampa viņu. Danija vāji pretojās. Lorāns mita blakusistaba. Varēja dzirdēt viņu rosāmies.

—  Mana Danija!— Daniels čukstēja.— Es tevi nulu!

—  Jā, bet nerunā!

—  Kāpēc?

—  Lorāns.. .

—  Ak, jā . . .

Viņi paslēpa galvu zem segas. Saja auduma ala viņu augumi sakļāvās, mutes alkatīgi meklēja viena otru. Viņi mīlējās klusumā. Danija aizmiga gandrīz tūlīt pēc tam. Sakrustojis rokas aiz pakauša, viņš palika nomodā. Lidinoties tumsā, viņš domāja par bērnu, kurš dzims, par Spinozu, Kantu, Bergsonu, par savu bakalaura eksāmenu, par savas ģimenes nākotni, par amatu, ko. ieņems vēlāk, un šis_ domu juceklis izpaudās daudzveidīgā nemierā1 Tā kā miegs nenaca, viņš nolēma iemidzināt sevi, prātā atkārtodams teikumus no lekcijām.

—    Ja mesjē vēlētos man sekot,— teica sulainis, . — kundze jau gaida. x

Žans Marks pats sev vaicāja, kāpēc viņu ved pie Kiivelje kundzes, nevis tieši pie Zilbēra. Varbūt šī sieviete viņam tūlīt paziņos, ka pārdomājusi, ka nesa skata nepieciešamību ņemt privātstundas savam maz dēlam? Deviņdesmit, franku nedēļā aiziet viņam gar degunu. Viņš tā rēķinājās ar tiem! Tomēr nē, viņa taču nevar mainīt savus uzskatus tik īsā laikā.

Satraukts Žans Marks ienāca viesistabā, kur iepriek šējā dienā viņa ar vīru bija viņu sagaidījusi. Plaša istaba augstiem griestiem, smalki apzeltītiem Luija XV stila paneļiem; to gaišu vērta Savonorijas lauku aina vam apgleznots manufaktūras paklājs, kas bija izklāts zem milzīgas kristālā lustras. Pārāk daudz inkrustētu mēbeļu, pārāk daudz senu gleznu, pārāk daudz greznum nieciņu, pārāk daudz lakotu Ķīnas aizsegu pieblīvēja šo istabu. Atvērās durvis, un Kriveljē kundze — sīka, trausla, smalku degunu un kapmiršu zilām acīm zem bieziem, sirmiem matiem — pienāca pie Žana Marka.

—  Zilbērs vēl nav pārnācis,— viņa sacīja.— Bet, starp mums runājot, es esmu priecīga, ka satieku jūs pirms viņa atgriešanās. Vakar viņa klātbūtnē es neva rēju runāt ar jums tā, kā būtu gribējusi.

Viņa ērti iekārtojās zvilnī, uzaicināja arī Žanu Marku apsēsties un ar pievilcīgu vecmodīgi koķetu izteiksmi turpināja:

—  Es neslēpšu, ka jūsu misija šeit būs ļoti delikāta. Jūsu skolnieks nav no paklausīgajiem . . .

Žans Marks uzelpoja: par atteikšanos no stundām nav runa.

—  Vienosimies,— viņa atsāka.— Zilbērs ir ārkārtīgi burvīgs, bet ir jāprot viņam tuvoties. Traģēdija, kas apzīmogojusi viņa bērnību, ir padarījusi vēl ievainoja māku un vēl nemierīgāku jau pēc dabas sapņaino raksturu. Jūs zināt, ka viņa māte — mana vedekla — ir gājusi boja vina acu priekšā autokatastrofā . . .

— Jā, jā,— Žans Marks murmināja.— Valērija man to stāstīja.

—  Tolaik viņam bija seši gadi. Paldies dievam, viņš tika cauri ar dažām skrambām; bet viņš taču sēdēja līdzās mātei, kura vadīja mašīnu. Viņa tēvs — mans

dēls — ļoti ātri apprecējās ārzemēs no jauna, atstajot mums rūpes par Zilbēra audzināšanu. Vai ir nepieciešams jums teikt, ka šis bērns kļuvis par mūsu — mana vīra un manas dzīves — vienīgo jēgu?

—  Vai viņš ir ļoti atpalicis mācībās, kundze?

—  Ne gluži tā. Vai, drīzāk, viņš mācās tikai to, kas viņam patīk. Vai var uz viņu dusmoties par to? Ak vai! Ir eksāmeni. Mums par to jādomā. Patiesībā Zilbēram mazāk vajadzīgs repetitors, bet gan par viņu nedaudz vecāks zēns, ar kuru viņš var nepiespiesti runāt, zens, kurš viņu apskaidro, iedrošina, iedveš viņam darba prieku . . .

—  Saprotu, saprotu,— Žans Marks murmina ja.

Un viņš nodomāja: «Mani pieņem par lektoru jaunam princim.» Kriveljē kundze sapņoja aizmiglotām acīm, tikko jaušamu smaidu uz lūpām. It kā sastingusi zem sirmajiem matiem, viņa šķita izkāpusi no kādas astoņpadsmitā gadsimta gleznas, kas atradās viņai visapkārt. Vienīgi viņas īsā, tumši zilā kleita bija anahroniska. Pēc brīža viņa, it kā runādama pati ar sevi, atsāka:

—  Zilbērs ir ļoti mežonīgs. Mums nav zināms, ka viņam būtu kāds draugs. Viņa klasesbiedri neizraisa nekādu interesi . . .

Kamēr Kriveljē kundze runāja, Žans Marks brimjas par viņas tieksmi uz pļāpāšanu. Tā varbūt bija šī runas nevaldāmība, ko viņš visvairāk pārmeta iepriekšējo paaudžu sievietēm. Viņas nemāceja pretoties kardinajumam tēlot lomu, kurai vairs nebija radītas. Novītušas, nelabojamas un šarmantas — viņas dižojās. Vai Karola kādudien nebūs tāda pati kā Kriveljē kundze? Sis jautājums viņu stindzināja, sāpināja.

—  Kas par problēmu ar apmeklējumiem!— Krivelje kundze turpināja.— Tāpēc mēs negribējām pierakstīt Zilbēru licejā. Tomēr Magelana institūta ir labak. Ta ir privāta skola, bet ne reliģiska. Par nelaimi, jaukta. Jūs droši vien uzskatāt mani par atpalikušu.

—  Nē jel, kundze,— Žans Marks bezgala laipni un pakalpīgi teica.

Viņa apveltīja Žanu Marku ar siltu un zilu skatienu, kas viņu apžilbināja. «Kādreiz viņa bijusi piemīlīga,» viņš nodomāja.

—  Mesjē,—viņa teica,—es tūlīt uzminēju, ka jus esat no citas šķiras nekā šie sīkumainie, prasīgie studenti, par kuriem apgalvo, ka tie pārstāv franču intelek

tuālo jaunatni. Ja jums radīsies kaut niecīgākā problēma ar Zilberu, nāciet pie manis, mēs to atrisināsim kopīgi. Ak, lūk arī viņš! . . .

. Atrā solī ienāca Zilbērs. Viņš bija vidēja auguma, gaišmatains, smalks, nervozs, strupu degunu, izvirzītiem vaigukauliem, skatienā kaut kāda nemiera dzirksts. Noskūpstījis vecmāmiņas roku, viņš teica Žanam Markam:

—  Esmu sarūgtināts, ka liku jums gaidīt, bet fizikas pasniedzējs mūs atstāja desmit minūtes pēc stundas, lai izdalītu uzdevumus.

—  Esiet mierīgs,— Žans Marks sacīja,— es tikko atnācu.

Kriveljē kundze pārlaida viņam liegi samtainu skatienu un žužināja:

—  Nu, labi, ķerieties ātri klāt!

Žans Marks sekoja Zilbēram garā galerijā, kur karājās tik daudz gleznu, ka to rāmji saskārās. Starp divām no tām zem tapetēm bija durvis. Zilbērs tās atvēra.

—  Mana istaba,— viņš sacīja.

Tā bija nevis istaba, bet gan kabinets. Trīs no četrām sienam aizņēma grāmatas. Bibliotēkas galvenajā daļā ierīkotajā nišā atradās dīvāns. Abās pusēs logiem karājas iestikloti zīmējumi. Žans Marks pazina Matisu un Difī. Pārsteigts viņš pagriezās pret Zilbēru.

—  Jums tās patīk?— zēns viņam jautāja.

—  Ļoti.

—  Es vairs nevaru uz tām skatīties. Tas ir tukši, nepilnīgi, tas paver pārāk Mieļu plašumu skatienam, rodas sajūta, ka esi izsmējīgu un izveicīgu mākslinieku piemānīts.

—  Jūs esat pretenciozs,— Žans Marks teica.

Un viņš nodomāja: «Valērijai taisnība. Viņš ir pretīgs. Varbūt ne muļķis, bet pretīgs gan.» Redzēdams viņu, Žans Marks jutās divkārt satraukts, domājot par pārbaudījumu, kāds viņu sagaida. Paša skolas zināšanas jau bija pa šiem četriem gadiem novecojušas. Viņš bija ļoti centies atsvaidzināt atmiņu, bet bez rezultātiem.

Apsēdies pie darba galda pretim Zilbēram, viņš nolēma sākt ar angļu valodu. Viņš bija gandrīz drošs, ka te tiks labi galā. Klasē Zilbērs mācījās Makbetu. Žans Marks paņēma brošūru, lasīja 1. cēliena VII ainu un lika savam skolniekam to pārlasīt un tulkot. Zilbē-

ram bija nepareizs akcents. Kamēr viņš nopūlējās ap tekstu, Žans Marks uzmanīgi viņu vēroja. Sī sīka rēta, kas pārdalīja viņa kreiso uzaci,— vai tā nav palikusi pēc autokatastrofas, kas maksāja dzīvību viņa mātei? Uz rakstāmgalda metāla ietvarā atradās gaišmatainas, jaunas sievietes fotogrāfija; sieviete turēja rokās mazu, ļoti pinkainu suni un smaidīja, acis saulē piemiegusi. Nekādās līdzības starp Zilbēru un viņu. Un tomēr nenoliedzami viņš ir šis mirušās — ši rēga dēls. Aizmaldījies savās pārdomās, Žans Marks attapās brīdī, kad Zilbērs beidza runāt. Viņš izskaidroja zēnam dažu arhaisku vārdu nozīmi un uzdeva viņam vairākus jautājumus gramatikā. Ko darīt pec tam? Apzinādamies savas vājās zināšanas matemātikā, fizikā, ķīmijā, viņš izvēlējās franču valodu, kurā viņš cerēja godam izkulties. Zilbērs teica, ka viņam jāuzraksta apnicīgs domraksts: «Izlasījuši Bualo vēstījumu par ienaidnieku noderību, pasakiet, vai jiis piekrītat autora uzskatiem. Kāpēc Rasins, pēc jūsu domām, nav vērsies pret Bualo argumentiem?» Uzdevuma apmulsināts, Žans Marks ieteica ļoti īsā pirmajā daļā atzit, ka, aizskarot rakstnieka pašcieņu, viņa ienaidnieki reizēm mudina viņu pārspēt paiam sevi; otrajā daudz garākā daļā varētu uzskatāmi pierādīt, ka Rasina sāncenši nav izteikuši nevienu nopietnu kritiku par viņu, bet centušies viņu uzveikt ar viszemiskākajiem līdzekļiem, tātad viņš rīkojies pareizi, nepievienodamies sava drauga Bualo viedoklim.

—  Es ienīstu Bualo,— Zilbērs sacīja.— Viņš ir sentenciozs muļķis. Viņš uz ilgiem gadsimtiem ir saindējis franču prātus.

—  Ari mani viņš kaitina,— Žans Marks teica.— Bet galu galā viņa nopelns ir tas, ka viņš klasificējis sava laika mākslu.

—  Formulējumi nonāvē mākslu! Kādudien pasniedzējiem būs jāiejūtas Bodlēra un Rembo ādā. Vai jums patīk Rembo?

—  Protams.

—«Es atceros sudraba un saules stundas pie upēm, uz sava pleca lauku pieskārienu un mūsu glāstus, kājās stāvot, smaržu pārpilnos līdzenumus . . .»— Zilbērs skaitīja.

—  Tas ir no «Vienas sezonas ellē»?

—  Nē, no «Iluminācijām».

—  Es neesmu lasījis «Iluminācijas»,— Žans Marks teica.

—   Kā? Bet tas ir daudz nozīmīgāks nekā «Viena .sezona ellē»! Tur var nojaust, kā Rembo ar viltību, ar niknumu bojā sev nervus, lai labāk justu un labāk pateiktu. Un Lotreamona «Maldorora dziesmas» jums patīk?

Nesagaidījis Žana Marka atbildi, Zilbērs pieleca kājās un paķēra grāmatu no bibliotēkas. Viņš uz labu laimi atvēra un lasija:

—«Es uztvēru dzīvi kā brūci … Es gribu, lai Radī tājs aplūko to ikkatru savas mūžības stundu, šo atvērto plaisu!» Ko par to teiktu Bualo tētiņš?

Viņš nosvieda grāmatu uz galda un apmierināts un gluži kā nosalis berzēja rokas. Istaba bija pārkurināta.

—  Vai jūs domājat, ka ir bijusi slepena ideju saskaņa starp Rembo un Lotreamonu?— Zilbērs atsāka.

—  Galvoju, ka nekad neesmu par to domājis,— Žans Marks teica.— Acīmredzot tie ir divi antikonfor misti . . .

—  Jā, valodas spīdzinātāji. Bet Lotreamons atceras Baironu, Danti, Bodlēru, turpretim Rembo, šķiet, visu izdomā. Vienalga, Lotreamons varbūt ir pat spēcīgāks par Rembo. Viņš ir izcils nakts ģēnijs. Un kā var teikt, ka Verlēns neminēja viņu savā «nolādēto dzejnieku» galerijā! Netīša aizmāršība vai braliska cūcība?

Zilbērs, stipri uzbudināts un nesakarīgs, soļoja šurpu turpu. Sī apkārtstaigājošā, daiļrunība kaitināja Žanu Marku. Kā nupat Kriveljē kundzes priekšā, viņam bija sajūta, ka piedalās jūtu izrādīšanā mūzikhola izrādē: mazs ģēnijs nelielā pulciņā.

—  Vai jūs zināt, ka Andrē Bretons uzskata, ka visa sirreālistiskā dzeja ir cēlusies no Lotreamona?— Zil bērs atsāka.

—  Klausies, vecīt,— Žans Marks skaidrā tonī teica,— es esmu šeit, lai palīdzētu pārskatīt pirmās klases programmu, nevis lai gatavotu disertāciju par sirreālistiskās dzejas izcelsmi. Atgriezīsimies pie Bualo, Rasina un pie sazvērestības pret «Faidru».

Zilbērs atkal apsēdās, aprima un murmināja:

—  Atvainojiet . . . Bet Lotreamons man šķiet daudz svarīgāks par visu pārējo . . .

Taču nedaudz vēlāk, kad Žans Marks lūdza viņu analizēt Rasina daiļradi, Zilbērs atdzīvojās un apgal

voja, ka, pēc Pola Valerī domām, Rasins drīzāk būtu mainījis Faidras raksturu nekā uzrakstījis sliktas vārsmas.

—  Zids par to raksta savā «Žurnālā». Jūs gribat redzēt?

Žans Marks neatbildēja un turpināja izjautāt viņu par septiņpadsmitā gadsimta franču literatūru. Zilbers nespēja nosaukt pāris gaduskaitļu, nebija lasījis pusi no Moljēra lugām, apgalvoja, ka Lafontēns viņu garlaiko līdz. nāvei, nebija sevišķi pārliecināts par Paskāla nostāju pret jansenismu un pinās strīdā starp Vecajiem un Jaunajiem. Vispār šķita, ka viņa izglītība tika vadīta šā tā, ar gadījuma lasāmvielu. Tomēr Žans Marks juta, ka viņa skolnieka zināšanas, par spīti to nesakarībai, bija daudz oriģinālākas, izcilākas un daudzpusīgākas ncka viņam pašam.«Ko es šeit noņemos?» viņš nosprieda un sparīgi ķērās pie algebras. Noliecies pār nodaļu par trinoma funkciju, viņš pusbalsī lasīja tekstu, pārlasīja, kaut kā izskaidroja to, izlīdzoties ar tālām, neskaidrām atmiņām. Brīžiem viņš sapinās, un Zilbērs, atcerēdamies klasē dzirdētu skaidrojumu, viņam palīdzēja ar savam gluži jaunām zināšanām. Pēc lokcijām viņi ķērās pie praktiskiem vingrinājumiem. Viens otru balstīdami, viņi lēnām virzījās uz priekšu caur līkņu, tangensu un abscisu biezokņiem. Sev aizmugurē Žans Marks sajuta plauktos sarindoto grāmatu vareno valdonību. Visu šo rakstnieku kastēs saspiestie ģeniālie izdomājumi ka atsperīgas spirāles bija gatavi izlekt no slēpņa. Šādas gaisotnes apņemta istaba bija sava veida altāris, maģiska vieta, kur izpaudās domu ietekme. Tik plaša bibliotēka septiņpadsmit gadu vecumā! Vai tas nav nenormāli? Žans Marks cīnījās ar apslāpētu nepatiku pret šo bagātību, kas kārtojās garās rindās no gaiteņa līdz istabām. Pat pie tēva viņš nebija izjutis nenieka no šādas bagātības. Tiesa, kopš viņš dzīvo viens pieticībā, viņš kļuvis desmitkārt jūtīgāks pret naudas apkaunojošo nekaunību. Reizēm, kad vajadzēja atteikties no nepieciešamā, viņš cieta, redzot, ka citi pašapmierināti gozējas pārpilnībā. Taču viņš neapskauda tos. Visiem spēkiem viņš turējās pretī sociālā naida vilinājumam. Tas ir pārāk viegli. Ar dusmām un zākāšanos neko nevar uzcelt. Vai tad Zilbērs ir atbildīgs par Kriveljē kunga, trīsdesmit sešu nozīmīgu sabiedrību pārvaldnieka, finansiālo veik

smi? Un Kriveljē kungs, kurš pelna tik daudz naudas,— vai viņam nav tiesību izdot to par mākslas darbiem? Tad ne jel, Kriveljē kungam mākslas darbi neko neno-

• zīme! Viņam tā ir kapitālu ieguldīšana. Taču Zilbērs nav līdzīgs savam vectēvam. Bez šaubām, viņš ir izlasījis tikai ceturtdaļu vai piektdaļu grāmatu, kas rota viņa istabas sienas, bet pat tas, ko viņš nebija atvēris, ar savu saturu vien noslēpumaini izglītoja viņu. Viņš ir ieguvis elfu zibsnīgo vieglumu, dzīvodams šajā iespiesto lappušu mežā. Algebras uzdevums bija sarežģīts. Taču Žans Marks negribēja atstāt vingrinājumu nepabeigtu. Ar katru vienādojumu viņš, galīgi iztukšots, tuvojās galarezultātam. Zilbērs nopūtās un teica: Es nekad nebūtu domājis, ka nonāks līdz tam.

Bija vēls. Žans Marks piecēlās, lai ietu prom.

—  Es iedošu jums «Iluminācijas»,— Zilbērs sacīja.

—  Izlasiet šo grāmatu, jūs redzēsiet . . .

Bet jūs izlasiet jūsu drauga Bualo «Dzejas māk slu»,— Žans Marks teica ar sarkastisku smaidu, ko tūlīt nožēloja.

Bija kaut kas daudz stiprāks par viņu: šis zēns viņu kaitināja un reizē intriģēja. Viņš paņēma zaļos ādas vākos iesietu sejumiņu, ko viņam sniedza Zilbērs, un ielika to svārku kabatā. Un tad atkal gleznām rotātā galerija, halle ar alabastra baseiniem uz porfira kolonnām un tapsējumiem — ar bāli sārtiem mitoloģiskiem tēliem starp zilganām lapotnēm . . .

Atkal nokļūstot uz naksnīgā Morisa Baresa bulvāra ietves, Žanam Markam šķita, ka viņš ir izsviests virspusē pēc iegremdēšanās aizgājušajā laikā. Ausīs skanēja viņa skolnieka pēdejie vārdi. Zilbērs nerunāja un nedomāja tāpat kā viņa vecuma puiši. Vai ta ir viņa vecvecāku ietekme, kas viņam piešķīrusi pirmskara zēna manieres? Ši uzruna «jūs», lasīšanas tieksme, pārmērīgās ērtības, draugu trūkums … Ar savu entuziasmu un pieklājību viņš ir vecmodīgs. Grāmatiņa ar asajiem stūriem spieda Žana Marka svārku kabatu. Pie katra soļa viegls grūdiens gurnā. Sacēlis mēteļa apkakli, viņš metās aukstajā un drēgnajā tumsā, ko izcēla laternu nespodrā gaisma. Pa kreisi — buržuā namu vertikālā siena, pa labi — Buloņas meža tumšais un porainais jūklis, no kura plūst trūdošu lapu smarža. Viss šis Neijī rajons stabili turas uz rēķiniem bankā. Vai tas labi, Žans Marks ir sašutis par to? Vai viņš

drīkst kritizēt iedibināto kārtību, viņš, kura tēvs . . . «Man nav tēva,» viņš piepeši ar niknumu un sāpēm nosprieda. Viņš pamanīja, ka mēģina ar cildenu ideālu attaisnot savu viduvējo eksistenci, kamēr viņa pašreizējām grūtībām ir gadījuma raksturs. Ja viņam rastos iespēja atkal nokļūt savā ģimenē, ar kādu pateicību viņš tur atgrieztos! Materiālā labklājība ir kā narkotika. Tāds, kurš to reiz nobaudījis, vairs nevar bez tās dzīvot bez plosošām pūlēm pašam pār sevi. Kaut viņš būtu spējīgs uz tādu piepūli! Un tādēļ viņš tā mokas.

Metro atmosfēra nepatīkami satrauca sirdi. Cilvēkiem, kas viņu ielenca, bija nogurušas sejas, nobružātas drēbes. Kā var mīlēt nabadzību? Kamēr viņš cieš šajā trūcīgajā pūlī, Zilbērs laiski šķirsta mākslas grāmatas, ar skatienu glāsta kadu Matisa zīmējumu, Difī akvareli. Laiku pa laikam vilciens apstājās fajansa alā ar daudzkrāsainām afišām un braucēju straume triecienā ieņēma vagonus. Uz zemes ir pārāk daudz cilvēku.

Mājās viņu apņēma aukstums, kas valdīja istabā. Parasti gaiss pietiekami sasila no apakšējā dzīvokļa caurulēm, kas atradās gala sienā. Viņš pielika roku pie starpsienas, un plauksta sajuta tās ledaino aukstumu. Droši vien kaimiņi aizbraukuši un atvienojuši apkuri. Viņš ieslēdza elektrisko radiatoru. Ceturtdaļstundu, ne vairāk! Un cena, kāda ir elektrībai! Ietīstījies rītasvārkos, apsējis ap kaklu šalli, segu uz ceļgaliem — viņš iekārtojās pie galda un pusdienās apēda sardīni un gabaliņu Šveices siera. Labāk viņš nepieēd pilnu vēderu nekā pacieš universitātes restorāna nožēlojamo virtuvi. Norijis pēdējo kumosu, viņš paņēma grāmatas, klades un ķērās pie civiltiesību pārskatīšanas rītdienas praktiskajiem darbiem. Ceturtajā gadā galaeksāmenā žūrijas komisija var ņemt vērā katru atzīmi. Uz rotaprinta novilktais pelēcīgais teksts nogurdināja acis. Viņš izvilka no kabatas mazo, zaļos ādas vākos iesieto grāmatiņu un neviļus atvēra to. īsi, dzēlīgi formulējumi. Sur tur drukātajā lappusē zīmuļa pēdas: «Es izvilku auklu no zvana uz zvanu, vijas — no loga uz logu, zelta ķēdes — no zvaigznes uz zvaigzni, un es dejoju.» Kāpēc Zilbērs ir pasvītrojis šo Rembo teikumu? Vai viņš arī pats ir izbaudījis tādu gaisīgu jautrību, virves dejot_āja viegluma sajūtu? Domājot par viņu, Žans Marks iztēlojās te dresētu cirka suni, te liesmu, kas, negaidīti uzblāzmodama, aprij stiepli, kura kalpo viņam par

balstu. Taisnību sakot, viņš nebija neapmierināts ar savu dienu. Žanam Markam šķita, ka ir veicis kaut ko vēl gudrāku un svarīgāku nekā pasniedzis stundu, ka ir

» apliecinājis sevi un atplaucis pats, nodarbodamies ar

otru. Ir tādas būtnes, kuru starojums apgaismo jūs un palīdz apzināties paša būtību. Žans Marks atgriezās pie ļ nodaļas «Mantošanas tiesību rīcības kapitāla likvidāļ cija», tomēr viņu neatstāja atmiņas par bibliotēku, kur viņš bija pavadījis daļu pēcpusdienas kopā ar Bualo, Rasinu, algebru un pieklājīgu zēnu — tik noslēpumainu, ] jocīgi aizrautīgu, greznības un literatūras samaitātu. Dzeja un tieslietas sajaucās draiskā virpulī. Vēl viens | Zilbēra pasvītrots teikums: «Pārdot anarhiju masām: nenovēršams lielāko diletantu mierinājums, briesmīga nāve uzticīgajiem un mīlošajiem!» Žans Marks savukārt pasvītroja savā lekcijā: «Ja nelīdzvērtīgs mantiļ nieks konkurē ar likumīgajiem mantiniekiem, tāds ir dzīva palikušā laulātā gadījums, kad viņš, būdams likumīgs sev nepiederošas mantas lietotājs, var mantot, vienīgi adresējot šiem mantiniekiem lūgumu par savas daļas atsavināšanu …» Un Rembo turpināja: «Pārdot aprēķina pielietojumus un neparastus fantāzijas lēcienus …» Žans Marks atbīdīja malā pārkopētās lekcijas un visā pilnībā iegrima «Ilumināciju» lasīšanā. Tikai tad, kad bija beidzis lasīt grāmatu, viņš atkal paņēma tieslietu pierakstus. Viņš bija mierīgs. Viņam vairs nesala. Viņš mācījās līdz pulksten diviem no rīta un aizgāja gulēt noguris, apmierināts un izsalcis.

Daniels skriešus izmetās no klīnikas, veikli izvairījās no ātrās palīdzības, kas brauca caur dārza režģu vārtiem, skrēja, elkoņus piekļāvis, Rula avēnijā uzsauca garāmbraucošam taksometram, iesēdās tajā un sacīja:

—  Senmišela bulvāris 44!

—  Vai tas ir Senluija licejs?—vaicāja šoferis.

—  Jā!— Daniels noelsās.

Un viņš paskatījās pulkstenī: ja mazdrusciņ veiksies, viņš ieradīsies laikā, lai rakstītu sacerējumu. Vēl rītausmā viņam šķita, ka vajadzēs no tā atteikties. Patiešām būtu žēl, jo šoreiz viņš bija pamatīgi iezubrījis

V

stundu. Ja temats būs par domu un darbību vai par ķermeni un Visumu, viņš pat var cerēt pārspēt Panonso, kurš bija pirmais novembrī. Taču neparko pasaulē viņš nebūtu atstājis Dāniju, pirms viņai viss nebūtu beidzies. Kāda šausmīga nakts! Pamošanās divos no rīta, steidzīga došanās uz klīniku, vīstokļu, palagu kaudzes, vaidošā Danija, Marianna Sovelo kā kapteinis kaujas priekšvakarā ar mierīgu un iedvesmotu seju. Uzgai dāmā telpa, mēbelēta Luija XV stilā, mazuļu fotogrāfijas pie visām sienām. Lorāns un viņa tēvs bija palikuši mājās. Ārsts Bolepjē bija noteiktas un optimistiskas dabas cilvēks. Tomēr dzemdības bija ilgākas, nekā paredzēts. Bez sāpēm? Kur nu! Viņa, nabadzīte, noteikti mocījās. Lai aizvadītu laiku klusajā un vāji apgaismotajā uzgaidāmajā telpā, Daniels šķirstīja savas lekciju klades. Kamēr viņš mācījās, sievasmāte, kas sēdēja viņam līdzās, palaikam skatījās uz viņu reizē apmulsušu un atmaigušu skatienu. Acīm redzami viņa nesaprata, kā šādā brīdī viņš var nodoties mācībām. Ja viņa pazītu Kolerē-Dibrusāra kungu! . . . Pati viņa šķirstīja ilustrētu žurnālu. Apslāpēti soļi uz linoleja. Pulksteņa tikšķi. Un kaut kur varbūt jaunas sirds puksti. Minūtes svina smagumā. Smaga galva. Pulkstenis bija četrdesmit minūtes pāri sešiem no rīta. kad parādījās starojoša vecmāte: meitenīte! Marianna Sovelo noskūpstīja Dānielu. Viņš jutās ļoti aizkustināts, kaut gan labāk bija gribējis dēlu. Pa vidu pirmajam prieka vilnim viņš nodomāja: «Tā es nokavēšu saccrē jumu!» Marianna Sovelo triumfējoša iztaisnoja sabur zīto kleitu un iesaucās: «Ejam ātri!» Bāla, gurda, laimīga Danija gulēja un viņai līdzās šupulītī — šis sarkanās un krunkainās miesas vīstoklis. Tēvs! Viņa bija nogurusi. Jāļauj viņai atpūsties. Viss labi sakrita: viņš tātad nenolaupītu viņai daudz laika ar savu klāt būtni, ja ietu uz liceju. Acīm redzami viņš tur neatgrie zīsies šajā pēcpusdienā: dabas zinātnes un angļu va loda — tie bija maznozīmīgi priekšmeti. Vajadzēs lūgt, lai ārsts Bolepjē izsniedz viņam attaisnojošu zīmi. Lai šis akušieris vismaz kaut kam noder! Vairākas reizes viņam lika zvanīts. Bolepjē ieradās, kad viss jau bija sen sācies. «Dīvaini, pārlieku dīvaini!» kā teiktu Lorāns. Taksometrs lēni vilkās pa Lielās Armijas avēniju.

—  Vai jūs nevarat braukt ātrāk!— Daniels lūdza.

Šoferis norūca nesaprotamu atbildi un piedeva gāzi. «Krietns puisis!» Daniels nosprieda. Starp citu, šorīt pasaulē ir tikai krietni puiši. Tēvs! Savāda sa‘ jūta. Viņš vēl bija pārāk apdullis no trieciena, lai to filozofiski analizētu. Viņa dvēselē mijās svinīga lepnuma, apslāpētu baiļu un noslēpumainas cieņas jūtas. Gribējās smieties un pierādīt citiem savu vērtību. Ja vien viņš būtu labākais filozofijā! Taisnību sakot, šodien nebija runa par kārtējo sacerējumu. Drīzāk tā bija rakstveida atprasīšana, lai pieradinātu skolēnus pie bakalaura eksāmena. Un šajā gadījumā izcelties būtu slavējami. Viņš sapņoja pasniegt savu veiksmi Danijai kā dāvanu. Domājot par sievu, Dānielu pārņēma žēlums, mīlestība, nepacietība. Kā tas var būt, ka šorīt Elizejas lauki ir tik noslogoti? Pēc stundām viņš taisnā ceļā atgriezīsies klīnikā. No turienes viņš piezvanīs tēvam, mātei, Madū, viņš sūtīs pa tālruni ziņu Fransuāzai un Žanam Markam. Viņu abu laime, uzzinot jaunumu, tiks gan vieniem, gan otriem. Un ja jautājumi būs par vielu, ko Kolerē-Dibrusārs iztirzāja pirmajā trimestrī? īsi sakot, lamatas. To Daniels nebija paredzējis. Viņš ātri atkal paņēma kladi un uz ceļgaliem šķirstīja to. Mašīnas drebēšana traucēja lasīt. Viņš atcerējās no galvas dažus virsrakstus: «Platona ceļš, Dekarta ceļš, Kanta ceļš . . .» Un taksometra ceļš? Kāpēc viņš, stulbenis, brauc pa krastmalu? Pašā sastrēgumā. «Filozofija nav gudrības mīlestība, bet mīlestības gudrība,» rakstīja Ileidegers. Daniels atkal aizvēra kladi, izstiepa kaklu un uzbudinātiem nerviem mirkli pa mirklim izdzīvoja lēno augšupbraucienu blīvajā mašīnu straumē pa Senmišela bulvāri. Skaitītājā lēkāja cipari. Vai viņam pietiks naudas? Tieši precīzi. Jo sliktāk ar dzeramnaudu! Pie Senluija liceja viņš samaksāja šoferim, izlēca ārā un aizcirta durtiņas.

Viņš ieradās klasē brīdī, kad mesjē Kolerē-Dibrusārs apsēdās pie galda un ar plašu kustību atvēra kastaņbrūno ādas portfeli. Divas rindas aiz viņa Lorāns pusbalsī sauca viņu. Daniels pagriezās.

—  Tātad — kas ir?—Lorāns čukstēja.

—  Meita,— Daniels atbildēja.

Un viņš aiz laimes nosarka. Visa klase skatījās uz Dānielu.

Zelta temats: «Indivīds un roka». Sis divdomīgais virsraksts būtībā slēpa sevī aicinājumu aptvert visu noda|u «par apgūto dzīves pieredzi». Tiklīdz Daniels to saprata, viņš aši ķērās pie spalvas un rakstīja uz baltās lapas. Lekcijās gūtās atmiņas nepārtrauktā plūsmā no galvas pārgāja uz pildspalvu. Viņš rakstīja nešaubīdamies un gandrīz bez svītrojumiem: «Apgūtais fizikālais visums, var teikt, ir cilvēka virzīts, pasaule ir pa labi, pa viņa veiklākās rokas ķērienam.» Tas bija mesjē Kolerē-Dibrusāra teikums, bet Danielam bija skurbinoša sajūta, ka to izgudrojis viņš pats, tieši šobrīd vajadzības pamudināts. Acis nepacēlis, viņš jauta ap sevi visas šīs noliektās galvas, visus šos katordzniekus, pārliekušos pār airiem, un lēno kuģa šūpošanos . . . Tikai nezaudēt ne minūti. Viņš pārspēs Panonso. Viņš tuvojas galvenajai atšķirībai starp indivīdu, kas rīkojas, un indivīdu, kas domā. Mūsu aizvēsturiskie senči cirta darbarīkus no akmens, pirms iemācījās domāt. Bergsona homo faber, cilvēks, kas kaut ko izgatavo, ir bijis pirms hornv sapiens, cilvēka, kurš domā sava saprāta iespējās. Vesela gara tirāde. Kolerē-Dibrusārs būs septītajās debesīs. Roka ir darbarīka modelis: analoģija starp akmeni un dūri, rungu un pirkstu . . . Sajūsminoties par paša zināšanām, Daniels izjuta gandarījumu, kam nebija nekā kopīga ar rediģēšanas prieku. Aiz šo teikumu vieglās virknēšanās uzliesmoja prieka guns, kas piešķīra visām viņa domām neparastu nokrāsu. «Kas tad ir tik patīkams manā dzīvē? Ak, jā! Tēvs! Es esmu tēvs! Es! Daniels! Tas ir neprāts!» Cits pec cita viņa biedri pabeidza savus domrakstus. Toties viņš nevarēja izšķirties par nobeigumu. Mesjē Kolere-Dibrusāram vajadzēja izvilkt rakstudarbu no viņa spalvas apakšas. Izgājis no klases, viņš izmisumā iesita sev pa pieri: viņš bija aizmirsis uzrakstīt par «rokas ekspresīvo nozīmi»!

—  Divas stundas patiesi ir pārlieku maz,— viņš ruca.

Biedri tā nedomāja. Izjautājis viņus par to, ko tie paveikuši, Daniels konstatēja, ka viņa sacerējums nemaz nav tas labākais. Starp citu, Panonso bija aizvācies, neiesaistoties parastajās diskusijas uz ietves. Tā ir zīme, ka viņš nav drošs par sevi.

—  Iesim ātri uz klīniku?— Lorans vaicāja, paaicina dams Dānielu sānis.

—   Jā,— Daniels teica.— Bet vispirms man jānopērk •Danijai puķes. Vai tu nevarētu man aizdot desmit frankus?

—  Man ir tieši tik, cik nepieciešams braucienam metro.

—  Tas ir slikti.— Daniels nopūtās.— Tādā dienā es taču nevaru atgriezties bez puķēm.

Par laimi, biedri vēl nebija izklīduši. Daniels gāja at pakaļ pie viņu pulciņa un skaidri un gaiši noprasīja. Notika viegla svārstīšanās. Tad viņš paskaidroja, ka tikko kļuvis tēvs, ka steigā atstājis māju, nepaņemdams naudu, ka rīt viņš noteikti atdos aizdoto summu . . . Galu galā par šo pēdējo apgalvojumu viņš nebija īsti pārliecināts, bet izjustais stāstījums nodrošināja viņam auditorijas uzticību. Dibondē, kurš nezināja, kur likt naudu, pastiepa piecdesmit franku zīmi, teikdams:

—  Man nav sīknaudas.

—  Tas ir pārāk daudz!— Daniels teica.— Es nekad nevarēšu tev to atdot.

Tad Dibondē, izgriezis uz āru kabatas, iedeva viņam desmit frankus sīknaudā. Daniels pateicās un lieliem soļiem devās prom, Lorāns viņam sekoja, murminādams:

—  Tu taču to visu neiztērēsi puķēs, vai ne?

—  Ko vajag, to vajag,— Daniels stingri noteica.

Ar savu norūpējušos svaini, kurš viņam sekoja pa

pēdām, Daniels iegāja pie puķu tirgotāja. Rožu pušķi, liliju klēpji — nekas viņam nešķita pietiekami skaists Danijai. Viņš pajautāja par cenām un sašutis bija spiests iet ārā. Pārdevēja ironiski vēroja viņu. Sī pētījošā skatiena pavadīts, viņš kāpa lejā pa ziedu hierarhijas kāpnēm. Mazliet apdomājis, viņš izšķīrās par mazu, no lauku puķēm sakārtotu pušķīti. Ielikts caurspīdīgā plastikāta kārbā, tas maksāja tikai septi ņus frankus. Lorāns paraustīja plecus: viņaprāt, arī tas bija pārāk dārgi. Beidzot metro Daniels iedomājās, ka labāk vajadzēja iegriezties pie kāda Neijī puķu tirgotāja nekā vadāt šo vīstokli no Latīņu kvartāla. Aizvien viņam trūka praktiskā prāta. Vagona klaudzoņā Lorāns izjautāja viņu par dzemdībām. Viņš laipni atbildēja:

—  Protams, viņa mocījās. Visas lāga sievietes mokas. Tāda ir daba.

—  Un zīdainis — vai viņš ir giits?

—  Vai tu kādreiz esi redzējis glītu zīdaini?

—  Kam viņš līdzīgs?

—       Pirmkārt, tas nav «viņš», bet gan «viņa». Turklāt viņa nav līdzīga nevienam.

—  Tas ir jocīgi, ka jūs gribat saukt viņu par Kristīni.

—  Kristīne, Madlēna, Edviga! Tas tevi mulsina?

—  Nē . . . Vārdu sakot, man labāk patiktu Natalī.

—       Man ne. Vai tu atceries Natalī, mūsu matemātikas skolotāju trešajā klase? Kad es saukšu savu meitu, es vienmēr domāšu, ka nāks viņa — ta ar to skaļo balsi.

Klīnikā viņi uzskrēja virsū Sarlam un Mariannai Sovelo, kuri stāvēja gaitenī pie istabas durvīm. Nekas nopietns? Nē! Bija uzkopšanas laiks. Tad parādījās sanitāre un paziņoja, ka drīkst ieiet.

Sirdij dauzoties, Daniels atkal ieraudzīja savu sievu, kura sēdēja gultā sārtiem vaigiem, vārga, smaidoša; un līdzās viņai — caurspīdīgiem aizkariem drapētā laiviņā — viņa meita, mazītiņa, sarauktu pieri, savilktām dūrītēm, aizlipušiem plakstiņiem, ar retiem, melniem matiem uz iegarenās galvas. Kaut tikai ta gadu gaitā iztaisnotos."'

—  Ak, kādi ziedi!— Dani ja iesaucās.— Paldies! . . .

Viņa pa pusei piecēlās uz saviem spilveniem. Daniels

apkampa viņu ar tādu piesardzību, it kā kļautu pie krūtīm virves dejotāju, kurai lauzti locekļi. Pēc sāpēm, kuras Danija pārcieta viņa dēļ, Daniels nodomāja, vai spēs jelkad atbrīvoties no vainas apziņas viņas priekšā. Sajā dzemdētājas istabā viņa parastā neveiklība pieauga līdz ar atbildības sajūtu.

—  Nu? Kā veicās?— viņa noraizējusies jautāja.

Sis vienkāršais jautājums Dānielu satrieca. Kā Danija mīl viņu! Kā viņa prot novērtēt to, kas ir svarīgs viņa dzīvē!

—  Jā,— viņš svarīgi teica. — Galu galā es domāju . . .

—       Kāpēc tu saki, ka tikai domā? Es par to esmu pārliecināta! Tādā dienā tev jāizdodas it visam. Un tev, Lorān?

—       Es ar grūtībām «izspiedu» divas lappuses,— Lorāns sacīja.— Starp citu, temats bija draņķīgs.

—       Ak! Atvaino!— iesaucās Daniels.— Es domāju gluži pretēji, jautājums bija uzdots lieliski. «Indivīds un roka» . . .

- Nu kā tad... Tas viss ir psiholoģijas kurss, ja tu sāc tā. Iztēle, zinašanas …

—  Tu neko nesajēdz! Tev nebija jāiztirzā iztēle!

— Jā . . .

—  Nē . . .

—  Galu galā, vecīt . . .

Daniels neuzstāja, apzinādamies, ka izstājasno spēles sava svaiņa dēļ, kurš neko nesaprot no mirkļa līksmā diženuma. Lorāns paņēma cigareti un sniedza viņam_paciņu. Daniels jau grasījās ņemt vienu, kad iejaucās Danija:

—  Ko vēl ne, Kristīnes istabā jūs nesmēķēsiet!

Saris Sovelo piecēlās: viņš nevarēja ilgāk palikt, viņu

gaidīja birojā. Pēc vīra aiziešanas Marianna Sovelo darbojās pa istabu, sakārtoja skapi un atkal apsēdās. Danija saņēma viņas roku uz segas un saspieda pirkstu galus, cieši skatoties viņai acīs. Daniels atzina, ka viņa izskatās kā maza, neaizsargāta meitene. Bez šaubām, Danijai vairāk bija vajadzīga māte nekā viņš. Protams, tas ir normāli, ka pēc pirmajām dzemdībām sieviete griežas pie tās, kura pati viņu dzemdējusi. Iekšējie sarežģījumi pāriet no vienas paaudzes uz otru. Tāpēc viņš nebūt nejutās atstāts. Turklāt viņš mazliet garlaikojās šajā slēgtajā, higiēniskajā beztrokšņa pasaulē, kas domata vienīgi sievietes misijai. Lai pats sev liktos svarīgs, viņš noliecās pār šūpuli. Viņš centās būt maigs, bet pamanīja sevi tikai satrauktu un maigu ziņkāri, piesardzīgu izbrīnu. Gadījums bija interesants galvenokārt no filozofijas viedokļa. Tur, kur nupat vēl nekā nebija, piepeši dzīva būtne lika sevi manīt. Nevainojama, pilnīgi izveidota — ar ausīm, matiem, nagiem, dzimumu —, tā bija nākusi pasaulē briesmīgajā dzemdību kataklizmā, un tagad tā dzīvo ar saviem mazajiem asinsvadiem, mazītiņajām aknām, visniecīgāko pukstošo sirdi, pelēkās vielas embriju, un varbūt tās būtības dziļumos iezīmēta visa tās nākotnes karte. Tā dzīvo, to neprasot, tās krūtis plosa šis jaunais gaiss, kas ieplūst viņā ar katru ieelpu. Dzīvo kā prieka un sāpju solījums viņam un pārējiem. Piepeši traka doma iejūsmināja Dānielu. Danijai ir taisnība: šodien viņam jāizdodas it visam. Un vispirms ģimenes samierināšanai. Viņš sapņoja par to tik ilgu laiku! Vai var būt vēl labāks iemesls par šo dzimšanu, lai atkal savestu kopā savu tevu un brāli? Protams, viņš nebrīdinās viņus par

likšanos, ko tiem gatavo. Pie šūpuļa viņi aizmirsīs savu naidu, kritīs viens otra apkampienos. Smaids apskaidroja viņa seju.

—  Par ko tu domā?— Danija jautāja.

Es piezvanīšu, lai paziņotu jaunumu ģimenei,— viņš teica.

—  Kā?— Marianna Sovelo iesaucās.— Jūs vēl neesat to izdarījis?

Pie gultas galvgaļa bija tālrunis. Daniels nocēla klausuli un pārdomāja: ar ko sākt? Ja viņa tēva un brāļa tikšanās ir vēlama, tad par katru cenu jāizvairās no tā, ka tēvs sastopas ar māti. Vai tas nav dīvaini, ka katrā lielā ģimenes notikumā slēpts naids aptumšo Egletjēru prieku? Telefonistes balss iztraucēja viņa pārdomas. Negaidīti pārsteigts, viņš vispirms nosauca sava tēva numuru.

Kopēja atnesa krēslu Fransuāzai. Žans Marks un Lorāns sēdēja uz palodzes. Danijai bija neliels drudzis, sarkani vaigi, mirdzošs skatiens. Ap viņu dīvainās vāzēs plauka vairāki pušķi ar smagām ziedu galvām un saldu smaržu. «Kā filmu zvaigzne, vienos ziedos,» bija teikusi kopēja. Viņa droši vien atkārto šo teikumu no istabas istabā. Tomēr Daniels nebija pārāk tālu novirzījies savās domās, ka pat šai sievietei, kura apmeklē dzemdētājas no rīta līdz vakaram, ir īpaši patīkami redzēt un apkopt Dāniju. Runājot par Fransuāzu, jāteic, viņa bija pilnīgi zīdainīša apburta. Neskaitāmas reizes Marianna Sovelo un viņa noliecās par šūpuli, īstenībā bērna dzimšanai vajadzēja dziļi aizkustināt jebkuru sievieti. Tēva mīlestība ir refleksija, mātes mīlestība — instinkts. Vai filozofijā mācīsies nodaļu par ģenitālās funkcijas radītām kaislībām? Kādā grāmatiņā Daniels bija lasījis, ka jūras zirdziņi piedalās izplūdušo ikru savelšanā ap savas draudzenes ķermeni, ka lašu tēviņi palīdz mātītēm izgrauzt caurumu vietā, kur novietoti ikri, bet bruņurupuču un krokodilu tēviņi nepiedalās jauno audzināšanā un apmācīšanā. Viss kļūst aizraujošs, tiklīdz cilvēka psiholoģiju mēģina izskaidrot ar dzīvnieku psiholoģiju.

Atrazdamies tūkstoš ljē attālumā no šīm nopietna jām problēmām, Žans Marks diskutēja ar Lorānu par sacīkšu automašīnām. Abu bezrūpība pārsteidza Da nitlu. Visā pilnībā redzams, ka jābūt precētam un ģimenes tēvam, lai kā lietpratējs varētu baudīt dzīves medu un sāli. Lorāns salieca roku un paskatījās savā pulkstenī. Sis vēl dos mājienu, ka jāiet prom. Žans Marks izmantos to, lai arī aizietu. Taču pulkstenis bija tikai piecpadsmit minūtes pāri četriem. Daniels bija noteicis ierasties «pulksten četros» tēvam un «pulksten sešos» mātei. Ja tēvs būs aizkavējies birojā, satikšanās ar Žanu Marku nenotiks. Otras tādas iespējas nebūs! Viss bija — apkārtne, notikušais, simpātisku liecinieku klātbūtne. Tikai viena ēna kopējā ainā: Madū prombūtne. Uzzinājusi jaunumu, viņa gavilēja pie tālruņa. Taču, lai atbrauktu no Tukas, vajadzīgs laiks viņa ieradīsies tikai vēlu vakarā. Paredzams vēl viens aizkustinājumā seanss. Piepeši Žans Marks pielēca kājas. Nemiera pilns Daniels nomurmināja:

—  Tu jau aizej?

Nē,— Žans Marks teica.— Bet šeit var nosmakt.

Viņš bija atstājis mugurā mēteli, viņš novilka to. Daniels atviegloti nopūtas. Istaba bi ja pārāk sakurināta. Skaista istaba baltos un zilos toņos, blakus ir tualetes istaba, un paveras skats uz dārzu. Katrreiz, kad viņš to aši aplūkoja, viņš domāja par izdevumiem. Tas, protams, būs sievastēvs, kas maksās. Taču Saris Sovelo patlaban nonācis sprvjkās. «Galu galā es būtu kārtīgs zēns,» Daniels nodomāja, «ja pamestu mācībās un sameklētu vienalga kādu nodarbošanos.» Taču viņš nespēja atteikties no filozofijas, atstāt savu prātu neattīstītu, ziedot nākotni tagadnei . . . Ak! No visiem cilvēka vecumiem viņējais noteikti ir vistraģiskākais. Nevienas morālas mokas nav līdzīgas tām, kādas ir studentam — ģimenes tēvam, kam jārēķinās ar citiem, lai dzīvotu. Viņš slepus uzmeta Danijai mīlestības pilnu skatienu. Viņa staroja savā pavisam jaunajā mātes lomā. Kā vairums sieviešu, viņa, bez šaubām, uzskatīja, ka ir gluži dabiski, ka visi viņu balsta. Vienalga, vai tie būtu viņas vecāki vai vīrs. Viņš apskauda viņu par vieglprātību. Saja istabā Viņu vienīgo nodarbināja svarīgas domas.

—  Skatieties, kā viņa spiež manu pirkstu!— Fransuāza iesaucās.— Kāds spēks! Un šīs bedrītes uz katra

pirkstiņa . . . Man šķiet, ka viņa ir ļoti līdzīga Danijai. Acu forma, mute . . .

Pie durvīm klauvēja. Daniels gāja atvērt un, sirdij stipri dauzoties, ļāva ienākt tēvam — tik smaidīgam, iespaidīgam. Aiz pārsteiguma Žana Marka izturēšanās nemanāmi kļuva saspringtāka. Filips sveicināja Mariannu un Sarlu Sovelo, noskūpstīja Fransuāzu, paspieda roku Danielam un Lorānam, noskūpstīja Dāniju uz pieres, izteica komplimentus par viņas jauko izskatu un, pametis vēsu skatienu uz vecākā dēla pusi, vienkārši teica:

—  Labdien, Žan Mark.

—  Labdien, tēt,— Žans Marks atbildēja.

Tūlīt viņš pagriezās pret savu brāli. Daniels izlasīja viņa acīs niknu satraukumu. «Tu darīji to tīšām!»— šķita, viņš saka. «Tu zināji, ka viņš nāks šurp!» Daniels nepakustēdamies izturēja šo no pārmetumiem smago skatienu. Kā Žans Marks nesaprot, ka šis notikums ir smieklīgs, ka pienācis bridis rīkoties kā vīrietim, nevis kā nervozam zeņķim, pār kuru valda paša iztēle?

Filips bija piegājis pie šūpuļa.

—  Viņa ! ir burvīga, vai ne?— Fransuāza vaicāja.

—  Pavisam burvīga,— viņš atbildēja.

Viņa balss intonācija bija tradicionāla, sejā rotājās šķietami piemīlīga izteiksme.

—  Es esmu pārsteigts, ka Karolas vēl nav šeit,— viņš teica izsliedamies.

—  Viņa droši vien kavējas,— Marianna Sovelo sacīja.— Parīzē ir tāda kustība!

Žans Marks atkal uzvilka mēteli.

—  Kā? Tu jau aizej?— Daniels īgni iesaucās.

—  Jā, man jāiet,— Žans Marks teica.

—  Ai, vēl ne! Tu tikko esi ieradies. Tev vēl ir kāds brītiņš . . .

Žans Marks noraidoši papurināja galvu. Viņš meloja, tas bija redzams. Pietiktu ar vienu tēva skatienu, vienu vārdu, lai viņu aizturētu. Taču Filipam bija akmens seja. Žans Marks aizmuka. Tik tikko varēja dzirdēt aizveramies durvis. Daniels nezināja, vai viņš dusmojas vairāk uz tēvu vai brāli par to, ka izjucis viņa tuvināšanas mēģinājums. Visapkārt atsākās tik banāla saruna, ka pēc brīža viņš zaudēja par to interesi un skatījās pa logu. Viņš redzēja Karolu, kas nāca caur dārzu. Viņai

mugurā bija ādas mētelis ar ūdrādas apkakli. Vai viņa ir sastapusi Zaņu Marku pie klīnikas režģu vārtiem?

—  Skat,— Daniels teica,— mums ir apmeklētājs.

* Filips pacēla galvu, un viņa skatiens kļuva asāks.

—  Kas tas ir?— Danija vaicāja.

—  Karola,— Daniels atbildēja.

—  Ak tā!— Filips norūca.

Sekoja ilgs klusums. Filips juta sev pievērstus dēla un meitas skatienus. Viņš pasmējās par viņu domam. Uzbudināts viņš gaidīja Karolas parādīšanos. «Viņai vajadzēja satikt Žanu Marku, kad viņš gāja prom,» Filips nodomāja. «Ko viņa izjuta, viņu satiekot? Esmu gan es naivs! It kā viņi netiktos bez manas ziņas. Bet kā tad ar Ksavjē Boljē? Viens netraucē otru. Viņa ir pietiekami samaitāta, lai saietos ar abiem. Un es vēl pa vidu!» Viņš bija tā pieradis pie šiem dusmu uzliesmojumiem, ka paredzēja tos kā hronisks slimnieks, kurš iepriekš zina lēkmes sākumu un stadijas, kas novedīs pie atlabšanas. Jau simto reizi viņš nodomāja, ka ir gan muļķis, neievākdams sīkākas ziņas par sievas uzvedību. Vajadzības gadījumā jāliek viņu izsekot. Sajā jomā taču ir speciālisti. Nē, viņš nenonāks līdz šiem dīvainajiem paņēmieniem. Turklāt informēts viņš droši vien necietīs vēl vairāk?

Durvis atvērās, un, kā parasti, Karolai ienākot, visas sejas atdzīvojās. Pāris mirkļos viņa ar smaidu savaldzināja Mariannu Sovelo, noskūpstīja Dāniju kā savu īsto meitu, priecīgi klaigāja pie zīdaiņa, spieda pie krūtīm Dānielu, nosauca viņu par «jauno tēti» un uzdāvināja māmiņai nakts jaciņu un bērnam rāpulīti.

—  Es domāju, ka sārtā ir jūsu krāsa,— viņa teica.— Vai zināt, reti esmu redzējusi tik jauku zīdaini.

Kamēr viņa, pār šūpulīti noliekusies, runāja, Filips sajūsminājās, ka tieši Karola ir sieviete viņa gaumē. Pasargātai no grūtniecības radītā vītuma un zīdīšanas — viņai piemita tikai sava dzimuma vispoētiskākās īpašības. Varbūt viņa ir patiesi aizkustināta par Danijas un Daniela laimi? Varbūt, redzot šo jauko, bezrūpīgo mazo ģimeni, viņa savukārt izbauda vēlēšanos pēc veselīgiem un vienkāršiem priekiem? Varbūt, bērnu klātbūtnes sasildīta, viņa domā par atgriešanos pie viņa? Pie šīs domas Filipā uzdzirkstīja piepešas gaviles, viņš jutās kā gaismas aplaistīts. Viņš pamāja dēlam, ka

vēlas ar viņu parunāt, un izgāja no istabas. Daniels panāca tēvu gaitenī.

—  Kas ir, tēt?

\'āc man līdzi uz klīnikas kanceleju,— Filips noteiktā, negrozāmā tonī teica.

Viņi gāja lejā pa galvenajām kāpnēm un iegriezās pirmā stāva galerijā. Stikloto kancelejas durvju priekšā Filips teica:

—  Norunāsim, ka es segšu visus klīnikas izdevumus.

Un, neļaudams dēlam pateikties, Filips pagrūda durvis. Kamēr viņš deva norādījumus kasē, Daniels, mēms aiz pateicības, kaunināja sevi, ka nav pietiekami novērtējis tēvu. «Tas tik ir vīrietis! Viņš neļauj bērniem apvest sevi ap stūri. Viņš neiejaukdamies no tālienes vēro, kā viņi noklīst no ceļa, cīnās ar nabadzību. Taču pēdējā brīdī, kad risks ir pārāk liels, viņš pastiepj tiem roku. Vēlāk pret saviem dēliem es būšu tāds pats kā viņš: stingrs un taisnīgs.» Filips aizvēra čeku grāmatiņu un ielika to iekškabatā. Viņi izgāja no kancelejas.

—      Tas, ko tu izdarīji, tēt, tas ir . . . tas ir kolosāli!— Daniels murmināja.

Un viņš noskūpstīja tēvu. Pēc šis saskares Filips, kā vienmēr, 'gribēja atkāpties. Tomēr viņš savaldījās, domājot par Karolu, kurā vairāk nekā viņā jautās ģimenes gars. Savu lēmumu novedis līdz galam, viņš vēl noteica:

—  Ar rītdienu tu atvērsi manā bankā savu rēķinu.

—       Bet, tēt, man nebūs nekā, ko tur noguldīt!— Daniels teica.

Filips sniedza viņam simt franku zīmi.

—       Iesākumam tu noguldīsi šo te. Un laiku pa laikam es izdarīšu mazu pārvedumu no viena konta uz otru.

Sī piepešā devīguma apmulsināts, Daniels spēja tikai nomurmināt:

—       Paldies, tēt . . . vienīgi . . . vai tas tevi neapgrūtinās? . . .

—  Ja tas mani apgrūtinātu, es to nedarītu.

—       Es galvoju, ka tas ir nācis īstajā brīdī. Visi tie izdevumi, kas mūs sagaida . . . Danija būs tik priecīga . . .

—  Varbūt nav vērts viņai to teikt?

—  Bet, tēt, es viņai vienmēr visu saku.

—       Labi! Tas lai paliek tavā ziņā. Vismaz sagaidi, kad būsi divatā ar viņu, un tad runā par to.

Daniels atcerējās, ka tēvam ir bail no jūtu izpaudu miem, un izvairījās uzstāt. Istabā viņi sastapa Karolu, kas grasījās iet prom.

Tu aizvedīsi mani?—viņa vaicāja Filipam.

—  Protams.

Viņš gavilēja, it kā ar lēmumu palīdzēt Danielam viņš būtu pakalpojis pats sev. Pirmā, kas viņam piešķīra šo atlīdzību, bija Karola, kura lūdza, lai aizved viņu ar mašīnu uz mājām. Bez šaubām, viņa steidzās atgriezties, lai pārģērbtos. Viņa arvien biežāk un bie žāk vakaros kaut kur gāja. Galvenais — nepārmest to viņai, neizturēties rupji pret viņu, atgūt viņu ar neatlai dību, viltību, maigumu . . .

Karola ieslēdzās vannasistabā. Filips palika istabā un ieklausījās ūdens apslāpētajā šļakstēšanā, flakonu šķindoņa, nopūtās. Ieklausīdamies šajos trokšņos, viņš iedomājās Karolu vannā gurdi atlaidušos, viņas no ūdens izslējušās un mazliet it kā no krūšu kurvja atraisījušās krūtis, krūtis, kas kalpojušas vienīgi mīlestībai. Un vēl iedrīkstēties teikt, ka šis augums kādreiz piederējis viņam, bet viņš skrējis pakaļ citām! Muļķis! Iekāre iekvēlojās viņā kā asiņu šalts. Viņam svila vaigi. Nespēdams vairs savaldīties, viņš pieklauvēja pie dur vīm.

—  Ienāc!— viņa teica.

Viņš iekļuva siltos tvaikos, kam piemita Karolas smaržas. Viņa bija izkāpusi no vannas un ietinusies sārta frotē auduma peņuārā, sēdēja pie tualetes spoguļa un sukāja matus. Apģērba platās piedurknes atsedza viņas rokas līdz padusēm. Starp pavirši saņemtajām auduma malām varēja nojaust viņas krūšu pilnī gās formas. Nostājies viņai aiz muguras, Filips vēroja viņu un centās apvaldīt uzbudinājumu. Taču, jo vairāk viņš gribēja valdīt pār saviem nerviem, jo lielāka bija vēlēšanās pagriezt Karolu pret sevi, piespiest sev klāt un skūpstīt viņas nekrāsotās lūpas. Viņš čukstēja:

—  Es pirmīt paaicināju Dānielu sāņus, lai paziņotu, ka samaksāšu klīnikas izdevumus.

—  Tu labi darīji,— viņa sacīja.— Es būtu tev to ieteikusi.

—  Tāpat es nolēmu viņam maksāt nelielu summu. Trīssimt franku mēnesī. Ko tu par to domā?

—  Tas nav daudz.

—  Viņa vecumā tas ir pietiekoši.

Viņa uzsmaidīja Filipam spogulī. Vai tas ir iedrošinājums? Viņš uzlika roku uz sievas pleca. Zem biezā auduma varēja sajust vingru, padevīgu ādu. Viņa piecēlās, pagriezās un atraisītā balsī izrunāja-

—  Un Fransuāza?

—  Kā — Fransuāza?— viņš vaicāja.

—  Tev vajadzētu palīdzēt arī viņai.

—  Tas ir cits gadījums. Viņas vīram ir nodarbošanās. Savukārt viņa pati pelna sev iztiku. Nē, ja runa ir par viņu, es iejaukšos vienīgi tad, ja redzēšu, ka viņai patiesi tas nepieciešams . . .

Vēl aizvien runādams, viņš bija uzlicis otru roku uz sievas pleca. Tādējādi viņš turēja sievu gan no labās, gan kreisās puses cieši sev piekļautu gluži kā cietumnieci. Vēl viena nemanāma roku sakļaušanās, un viņu augumi saskārās. Filips jau bija stipri pietuvojies šai siltajai sejai. Viņa neiebilda, arī netiepās. Mans dievs! Vai tas ir iespējams, ka viņa ir ar mieru? Viņš pielieca seju šīm pievērtajām, paļāvīgajām lūpām. Vienā elpas vilcienā viņa izrunāja:

—  Un Žans Marks?

Tas kā ledaina gāzma pātagoja Filipa seju. Spēji apturēts savā tieksmē, viņš izslējās un skatījās uz Karolu. Viņa nesmaidīja, bet viņas acu dzīlēs mirdzēja nežēlīga prieka uguntiņas.

—  Un Žans Marks,— viņa atsāka,— tu nevēlies viņam mazliet palīdzēt? Es pati sev vaicāju — no kā viņš pārtiek?

Viņš nodomāja, ka Karola ir rūpīgi gatavojusi šo savu triecienu, ļaudama, lai viņš uzbudinās, sakairinās, lai tad pēdējā brīdī viņu atkal atsviestu atpakaļ vientulībā. Ne jau pēkšņas iedvesmas ietekmē viņa bija izteikusi šo teikumu. Visādā ziņā Karola ir stiprāka par viņu, viņa spēlējas ar viņu. Vai šī iemesla dēļ viņš nespēj iztikt bez viņas? Pirms Karolas neviens nebija ar viņu šādi apgājies. Viņš vienmēr bija izturējies kā kungs pret sievietēm. Droši vien vecums, nogurums . . . Viņš ienīda Karolu. Filips atkapās soli. Viņa sakļāva ciešāk peņuāra stūrus ap savām puskailajām krūtīm.

—  Ar ko tu šovakar iesi?— viņš apslāpētā balsī vaicāja.

—  Ar draugiem.

—  Kādiem draugiem?

—  Tu viņus nepazīsti.

—  Ar Ksavjē Boljē?

•—Ari viņš starp tiem.

Viņš izgāja no vannasistabas un aizcirta aiz sevis durvis. Ko darīt? Pulkstenis tikko pusseptiņi. Atgriezties birojā? Darījumi viņu garlaikoja. Iepriekšējā nedēļa Zirelli piemeklēja otrā sirdslēkme, un kopš tā laika firmas Eiropas birojs nonācis lielās grūtībās. Jādomā par aizstājēju. Jaunu, enerģisku puisi. «Rīt es padomāšu par to.» Viņš saskrējās ar Agnešu.

—  Mesjē ēdis pusdienas mājās?— viņa vaicāja.

—  Nē,— Filips atbildēja.

Un tūlīt nodomāja, ka Karola varbūt ies prom tikai pēc pusdienām — ap deviņiem. Viņam vajadzēja pajautāt. Ja nu piepeši viņa ir norunājusi satikties vēlu vakarā . . . Viņš atguvās. Sadas šaubas darīja viņam kaunu. Viņš atkārtoja: «Nē!»— pagāja garām Agnesai un pārguris un nelaimīgs iegāja bibliotēkā, kur valdīja ādas un tabakas smarža. Uz galda viņu gaidīja vēstules. Viņš atplēsa dažas aploksnes. Nekā interesanta: rēķini, prospekti, ielūgumi, daudz ielūgumu . . . Viņš nolēma visus tos atraidīt, zinādams, ka Karola nevēlas rādīties sabiedrībā kopā ar viņu. Cik ilgi vilksies šī divdomīgā situācija? Viņš kļūs traks, ja šī sieviete neizturēsies pret viņu ar lielāku laipnību. Kā viņa var būt tik asa pret viņu un tik šarmanta pret citiem? Kas par eņģeļa sejiņu viņai bija Danijas jstabā! Filips izņēma no kabatas pildspalvu un uzrakstīja bankai rīkojumu katra mēneša divdesmit septītajā datumā ieskaitīt no viņa rēķina trīssimt franku viņa dēla mesjē Daniela Egletjēra rēķinā. Pēc tam viņš nodomāja: «Nu labi! Tā, lūk, tas mazais viltnieks ir sasniedzis to, ko vēlējies!»

VI

Pagrabstāva krātuvē grāmatu smarža bija vēl stiprāka nekā veikalā. Pat cepumam, ko Nikolā grauza, sēdēdams uz krēsla, bija apdrukāta papīra garša. Lieki teikt, ka viņam jāslēpjas, lai kaut ko iekostu un atvilktu elpu. Brekošona prombūtnē abas jaukās sievietes tur, augšā, varētu likt viņu mierā. Taču viņas nebeidza vien viņu izspiegot un kaitināt, it kā tā būtu

viņu darīšana, it kā nestrādādams viņš būtu viņām nozadzis kaut sū. Divas idiotes — katra savā veidā —, iztapīgas pret patronu, riebīgas pret viņu. Gan viņš viņām atmaksās. Kā? To viņš vēl nezināja. Ar cepuma druskām aplipušu muti viņš sapņoja par smalkiem atriebības plāniem un ļāva skatienam garlaikoti slīdēt pa pagraba plauktiem, kuros rindojās pēc autoru vārdiem sakārtoti sējumi. Sākumā viņš bija uzjautrinājies, atvērdams dažus no tiem. Romāni, esejas, vēstures grāmatas . . . Stendāls, Prusts, Dostojevskis, Džoiss, Gēte un vairāk vai mazāk zināmi mūsdienu rakstnieki. Lasīt visu to? Kādudien viņš to izdarīs, viņš bi ja par to pārliecināts. Taču tagad nav īstais brīdis. Viņš ir pārāk aizņemts ar dzīvi. Turklāt, laiku pa laikam tikai izšķirstot vienu no šādiem darbiem, viņš iespaidojās no literatūras. Galvenais ir nevis būt izglītotam, bet par tādu izlikties. Iepretim uzrakstam «Smēķēt aizliegts» viņš aizdedzināja cigareti, ievilka no tās pāris dūmu un nospieda to pret papēdi. Līdz pat žokļiem viņu pārņēma vēlēšanās gulēt; Viņš bija pārnācis trijos no rīta pēc dejošanas «chambranlelīdz sāpēs ļodzījās, uz derībām izdzēris četrus viskijus un mīlējies ar Korinnu, kas bija samakSājusi tēriņu. Viņa aizveda Nikolā pie sevis mājās — uz jauku vienistabas dzīvokli, kur viss bija no plastikāta. Šķiet., ziemeļnieciskais stils. Arī viņai pašai ir ziemeļniecisks izskats. Gara auguma, spēcīga gaišmate. Čempiones elpa. Cīniņā viņa bija piespiedusi Nikolā plecus pie grīdas. Toties mīlestībā viņš valdīja pār viņu. LT n kā vēl! Viņš vēlreiz pārskaitīja viņu mīlēšanās reizes un piešķīra sev balvu par izcilību. Rīt viņam atkal būs tikšanās ar Korinnu. Sis sakars nebūs ilgs. Viņa bieži mainīja partnerus. Viņa kotējās: vajadzēja tikai, lai tiktu redzēts kopā ar viņu, tas cēla prestižu. Nikolā bija izslāpis pēc cieņas. Lai jau pazīst viņu no tālienes, lai saka: «Skat, kur iet Nikolā! Ar ko tad viņš ir kopā?» Viņam pietika ar dažiem mēnešiem, lai aklimatizētos Parīzē. Tas bija pierādījums, ka vieta ir viņam piemērota. Tulūzā viņam nekad nebija tādas saskaņas sajūtas starp sevi un ielu. Taisnību sakot, šeit viņš nekad neizgāja ārpus kvartāla: Senžermēna, Senmišels, Monparnass noteica viņa laimes robežas. Viņš plati nožāvājās otrreiz un daudz tīkamāk nekā pirmajā reizē. Papīra un putekļu dēļ gaiss šajā grāmatnīcā bija neveselīgs. Vai citā šaurā un drūmā telpā būs labāk?

Viņu uztrauca katra pārmaiņa. Viņš baidījās no jaunas apmācības radītā noguruma. Tas, kas aizkavēja viņu šeit, bija nevis diezgan nožēlojamā alga, bet gan rtelielie blakusienākumi. Viņš bija paskaidrojis Brekošonam, ka mazpamazām vēlas izveidot sev mākslas darbu bibliotēku. Grāmatu tirgotājiem paredzētās cenu atlaides dēļ viņš varēja iegūt šos sējumus par pazeminātu cenu. Tos viņš tūlīt atdeva kādam draugam Pjero Koaņē, klientu sameklēšanas speciālistam, kas tos pārdeva privātpersonām par krietni augstāku cenu. Peļņu dalīja. Decembrī, dāvanu mēnesī, Nikolā šādi ieguva sev papildus simt franku. Pēc svētkiem, janvārī, klientu finansēm samazinoties, viņam bija jāapmierinās ar trīsdesmit frankiem. Februāri viņš uzsāka ar cerību, ka beigs ar summu starp šiem abiem skaitļiem. Pjero bija iedevis viņam trīs darbus, kuriem būtu ņēmējs: Rembranta «Oforti», Tulūzs-Lotrcks, Impresionisti. Brekošonam nebija nekādu grūtību ar parastajiem noteikumiem nodot šos sējumus sava kalpotāja rīcībā. Nikolā tos aiznesīs šovakar, pēc tam kad būs palūdzis, kasierei, Buka kundzei, atvilkt to cenu no viņa algas. Pēdējo reizi viņa sacīja viņam saltā nekrietnībā, kas bija viņu kaitinājusi: «Šķiet, jūs daudz interesējaties par glezniecību.» Toties Brekošons šķita gluži laimīgs, ka viņam ir pārdevējs, kurš prot novērtēt skaistas lietas. No skaistām lietām Nikolā visvairāk apbrīnoja melnas ādas puszābakus, -.kurus bija atļāvies sev nopirkt no decembra un janvāra peļņas. Viņš izstiepa kāju, pagrozīja to pa labi, pa kreisi, elektriskās spuldzes gaisma rotaļājās uz metāla sprādzes, ar kuru aiztaisīja apavus pie potītes. Viņa kājās slēpās vai visa angļu elegance. Protams, viņš varētu iegūt divreiz vairāk naudas, ja pats piedāvātu grāmatas kolekcionāriem. Taču tas prasītu no viņa stundām ilgu mīņāšanos uz vietas, zvanīšanu, neveiklu skaidrošanos, durvju aizciršanos degungalā. Viņam nebija tāds raksturs, lai paciestu šādus pazemojumus: viņam labāk patika mazāk nopelnīt un būt mierīgam. Mazas dubļu šļakatas notraipīja papēdi. Ar siekalām saslapinājis pirkstu, viņš notīrīja traipus. Ada spīdēja. Divdesmit piecas minūtes pāri pieciem. Vēl jānovelk pusotras stundas. Viņš atkal ielika mutē cepumu. Pa atvērto lūku viņam uzbruka Lafolikas jaunkundzes balss:

—  Nu, mesjē Ver nē! Kad beidzot nāks šis sortimenta papildinājums?

Nikolā nepatika, ka viņu sauc par mesjē Vernē. To varēja pieļaut, kad māte vēl bija dzīva. Tagad viņam labāk patiktu nēsāt Kozlova vārdu. Vai tādēļ tēvam būtu viņš jāatzīst? Vai pēc tik daudziem gadiem Aleksandrs to varētu likumīgi izdarīt? Vispirms — vai viņš to vēlētos? Droši vien ne. Aleksandrs nospļaujas par ģimenes saitēm. Un tur viņam ir taisnība pret visu pasauli. Kas ir vārds? Etiķete, kārtas numurs, atgādinā jums . . .

—  Jūs mani dzirdat, mesjē Vernē?

—  Jā, jā,— Nikolā burkšķēja.

Viņš bija sakrāvis grāmatas grozā. Ātri pārbaudījis pēc saraksta, vai tās visas ir tur, viņš saņēma groza rokturi un kāpa augšup pa spirālveida kāpnēm, kas veda uz veikalu. Tur viņam bija jāsaliek sējumi pēc nosaukumiem vietās, ko viņam norādīja Lafolikas jaun kundze. Viņa tūlīt uzdeva viņam sakārtot jaunumu kaudzes un noslaucīt putekļus no plauktiem veikala iekšienē. Tik tiešām kalpones darbi. Kad parādījās kāds klients, tā bija viņa, kas ar samtainu smaidu traucās tam pretī. Nikolā arī patiktu reizēm pārdot kādu grāmatu. Tajās retajās reizēs, kad viņš bija to darījis, viņam radās iespaids, ka ir izdevies pakļaut naivo. Kad viņš redzēja, ka tas tips itin lepns aiziet ar mazu sainīti padusē, viņš nevarēja novaldīties, klusi neiesmējies, it kā viņam būtu izdevies labs gājiens. Pulkstenis bija bez piecām minūtēm septiņi, kad viņš pienāca pie kases saņemt trīs grāmatas, ko Lafolikas jaunkundze viņam sagatavojusi. Pretēji paradumam, Buka kundze neizteica nevienu nelaipnu piezīmi.

—  Jūs noteikti tās ierakstījāt manā rēķinā?—viņš vaicāja.

—  Jā! Esiet bez bažām!

Viņa smaidīja raupju seju un piemiegtām acīm. Ni kolā nodomāja, ka viņš mierīgi salauztu viņai degunu, līdz nokrakšķ skrimšļi.

—  Tātad līdz rītam, kundze,— viņš sacīja māksloti pieklājīgā balsi.

Tad viņš aizgāja, nesdams padusē grāmatas par Rembrantu, Tulūzu-Lotreku un Impresionistiem. Kā norunāts, viņš atdeva saini Skolu ielas bistro saimnieka

Luidži rokās. Pjero ienāks pēc preces nākamās dienas rītā, pirms turnejas sākuma.

Bija skaists un auksts laiks. Sacēlis apkakli, rokas kabatās sabāzis, Nikolā sasniedza Senžermēna bulvāri un iejuka starp gājējiem. Viņa puszābaki pie katra soļa eleganti iemirdzējās laternu gaismā. Viņš tā varētu soļot stundām ar šiem sevišķajiem apaviem kājās. Bisi ielā viņš pamanīja, ka viņam seko kāds virs. Apmēram četrdesmit gadu vecs, sārtu seju, pelēku pakausi, svarīgu ģīmi. Viņš acīm redzami mēģināja piesieties. Tādu kā viņš kvartālā bija daudz. Simons, Nikolā tuvs draugs, bija reiz ļāvies. Pēc viņa domām, tas nebija briesmīgi. Vairumā gadījumu šie kungi apmierinājās ar paviršām vaļībām. Par atlīdzību saņēma mazas dāvanas — pulksteni, siksnu . . . Dāvanas ieinteresēja N'ikola, bet doma — ļaut kādam tipam grābstīties ap sevi — šķita pretīga. Viņš dod priekšroku meitenēm. Gaumes jautājums. Ka var salīdzināt garkājaino Korinnu un viņas bālo un lokano augumu ar šo te resnvēderi? Nikolā novērsās. Vīrietis, kas viņam sekoja, viltīgi nosmīnēja. Sis te varēja būt diplomāts, augsts ierēdnis . . . Nogludināts kā ziepju gabals. Pieredzes un glaimu pārpilns. No viņa gan varētu daudz ko iemācīties! Taču Nikolā patiešām nebija ne mazākās vēlēšanās mācīties. Viņš sakoda žokļus, savilka niknu seju un paātrināja soli. Augstais ierēdnis vilkās astē. Nikolā līksmoja. Viņa puszābaki kā burvju kurpes dejoja zem viņa. Viņš nenolaida no tiem acis līdz pat Obriāna kafejnīcai. Katram gadījumam viņš ielūkojās tajā. Galvu rokā atbalstījis, Aleksandrs sēdēja pie galda; visapkārt izklāti papīri, viņš rakstīja.

Tu nepacienāsi mani ar vienu Coca?— Nikolā jautāja.

Viņš saļima uz soliņa, lai parādītu, ka pārguris grūtajā darbadienā. Aleksandrs pasūtīja Coca-Cola, tad atkal ņēmās rakstīt un pēc kāda brīža norūca, pildspalvu nenolicis:

—   Pie lietas, vai esmu tev teicis, ka uzlūdzu Brekošonu uz pusdienām?

—  Nē,— Nikolā murmināja.— Kad viņš nāks?

:— Šovakar.

Aizvērtu muti, apdzisušu skatienu Nikolā uzņēma triecienu un prātā apsvēra briesmas: «Ja Brekošons naks uz mājām, viņš noteikti runās par grāmatām, ko

esmu pircis no viņa par pazeminātu cenu, teikdams, ka tās domātas man. Ko lai es pasaku, lai izķepurotos?» Bailes viņā pieauga atbilstoši tam, kā viņš centās tas novērst.

—       Tas ir muļķīgi,— viņš teica,— šovakar es nevarešu būt mājās. Es esmu ielūgts . . .

—  Tu to atsauksi.

—  Tas nav iespējams.

—  Un tomēr vajadzēs: Brekošons nāks tevis dē|.

—  Manis dēļ?

—  Jā, viņš grib redzēt tavu bibliotēku.

Aleksandrs smaidīja, vērodams Nikolā. Smalks

smaids, kas izstiepa lūpas un samiedza acis, nepiešķirot jautrību sejai.

—  Viņš tev to teica?— Nikolā murmināja.

—  Jā.'

—  Ko tieši viņš teica?

—  Ka tu kolekcionē mākslas grāmatas.

—  Un kas par to?

—       Es likos izbrīnījies. Ļoti izbrīnījies. Ar to viņam pietika, lai saprastu. Viņš jau ilgāku laiku nojauta šis mahinācijas.

—  Kādas mahinācijas?— Nikola murmināja.

—  Netēlo muļķi!

—  Viņš patiesi šovakar atnāks?

—  Nē, es to teicu, lai piespiestu tevi atzīties.

Nikolā uzelpoja. Visnepatīkamākais viņam bija konfrontācijas, izskaidrošanās.

—       Es viņu nupat satiku,— Aleksandrs turpināja.

—  Viņš necels brēku manis dēļ.

Nikolā iecirtās. Visu, tikai ne tēlot grēku nožēlošanu augstsirdīgā Brekošona priekšā:

—  Viņš man apnicis,— Nikolā sacīja.

—       Tā ir tava darīšana,— Aleksandrs atzina.— Un tālāk?

—  Nu, tad es tur vairs neatgriezīšos.

—       Par to, ka tu tur atgrieztos, nav runa! Brekošons vairs negrib tevi.

Iestājās klusums. Nikolā iztukšoja savu glāzi. Aleksandrs aizdedzināja cigareti.

—       Kas tev uznāca, ka tu ielaidies šaja spekulācija,— viņš, izpūtis dūmus, vēl noteica.

—       Ko?— Nikolā rūca.— Es nevienam neesmu neko sliktu darījis. Es būtu varējis nozagt kaudzēm grāmatu,

un Brekošons nekā nemanītu. To varētu uzvelt nesmalkjūtīgiem klientiem. Un ar mani tam nebūtu nekāda sakara, es tev galvoju . . . Bet es apmierinājos ar cenas atlaidi. Un šis vecais zutis, kurš nezina, ko iesākt ar savu naudu, tagad atjaujas man to pārmest! . . . Tas tomēr ir nekrietni! . . . Vai ne? . . .

Ja visi grāmatnīcas kalpotāji rīkotos tāpat kā tu, atliktu vienīgi aizvērt veikalu.

Jā, bet viņi nerīkojas tāpat kā es. Par ko tad viņš žēlojas?

—   Ka ir vienkārši apvests ap stūri. Uz mana ieteikuma pamata viņš tev uzticējās . . .

—   Tu esi nikns tāpēc, ka ieteici mani? Tu taču nelasīsi man morāli!

—   Man nospļauties par morāli, vecīt,— Aleksandrs sausā tonī teica.— Katrs dzīvo pēc savas saprašanas. Ar noteikumu netraucēt kaimiņu. Bet, ko gan es nepiedodu, tā ir muļķība. Tu esi uzvedies kā stulbenis. Lai nopelnītu pāris desmit franku, tu uzņēmies tik daudz riska, it ka pelnītu tūkstoš reižu vairāk. Tas ir slikti padarīts darbiņš. Tici man, ja nav blēža aicinājuma, labāk palikt malā. Līdz ar to šī lieta ir izbeigta. Tu sameklēsi citu vietu. Bet šaubos, ka tu atradīsi labāku.

Pcc baiļu un dusmu uzliesmojuma Nikolā visā pilnībā gremdējās dvēseles miera. Viņš atkal peldēja mierīgos ūdeņos. Aleksandrs patiešām ir neparasts tips. Par spīti savam ciniskajam izskatam, viņš var visu saprast, visu piedot. It kā viņam arī būtu astoņpadsmit gadu.

—  Tev nav kāda cigarete?— Nikolā vaicāja.

Aleksandrs norādīja viņam uz atvērto paciņu uz

galda.

—  Paņem!

Viņi smēķēja klusēdami. Nikolā pārdomāja. Piepeši viņš jautāja:

—  Bet Fransuāza, ko es viņai teikšu?

—  Taisnību,— Aleksandrs atbildēja.

Nikolā sarauca uzacis.

Nē, es viņai teikšu, ka Brekošons mani atlaida tāpēc, ka svētki beigušies un viņam vairs nav nepieciešami mani pakalpojumi.

—  Kā tu vēlies.

—       Citādi viņa atkal visu pārspīlēs. Traki, ka tavai sievai ir tik nemierīgs raksturs! Šķiet, viņai viss ir traģisks.

—  Ar tevi tas izlīdzinās,— Aleksandrs teica.

Nikolā atslīga uz soliņa, pacēla acis pret griestiem un

nomurmināja:

—       Es |oti mīlu Fransuāzu. Bet viņa nav amiŽanta. Vai tu mazliet negarlaikojies ar viņu?

—  Ja es garlaikotos, es nepaliktu.

—  Tu tomēr esi precējies

—       Un kas par to? Nē, vecīt, Fransuāza jāiepazist ļoti tuvu, lai patiesi novērtētu. Bieži vien izskata ziņa visprātīgākās sievietes visvairāk pārsteidz tuvības brīžos.

—  Tātad tu esi laimīgs?

-Jā.

—       Tas ir labi,— Nikola svarīgi noteica.— Man liekas, ka es nevarēšu būt laimīgs ar vienu un to pašu sievieti katru dienu. Man viena ir, Korinna . . .

—       Ak tā?— Aleksandrs sacīja.— Es domāju, ka tu esi nevainīgs.

—       Tu smejies! Es nekad tāds neesmu bijis. Vismaz tāds es biju ļoti īsu brīdi.

—  Un tava Korinna — kāda viņa ir?

—       Zviedru tips un praktiska. Tu noteikti esi viņu redzējis kvartālā. Viņa kotējas. Man ar viņu ir ļoti labi. Bet es jūtu, ka vienā jaukā rītā es viņu pametīšu . . .

—  Ja tikai tā nebūs viņa, kas tevi pametīs!

Nikolā apvainojies sapika un skatījās uz savu zābaku

purngaliem zem galda. Aleksandrs salika savus papīrus un grāmatas portfelī.

—       Īstenībā,— Nikolā vienmuļā balsi teica,— mana vecuma puišiem neveicas.

—  Kāpēc?

—       Tāpēc, ka viņi ir dzimuši sliktā laikmeta, riebīga pasaulē, un viss! Nav viegli būt pēckara paaudzei.

—       Es gribu pievērst tavu uzmanību tam, ka kopš aizvēstures katra jauna paaudze ir pēckara paaudze.

—       Pareizi,— Nikolā sacīja.— Tātad dzīve ir slikti iekārtota. Vai tu piedāvāsi man vēl vienu Coca?

—       Nē,— Aleksandrs teica.— Jāiet prom. Šovakar Fransuāza ir ielūgusi kādu uz pusdienām . . .

Nikolā sirds nemierīgi salēcās.

—  Tu teici, ka tā nav taisnība par Brekošonu.

—  Nav runa par Brekošonu.

—  Bet par ko?

—  Par Žanu Marku.

*   — Tas man patīk labāk,— Nikolā teica.

Viņš palocīja galvu un pēc kāda mirkļa piebilda:

—  Tomēr labāk būtu trijatā.

Viņi piecēlās. Ejot garām elektriskajam biljardam, Nikolā nespēja pretoties kārdinājumam izspēlēt partiju ar tēvu. Apskurbuši no biljarda bumbas līčloču gaitas, zvaniņu šķindoņas, gaismas muļķīgās zibsnīšanas uz tablo, viņi izspēlēja septiņas partijas. Pulkstenis bija pusdeviņi, kad viņi nelabprāt uzsāka ceļu mājup.

Fransuāza izbēra pelnutrauku. Saspiestu izsmēķu kaudzīte iekrita atkritumu kastē. Pārspriezdami šo un to, trīs vīrieši visu vakaru bija smēķējuši. Pēc tam, ap vienpadsmitiem, Žans Marks aizgāja, aizvilkdams līdzi Nikolā, kurš, kā viņš teica, gribēja ieelpot svaigu gaisu. Vel mazliet, un Aleksandrs būtu viņiem sekojis. Viņš to netika darījis, un tas, bez šaubām, bija aiz cieņas pret sievu.

_—Vai tev tas uz ilgu laiku?—viņš it kā kaut kur sāņus vaicāja.

—  Ne pārāk. Ko tu dari?

—  Es apgulšos un nedaudz palasīšu.

Viņa siltā ūdenī skaloja glāzes. Viena no tām bija jau ieplēsta. Kā naža asmens tā iegriezās viņai rokā.

—        Zini, es esmu ļoti noraizējusies, ka Nikolā vairs neies uz grāmatnīcu. Skaidrs, Brekošons maksa maz, bet liek viņam strādāt par četriem. Bet ko viņš tagad sameklēs?

—       Viņš tev to teica? Ja viņa drauga tēvs patiesi ir kādas zāles īpašnieks Elizejas laukos, viņu pieņems pārbaudei.

—  Tu tici Nikolā stāstiem?

—  Sim te varbūt.

—       Pat pieņemot, ka tas ir taisnība,— vietu ierādītājs kinoteātrī, tas nav amats.

—       Nav amats? Ko tad tu gribi? Viņi taisa traku rubli ar dzeramnaudam!

Fransuāza pakratīja galvu.

—  Nikolā ir par jaunu šādam darbam.

—  Tev bail, ka viņš var noskatīties līdz astoņpadsmit gadu vecumam aizliegtās filmas?— Aleksandrs smaidot vaicāja.

Viņa ņēma šķīvjus citu pēc cita, atbrīvoja tos no ēdiena paliekām un iegremdēja izlietnē. Līdzeni un bāli apļi grima neskaidrajā ūdenī.

—  Tu esi briesmīgs cilvēks.— Viņa nopūtās.— Tu par visu smejies. Tu izturies pret Nikolā kā pret biedru. Viņš tomēr ir tavs dēls . . . Vakar viņš pārradās trijos no rīta, šovakar varbūt viņš ies gulēt vēl vēlāk . . .

—  Tur vainīgs viņa vecums. Kad viņam apniks, viņš nomierināsies.

—  Viņam ir vajadzīga autoritāte.

—  Neceri, ka es tēlošu katordznieku uzraugu. Vecāki, kas veido bērnu raksturus, ir smieklīgi. īstā 'audzināšana notiek nevis mājās, bet gan uz ielas . . .

—  Uz ielas? Ak, jā gan! Kad es redzu dažus sava vecuma puišus, kas dīki, garlaikoti, netīri, smieklīgi tērpušies, slāj pa trotuāriem, es tev zvēru, ka man pār muguru skrien auksti šermuļi.

—  Tas mani nepārsteidz, mana mazā mietpilsone no sestā rajona. Feja no uzspīlēto principu mājokļa. Kad beidzot tu sapratīsi, ka cilvēka dzīvē tas viss notiek ļoti ātri? Paskaties uz mani! Savā jaunībā es darīju, ko gribēju. Ja man ir kaut mazliet rakstura, par to es varu pateikties brīvībai, kas man bija.

—  Jā, Aleksandr,— viņa sacīja,— bet tu esi sevišķa būtne.

Divas rokas apņēma viņas vidukli. Aleksandrs stavēja pavisam tuvu. Viņa nolika žāvētājā tīro šķīvi, paņēma citu, kas peldēja ziepainajā ūdenī, noskaloja to. Aleksandra elpa glāstīja viņas pakausi.

—  Atstāj to,— viņš teica mazliet aizsmakuša balsī.— Nāc!

Viņa atbrīvojās.

—  Tu negribi?—viņš atsāka.

Viņa bija reizē gan laimīga, ka viņš vēlas viņu, gan sadusmota, ka viņš tik brutāli izrāda savu vēlmi. It ka viņam tikai jādod pavēle, lai viņa atdotos viņam. Si fiziskās verdzības apziņa, kas sajaukusies ar taukainā ūdens izjūtu uz viņas rokām, dzina Fransuāzu izmisumā.

—  Man jāpabēidz mazgāt traukus,— viņa ātri teica.

—  Tu to pabeigsi rit.

—  Nē. Es nevaru visu tā pamest. Manā virtuvē ir milzīga nekārtība. Bet rīt man ir ļoti noslogota diena. Es apsolīju pirms pusdienām atdot darbu.

Viņa atkal ņēmās mazgāt un kārtot šķīvjus.

—  Redzu, ka saimniecības rūpes tev svarīgākas par visu,— viņš smaidot teica.— Arlabvakar!

Viņš izgāja, atstājot Fransuāzu niknu un apjukušu. Pēc šķīvjiem kārta katliņiem. Tas bija pats nepatīkamā kais. Trauka dibenā bija pielipušas «troņinant inieka sacepuma» paliekas. Viņai bija stipri jāberž, jo piedegušais kartupeļu un siera maisījums nāca nost ar grūtībām. Kā lai ar šo atdzisušā ēdiena smaržu nāsīs domā pār mīlestību? Katrā ziņā pusdienas bija izdevušās. Ar kādu ēstgribu Žans Marks bija meties virsū sacepumam! Viņam droši vien apnicis universitātes restorāns. Reti Fransuāza ir redzējusi brāli tik nervozu, tik svārstīgu, spējīgu vienā acumirkli no smiekliem iegrimt atsvešinā tībā un garlaicībā. Viņš nerunāja nedz par saviem draugiem, nedz par saviem plāniem. No tā visa varēja secināt, ka viņam dzīvē nelaimējas. Vai viņa pati var teikt, ka viņai dzīvē veicas? Viņu pārņēmusi vientulības sajūta. Viņu apņēma tuksnesis. Bez mašīnrakstīšanas un saimnieciskajām rūpēm kas paliek pašai? Sie intīmie mirkļi ar Aleksandru kļuva arvien retāki un retāki. Aizņemts savās krievu valodas lekcijās Austrumu valodu skolā un ar tulkojumiem, viņš lielāko daļu laika pavadīja ārpus mājas. Tiklīdz viņš pārradās mājās, tūlīt starp viņiem nostājās Nikolā. Tad, kad viņai gribētos dzīvot kā sievai ar savu vīru, viņai vajadzēja apdomāt katru kustību un vārdu. Ja Nikolā vismaz būtu savaldīgs temperaments. Taču viņš nekad neļāva sevi aizmirst. Viņa klātbūtne smagi apgrūtināja šajā šaurajā un neērtajā dzīvoklī. Pat tad, kad viņš bija prom, viņa domas mājoja telpā. Neko nevarēja izlemt, nerēķinoties ar viņu. Viņš ņēma līdzdalību mājas dzīvē. Vēl vairāk, viņš tur bija galvenais elements. Vispirms Fransuāzu pārsteidza ģimenes dzīves šķietamība, kādu viņas padēla ierašanās radīja viņai visapkārt. Tagad, nenožēlodama, ka viņu pieņēmusi, Fransuāza cieta no šīs aizvien ciešākās saspiestības. Viņa pārsteidza sevi sapņos par mīlētāju ceļojumu — saules zemē divatā ar Aleksandru. Vai tas var būt, ka ari Aleksandrs neizjūt vajadzību aizbēgt? Viņš ir tik savāds! Brīžiem viņai radās sajūta, ka Aleksandru pievelk viduvējība, ka viņš

uzjautrinās par dēla trūkumiem un gandrīz vai iedrošina dēlu neko nedarīt. Jā, Nikolā novērsa Aleksandru no viņas, attālināja . . . Protams, bērns noteikti butu visu nokārtojis. Viņa tik stipri to vēlējās! Kāpēc Danijai un ne viņai? Katru mēnesi viņa aizvadīja ar vienu vienīgu cerību un ar vienu un to pašu vilšanos. Protams, ar Aleksandru viņa nekad par to nerunāja. Viņš sāktu skaļi smieties viņai degungalā. Vai tad viņš nebija Fransuāzai simtiem reižu atkārtojis, ka ienīst bērnus? Tās bija vientuļa vīrieša domas. Ja viņai butu bērniņš, viņa zinātu, kā piespiest Aleksandru to mīlēt. Kālab gan domāt par to pirms laika? Varbūt viņa nekad neiepazīs šo tik parasto, bezgallielo prieku . . . Nevajag tēmēt tik augstu, jāsamierinas ar to, kas ir. Pēdējās sacepuma drusciņas atmiekšķējās ūdenī. Rokas oda pēc piedegušiem taukiem. Viņa domāja par to, kāds nejūtams, slīdīgs klupiens ir novedis pie šīs vilšanās, pie šīs samierināšanās un no kura brīža viņa piepeši jutusies apskaidrota un salta izjukušo cerību priekšā, un vai no šīs neveiksmes varēja izvairīties. Visi jautājumi palika bez atbildes. Dzīve ritēja, kā pagadās, sagraužot dūņainos krastus, mainot pludumu, te pazuzdama zem zemes, te virzīdamās uz priekšu slepus un tad gluži nepazīstama atkal tālumā parādīdamās. Nekāds cilvēcisks spēks, šķiet, nespēj pretoties nepielūdzamajām veiksmju un neveiksmju kombinācijām. Viss ir izlemts ārpus mums, par spīti gribas izpaudumiem, ar kuriem mēs tā lepojamies. Fransuāza izmazgāja izlietni, aizvēra atkritumu kasti, pakāra lupatas vietā. Virtuve bija kārtībā. Nu viņa varēja pāriet no visu varošas kalpones pie sievas lomas.

Viņa izģērbās, iegāja dušas kabīne un aizvilka aizkaru. Pār pleciem tecēja silts ūdens. Viņai atkal ir krūtis, gurni, vēders. Ar mazgājamo cimdu masējot adu, viņa domāja par Aleksandru. Tik tikko noslaucījusies, viņa ietinās peldmētelī un piegāja pie gultas, kur viņš bija izstiepies ar grāmatu rokā.

—  Ak tad tomēr,— viņš tēlotā stingrībā noteica.

—  Un ja nu es vairs negribu? Tas, ko es lasu, ir tik aizraujošs. Tu atļausi man pabeigt nodaļu?

Viņa kautrīgi un nepacietīgi smējās. Viņš arī smējās, nenolaizdams no viņas acis. Sajā skatienā, kas viņu sīki nopētīja, jautās īpašnieka mierīga pārliecība. Viņa apklāja lampu ar sārto naktsgaldiņa sedziņu. Griesti

nolaidās zemāk, sienas satuvojās. Ffansuāza nometa peldmcteli un kaila palīda zem segām. Aleksandrs saņēma viņu rokās un maigi piekļāva sev klāt. Ar visu savu augumu viņa izjuta šo pārpilno tuvību. Kara mute meklēja viņējo, rokas glāstīja viņas gurnus. Šobrīd tie bija tikai īslaicīgi viļņi, kas skāra viņas miesu. Taču viņa nojauta otra grūti apvaldāmo steigu, un šai augošajai iekārei dziļi viņā pašā atsaucās kāda vēlēšanās nogrimt, kāds aicinājums, ko viņa nespēja valdīt. Kā prātu zaudējusi, viņa caur tūkstoš nesakarīgām domām jau sekoja savai pieaugošajai baudai, kad kaut kur pasaules malā atvērās un atkal aizvērās kādas durvis. Atjēgusies viņa notrīsēja un čukstēja:

—  Tas ir Nikolā.

—  Jā,— Aleksandrs norūca.

Un viņš turpināja Fransuāzu glāstīt. Taču Viņa vairs neko nejuta. Vienaldzīga, sastingusi, sasprindzinājusi dzirdi, viņa ieklausījās šai dīvainajā klātbūtnē priekšistabā. Piepeši viņa atrāvās no Aleksandra. Viņš atkal saņēma viņu savās rokās. Viņa pretojās un uzvilka segu pār kailajām krūtīm.

—  Ko,— viņš teica.— Tu baidies, ka viņš var ienākt? Viņš ies gulēt, un tas ir viss.

Tajā brīdī durvis atvērās. Franuāza aizgrieza galvu un izlikās, ka guļ. Bet ar sārto audumu aizklātā lampa, uz grīdas izmētātās drēbes, visa šī mīlas miŽanscēna . . . Nikola nevarēja pārprast. Viņš parādījās uz sliekšņa.

—  Neliecieties traucēti,—-.viņš teica.— Es pamanīju zem durvīm gaismu un nodomāju, ka jūs vēl neesat aizmigušu Paņemšu virtuvē glāzi ūdens.

Neskatīdamies uz gultas pusi, viņš lēniem soļiem šķērsoja istabu. Aiz kauna pamirusi, Fransuāza strauji elpoja. Vēl nekad viņa nebija atradusies tik neērtā situācijā. Parasti, lai mīlētos, Aleksandrs un viņa gaidīja, kad Nikolā aizmigs. Vai arī Aleksandrs nāca pie viņas pēcpusdienā, kad Nikolā vēl bija grāmatnīcā. Sīm slepenajām tikšanās reizēm piemita sava pievilcība. Nikolā nāca atpakaļ.

—  Arlabunakti,— viņš garāmejot teica.

—  Labunakti,— Aleksandrs žāvādamies atņēma.

Nikolā atgriezās priekšistabā un aizvēra durvis. Alek

sandrs pieglaudās Fransuāzai. Atkal viņa rokas glāstīja viņas auguma jutīgākās vietas. Viņš gribēja atsākt spēli no tās vietas, kur bija to pārtraucis. Viņam tas

bija tikai starpbrīdis. Viņu nemaz netraucēja doma, ka dēls guļ aiz starpsienas pāris soļu no šejienes. Viņš izslējās uz elkoņa. Puskrēslā Fransuāza redzēja šo alkstošo seju, pavērto muti, izslāpušo un pārvērsto. Viņa ir slāpes remdējošais avots. Viņš noliecās. Viņš grib dzert. Kā to nupat virtuvē darīja Nikolā.

—       Nē,— viņa murmināja.— Tas vairs nav iespējams, Aleksandr.. .

Viņš maigi aizlika roku viņai aiz pakauša, mazliet atglauda viņas matus un pie auss teica:

—  Dari tu! Tā būs labāk.

Ar šausmām un niknumu viņa vēl novaidējās:

—  Nē, Aleksandr! Tikai ne to!

—       Mazā muļķe,— viņš caur zobiem novilka.— Tu taču nekad nesapratīsi.

Aleksandrs apsviedās uz muguras un nodzēsa gaismu. Asaru pilnām acīm un nelabuma sajūtas pārņemta, viņa ilgi nevarēja aizmigt.

—       Esmu pārliecināta, ka tu pārspīlē,— Fransuāza nogurusi teica.

Lisija izšņauca degunu un pavērsa pret meitu nožēlojamu seju.

—       Bet šie negaidītie gājieni, šīs darījumu pusdienas, šie īsie ceļojumi . . .

—  Tie nav pietiekami pierādījumi, māmiņ!

—       Labi redzams, ka tu nedzīvo kopā ar mums. Viņš ir tik ļoti pārvērties attieksmē pret mani! Redzi, šodien ir sestdiena, viņš nestrādā: vai tu domā, ka viņš nebūtu varējis palikt pie manis?

—  Kur viņš ir?

—       Es nezinu, kaut kādā sportiskā sanāksmē, vismaz tā viņš man teica . . .

—  Tā varbūt ir taisnība.

—       Nē, mana Fransete, viņš melo! Es to zinu, es to jūtu

Viņa runa ja asaru aizžņaugtā balsi. Asaras bija atšķaidījušas zilās ēnas uz plakstiņu malām, smalkas krunciņas iezīmēja muti. Fransuāza atzina, ka māte ir smieklīga savās bēdās. Sajā vecumā nav tiesību ciest mīlestības dēļ. Kā gan Lisija bija atļāvusies ataicināt

meitu ar steidzamu telegrammu, neko nepaskaidrodama. Fransuāza domāja, ka ieradusies atradis māti smagi slimu, bet viņa ļāvusies šo sentimentālo vaimanu •plūdiem, kritusi šajā veltīgaja pamestas sievietes uzbudinājumā. Jau divus mēnešus Fransuāza nebija ciemojusies pie mātes. Žans Marks, Daniels un Dani ja savukārt 1 izgudroja tūkstošiem iemeslu, lai tikai nebūtu jādodas ļ uz Sevru. Skata pēc Lisija mazliet par to pažēlojās. Kaut patiesībā viņa ļoti labi iztika bez saviem bērniem. Bez šaubam, viņa baidījās, vai tikai ar savu klātbūtni vien tie nepadara viņu vecāku Iva Mersjē acīs. «Cik es ; esmu barga pret viņu,» Fransuāza skumjā izbrīnā . nodomāja. Viņa nespēja pārvarēt sevī šo tik seno nepatiku, šo galveno nosodījumu.

—   Kādā jaukā dienā viņš mani pametīs, viņš pieprasīs šķiršanos,— Lisija atsāka.— Kas notiks ar mani, kad palikšu viena ar Anželiku? Man atliks vienīgi nomirt.

Fransuāza dusmojās:

—   Nerunā muļķības, māmiņ! Tu velti strīdies, tu izpušķo, tu murgo, sevis sāpināšana tev sagadā baudu.

—   Es nevaru tev izstāstīt visu . . . Tas ir pārāk intīmi . . . Bet galu gala, Franset, viņš vairs nemīl mani … Es vairs neeksistēju viņam kā sieviete . . . Tātad viņa dzīvē ir ienākusi kāda cita . . .

Fransuāzai bija kauns par savu māti, par šim atbalsīm no guļamistabas; viņa ņevis iedrošināja māli turpināt, bet gan iegrima klusuciešanā. Pēc ilgas pauzes Lisija atkal satraucās.

—   Acīmredzot viņu apmierina šis status quo. Viņš mani spīdzina un pats uzjautrinās. Viņš iegūst divējādā ziņā. Bet vairs nevar tā turpināties . . .

Lisija paņēma cigareti un aizdedzināja to. Viņas rokas drebēja.

—  Tu tagad smēķē?— Fransuāza vaicāja.

—  Jā, tas mani nomierina. Ņemot visu vērā, es aizsteigšos viņam priekšā. Piespiedīšu viņu pie sienas. Viņam būs jāizskaidrojas.

—  Kā tu maldies, māmiņ!

—  Kāpēc?

—   Nezinu . . . Man šķiet, ka,ar vieglu roku apsūdzot Ivu, tu riskē viņu nokaitināt, mudini izdarīt to, ko pati viņam pārmet. . .

—  Varbūt tev taisnība.— Lisija nopūtās.

Viņa ievilka vaigos dūmus un bēdīga izpūta tos.

[ Mazais salons — ēdamistabā ar ūdenszaļām sienām un ' modernām mēbelēm no lakota sikomores koka — ar savu tīrību un kārtību kontrastēja ar Lisijas satriekto sejas izteiksmi. Aiz starpsienas Anželika vicināja zvaniņiem greznotu rotaļlietu. Lisija paskatījās uz to pusi, no kurienes skanēja troksnis, un divas asaras parādījās viņas acīs.

—  Nabaga mīlulīte! Ak, mēs divas skaistulītes!

Fransuāza piepeši apziņājas šīs sarunas traģisko bezjēdzību, kad meitai jādod padomi mātei. Vecuma puse ir greizsirdība, naids, neprāts, jaunības pusē — prāts un skaidrība. Vai citās ģimenēs notiek tāpat? Viņai šķita, ka mātes vietā viņai pietiktu lepnuma klusēt sava bērna priekšā. Klepus lekme plosīja Lisijas kaklu. Viņa nodzēsa cigareti pelnutraukā un elsoja.

—  Labi, tātad es viņam vēl neko neteikšu . . . .Jāpaciešas, jāļauj sagatavoties, jagaida, lai viņš pats atzīstas . . . Tad jau redzēs . . . Starp citu, es esmu tik nogurusi, tik neglīta, tik slikti safrizēta

Viņa palūkojās mazajā bronzas pulkstenī kamīna vidū un iestrticās:

—  Pulkstenis bez desmit minūtēm seši! Jau! Ivucītis man teica, ka pārnāks ap sešiem. Nāc! Es gribu mazliet sakārtoties . . .

Viņas iegāja vannasistabā. Fransuāza apsēdās uz vannas malas, kamēr viņas māte pie spoguļa sukāja matus. Lisija pielieca galvu pie katra sukas vēziena gaišajos un sausajos matos ar tumšajām saknēm. Viņas lūpas sakniebtas vērīgā un bargā grimasē. Roku ar suku nolaidusi, viņa piepeši pagriezās pret savu meitu. Viņas skatiens šai starojošajā un spodrajā maskā kļuvis bargs.

—  Katrā ziņā,— viņa murminaja,— es varu tev kaut ko pateikt: tu ļoti labi darīji, ka apprecējies ar vīrieti, kas ir vecāks par tevi. Pretējā gadījumā tā ir . . . tā ir elle, manu mazulīt. Vispaviršākais skatiens spogulī, un tu aptver, kā skrien laiks, kā apbružājas pievilcība. Un tas otrais, kurš nekļūdās, kuram nav ne krunciņas! Kā ledusskapī iekonservēts! Kada cīņa! Es vairs nespēju!.. .

Viņa atgriezās pie spoguļa un rūpīgi vēlreiz nokrāsojās. Atkal viņas acis un lūpas mirdzēja neīstā spožumā.

Viņa griezās apkārt. Tērpusies pārāk īsā ģērbā, viņa izskatījās pēc vecīgas meitenītes, kas meklē savu lelli. Fransuāza, kurai nebija ne mazākās vēlēšanās satikt •Ivu Mersjē, piecēlās.

—  Man ir jā iet prom, māmiņ.

—  Jā, jā, tā ir!— Lisija iesaucās.— Ej ātri! Es tev paziņošu. Bet nevienam neko nesaki. It īpaši saviem brāļiem ne. t

Acīmredzot viņa vēlējās būt viena, lai sagaidītu savu vīru. No sirdsdraudzenes meita pārvērtās par traucēkli. Viņa noskūpstīja Fransuāzu uz abiem vaigiem, maigi izstūma viņu uz kājiņu laukumiņa un atkal aizvēra durvis.

Tas viss bija tik negaidīti un neloģiski, ka uz ielas Fransuāza nodomāja, vai viņas māte nav sajukusi prātā. Sī doma viņu pilnīgi nodarbināja visu mājupceļu.

Viņa cerēja atrast dzīvokli tukšu. Taču Aleksandrs lasīdams gaidīja viņu. Viņai bija liels prieks par to, un, šī atklājuma pārsteigta, viņa apstājās uz sliekšņa. Visu viņas dzīvi, šķiet, piepeši attaisnoja šī vīrieša klātbūtne, vīrieša, kurš sēdēja atzveltnī, kājas uz galda uzlicis, atpogātu krekla apkaklīti, uz ceļgaliem atvērtu krievu grāmatu.

VII

Filips noliecās pie vietējā telefona un teica:

—  Palūdziet mesjē Blondo ienākt.

—  Viņš vēl nav ieradies, mesjē,— atbildēja dobja sekretāres balss.

—  Ak tā,— Filips norūca.

Viņš paskatījās pulkstenī: divdesmit minūtes pāri trijiem.

—  Sūtiet viņu pie manis, tiklīdz viņš būs parādījies,— Filips īgni noteica.

Un, nospiezdams mazo metāla sviru, viņš pārtrauca savienojumu. Sis pienapuika dara, kā viņam patīk. Viņš vēl nav ne desmit dienas birojā, bet jau atļaujas ierasties ar nokavēšanos. Tobrīd, kad runāja par Zirelli aizvietošanu, jo viņš nenoliedzami ir ļoti slims, Viso vispirms bija nosaucis Žana Marka vārdu: «Jūs vairākkārt esat teicis, ka gribētu pieņemt viņu pie sevis birojā. Tad vai nu tagad, vai nekad.» Filipam bija vajadzīga

liela pašsavaldīšanās, lai neviltoti atbildētu, ka ir jau aplūkojis un pārdomājis šo jautājumu un lolo savam dēlam citus nodomus. Tad Viso bija runājis par savu brāļadēlu Žanu Blondo. Viņā klausoties, likās, ka tas ir ārkārtīgi nopietns cilvēks. Taču jauno izpratnē «nopietns» nenozīmē to pašu, ko vecajiem. Bez dusmām, kas viņā iekvēlojās pret Blondo, šo lielisko Tieslietu fakultātes un Politisko zinātņu augstskolas produktu, Filips juta slepenu mierinājumu, redzot, ka šis atsevišķais gadījums apstiprina viņa kopīgo vērtējumu. Labāk būtu pieņemt mazāk augstprātīgu un krietnāku trīsdesmit piecus gadus vecu vīrieti. «Ja tagad viņu atlaidīšu, tad nabaga Viso iztaisīs no ta drāmu,» viņš nodomāja. «Nekad nevajag salīgt darbā cilvēkus, kurus jums ieteikuši draugi vai līdzstrādnieki. Saprātīgi organizētā darījumā jebkuras emocijas ir traucēklis . . .» Katrā ziņā viņš kļūdījies, uzticēdams Blondo Trubaija-Pirenē lietu. Pārāk sarežģīta iesācējam . . . Viņš ļāva domām klīst, bet skatiens slīdēja pār viņa veiksmes apliecinājumiem. Brūnas tapetes, dziļi ādas atzveltņi, juridisku darbu sējumiem piebāzts sarkankoka skapis, viss šeit bija noderīgs, saturīgs un augstas kvalitātes. Tomēr, rūpīgāk pētot, varēja pamanīt pat visniecīgāko priekšmetu nolietojumu. Arī modernās mēbeles noveco. Viņš domāja, ka pastāv noslēpumaina saikne starp tikko manāmo stūru nodilumu, polsterēto sēdekļu ieliekšanos, tapešu izbalošanu un paša nogurumu. Viņš var pec saviem ieskatiem likt pārkrāsot, pārtapsēt un no jauna iemēbelēt savu kabinetu, taču atjaunināt pašam sevi nav iespējams. Viņa āriene ar katru dienu nopluka arvien vairāk, viņš bija notiesāts nekad vairs neatgūt jaunību. Cik ilgi viņš vel spēs priecāties par dzīvi un vadīt savu biroju? Pie durvīm klauvēja.

—  Jus mani saucāt, mesjē?

Tas bija Blondo — maza auguma, trausls, augstu zodu, dzīvu skatienu. Viņš turēja rokā mapi.

—  No kurienes jūs nākat?— Filips skarbā tonī vaicāja.

—  Man bija jābut svarīgas brokastīs. Tapec. nedaudz aizkavējos,— Blondo atbildēja.

Acīm redzami viņš nejutās vainīgs un sarunu biedra jautājums viņam šķita muļķīgs. Filips saprata, ka, siksti turoties pie stingrības, viņš šī zēna acīs kļūs par

atpalikušu patronu. Vai var pieprasīt cieņu un precizitāti no šīs sugas ļautiņiem, kas, būdami pievilcīgi un nenosvērti, padevās apstākļu untumiem? Aizvien vie. niem un tiem pašiem — baudai, greznībai, nomācošai godkārei . . .

—  Vai jūs esat izpētījis Trubaijā-Pirenē lietu?

—  Sīki, mesjē,— Blondo sacīja,— es gribēju par to ar jums runāt.

Viņš apsēdās krēslā, negaidot, kad Filips lūgs viņam to darīt, sakrustoja kājas, sakārtoja krekla manšetes un pilnīgi brīvi, guturāli izrunādams skaņu «r», sāka konflikta rašanās izklāstu.

—  Zinu, zinu,— Filips uzbudināti teica.

Sī iejaukšanās nemaz neapmulsināja Blondo, viņš ķērās pie lietas juridiskā iztirzājuma izpētes. Nenoliedzami viņš bija smalki izstudējis lietu un atklājis galvenās lamatas, kas slēpās šai dokumentu kaudzē: gadījums ar finiera rūpnīcu, ko pēc Pirenē tēva nāves sadalīja starp viņa dēlu un meitu, kura precējusies ar Trubaija; vēlāk, pēc trieciena, Trubaija atklāja, ka tiek slēptas preces par labu viņa svainim; nodarīto zaudējumu novērtējums — vairāk nekā viena ceturtdaļa no īpašuma vērtības; prasītājas ierosinātā prasība anulēt visu . . . Blondo neko nebija palaidis garām. Vispirms viņš iecerējis izmantot garantijas prasību, jo prasība anulēt būtu novedusi pie visa iepriekšējā tiesas procesa anulēšanas, un jābaidās no tā, ka jauna sadale Trubaija laulātajam pārim nebūtu , tik izdevīga kā iepriekšējā. Ņemot, visu to vērā, taģad viņš nosliecās par labu prasībai, kas balstās uz Civilkodeksa 792. pantu par izšķērdēšanu un mantas slēpšanu. Tāds bija arī Filipa viedoklis. Kamēr puisis ar aizvien pieaugošu pārliecību visu izklāstīja, viņš vēroja šo seju ar mirdzošo skatienu, veselīgajiem zobiem un prātoja par jauneklīgas miesas un gara brīnumaino elastīgumu. Vairākkārt viņa iztēlē uz Blondo pleciem novietojās Žana Marka galva. Pēkšņa iedoma, īslaicīga apskaidrība . . . Pēc tam viss atkal atguva normālo veidolu. Blondo jābūt divus gadus vecākam par Žanu Marku. Tās pašas mācības, tie paši plāni, tās pašas domas . . . Lieki teikt, ka Žans Marks varētu būt šī piekasīgā melnsaknes vietā! Ja darījumā līdzās būtu paša dēls. Strādāt kopā ar viņu, bagātīgi nodot viņam savu pieredzi, lepoties ar viņa panākumiem . . . Un tomēr pašreizējā gadījumā lietai

biītu cits virziens. Filips cītīgi mēģināja aizmirst sava niknuma iemeslus. Kā atspirgstošais, kurš pēc gultā pavadītām nedējām pirmo reizi iedrošinājies iziet no istabas, viņš pūlējās pārvarēt bailes, . kādas viņam iedvesa šis viņa domu jaunais pavērsiens. Lēni, piesar dzīgi Filips atgriezās pie senajiem labvēlības un uzticības paradumiem; viņš atcerējās laimīgās atmiņas, pieļāva tikšanās iespēju. Tad piepeši viņa iztēlē uzzibsnīja Karolas attēls un visu sajauca. Viņā no jauna iesvilās kauns un niknums.

Blondo bija apklusis un rāmā apmierinājumā gaidīja.

—  Tas ir labi,— Filips nomurmināja.— Atstājiet man šo lietu.

—  Man žēl, mesjē,— Blondo teica,— bet tas nav iespējams. Man vēl ir jāizpēta daži dokumenti, ja gribu pienācīgi sagatavoties, lai pieņemtu Trubaija kungu un kundzi, kuriem jāierodas rīt no rīta.

—  Trubaija kungu un kundzi pieņemšu es.

Blondo strauji atlieca muguru.

—  Kā? Vai tad jūs neesat uzticējis šo lietu man?

Ne, mesjē Blondo, es neesmu jums uzticējis šo

lietu. Fs esmu uzticējis jums tās sagatavošanu: tas ir kas cits.

—  Ko tas nozīmē?— Blondo uzsvērti vīzdegunīgi vaicāja.

—  Tas nozīmē to, ka šeit svarīgos gadījumos klienti nāk pie manis.

Blondo izslējās gluži bāls no aizturētā sašutuma un nolika lietu uz rakstāmgalda stūra.

Lūdzu, mesjē,— viņš drebošā balsī teica.

—  Ja man būs nepieciešami citi precizējumi ša ja lietā, es jūs paaicināšu,— Filips teica.— Pagaidām palūdziet, lai Viso kungs nodod jums Parīzes elektrisko vadu un kabeļu kompānijas lietu. Par to jūs man pastāstīsiet rīt.

Ne vārda nebildis, Blondo devās uz durvīm. Palicis viens, Filips iztēlojās, kā viņš pie sava galda, kvēlodams dusmās, vēlreiz izvētī visu to, ko nebija uzdrīkstējies teikt, nožēlo, ka ar blīkšķi nevar iesniegt atlūgumu. «Vai es biju pārāk bargs pret viņu?» Filips sev vaicāja. «Nē, simtreiz nē! Kāda pašapmierinātība! Kāda pašapziņa!» Savos mācekļa gados Filips nekad nebūtu runājis ar savu patronu tā, kā to tikko darīja Blondo. Aizbildinoties ar to, ka viņam ir vairāki diplomi, šis zeņķis domā, ka var atļauties visu. Ja viņam neuzliks

iemauktus, pēc nedēļas viņš izteiks piezīmi Viso un pēc mēneša apsēdīsies direktora krēslā. Turklāt visi viņa vecuma jaunekļi ir augstprātīgi un sevī iemīlējušies. Tā ir laikmeta slimība. Zēni un meitenes piedzimst ar skaļām rīklēm. Lepnajos kvartālos un pilsētiņās ar kopējām guļamistabām kā truši būros vairojas šo mazo karjeristu suga. Statistikā var izlasīt, ka šobrīd katrs piektais francūzis iet skolā. Briesmīga proporcija. Jauno uzbrukums. Viņi veido valsti valstī. Katra saprātīga vīrieša pienākums ir viņus sakaut, nevis viņiem palīdzēt. Jo viņiem nav cita mērķa kā izstumt savus tēvus. Tie, kuri mīļi izturas pret jaunajiem cīnītājiem, kas patiesībā ir ienaidnieki, nodod svētu lietu un atgādina okupācijas laika kolaboracionistus. (Lieki teikt, ka šie mazie ierāvēji pat nezina, kas ir kolaboracionisti!) Un cik daudz vecāku stingri nenostājas pret savu pēcnācēju vēlmēm aiz bailēm izlikties vecmodīgiem, cik laikrakstu neizdabā pusaudžu gaumei aiz bailēm zaudēt lielāko daļu savu klientu, cik rūpnieku nepielāgo savu darbību jaunatnācēju prasībām aiz bailēm ieraudzīt samazināmies savu uzņēmumu kopējo preču apgrozījumu. Paticsibā mazdūšības, muļķības vai ieguvuma kāres pārņemti vecie, kuriem būtu jāapvienojas pret jaunatni, liecas tās priekšā un pat iedrošina to' sevi iznīcināt. Radio, televīzija runā par kariem un revolūcijām Āzijā, Āfrikā, bet tas nav nekas salīdzinājumā ar pilsoņu karu, kas noris gandrīz visās pasaules valstis. Paaudžu karš uz dzīvību un nāvi. Protams, uzvara tiks jaunajiem. Vecajiem galvenais ir maksimāli aizkavēt kapitulācijas brīdi. Vai nav briesmīgi domāt, ka putainie bakalauri galu galā gūs virsroku pār vislielākajiem zinātniekiem tāpēc, ka to šūnas ir dzīvotspējī gākas. Uz šīs netaisnības dibinās visa pasaule. Jaunie ir pārāk aizņemti paši ar sevi, lai no tiem gaidītu vismazāko bijību. Pat ja gadās, ka viņi apbrīno kādu par sevi vecāku cilvēku, viņi redz viņā šķērsli, nevis paraugu. «Es esmu šķērslis Blondo un viņam līdzīgiem. Un Žanam Markam. Un Danielam. Viņu īstā dzīve sāksies dienā, kad es būšu piekāpies.» Filips nolieca galvu uz krūtīm. Cik ilgi viņš ir gremdējies savās pārdomās? Vēsais un labi iekārtotais kabinets iedvesa viņam bailes. Viņš apzinājās, ka spēle komēdiju šiem kartona vākiem, šim iekšejam telefonam, šim tālrunim ar

daudzām kontaktpogām, spēlē veiksmīga kunga komēdiju.

Filips paskatījās pulkstenī: desmit minūtes pāri pieciem. Viņš atdevis remontēt savu mašīnu. Tā būs gatava tikai rīt pusdienlaikā. Viņš paņems taksometru. Taču vēl ir pārāk agrs, lai ietu prom. Kas viņam to liedz? Šovakar izņēmuma kārtā viņam nav svarīgu tikšanos. Otršķirīgas nozīmes klientus pieņems Viso. Ak, jā! Rīt no rīta tā Trubaija-Pirenē lieta! Viņš izšķirstīja dokumentus, šo to atzīmēja. Blondo bija visu paredzējis. Zēns ar izredzēm nākotnē. «Citu nākotne — tā ir mans vecums, mana nāve.» Viņš nodrebēja, it kā aiz viņa muguras būtu atvērušās kādas durvis. Mājās viņu neviens negaidīja. Karola bija brīdinājusi, ka nepārnāks uz pusdienām. No rīta viņa aizbrauca uz laukiem. Protams, kopā ar šo Ksavjē Boljē. Kā šis prot tā iekārtoties, lai būtu tik daudz brīva laika? Labākais būtu ņemt līdzi uz mājām Trubaija-Pirenē lietu. Mājās viņš apdomātu un izpētītu to. Varbūt viņš pamanītu kādu sīkumu, kas izsprucis Blondo? Ja viņš varētu iebāzt ģīmī šim kādu kļūdu! . . . Piepeši Filips bija ar mieru veltīt garu garās stundas, lai nonāktu pie šī rezultāta. Bērnišķība! Viņš salika dokumentus portfelī. Pulkstenis !~ez desmit minūtēm seši. Dažas saraustītas instrukcijas pa vietējo telefonu Viso, Bigaro jaunkundzei, un viņš jau nokļuva uz kāpnēm ar tumši zilo paklāju, kas stiepjas zem kājām.

Skarbais āra aukstums durstīja viņam seju, un līdz ar pirmo tīra gaisa ieelpu viņā ieplūda enerģija. Viņš gāja lejup pa Fransuā Pirmā ielu uz Kanādas laukumu. Bija neizdevīgs laiks, lai noķertu taksometru. Neviena brīva. Filips nolēma iet kājām. Brīnišķīgs vingrinājums pec darba dienas birojā. Kopš viņš neievēroja diētu, bija pieņēmies svarā par sešiem kilogramiem. Bikses žņaudza viduklī. Viņš aizvien nozvērējās atteikties no miltu ēdieniem, dzērieniem un gaļas mērcēm . . . Kas gan viņam uzspiež šādu ziedošanos? Karolai par to nāca smiekli. Neviena cita viņa dzīvē nav. Neticami: mēnešiem ilgi viņš palicis uzticīgs sievietei, kura vairs nevēlas viņu. Jā, cik vien tālu pagātnē viņš atgriezās, tā tomēr bija pirmā reize, kad viņš nebija uzsācis nevienu mīlas dēku. Pilnīgi viens gan jutekliski, gan fiziski. Viens kā cietumnieks. Vienīgā barība — sapņi. Pārgājis pār Aleksandra Trešā tiltu, viņš devās uz

Invalīdu Doma esplanādi, kas noslēdza garu, neskaitāmiem logiem izrobotu fasādi, kuru rotā vāji apgaismots kupols. Sis pelēcīgais un nedzīvais arhitektoniskais ‘skaistums sagādāja gandarījumu, kas viņu pārsteidza. Parasti viņu aizkustināja vienīgi dzīvas būtnes. Vai šī piepešā interese par lietām nav vecuma nespēka pazīme? Viņš juta nogurumu kājās un nelielu aizdusu. Bija gājis pārāk ātri. Filips palēnināja soli. Portfelis bija smags. Kāda muļķība stiept uz mājām šo lietu! Garām pabrauca taksometrs — un brīvs. Viņš gribēja uzsaukt, bet aiz lepnuma atturējās. Vēstniecības, administratīvas iestādes, ministrijas, vēsturiskas celtnes, nospodrināti lieveņi; Svētā Dominika iela viņam šķita godbijības un miera gaitenis. Nonācis Senžermēna bulvārī, viņš iekļuva burzmā un dzīves spilgtajā gaismā. Uz ietves piepeši palielinājās jauniešu skaits. Tie nāca no visurienes. Filipam bija sausa mute. Viņš iegāja kafejnīcā ar stiklotu terasi, pamanīja galdiņu, kas atbrīvojās, apsēdās, pasūtīja skotu viskiju. Plāna stikla siena šķīra viņu no ielas. Viņš pagrieza muguru ārpasaulei. Seit, tāpat ka ārā, jaunie bija vairākumā. Vismaz tos ievēroja vispirms. Vecāki cilvēki, nosvērti laulāti pāri it kā vēl vairāk izcēla šo jaunavīgās miesas uzkrītošo ziedēšanu. Pieticīgi un it kā nokaunējušies viņi pa kaktiem izdzīvoja līdz galam savus skumjos piedzīvojumus. Netālu pie galdiņa Filips ieraudzīja meiteni ar lielām, izkrāsotām acīm. Viņa smējās, skaļi runāja ar diviem vārgiem , maza auguma jaunekļiem. Vienu mirkli viņas’skat iens neatlaidīgi pievērsās Filipam. Tas viņu pārsteidza. Ko meitene grib no viņa? Vai tas ir aicinājums? Viņš atzina, ka viņa ir smieklīga, bet tāpēc nejutās mazāk glaimots, ka piesaistījis viņas uzmanību. Augstākais, divdesmit trīs gadi. Skaista seja zem šī muļķīgā smiņķa. Viņš juta sevī pamostamies mednieka instinktu. Taču viņa novērsa skatienu un atkārtoja savu triku ar citiem. Acīmredzot viņa tiecās paplašināt savu apbrīnotāju loku.

Filips iedzēra malku viskija un aizdedzināja cigareti. Smagas skumjas atkal pārņēma viņu. Pat ja šī nepazīstamā būtu spēli turpinājusi, viņš nemēģinātu neko darīt, lai kopā ar viņu pavadītu vakaru. Enerģija viņā bija izsīkusi. Pakāpē, kādā savā vecumā ir nonācis, viņš izjuta vienīgi milzīgu nepatiku pret līdzeno, bezkrāsaino un sūro zemi, kas viņu sagaida pie piecdesmit

gadu sliekšņa. Puiši, meitenes nāca, gāja un atgriezās, šaudījās šurpu turpu starp apaļajiem galdiņiem. Viņas — ar matu šķipsnām uz acīm, bālām lūpām, tukšu skatienu, viņi — ar matiem līdz pleciem un notrulinātu skatienu; tie ir visu redzējuši, visu sapratuši; viņi ir noguruši no visa, tikai ne paši no sevis. Filips izdzēra glāzi tukšu. Iet prom? Ko vēlas sastapt? Palikt. Ko grib gaidīt? Viņš pasūtīja vēl otru glāzi skotu viskija, nopirka vakara laikrakstu no pārdevēja, kas gāja starp galdiņiem, un iegrima finanšu slejas lasīšanā.

Jau gribēdams pārkāpt pār slieksni, Žans Marks pakāpās atpakaļ, ļāva stiklotajām durvīm aizkrist un teica:

—  Iesim citur.

—  Kāpēc?— Valērija jautāja.

—  Tur ir mans tēvs.

Žans Marks ar zodu norādīja uz viņu. Apsēdies ar muguru pret ieeju, Filips nevarēja viņus redzēt.

—       Savādi,— Valērija teica.— Ko viņš dara gluži viens?

—       Tas nemaz nav savādi. Tas ir satriecoši. Viņš droši vien meklē mīlas piedzīvojumus.

—       Ak tā? Ja tu nebūtu ar mani kopā, es ietu iekšā un savaldzinātu viņu.

—  Tas nevilktos ilgi. Viens divi tu butu sapinusies.

Viņš saņēma Valērijas roku un veda tālāk. Viņa

atbrīvojās.

—       Tu mani kaitini. Man gribējās apēst kādu sendviču pirms koncerta.

—Tu to dabūsi blakus.

—       Tie noteikti nav tik labi kā šeit. Es gribu sendviču kā malkas cirtējam — ar pašceptu maizi un cieto desu.

Piepeši viņa ienira šķērsielā un pagrūda maza itāliešu restorāna durvis.

—  Kurp tu ej?— Žans Marks iesaucās.

—       Es mainīju domas,— viņa teica.— Man labāk patīk spageti. Nāc! Es tevi uzaicinu!

Zāle bija pustukša un vāji apgaismota. Iztraucēta no nogurdinošas ielas vērošanas, piesteidzās apkalpotaja.

Pēc brīža ar bruņu, sabiezinatu mērci pārliets spageti mudžeklis greznoja viņu šķīvjus.

—  Pie lietas,— Valērija teica, ritinot makaronus ap dakšiņu,— vakar pie mums ieradās Zilbēra vecvecāki. Tu esi viņus galīgi savaldzinājis. Šķiet, pateicoties tev, mans mazais draņķa brālēns ir guvis izcilus panākumus.

—  Vispirms — tavs brālēns nebūt nav draņķis,— Žans Marks teica.— Tālāk, ja viņš ir guvis panākumus, tad tas nemaz nav galvenokārt mans nopelns. Es mācu viņam visai maz; es ceru iedvest viņam patiku mācīties: tas ir kas cits.

—  Netēlo pieticīgo! Ja tu būtu dzirdējis, kā Kriveljē runā par tevi! Manu vecāku acīs tavas akcijas vienā rāvienā ir strauji cēlušās. Viņi ir pavisam poētiski noskaņoti. Manuprāt, nevajag ļaut viņiem norimt.

Viņa norija kumosu, uzmeta tiešu skatienu Žanam Markam, kurš klusēja, un precizēja:

—  Žan Mark, es nerunāju par spageti, es runāju par maniem vecākiem.

—  Jā, jā,— viņš sacīja.— Un tad?

—  Mums tomēr vajadzētu izlemt.

—  Bet mēs esam izlēmuši.

—  Varbūt. Taču neviens bez mums par to neko nezina. Tas vairs nevar tā turpināties. Māmiņa neliek man mieru. Tētis izskatās kā zinošs un auksts šveiciešu barometrs. Man tas ir līdz kaklam!

Viņš iedzēra vīna malku un ar papīra salveti noslaucīja lūpas. Sāda veida sarunas starp viņu un Valēriju vienmēr sākās brīdī, kad viņš vismazāk to gaidīja. Skaidras debesis, tīrs apvārsnis, un tad piepeši no visām pusēm sadrūzmējas mākoņi, dārd negaiss. Viņš juta riebumu pret izskaidrošanos — varbūt tāpēc, ka viņam bija netīra sirdsapziņa. Kopš neilga laika, apradis ar domu par precībām, šajā lēmumā viņš saskatīja vienu savas dzīves posmu, savdabīgu apstāju nepielūdzamajā gājienā uz mērķi.

_— Tu pati sacīji, ka jāgaida piemērotāks laiks saderināšanās svinību rīkošanai Santijī,— viņš nomurmināja.

—  Pareizi. Sis piemērotais laiks drīz būs klāt. Saderināšanos varētu paredzēt aprīlī tūlīt pec Lieldienām. Un maijā kāzas.

—  Kā tu vēlies.

—  Varētu domāt, ka es tevi vedu uz kautuvi,— viņa smejoties teica.

Viņi ēda klusēdami. Piepeši viņš vaicāja:

—  Manā vietā tu precētos?

—  Ak, nē,— viņa teica,— tik muļķīgi ne. Bet man nav tavs raksturs. Ja es būtu vīrietis, tad augstāk par visu vērtētu neatkarību. Bet, ja tev līdzās nebūs neviena, tu būsi pagalam. Vai tu to vēlies vai ne, tu esi no vīru sugas. Nomierinies, mēs taču būsim ļoti brīvs laulāts pāris.

—  Jauki.

—  Tu taču to vēlies.

-Jā.

—   Es precos, lai butu brīva, saistīti nesaistīta, vai saproti?

Viņa nolika dakšiņu šķērsam par šķīvi ar pusi spageti un čukstēja:

—  Es vairak nevaru.

Pēc tam viņa paņēma maizes šķēli, iemerca to sinepes un kāri iekoda sviestmaizē.

—  Kā tu vari ēst šo draņķi?— viņš brīnījās.

—  Tas ir dievīgs.

Viņa kaitināja Žanu Marku. Tas bija savadu visiem spēkiem meklējot Valērijas trūkumus, viņš tomēr nevarēja iztikt bez viņas. Viņš nebūtu mācējis pateikt, tieši kurā brīdī bija samierinājies ar perspektīvu apprecēt Valēriju. Tas bija noticis mazpamazām dienu un tikšanos ritumā. Viņa vienmēr bija te tik viegla, nepieciešama. Viņš izvairījās no stingrajām saitēm, kuras viņa savilka ap viņu. Zīda valgs — tā ir lēna un maiga nožņaugšana. Kādā jaukā rītā viņš vairs nevarēs pakustēties. Par solījumiem stiprāku ieradumu cietumnieks. Viņam nebija vēlēšanās apprecēties. Viņš padevās tam kā loģiskam turpinājumam. Arī šī lēmuma materiālie labumi negāja viņam secen. Tas, ka ar tiem jāreķinās, izraisīja viņā pretīgumu. Nu un tad? Viņam taču nav jānovēršas no Valērijas tāpēc, ka viņai ir bagāti vecāki. Viņas tēvs, kā viņa teica, ir noskaņots pieņemt Žanu Marku sava uzņēmuma juridiskajā dienestā. Pusi dienas viņš strādātu kantorī, bet pārējā laikā gatavotos eksāmeniem. Pēc licenciāta grāda iegūšanas — doktora grāds . . . Stāvus, ceļgalos saliektām kājām viņš atrodas bezdibeņa malā. «Lec, lec taču! Redzēsi, tu nenokritīsi, tu lidosi!» Viņš izbaudīja pēdējo spageti kumosu.

—  Tātad,— viņa sacīja,— jāiet uz turieni, vecīt! Kad tu runāsi ar maniem vecākiem?

Žanu Marku pārņēma panika. Nezinādams, ko atbildēt, viņš izdvesa:

—  Cik tu vari būt apnicīga!

. — Kā — apnicīga?— viņa iesaucās.— Tas ir par daudz! Es gaidu paskaidrojumus.

Valērija sarauca uzacis. Žans Marks k]uva nikns. Viņam pār muguru pārskrēja trīsas. Notverts lamatās, viņš tomēr kā uzvarētājs izslēja galvu.

—       Es to izlemšu pats,— viņš murmināja.— Es runāšu ar viņiem, kad gribēšu. Un, ja tu turpināsi man uzmākties, es ar viņiem vispār nerunāšu.

Valērija izņēma cigareti no paciņas, ko viņš bija nolicis uz galda, un ar skatienu lūdza viņam to aizdedzināt. Viņš uzšķīla savas šķiltavas. Tās viņa bija viņam dāvinājusi. Apzeltītas, smalki gravētas. Uzdzirkstīja liesma. Valerija noliecās tai pāri, tad iztaisnojās. Viņas seja bija mierīga un skarba.

—       Šoreiz, mīļais Žan Mark, tu pārkāp visas robežas,— viņa teica.— Tu domā, ka es ilgi pacietīšu šos trikus? Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ. Tevi varbūt tas uzjautrina, bet mani gan ne!

—       Nedusmojies,— viņš piepeši atmaidzis teica.

—  Tas ir normāli, ka es pats sev uzdodu jautājumus. Man tas ir nopietns lēmums.

—  Un man tas nav nopietns lēmums?

—  Mazākā mērā.

—       Tāpēc ka tu uzskati sevi par spīdošu partiju, turpretim es, nabaga nejēga, esmu tikai otrās šķiras prece.

—       Tu esi muļķe! Es gribu teikt, ka meitenēm precības ir mērķis.

—  Bet zēniem tas ir līdzeklis?

—       Ne, bet viņi vismaz uz tām nebūvē visu savu nākotni.

—  Meitenes ne tik, vari būt mierīgs!

—  Zināmā mērā tomēr.

—  Ne jau mūsu laikos, vecīt! Tu esi atpalicis.

Apkalpotāja pasniedza viņiem ēdienkarti. Valērija

dusmās pasūtīja «sacukuroto apelsīnu». Žans Marks izvēlējās kafiju espresso. Sis strīds viņu garlaikoja. Ar miermīlīgu temperamentu apveltīts, viņš ienīda saspīlētas situācijās, skaļi izteiktas pretenzijas. Viņš labāk deva priekšroku klusēšanai, mājieniem, pustoņiem. Vai ar savu muļķīgo kaprīzi Valērija nesabojās viņam

vakaru? No šī koncerta viņš cerēja gūt tādu prieku. Bēthovens, Bahs . . . Viņa ar karotītes galu eda savu «sacukuroto apelsīnu».

—  Vai garšīgs?— viņš jautāja.

—  Vai tev tas ko izsaka?— viņa augstpratiga toni atbildēja.

Viņš saņēma viņas roku un teica:

—   Nākamo sestdien es tikšos ar tavu tevu. Tu esi apmierināta?

—  Es par to nospļaujos!

Viņi salti skatījās viens uz otru, kādu mirkli vilcinājās un tad vienlaicīgi iesmējās.

Mūzikas skaņu kritums ierāva viņu, pacēla, nesa tik augstu, ka no tā viņa acīs sariesās asaras. Viņa skatiens pārslīdēja Valērijai. Viņa droši vien doma par viņu nākotni, skanot allegro no Bēthovena trīsdaļīga klavierkoncerta Do mažorā. Viņi sēdēja galerija, kur vietas nebija pārāk dārgas. Kādreiz kopā ar Karolu viņš vienmēr sēdēja orķestra ložā. Viņai nepatika sedet sliktās vietās. Viņš atcerējās dienu kad Karola bija piespiedusi viņu atstāt koncertzāli tūlīt pec starpbrīža tikai tāpēc, ka viņai it kā bija migrēna. Nepastav briesmas, ka Valērija varētu rīkoties tapat. Katrai piemita sava klausīšanās maniere. Karolu mūzika glāstīja, pārņēma viņu, piepildīja, šķiet, pievienojās viņas noslēpumam, bet, plūstot pāri Valērijai, mūzikas straume itin kā sašķīda uz skaista, balta un gluda akmens. Viņa cītīgi, bet bez satraukuma klausījas. Pēc orķestra ievada solisti — pianists, vijolnieks, čellists — katrs pēc kārtas pārtvēra ievada tēmu un ar nevainojamu eleganci attīstīja to. Katru reizi, kad no jauna ieskanējās ievada tēma, Žans Marks juta krūtis it kā dūrienu. Kopš viņu tikšanās klīnikas dārzā, viņš nebija sastapis Karolu. Viņai mugurā bija ūdens necaurlaidīgs lietusmētelis ar ūdrādas apkakli. Ap viņu viss bija pelēks—koki, zeme, debesis, veca dzemdību nama siena. Karola bija uzsmaidījusi viņam: «Labdien, Žan Mark!» Un viņš bija uztvēris viņas maigo un skumjo skatienu mitra šīfera krāsā. Pazemīga lūguma pilnu skatienu. Skatienu, kas pauda atvadas no pagatnes.

Visu nakti viņš nevarēja aizmigt, viņu turēja nomodā atmiņas par šo mazliet apvītušo seju ar skumju aizplīvurotajām acu zīlītēm un baudkārā maigumā pavērtajām lūpām. Sis lietusmētelis bija pievilcīgs. Un ari viņas zilais mētelis. Ari ocelota ādas trlsceturtdaļgaruma mētelis. Tāpat kostīms kritušu lapu krāsā. Viņš atcerējās visas Karolas kleitas. Aizvērtām acīm viņš varēja aprakstīt viņas sienasskapju un rotaslietu lādītes saturu. Toties viņš vairs neatcerējās, kā Valērija bija tērpusies iepriekšējā dienā. Tas neko nenozīmē! Sievieti jau nemīl viņas tērpu dēļ. Viņš gribēja pievērst visu savu uzmanību mūzikai. Koncertā viņš parasti aizmirsa visu pārējo pasauli. Kā tas var būt, ka šodien viņš to nespēj? Ik brīdi personiskās domas piejaucās viņa baudai. Viņš vēroja lejā tumšo un blīvo priekšējo rindu publiku un nodomāja, ka tur varbūt ir Karola ar kādu draudzeni vai vīrieti. Karola apgalvoja, ka kaislīgi mīl Bēthovena mūziku. Taču viņam bija aizdomas, ka viņa sev uzspiež šo gaumi. Viņam vairākkārt likās, ka viņš i to atklājis, un viņš brīnījās par jūtām, kas viņu pārņē mušas. Tomēr nevienu brīdi viņš nebūtu piekritis atgriezties pie viņas. Ja tagad viņš uzdrošinās atsaukt visu atmiņā, tad tikai tāpēc, ka līdzās ir Valērija un viņš jūtas drošs par sevi. Vijoles skaidrās un varenās žēlabas apstiprināja viņa domas, ka viņš mīl Valēriju un nevienu citu. Valēriju spilgti zaļā svīterī un melnos, plisētos svārkos. Uzslavas cienīga atturība. Valērija uzsmaidīja viņam. Cik viņa jauna! Cik viņa gaišmataina! Kāpēc tik jauna? Kāpēt tik gaišmataina? Tagad skanēja Largo varenās taktis. Dziļa elpa atdzīvināja mūziku. Karolai vajadzētu būt satriektai. Absurds! Viņas nav zālē. Valerija nolieca galvu uz sāniem. Ko viņa atgādināja viņam šajā centīgajā attieksmē? Ak, jā, Zilbēru, kurš pūlas saprast algebras teorēmu. Taču viņi nemaz nav līdzīgi. Varbūt ģimenei raksturīga āriene. Pie lietas, vai Zilbērs mīl mūziku? Divus mēnešus, kopš Žans Marks pasniedza viņam stundas, viņi nekad nebija par to runājuši. Rīt jāpavaicā viņam. Daudzējādā_ ziņā viņiem bija vienāda gaume. Žans Marks domāja par spēli, ko viņi bija uzsākuši un kas sastāvēja no tā, ka ik pa brīdim bija jāiepin sarunā kāds Lotreamona teiciens. Tā bija Zilbcra ideja. Iespaids bija neatvairāms. Taču citāti bija jāizvēlas rūpīgi. Uz rītdienu Žans Marks nebija sagatavojis nevienu no

tiem. Mājās pārnācis, viņš šovakar pāršķirstīs Maldorora dziesmas. Bēthovens it kā nesa uz saviem pleciem 1.otreamonu. Ak, šī klavieru brīnumjaukā iejaukšanās. Vai Valērija spēj saprast šo arpedžo smalkumu? Bet protams. Bez šaubām, ari Karola saprot. Par kuru Lotreamona teicienu Zilbērs tīksminājās? «Es uztveru dzīvi kā brūci.» Apbrīnojami. Briesmīgi un apbrīnojami. Žans Marks nodomāja, ka viņš varētu pieņemt šo frāzi sev par devīzi. Vai ari ka epitāfiju. Tad no jauna viņš attālinājās no mūzikas. Tas ir nepanesami! Orķestris skanēja aizvien varenāk. Sajā mirdzošo viļņu nepārtrauktajā plūsmā bija viss — slava, maigums, skumjas, ironija. Piepeši Žans Marks jutās atbrīvots, apmierināts. Itin kā ar spēcīgu ūdens šalti mūzika skaloja viņa galvas iekšpusi. Kamēr viņā krustojas šīs tīrās skaņu trajektorijas, nebūs ne naudas grūtību, ne eksāmenu tieslietās, ne precību. Pilnīgi laimīgs viņš ilgi atradās it kā starp zemi un debesīm. Pēc tam zāle aplaudēja. Diriģents paklanījās. Solisti pateicās. Valērija sita plaukstas. Viņa teica:

—  Neparasti, vai ne?

Žans Marks pārsteigts skatījās uz viņu. Ko viņa dara viņam līdzās?

VIII

Tik garlaicīga stunda vēl nekad nebija bijusi. Jau trīsceturtdaļstundas Zilbērs pec savas mācību grāmatas shematiskajiem zīmējumiem pūlējās noteikt spolē ievadītās strāvas virzienu. Viņš kļūdījās, Žans Marks izlaboja:

—  Nē, vecīt, ja no spoles attālina magnēta ziemeļu polu, tad strāva spolē mazinās. . .

—  Man patiešām līdz kaklam,— Zilbērs sacīja, atbīdīdams grāmatu.

—  Vīrišķību! Vairs nav ilgi!

—  Cik? '

—«Tieši tik daudz laika, cik nepieciešams, lai ar āmura sitienu sašķaidītu sievietes galvu,»— Žans Marks atbildēja.

Viņš bija izracis citātu no «Maldorora dziesmām» iepriekšējās dienas vakarā. Zilbērs skaļi iesmējās.

—  O, tas ir brīnišķīgs!— viņš teica.— Es to atcerēšos.

Sī literārā uzplūda spēcināts, viņš drošsirdīgi atkal ķērās pie fizikas. Tieši piecos pie durvīm pieklauvēja un ienāca kalpone, abām rokām nesdama paplāti ar tasēm, tējkannu un dažiem maziem trauciņiem. Tas bija kļuvis par'paradumu. Ķīnas tēja — citu Zilbērs nevēlējās. Pie tās grauzdētas maizes šķēlītes un rūgtens apelsīnu ievārījums. Kamēr kalpone novietoja paplati uz galda, Zilbērs, pacēlis pirkstu, deklamēja:

—«Pūce knābī nes peli vai vardi — dzīvu, maigu barību mazajiem putnēniem.»

Vēl smieklīgāk tas šķita tāpēc, ka mājkalpotāja ar savu garo degunu un apaļajām acīm patiesi atgādināja pūci. Žans Marks sakoda zobus, lai nesāktu skaļi smieties. Kalpone aizgāja drūmā naktsputna cienībā.

—  Punkts tavā labā!— Žans Marks sacīja.

Kopš otrās stundas viņi nolēma, ka uzrunās viens otru uz tu. Sakumā Zilbēram bija grūti to ievērot. Tagad viņš jutās lieliski šādā biedriskā atmosfērā. Maziem malkiem viņi dzēra karsto un smaržīgo tēju pie galda, uz kura valdīja skolnieciska nekārtība. Vēl viena atkārtošanas stunda. Zilbērs gribēja veltīt to literatūrai. Taču fizikā viņš bija visvājākais. Aiz apzinīguma un sirdsapziņas atvieglošanai Žans Marks gribēja pievērst viņu tieši šim priekšmetam. Kozdams grauzdētas maizes šķēlē, viņš to pateica Zilbēram.

—  Tu pārāk ņem pie sirds manus panākumus,— Zilbērs atzina.

—  Jā,— Žans Marks teica.— Es sev zvērēju, ka tu pāriesi uz filozofiju. 7

—  Vai tev daudz laika aizņem stundu pasniegšana man?

—  Kā tu domā?

—  Ar visu to, kas tev jāsagremo tieslietu studiju ceturtajā gadā … Ko tu domā darīt pēc licenciata grāda iegūšanas?

—  Es domāju par doktora grādu. Bet vienlaikus es iekārtošos darbā juridiskajā birojā.

—  Pie tēva?

Žans Marks notrīsēja. Vai Zilbērs ir ievācis ziņas no Valērijas? N'ē. Kā redzams, viņš neko nezina.

—  Es esmu sastrīdējies ar tēvu,— viņš sacīja.— Es ar viņu nekad nesatiekos.

—  Ari es ne,— Zilbērs teica,— es nekad neredzu savējo, kaut gan neesmu ar viņu sastrīdējies. Viņš

ignorē mani, es ignorēju viņu. Galu galā ļoti labi var iztikt bez vecākiem, tu tā nedomā?

—  Jā,— Žans Marks noteica.

Un neviļus viņš pameta skatienu uz galda stūri, kur no metāla ietvara ar paliktni noraudzījās jauna, gaišmataina sieviete fotogrāfijā. Zilbērs sekoja viņa skatienam un sacīja:

—  Mana māte.

—  Viņa ir skaista,— Žans Marks apjucis teica.

—  Tu tā domā? Sī fotogrāfija ir iznīdējusi mani visas atmiņas. Es vairs nespēju iztēloties savu māti citādu kā tikai nekustīgu, mēmu, ar baltu ādu un melnām lūpām. Vai arī es atkal atceros avāriju.

—  Tu biji pavisam mazs.

—  Un tomēr es atkal to redzu. Ar precizitāti, kas līdz ar gadiem pakāpeniski pieaug. Vai tu zini, kas mani pārsteidza pec šoka? Māte bija izsviesta no mašīnas. Viņa gulēja uz nogāzes, svārki uzrauti pār seju. Bija redzama viņas apakšveļa. Man bija neērti to cilvēku dēļ, kuri pulcējās ap viņu. Pēdējais iespaids, ko es esmu saglabājis par māti,— viņa ir guloša, atplestām kājām un īsās biksītēs.

Viņš izmocīja satrauktu smaidu un secināja:

—  Es tev to stāstu tāpēc, ka jūtu lielu uzticību pret tevi.

Kalpone atgriezās, lai paņemtu paplāti.

—  Ķersimies atkal pie elektromagnētiskās indukcijas,— Žans Marks teica.— Izskaidro man Lenca likumu!

Zilbērs atgāzās pret krēsla atzveltni. Viņam bija savāda seja — asiem vaibstiem, piemiegtiem plakstiņiem. Blondais Anamits, Žans Marks nosprieda.

—«Inducētai strāvai vienmēr ir tāds virziens, ka tās magnētiskā lauka spēks darbojas pretim cēlonim, kas izraisa indukcijas strāvu,»— Zilbērs skaitīja.

Pirkstu pacēlis, viņš piebilda:

—«Vabole nodreb no šiem nedzirdētiem vārdiem.»

Šoreiz Žans Marks novaldīja smieklus: nevajag pārvērst stundu jokā. Ar visnopietnāko izskatu viņš uzsaka skaidrojumus, kas pašu garlaikoja. Zilbērs pūta, elsa, murmināja: «Jā, jā! Es saprotu!»— un saprata, bez šaubām, labi, ja pusi. Žanu Marku pārņēma trulums. Karstā un smaržīgā tēja, apelsīnu ievārījums, radiatoru sausais siltums iemidzināja viņa intelektuālās spējas. Sajā grāmatu piekrautajā darbistabā viņš

jutās tik labi, ka varētu te pavadīt augas dienas. Pusseptiņos Zilbērs ar kategorisku kustību aizvēra savu burtnīcu. Viņi aizdedzināja cigaretes un, sēdēdami viens otram pretim, smēķēja, abi vienlīdz laimīgi, ka tikuši galā ar zinībām.

—       Vakarvakarā es biju aizgājis uz koncertu, ko diriģēja Barnovics,— Žans Marks teica.— Tas bija sensacionāli!

—  Tu biji kopā ar Valēriju?—Zilbērs vaicāja.

Žans Marks pārsteigts uzlūkoja viņu.

—  Viņa tev to teica?

—       Nē. liet man tā šķita. Tu bieži kaut kur ej kopā ar viņu.

—  Jā.

—       Es viņu reti redzu. Viņa nevar mani ciest. Starp citu, es nezinu, kāpēc.

—       Man šķiet, ka tu esi to iedomājies,— Žans Marks nomurmināja.

—       Ir pazīmes, kas nemaldina. Es jūtu viņas naidīgumu, tāpat kā jūt aukstumu sejā.

—       Nomierinies, viņa nekad nav neko teikusi man par tevi . . .

—       Es zinu, ka viņa ir dzēlīga. Skaista, asprātīga un dzēlīga.

—       Tu uzskati viņu par skaistu?—Žans Marks vaicāja.

—  Jā. Un tu ne?

—  Es arī.

Iestājās klusums. Žans Marks atkal iztēlē redzēja, kā Valērija sakniebtām lūpām uzzibsnī ledainu skatienu: «Mans mazais draņķa brālēns …»

—  Tātad koncerts bija joti jauks?— Zilbērs jautāja.

—  Jā. īpaši Bēthovena «Klavierkoncerts». Tu zini to?

—       Es neesmu melomāns. Glezniecība, dzeja — to gan! Bet mūziku . . . Nu, pie lietas, manai vecmāmiņai varbūt ir skaņuplate. Vai gribi, aiziesim uz viesistabu paskatīties?

Zilbērs jau metās pie durvīm. Žans Marks sekoja, uzjautrināts par viņa straujajām kustībām. Viņi steidzīgi šķērsoja galeriju, ko rotāja ārišķīgi svinīgas gleznas, kuras, domājams, neviens nekad nevēroja, un iedrāzās viesistabā. Zilbērs iededza visas lampas. No tumsas iznira vēl citas gleznas. Zilbērs norādīja uz tām ar komiski pārspīlētu svinīgumu.

—«Dežanira nolaupīšana», «Akteons pārsteidz Diānu», «Maza zvejas osta», «Amors atbruņo karotāju» . . .

Un, apsviedies uz papēža, viņš atsāka:

—       Tik nolaizīti, ka metas nelabi. Bet mani vecvecāki aizraujas ar XVIII gadsimta franču glezniecības skolu. Tā es no rīta līdz vakaram barojos ar XVIII gadsimtu. Tas ir jauki! Lai dzīvo Bastīlijas ieņemšana!

Sekretārs tika izmantots kā diskotēka. Zilbērs izvilka no tā biezu albumu.

—       Bēthovena koncerti. Skaties — vai atradīsi tur savējo?

Tas tur bija. Zilbērs piegāja pie milzīgas, masīvas, no modes izgājušas tumša koka mēbeles, atvēra divviru durtiņas, aiz kurām bija paslēpts atskaņotājs, uzlika skaņuplati uz rotējošā diska, iedarbināja aparātu, pa turku modei apsēdās uz paklāja un, ar pirkstu bakstīdams sev līdzās, teica:

—       Jaunais cilvēk, «pielieciet savus bināros ceļa kauliņus pie zemes»!

Arī tam vajadzēja būt Lotreamonam.

—  Varbūt mainām avotu?— Žans Marks ieteicās.

—  Ar mieru. Ko tu piedāvā nākamajai reizei?

—  Bodlēru . . .

—  Tas nav tik amiŽanti.

—  Tad Rembo.

—  Lai notiek.

Atskanēja klavierkoncerta pirmās taktis — lēnas, tīras, karaliskas. Sim arhaiskajam atskaņotājam piemita neparasts skanējums. Žans Marks atkal pilnībā pārdzīvoja savas iepriekšējās dienas emocijas. Citi solisti, cits diriģents, bet, Bēthovena doma triumfēja, par spīti šīm atšķirībām. Skaņuplates pirmā puse beidzās tieši pirms Largo.

—  Vai uzlikt otru pusi?— Zilbērs jautāja.

—  Noteikti. Tev nepatīk?

—  Jā . . . jā . . .

Neapņēmīgi Zilbērs grozīja rokās plati. Piepeši viņš jautāja:

—       Bet tava mate, tu nekad man par viņu neesi stāstījis. Ko viņa tev nozīmē?

Sākumā apmulsis, Žans Marks tomēr atbildēja:

—  Jaunībā viņa droši vien bija diezgan dumja. Viņa izšķīrās ar manu tēvu, lai apprecētos ar idiotu. Tagad viņa ir divreiz lielāka mu|ķe. Tas arī viss.

•— Tu esi bargs,— Zilbērs nomurmināja.

Žans Marks piepeši jutās lepns, ka šķitis kādam bargs, jo augām dienām viņš sev pārmeta maigumu, jūtīgumu un nenoteiktību.

Zilbērs uzlika plati, pavirzīja uz priekšu atskaņotāja adatu un, atkal sakrustojis kājas, ieņēma Būdas pozu.

—  Ja tas tevi garlaiko, izslēdz!— Žans Marks pēc kāda brīža teica.

—  Negarlaiko,— Zilbērs sacīja,— bet mūzika mani aizkustina mazāk nekā dzeja. Mūzikā ir kaut kas tāds, kas tieši un brutāli iedarbojas uz nerviem. Dzejai ir daudz maigāka ietekme. Tas, ka skaņu viļņi vairāk vai mazāk patīkamā veidā iekustina manas smadzenes,— es tur nesaskatu nekā pārsteidzoša. Taču tas, ka noteiktā veidā apvienoti ikdienišķi vārdi sagādā man dziļu baudu,— tas gan ir brīnums! Tu izvēlies pāris tik nodeldētu lietvārdu kā «lietus», «zeme», «jumts», «troksnis». Tiem nav nekādas emocionālas nozīmes. Tava durvju sardze tos lieto ikdienā. Tu iedod tos Verlēnam. Viņš raksta:

«Ak, klusais lietus troksnis

Pār zemi un pār jumtiem!»

Un visu dzīvi tu vari par to sapņot!

—  Tu pārāk vienkāršo problēmu,— Žans Marks noteica.— Nekad nevajag salīdzināt dzeju un mūziku, tāpat kā nevajag salīdzināt mūziku un glezniecību.

Orķestris sāka spēlēt melanholisku frāzi. Žans Marks pievēra acis.

—  Piekrītu, tas ir skaisti. Tas skan ļoti skaisti!— Zilbērs murmināja. — Bet es neprotu šo valodu interpretēt.

—  Tāpēc ka tu domā par to, kādas jūtas tā izsaka. Iestāsti sev, ka tā neizraisa jau pastāvošas jūtas, bet gan rada jaunas; iestāsti sev, ka mūzika nav radīta, lai kaut ko tev vēstītu vai kaut ko iedvestu, bet gan lai ierautu tevi pasaulē, kas atšķiras no tavas vecās reālās pasaules; iestāsti sev, ka tā n sniedz tavu vai tavas apkārtnes atspulgu, bet gan sniedz atklājumu, īsu atslēgšanos; iestāsti sev, ka tu stāvi nevis spoguļa, bet gan loga priekšā.

Līdz pat skaņdarba beigām viņi klusēja. Pēc tam Žans Marks vaicāja:

—  Tu, kas tā mīli dzeju,— vai tu esi mēģinājis rakstīt dzejoļus?

—  Protams,— Zilbērs teica.— Kā visi.

—  Tu man tos parādīsi?

—  Ak! Nu, nē! Tie ir pārāk slikti.

—  Esmu pārliecināts, ka ne.-

Zilbērs uzmeta viņam pateicīgu skatienu un norūca:

—  Kāpēc tu tā saki? Tāpēc, ka es daudz strīdos par dzeju? Vai tu zini, ka īsti mākslinieki ir tie, kas vismazāk runā par savu mākslu?

Izrunājis šos vārdus, viņš izstiepa sev priekšā abas rokas — cieši sakļautas, ar plaukstām uz augšu, sakrustotiem pirkstiem.

—  Jau divdesmit minūtes pāri septiņiem,— Žans Marks teica, paskatījies pulksteni.— Man jāiet projām …

Tobrīd, kad viņš piecēlās, ienāca Krivelje kundze. Nedodot viņam laiku atsveicināties, viņa ielūdza viņu uz pusdienām vēl šovakar.

—  Mēs uzliksim vēl vienus galda piederumus, tas arī viss.

Žans Marks pieņēma ielūgumu ar jo lielāku patiku tāpēc, ka jutās izsalcis un atcerējās sava ēdiena skapīša saturu: aknu pastētes paliekas un porcija kausēta Šveices siera. Prieks, ko viņš ieraudzīja Zilbēra sejā, sagādāja viņam apmierinājumu. Kopš tēva mājas bija viņam slēgtas, Žanam Markam vēl vairāk bija vajadzīgs cilvēcisks siltums. Tad savukārt parādijas Kriveljē kungs. Tā bija otrā reize, kad Žans Marks viņu redzēja. Sidrabaini balti mati, ziloņkaula sejas krāsa, virs lūpas mazas, brūnas Ūsiņas, viņš bija pārsteidzoši dzīvīgs savā vecumā: vismaz sešdesmit pieci. Viņš uzlika roku Zilbēram uz pleca. Acīmredzot viņš lepojās ar mazdēlu. Visas viņa finansiālās veiksmes pamatojums bija šī izsmalcinātā zēna klātbūtne viņa mājā. Viņš iztaujāja Žanu Marku par mācībām, par nākotnes nodomiem, pastāstīja, ka reiz viņam bijušas darīšanas ar Žana Marka tēvu, kurš devis viņam vislabākos padomus, un žēlojās p'»r jauno Francijas ekonomiskās dzīves veidu, kurā valsis aizvien pieaugošā iejaukšanās tirgus lietās kompromitēja konkurences spēli, kas tomēr ir nepieciešama.

Tad visi devās pie galda mazā, apaļā ēdamistabā ar gaišiem koka paneļiem un veciem olīvkrāsas ādas sēdekļiem. Žans Marks nobaudīja augstvērtīgo vīnu, vieglo unsmalko ēdienu, tīkamo apkalpošanu. Ir labi principa pēc nosodīt bagātību krāšanu, taču viņš bija spiests atzīt, ka viņa laimei ir nepieciešama zināma greznība. Viņš domāja, ka, apprecot Valēriju, viņš to visu atkal atgūs. Sī doma viņam radīja klusas bailes. Tomēr viņš tās neizrādīja. Vai tas nav savādi, ka šīs mājas atmosfēra rada viņam vēlēšanos apprecēties? Varbūt viņš nebūtu tik skaidri izjutis šo nostalģiju pēc ērta interjera, ja nebūtu apmeklējis šo māju? Viņš pūlējās piedalīties sarunā, bet viņa domas kavējās citur. Turklāt arī Zilbērs šķita izklaidīgs. Savu vecvecāku klātbūtnē viņš aprima, kļuva neveikls, atkal bija paklausīgs un sapņains bērns, kurš pieradis ļaut, lai runā pieaugušie. Visi atgriezās viesistabā: kafiju vai zāļu tēju? Žans Marks pēc Kriveljē kundzes ieteikuma izvēlējās zāļu tēju. Tai bija nenosakāms aromāts, kurā sajaucās neskaitāmas sažāvētu puķu smaržas. Desmitos viņš nolēma pieklājīgā veidā doties prom. Kriveljē kungs piedāvāja likt aizvest viņu ar mašīnu. Viņam nepietika drosmes pateikt «nē».

Sēžot liela, melna mersedesa aizmugures sēdeklī, Žans Marks skatījās uz šofera sasārtušo pakausi sev priekšā, uz viņa īsi apcirptajiem matiem zem naģenes un iedomājās sevi kā baņķieri, rūpnieku, ministru, slavenu advokātu . . . Vai pienāks diena, kad šī komēdija kļūs viņam par īstenību? Viņš negribēja tam ticēt. Tomēr vai visi šīs pasaules varenie divdesmit gadu vecumā nebija tādi paši par savu nākotni norūpējušies Žani mārki? Šoferis, pieradis vadāt sirmgalvjus, brauca piesardzīgi, lēni. Žans Marks taču piedalījies Pirmajā pasaules karā. Goda leģiona ordeņa kavalieris. Vairāku administratīvo pārvalžu loceklis. Premjerministra tuvs draugs. Daudzi biedri pēdējos gados miruši. Ir tabakdožu kolekcija. Pieder divi Renuāri, viens Utriljo, viens Pikaso darbs. Labi nodrošināta dzīve. Tas bija skumji. Viņš atgāzās pret sēdekļa atzveltni. Aiz mašīnas logiem slīdēja Parīze ar savām tumsas strēlēm un gaismas kūļiem. Nakts bija auksta, ietves sausas. Elizejas lauku Rond-Point Žans Marks piepeši teica šoferim;

—  Apturiet, lūdzu, šeit!

Viņš izkāpa no mašīnas, pateicās lielajam vīram ar sārto seju, kurš steidzās — par vēlu —, lai atvērtu viņam durtiņas, un raitā solī devās uz Konkordijas laukumu.

Elektriskais radiators kvēloja istabas stūrī. Naktī pār pilsētu bija vēlies aukstuma vilnis. Logu stikli aizsaluši. Pa durvju spraugām pūta ledaina gaisa strāvas. Lai būtu siltāk, Žans Marks mācījās gultā. Virs pidžamas viņš bija uzvilcis puloveru. Stīvie pirksti šķirstīja uz segas izklātās pavairotās politekonomijas lekcijas. Kaimiņos skali spēlēja radio. Neko darīt: ir svētdienas rīts, viņiem ir tiesības. Žanam Markam iesākot jaunu nodaļu, durvīm tuvojās soļi.

—  Egletjēra kungs! Egletjēra kungs!

Viņš pazina durvju sardzes aizelsušos balsi, piecēlās un atvēra durvis.

—  Kas noticis?

—  Jūs aicina pie tālruņa.

Bija pagājis nepilns mēnesis, kopš namīpašnieks licis ierīkot tālruni sardzes telpā. Taču durvju sardze labākajā-gadījumā piekrita uzklausīt vēstis, bet joprojām atteicās kāpt augšā, lai pasauktu īrniekus. Šoreiz viņa ir atļāvusies pārkāpt šo nosacījumu, tad jābūt ļoti svarīgam iemeslam.

—  Nāku,— Žans Marks teica, vilkdams mugurā rītasvārkus.— Kas mani prasa?

—  Es lāgā nezinu. Bet tas ir steidzami. Ļoti steidzami. Šķiet . . . šķiet, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums.

Žanu Marku pārņēma šausmas. Viņš iedomājās savu tēvu, Fransuāzu, Dānielu, Madū, visus tos, kurus mīlēja, steigšus izmetās ārā, paskrēja garām joprojām pēc kāpšanas sestajā stāvā elsojošajai durvju sardzei, nomurmināja: «Paldies, kundze!»— un izmetās kāpnēs. Iegājis sardzes telpā, viņš satvēra klausuli un izdvesa:

—  Jā . . . Es klausos . . .

Pārvērsta, tāla vīrieša balss runāja:

—«Nevari būt nopietns, kad ir septiņpadsmit gadu.

Un ārā zaļo liepas.»

—  Kas noticis?— Žans Marks murmināja.

—  Nekas nopietns,— Zilbērs atbildēja.

—  Tad kāpēc tu teici . . .

—       Viņa negribēja iet tevi saukt. Lai viņu piedabūtu, es izgudroju briesmīgi smagu gadījumu.

•Reizē nomierinājies un saniknots, Žans Marks īgni norūca:

—  Tu pārspīlē!

Viņš pat neatcerējās, ka būtu iedevis Zilbēram savu tālruņa numuru.

—       Vakarvakarā tu labi aizbrauci mājās?— Zilbērs vaicāja.

—   Brīnišķīgi!

—  Sopēcpusdien tu nebūsi brīvs?

—  Nē, vecīt.

—  Muļķīgi. Man uznākusi kārtējā grūtsirdība.

—  Kaut ķas nav kārtībā?

—       Nekā noteikta. Vienkārši es jūtu apātiju, pelēcību visapkārt, es garlaikojos, es kiīstu apkārt . . . Tev nekad nav gadījies justies tā, it kā būtu svina pieliets?

—       Ir gadījies,— Žans Marks atteica.— Bet es tad rīkojos, galu galā mēģinu . . .

Viņš brīdi padomāja un piebilda:

—       Man divos ir tikšanās ar Valēriju. Mēs iesim uz Luvru. Nāc mums līdzi!

—  Ak, nē!— Zilbers iesaucās.

—  Kāpēc?

—  Es negribu jūs traucēt.

—  Ja jau es piedāvāju, tas nozīmē, ka tu netraucēsi.

—       Labi,— Zilbērs piepešā līksmībā teica.— Kā norunāsim?

—       Tiekamies piecpadsmit minūtes pāri diviem pie Denona vārtu ieejas kases. Tas tevi apmierina?

Durvju sardze satriektu seju atgriezās savā miteklī. Žanam Markam atlika tieši tik daudz laika, lai savilktu atbilstošu grimasi. Viņš nolika klausuli tā, it kā nolaistu bēru karogu.

—  Nu, ka? vaicāja durvju sardze.

—       Manam tēvocim Ernstam ir ļoti slikti,— viņš atbildēja.— Paldies, ka pasaucāt.

Un, negaidīto skumju satriekts, viņš pārkāpa pār slieksni.

Atgriezies savā istabā, viņš tūlīt nodomāja, ka Valērija laikam gan būs dusmīga, ka viņš uzaicinājis Zilbēru. Jo ļaunāk! Viņš pietiekami bieži tikās ar viņu vaigu vaigā, lai laiku pa laikam viņa piekristu trešā klātbūt-

noi. Sis gājiens, kurš pirms brīža solīja vienīgi parastu baudu, piepeši likās lieliska perspektīva. Luvrs, apbrīnojamas gleznas, Valērijas dzēlīgās pārdomas, gudra un nopietna saruna ar Zilbēru,— viņš vēlējās ātrāk turp nokļūt! Vēl mazliet, un viņš jau gandrīz sāktu posties. Taču pulkstenis bija tikai desmit no rīta, un viņš negribēja skūties iepriekš, tāpēc ka bija ievērojis, ka viņam ātri ataug bārda.

—  Kā gan vēl tagad atrodas cilvēki, kas apbrīno šo lāga sievieti?— Zilbērs teica, nostājoties Džokondas priekšā.

Daži apmeklētāji pievērsa viņam sašutuma pilnus skatienus.

—  Nac!— Žans Marks teica, pieskaroties viņa plecam .

—  Es nevaru,— Zilbērs sacīja.— Viņa mani apbur. Taču nevis ar savu skaistumu, bet gan ar savu muļķību. Vajadzētu izgudrot darbības vārdu, kas apzīmētu šīs sejas apmierināto muļķību. Darbības vārdu «džokondēt» …

—  Šķiet, ka Vinči ir sācis gleznot zēnu un pēc tam ietērpis viņu kā Monu Lizu,— Valērija sprieda.

—  Kas tas par gadījumu?— Žans Marks vaicāja.

—  Tu nezini, ka Vinči bija pederasts?

—  Tu jauc ar Mikelandželo.

—  Nemaz! Viņš arī! Starp citu, tur slēpjas viņa ģenialitāte. Jo es nedomāju ka Zilbērs: manuprāt, Džokonda eksistē, dzīvo!

—  Varbūt ainava,— Zilbērs teica.— Bet ne ģīmis.

Arvien vairak apbrīnotāju kā mušas ap cukurgraudu

salipa ap gleznu. Viņi uzsūca savu skaistuma devu, ko garantē etiķete. Sur tur kāda kompetenta izskata persona izskaidroja šedevru blakus stāvošajiem. Bet, par laimi, tā kā bija svētdiena, tad organizēto apmeklējumu nebija. Tāpat kā Zilbēru, Žanu Marku kaitināja starptautiskais apbrīnas kults, ko baudīja Džokonda. Viņam gribētos but vienīgajam, kas apbrīno gleznu. Taču viņš nesāks zākāt Leonardo da Vinči tāpēc, ka pārāk daudz cilvēku uzskata viņu par lielu gleznotāju. Vispār šopēcpusdien viņu pievīla Zilbera izturēšanās. Vai māsīcas klātbūtne mudināja šo parasti tik smalko

un tik maigo zēnu meklēt paradoksu? Viņi bezrūpīgi aizgāja pie citam gleznām. Itāliešu skola pludināja par viņiem ar sevišķu glazūru pārklāto portretu neparasto .skaidrību. Taču tie visi bija 1 īdzīgi, un, ejot no viena pie otra, emocijas noplaka. Valērija novilka kurpes un nesa tās rokā, lai varētu ērtāk staigāt. Viņa pat dejoja galerijas vidu. Sargi sekoja viņai ar neuzticīgu skatienu. Žans Marks domāja, ka viņa ir amiŽanta savā lielajā pistācijas koka krāsas zamšādas mētelī, kas izoderēts ar aitādu. Zem zoda sasieta tamborēta baltas dzijas vilnas cepure sedza viņas galvu. Zem šīs bruņucepurei līdzīgās vilnas galvassegas kļuva redzama viņas sārtā un garenā seja.

—  Tev nav par karstu?— Žans Marks jautāja.

—  Nē! Kā paradīzē!

Zilbērs devās uz priekšu, it kā uzsvērdams, ka viņam nav nekā kopīga ar šo meiču. Viņa jūras zilais matroža apmetnis ar kapuci, kurš sniedzās līdz ceļgaliem, piešķīra viņam parādes formā tērpta koledžas audzēkņa izskatu. Ap zodu plivinājās tumšsarkana zīda šalle. No tās zem nāsīm radās sārts atspulgs. Dūres kabatās sabāzis, viņš laiku pa laikam pakavējās pie kādas gleznas, nelabvēlīgi to pētīja, nomurkškēja nepatīkamu vērtējumu un turpināja savu ceļu. Žans Marks un Valērija panāca viņu holandiešu zālē pie Rembranta «Batsebas».

—  Tā man patīk labāk,— viņš atzina.— Rembrants vismaz neglezno pievilcību, lai pievilinātu skatītājus. Viņa maniere ir asa, atklāta, tieša . . .

—  Jā, bet šī sieviete ar dzeltenīgajām miesām ir kroplīga,— Valērija sacīja.

—  Viņa ir patiesa!— Zilbērs ar manāmu niknumu iebilda.

—  Starp citu, ja būtu jāglezno tikai skaistas sievietes, tad māksla nonāktu frizieru rokās,— Žans Marks atzina.

—  Kas zina,— Valērija murmināja,— Rembranta laikā varbūt tas bija skaistums.

—«Kādu vakaru es apsēdināju Skaistumu uz saviem ceļgaliem!»— Zilbcrs deklamēja.—«Un atklāju, ka tas ir rūgts. Un es to aizskāru.»

Vienlaikus viņš uzmeta Žanam Markam sazvērniecisku skatienu. Žans Marks mazliet pielieca galvu, tādējādi apliecinādams, ka pazinis Rembo citātu.

—  Ko tu tur dziedi?— Valērija vaicaja.

—       Neko, neko,— Zilbērs noslēpumainā jautrībā atrunājās.— Katrā ziņā es atdotu visas džokondasun visas svētās annas par mazītiņu gleznu «Filozofa pārdomas» ar tajā attēloto vāji apgaismoto logu un spirālveida kāpnēm.

Valērija atkrita uz soliņa un atkal uzvilka kurpes.

—  Es vairs nevaru! Iesim prom?

—      Tu negribi aplūkot citas gleznas?— Zilbērs ironiski vaicāja, noliecoties pie viņas.

Aiz naidīguma viņam bija gandrīz vai stulba seja. Par atbildi Valērija nopūtās, smagi piecēlās un iekaras Žanam Markam elkonī, apgalvojot, ka «neželigi nogurusi». Līdz pat izejai viņa gāja, piespiedusies pie viņa smagnēja un laiska, it kā izrādot viņu kā pāra fizisko saskaņu. Zilbērs vairījās viņus uzlukot un turpinaja kritizēt gleznas. Brīžiem viņa dzēlīgie spriedumi atgādināja Žanam Markam Valērijas nepārtrauktās zobgalības. Viņiem bija vienāda prāta ievirze — dzīva, sakarīga un dzēlīga. Viņi varētu būt brālis un māsa. Taču viņi ienīda viens otru. Piepeši Zilbērs apgriezās un kāpās atpakaļ, neizlaižot Žanu Marku un Valeriju no acīm.

—       Jūs bijāt lieliski, ka paņēmāt mani šodien līdzi,— viņš teica.— Pateicoties jums, es pavadīju brīnišķīgus mirkļus.

Vai viņš zobojas? Vai viņš ir patiess? Žans Marks nosprieda, ka labāk viņam to nejautāt.

—       Tikai esmu pārliecināts, ka esmu jums apnicis,— Zilbērs turpināja.— Vai — drīzāk — lieku jums justies neērti. Bez manis jums būtu daudz labak.

—  Tu esi stulbs!— Žans Marks teica.

—  Vai gribat, lai es eju prom?

—       Jā, vācies!— Valērija teica, atejot sāņus no Žana Marka.— Starp citu, tu mirsti aiz vēlēšanās to darīt.

—  Nē, es palieku.

•— Nu labi, paliec!

—  Nē, es aizeju!

Viņš aizvien kāpās atpakaļ, neskatoties sev aiz muguras. Piepeši viņš ar muguru uzgrūdās divām vecam dāmām, kas neapmierināti izsaucās.

—  Uzmanies!— Žans Marks norūca.

—«Ak, vien pieskarties jūsu ceļgaliem, manas neglītenes!» Zilbers pavisam klusi teica, pamirkšķinot viņam ar aci.

. Žans Marks sadusmots vairs nevēlējās turpināt citātu spēli. Zilbērs vēl divas reizes centās viņu piesaistīt ar Rembo izteikumiem. Taču šie signāli nogrima tukšuma. Telegrāfs vairs nedarbojās.

Pirms aizgāja no muzeja Valērija gribēja iegādāties pastkartes: Leonardo da Vinči «Madonnu grotā», Ticiāna «Vīrieti ar cimdu», Goijas «Sievieti ar vēdekli». Tā nebūt nebija slikta izvēle, bet Zilbērs vīpsnāja.

Ara no stiprā un spelgā sala viņiem aizrāvās elpa. Zeme bija nobārstīta smalkiem krusas graudiņiem. Koku melnos zarus pagarināja stiklainas lāstekas. Žans Marks piedāvāja aiziet uz angļu tējnīcu aiz Senmišela bulvāra. Lai sasildītos, rokās saķērušies, visi trīs devās prom. Taču drīz vien Zilbērs atdalījās un gāja viens. Viņš ik pa brīdim atskatījās, lai redzētu, vai abi pārējie viņam tiešām seko. Viņa degunam bija violeta nokrāsa. No mutes plūda elpa. Žans Marks nodomāja, ka zēna īsais apmetnis ar kapuci un va]īgi apmestā šalle nav diez cik silts apģērbs.

Viņi ieskrēja mazā, siltā un klusā zālē ar gaiši lakotiem ozolkoka paneļiem un lampām ar kretona abažūriem. Valērija un Žans Marks atkrita uz soliņa, Zilbers apsēdās viņiem pretim. Visiem tēju un grauzdētas maizītes! Valērija novilka mēteli, noņēma balto cepuri. Vienā rāvienā atbrīvoti, viņas zeltainie mati kļuva kupli. Viņa pakratīja galvu. Viņa droši lūkojās Žanam Markam acīs. Viņš smaidīja un, izstiepis roku, sakārtoja gaišas šķipsnas, kas nekārtīgi krita pār šo smalko seju. Izsmalcināti leni dzerdams tēju, Zilbērs vēroja viņu. Žans Marks varētu noņemt roku, bet viņš to nedarīja un ar rādītājpirkstu viegli skara jaunās meitenes auksto un gludo vaigu. Diezgan dīvaini bija tas, ka viņš nejuta nepatiku, ka Zilbērs redz šo viņa glāstu. Zēna skropstas pat nemirkšķinājās ap diviem zaļiem un mirdzošiem acu zīlīšu punktiņiem. Valērija viegli elpoja. Pēc tam viņa satvēra Žana Marka roku, pievilka to pie sava zoda un, lūpas pavērusi, iekoda viņam pirkstu galos. Zobi tik stipri iecirtās ādā, ka viņš apslāpēti iekliedzās.

Viņa smējās un atlieca galvu.

Zilbērs nolika savu tasi.

—  Labi,—viņš teica,—tagad gan es eju prom!

—  Jau?— Valērija teica, it kā iztraucēta no sapņa.

—  Jā, tā vajag.

—  Tu esi apsolījis savai vccmamiņai?

—  Jā gan!

Viņš skumji smaidīja. Žans Marks jutās vainīgs. Tomēr viņam nebija nekā, ko sev pārmest. Zilbērs bija darījis visu, lai padarītu šo pēcpusdienu pretīgu. Tiklīdz viņš aizgāja, Valērija čukstēja:

—   Kā sautējoša komprese. Tā ir pēdējā reize, kad es kaut kur eju kopā ar viņu.

Žans Marks piekrītoši pamāja. Kas noticis? Nekad agrāk viņš nebija tā iekārojis Valēriju kā šobrīd. Viņš pievilka viņu sev klāt un apslāpētā balsi sacīja:

—   Varbūt iesim pie manis?

Viņa piecēlās. Bez šaubām, viņa jau labu laiku zināja, ka viņu gājiens beigsies tieši tā. Cik ar viņu viss ir vienkārši.

IX

Viņi gaidīja Nikolā brokastīs līdz pēdējarn brīdim. Tā kā pusdivos viņš joprojām nebija pārnācis, bet Aleksandram trijos bija lekcija, Fransuāza sacepa bifštekus, uzsildīja kartupeļu biezputru un uzlika visu uz galda. Aleksandrs sajūsmā metās virsu gaļai, turpretim viņa no nervozēšanas sabojātu ēstgribu atteicās jau no otrā kumosa. Nekārtība, nekonsekvence, nepatika pret laika iedalījumu — to viņa vēl varēja piedot tēvam, bet dēla raksturā tas kaitināja; varbūt tāpēc, ka pret viņu Fransuāza saglabāja vēsu prātu. Nikolā dzīvei nebija citas jēgas kā vien divkāršot Aleksandra trukumus. Kopš viņš ir te, viņš nebūt, nepūlas padarīt savu klātbūtni vieglāk paciešamie Protams, viņš nebija atradis pat ēnu no nodarbošanās. Vietu ierādītājā amats kinoteātrī, kas, pēc viņa vārdiem, bija viņam it ka apsolīts un pat rezervēts,— tagad viņš par to runāja ka par ļoti tālu iespējamību. Kaut arī viņš ievāca ziņas no laikrakstu sludinājumiem, tomēr darīja to ar mierīgu pārliecību, ka neviena vieta nebūs viņam piemērota. Gluži pretēji — viņš bija ieņēmis galvā domu mācīties dramatiskās mākslas kursos. Uzskatīdams, ka dēlu noteikti vajag par kaut ko ieinteresēt un ka, mācoties

klasiskos tekstus, viņš izglītosies vairāk, nekā klīstot pa kafejnīcām, Aleksandrs bija viņu pamudinājis izvēlēties šo ceļu. Un tā četrreiz nedēļā astoņos vakarā Nikolā devās uz Klēbera Bodrī kursiem un pašapziņas pārpilns atgriezās no tiem ap vieniem naktī. Si maldinošā aktivitāte uztrauca Fransuāzu. Bez tam viņa arvien vairāk un vairāk cieta no ciešās tuvības, pret ko viņa nespēja cīnīties. Kopš neilga laika viņu urdīja kāds plāns — absurds un vilinošs —, ko viņa neuzdrošinājās atklāt vīram. Viņai pretim viņš ātri un nemitīgi ēda, pat nenojauzdams domas, kas nodarbināja Fransuāzu. Piepeši viņa teica:

—  Zini . . . man ienāca prātā . . . Bonaparta ielā ir vēl viena ļoti pieņemama kalpones istaba, kas ir brīva . . . Es gribu runāt par to ar Karolu, lai to atdod Nikolā.

Aleksandrs košļāja gabalu, kas bija viņam mutē, noslaucīja lūpas salvetē, izdzēra glāzi vīna un norūca:

—  Es nesaprotu, ko Nikolā darīs Bonaparta ielā.

—  Vai tevi tas neapgrūtina, ka viņš pastāvīgi ir starp mums?

—  Dzīvojot tālu no mums, viņš mums izmaksās divreiz dārgāk.

—  Kad viņš būs sameklējis darbu . . .

Aleksandrs pakratīja galvu.

—  Sajā gadījumā tas nav viegli: viņam nav nekādas specialitātes.

—  Ja mēs viņam sagādātu ne tik patīkamu dzīvi, gan tu redzētu, ka arī bez specialitātes viņš īsā laikā kaut ko uzietu.

—  Varbūt . . . varbūt . . . Tātad tu gribi izsviest viņu pa durvīm?

—  Gluži vienkārši iekārtot citur.

Fransuāza nomainīja šķīvjus, atnesa sieru.

—  Labi,— viņš norūca.— Ej runā ar Karolu!

Viņi klusēdami, domīgi dzēra kafiju. Tagad, kad bija atklājusi savu plānu, Fransuāza vairs tik loti nesteidzās, lai to īstenotu. Viņu paralizēja perspektīva lūgt pakalpojumu Karolai. Un kā Nikolā uztvers šo lēmumu? Vai, pēc tam kad bija darījusi visu, lai iekārtotu viņu šeit, viņai ir morālas tiesības sūtīt viņu prom? Aleksandrs paskatījās pulkstenī, paņēma kafijas kannu un no jauna pielēja tasi. Tajā brīdī durvis sparīgi atvērās un parādījās Nikolā — straujš un smaidīgs. Viņš joprojām izskatījās tā, it kā būtu izkāpis krastā.

—  Ceru, jūs negaidījāt mani,— viņš teica.

Un pagriezies pret ārdurvīm, piebilda:

—  Tu nāksi?

Viņam aiz muguras stāvēja gara auguma, lempīga lamza — aprobežota un briesmīga, gludie, brūnie mati kā aizkars krita pār pleciem.

—      Tā ir Alisija,— viņš paskaidroja.— Kursu biedrene. Mums šovakar jāmēģina kāda aina.

Vēl nekad viņš nebija atvedis uz mājām meiteni. Kaut gan šis iebrukums kaitināja Fransuāzu, viņa pārvarēja sevi, uzsmaidīja jaunatnācējai un uzaicina ja to apsēsties. Alisija atbildēja ar mazu, riebīgu grimasi un, ne vārda neteikusi, apsēdās uz krēsla. Viņai bija milzīga mute, bet viņa šķita mēma, milzīgas acis, bet viņa šķita akla. Skaista un nereāla — viņa žēlīgi piekrita dzīvot. Kā tik apātisks radījums kā viņa var sapņot kļūt par aktrisi? Katrā ziņā viņai nevarētu būt vairāk kā divdesmit gadu. «Mans vecums!» Fransuāza pārsteigumā nodomāja. Viņa jutās daudzkārt vecāka. Aiz pieklājības viņa pajautāja, kādu tekstu Alisijai un Nikolā jāgatavo.

—«Ar mīlu nejoko»,— Nikolā atbildēja.

—       Nojaušu, ka jus, jaunkundz, esat Kamilla,— Aleksandrs teica, aizdedzinādams cigareti.

Neatvērusi muti, meitene apstiprinoši pamāja ar zodu.

—       Jūsu Kamilla ir jauka papagailiene cietu sirdi, rijīgu knābi un zaigojošām spalvām,— Aleksandrs turpināja.

Saraukusi lūpas, Alisija noradīja, ka viņa apgalvojums ir pareizs.

—       Jūs jau ilgi strādājat pie lomas?— Fransuaza vaicāja.

Alisija kratīja galvu gan pa kreisi, gan pa labi. Nikolā iejaucās:

—       Tikko tikām galā ar ainu katrs atsevišķi. Tagad jāsameģina kopā.

Alisija ar smaidu pateicās viņam; viņš bija aiztaupījis viņai grūto pienākumu izteikties. Runādams Nikolā bija nogriezis sev biezu Šveices siera šķēli un aprija to bez maizes.

—       Paņemiet arī jūs kaut ko,— Fransuāza sacīja Alisijai.

Alisija nolaida plakstiņus.

—  Nu, labu ēstgribu!— Aleksandrs teica, iedams uz durvīm.

Pec tam kad viņš bija aizgājis, Fransuāza pārgrieza atlikušo bifšteku uz pusēm un atnesa kartupeļu biez‘putru. Degunus gaisā izslējuši, dedzīgiem skatieniem Nikolā un Alisija gaidīja savu devu. Pēc izskata tik ēteriskai būtnei — šai meičai bija zemes racēja apetīte. Līdz maltītes beigām vēl ne reizes nebija atskanējusi viņas balss. Fransuāza nokopa galdu, Alisija pat neizrādīja vēlēšanos palīdzēt. Nesdams glāzes, Nikolā pievienojās viņai virtuvē.

—  Klausies, vecīt,— Fransuāza viņam pusčukstus teica,— tā tava meitene varbūt ir ļoti jauka, bet mani nemaz neapmierina tas, ka jūs mēģināsiet šeit.

—  Kāpēc?

—  Sopēcpusdien man jāpadara milzīgs darbs.

—  Tevi netraucēs, mēs iekārtosimies manā istabā.

—  Tavā istabā?

—  Protams, manā istabā,— viņš teica, ar majestātisku kustību norādot uz priekšistabu.

Vienlaikus viņš ar skatienu lūdza viņu. Viņa padevās, klusībā attaisnodama savu vājumu ar to, ka šī ir pēdējā reize, jo drīz viņš dzīvos viens. Kamēr viņa mazgāja traukus, Alisija un Nikolā patvērās priekšistabā. Viņa ieņēma lielo istabu, nolika rakstāmmašīnu uz galda stūra un sāka rakstīt. Bija jāpārraksta ziņojums par upes ūdeņu piesārņošanu ar atkritumiem no ķīmisko produktu rūpnīcas Sēnas un Uāzas departamentā. Cauri burtu klabēšanai Fransuāza aiz durvīm dzirdēja patētiskus izsaucienus. Meitenei bija kontralts — spēcīgs un parasts, ko pievilcigu padarīja viegls ēģiptisks akcents.

—«Vai es še neradīšu sirdsdraugu? Kad tādu meklē, tad patiesi vientulība biedē. Nu, brālēn, kad būs kāzas ? »

—«Cik vien ātri iespējams, es jau esmu runājis ar notāru, mācītāju un visiem zemniekiem!»— Nikolā dedzīgi atbildēja.—«Jūs patiesi cerat, ka apprecēsiet Rozeti?»

—«Protams!»

Viņi abi stīvi, komiskā svinīgumā tēloja vienlīdz aplam. Pat negribēdama atrauties no darba, Fransuāza neapzināti sekoja dialogam. Viņa pielaida drukas kļūdu un nikni dzēsa to ar dzēšgumiju.

Pilnīgi skaidrs, viņa nevarēs nopietni strādāt, kamēr tie abi tur priekšistabā klaigas. Kad viņas pirksti no jauna nolaidās uz klaviatūras, Nikolā pavēra durvis un vaicāja:

—  Vai tu nevarētu lasīt replikas?

Pirmajā bridi šis priekšlikums parsteidza Fransuāzu, bet pēc tam uzjautrināja. Pēcpusdiena bija sabojāta; būs jāstrādā vakarā; viņa smiedamās piekrita.

Alisija ienāca ar brošūru rokā. Nikolā gluži kā inscenētājs abam sievietēm norādīja:

—       Tu, Fransuaza, tev jānāk no šejienes. Jā, tu esi Rozete, Kamillas pienamāsa. Perdikans padarīja tevi par «atriebības ieroci» aiz dusmām, ka Kamilla negrib viņu. Kamilla tūlīt kļūst greizsirdīga, viņa nervozē . . .

—  Es zinu saturu,— Fransuaza teica ar smaidu.

—  Ak tā?— Nikolā uzmeta viņai neticīgu skatienu.

—       Labi,— Alisija teica,— tātad sākam? Nem, Fransuāza, es tev dodu savu brošūru!

Sis pēc ilgstošas klusēšanas izteiktais pavēlošais «tu» apmulsināja Fransuāzu. Alisija sniedza viņai mazu, nosmulētu, saņurcītu grāmatu un ar pirkstu, kam bija ass, perlamutraini sārts nags, bakstīja lapas vidū.

—«Mans kungs,»— Fransuāza lasīja,—«es nāku lūgt piedošanu. Visi ciema ļaudis, ar kuriem es šorīt runāju, sacīja, ka jūs mīlot savu māsīcu un lencot mani tikai tālab, lai abi izklaidētos . . .»

—  Ko es saku?— Alisija jautāja.

—       Tu vēl nesaki neko,— Fransuāza atbildēja.— Joprojām runāju es.

Un viņa turpināja:

—«Par mani smejas, kad es eju garām; pēc tam kad esmu bijusi visiem par apsmieklu, es vairs nevarēšu dabūt sev vīru šai pusē.»

Tu to skaiti kā zvans!— Nikolā teica.— Ieliec tur tomēr mazliet jutu!

—       Savukārt tu tās ieliec par daudz!— Fransuāza aizvainota sacīja.— Tu vairs nerunā, tu dziedi. Es cenšos būt dabiska.

—       Ja Klēbers Bodrī to dzirdētu! Dabiskums, vecenīt,— tas ir vēl viens meklējošais. Tā ir pārdomāta spontanitāte.

—  Nu labi, tā tava spontanitāte ir palikusi kaut kur

iekšā.

—  Tā, tā, tā, sāc runāt!— Alisija teica Fransuazai.

Un Fransuaza runaja:

—«Ļaujiet atdot jums kaklarotu, ko jūs man dāvājāt, un dzīvot mierā pie manas mātes.»

Alisija ar delnas virspusi noglāstīja viņai vaigu un žužināja:

—«Tu esi jauka meiča, Rozet; paturi šo kaklarotu, es tev to dāvinu, bet mans brālēns paņems tās vietā manējo. Kas attiecas uz vīru, tad par to neuztraucies, es parūpēšos, lai tev to sameklētu.»

Redzot tik tuvu šo slīcējas seju ar garajiem, taisnajiem matiem, Fransuāzai šķita, ka viņas dzīvē ir kaut kas pārvērties. Viņa nav vairs precēta sieva ar savu ģimenes pavardu, atbildību un rūpēm. Izbēgusi no savas šķiras smacējošiem žņaugiem, viņa pagalmā rotaļājas starpbrīžos ar sava vecuma partneriem. Viņa izdvesa smagu, teatrālu nopūtu.

—  Tas ir labi!— Alisija teica.

—  Kas ir labi?— vaicāja Nikolā.

—  Viņas nopūta. Tas viņai labi iznāca.

—  Tu neesi kaprīza.

—       Jā, jā! Viņā kaut kas ir! Es tev, Fransuāza, nevaru dot padomu, bet tev vajadzētu aiziet pie Klēbera uz noklausīšanos . . .

Nikolā sita sev pa sāniem.

—       Kāds Aleksandram būs ģīmis, kad viņš uzzinās, ka sieva kļus par zvaigzni!

—  Varbūt viņš būs sajūsmā,— Fransuāza teica.

—       Noteikti!— Nikolā iesaūcās.— Tieši tas ir svarīgi! Tātad, kur mēs palikām?

—       Perdikāna pavadīta, es eju prom,— Fransuāza sacīja.— Tagad tu, Kamilla.

—  Ko es saku? Padod brošūru! …

—«Kas ar mani notiek?»

Uztvērusi pasviesto repliku, Kamilla tumšu skatienu, balsij trīsot, turpināja:

—«Kas gan ar mani notiek? Viņš itin mierīgi ved viņu prom. Tas ir vienkārši; šķiet, ka man reibst galva. Vai viņš tiešām apprecēs viņu? …»

Alisija grieza zobus. Fransuāza ar pūlēm apspieda svētu vēlēšanos smieties un izgrūda kliedzienu, kas tekstā nebija paredzēts. Abi pārējie, apturēti iedvesmas lidojumā, noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

—  Es pavisam aizmirsu veļu,— Fransuāza teica.

Man jāiet uz pašapkalpošanās veļas mazgātavu. Citādi būs jāmazgā pašai.

—  Tu aiziesi vēlāk,— Nikolā teica.

—  Nē, vecīt. Ar tavu atļauju es vēlāk strādāšu, lai atgūtu laiku, kuru jūsu dēļ zaudēju.

—  Ak tā gan, tā gan!

Fransuaza atstāja viņus tai vietā, kur sākās romantisks konflikts, ko viņi, bez šaubām, nebija spējīgi saprast. Viņu izsaucieni atbalsojās līdz pat kāpņu laukumam.

Pēc pusstundas pabeigusi visu darāmo, viņa atgriezās, taču viņus vairs nedzirdēja. Fransuāza pagrieza atslēgu slēdzenē, bet durvis bija aizbultētas. Viņa nojauta, kas notiek iekšā, un saniknota zvanīja, dauzīja pa durvīm. Pēc ilga klusuma Nikolā atvēra.

—  Es nejauši biju aizgrūdis bultu,— viņš, sazvērnieciski smaidīdams, teica.— Muļķīgi, vai ne?

Viņa uzmeta viņam iznīcinošu skatienu un iegāja lielajā istabā. Alisijai bijis steigā jāsakārtojas. Viņa bija izspūrusi tikai nedaudz vairāk nekā parasti, bet acu zīlītēs jautās dzīvniecisks apmierinājums. Jau gatava izgāzt dusmas, Fransuāza tomēr savaldījās. Viņa kļūtu smieklīga, ja kaut kādu buržuāzisku principu vārdā pārmestu, ka viņi mīlējušies viņas istabā. Turklāt viņi ir pamanījuši viņas neapmierinātību. Veltīgi uzstāt. Vēlāk viņa parunās ar Nikolā divatā. Nogurusi un īgna viņa dzirdēja Nikolā neskaidri murminām, ka viņi beiguši mēģināt ainu, ka ies prom un ļaus viņai rakstīt. Alisija uzvilka savu trušādas kažoku, kasatgādināja bebrādu, pašūpoja gurnus un plecus, it kā viņa rāptos skurstenī.

—  Nu tad — čau!— viņa teica, kustinādama pirkstus tā, it kā sūtītu gaisa skūpstu.

Kad viņi bija prom, Fransuāza atvēra logu, lai izvēdinātu istabu. Pēkšņa vēlēšanās raudāt sažņaudza kaklu. Viņas dzīvē viss ir pretīgs. «Tā tas nevar turpināties!» viņa nolēma. Dzestrais āra gaiss lika Omai drebināties. Viņa aizvēra logu, atkal apsēdās pie rakstāmmašīnas, pārlasīja pēdējo teikumu, kuru bija uzrakstījusi, un sāka rakstīt.

Nedaudz vēlāk pie durvīm zvanīja: vēstule pa pneimatisko pastu. Viņa iedeva pastniekam dzeramnaudu, pazina mātes rokrakstu un ar bažām atvēra aploksni.

«Tev bija taisnība, mana dārgā! Es runāju ar Ivucīti. Biju zaudējusi prātu. Mēs mīlam viens otru vairāk nekā jebkad! Aizmirsti visu, ko es tev sarunāju! Uz drīzu redzēšanos! Bet ne nākamsvētdien: mēs kā mīlnieki brauksim uz laukiem. Tuvākajā laikā došu ziņu. Mijas bučas!— Tava laimīgā māmiņa.»

—  Man šķiet, tu radi ilūzijas,— Karola sacīja.— Sī istaba ir mazītiņa. Nabaga zēns tur nevarēs ne pakustēties!

—  Tu domā, ka mūsu priekšistabā viņš var daudz kustēties?— Fransuāza vaicāja.

—  Es īsti nezinu. Vai pie jums ir tik šauri? Tomēr tur viņš var justies daudz ērtāk nekā augšā bez ūdens, bez apkures. Galu galā ej apskaties! Ja tu domā, ka tas var tev līdzēt . . .

Jo vairāk Fransuāzas doma viņai nepatika, jo vairāk labvēlības viņa pauda ar savu smaidu. Ja Nikolā pārvāksies mājkalpotāju stāvā, viņš divdesmit reižu dienā kāps lejā dzīvoklī vienalga kāda iemesla dēļ — lai nomazgātos dušā, sasildītos, piezvanītu, palasītu laikrakstus . . . Kas zina, vai beigās viņš neiekārtosies vienā no istabām, kas palikušas tukšas pēc Fransuāzas un Daniela aizbraukšanas? Karolai pārāk grūti nācies izslēgt tos abus, lai tagad pakļautos riskam ieraudzīt, kā to abu vietā viņas dzīvē iespiežas nepiederoša persona. Vienīgais, ķas iepriecēja, bija tas, ka viņas pameita, kuru viņa ienīda, tomēr ir spiesta lūgt viņas palīdzību. Bez šaubām, viņa speciāli atnākusi mazliet pirms pārējo ģimenes locekļu ierašanās, lai runātu ar viņu divatā.

—  Es esmu pārliecināta, ka, šo istabu sakārtojot un pārkrāsojot, tā varētu būt ļoti piemērota dzīvošanai,— Fransuāza teica.

Viņa piecēlās. Karola iededza lampu uz apaļā galdiņa. Ap viņu pletās gaiša un sārta, nedabiska viesistaba, aiz kuras logiem tinās zilgana krēsla.

—  Varbūt.— Viņa nopūtās.— Katrā ziņā tur augšā visam vajadzētu būt samestam juku jukām.

Fransuāza aizšāvās kā bulta, iegāja virtuvē, kur Agnesa viena pati runājās pie plīts, ieelpoja mīklas pīrāga patīkamo smaržu un vaicāja:

—  Kāds numurs ir otrai kalpones istabai?

—  Trīsdesmit otrais otrajā gaitenī pa kreisi,— Ag nesa atteica.

Viņa norādīja uz atslēgu saišķi, kas karājās uz naglas.

Fransuāza vairs nepazina kalpotāju kāpnes. Netīri un nodeldēti pakāpieni slējās starp žilbinoši baltajām sienām. Gaiss bija piesūcies ar krāsas smaržu. Darbi nebija pabeigti. Kāpņu laukumā mētājās spaiņi ar duļķainu ūdeni, pindzeles un lupatas. Pēc neauglīgās diskusijās aizvadītiem gadiem nama līdzīpašnieki beidzot vienojušies, lai iztīrītu un atjaunotu šo ēkas daļu. Jo labāk: tādējādi Nikolā būs daudz patīkamāka iekļūšana savā mitekli. Turklāt — kāpēc viņa vēl šaubījās, vai iekārtot viņu šeit? Arī Žans Marks dzīvo kalpones istabā. Nokļuvusi līdz šaurā un vāji apgaismotā gaiteņa galam, viņa atvēra trīsdesmit otrās istabas durvis un pakāpās atpakaļ, ieraudzīdama putekļaino, salauzto čemodānu un kastu kalnu un kroplīgās mēbeles. Sī .istaba bija vēl mazāka nekā kaktiņš, kur gulēja Nikolā. Zaudējusi cerības, viņa atkal aizslēdza durvis.

Viņai atgriežoties viesistabā, Daniels un Danija jau atradās tur.

—  Tātad — ko tu domā par to istabu?— Karola jautāja .

—       Ta patiesi nav izmantojama,— Fransuāza teica.

—  Cik žēl!

Fransuāza apsēdās līdzas Danijai uz dīvāna un ļava rokām noslīgt svārku krokās.

—  Neskumsti daudz,— Karola sacīja.— Kamēr tu biji tur augšā, es padomāju par ko citu: Olimpijai ir draudzene Rozija Korneja, kas strādā lielā nekustamo mantu aģentūrā. Viņa pat ir specializējusies dzīvokļu īres jautājumos. Mēs uzdosim viņai samainīt tavējo pret citu — daudz lielāku un ērtāku.

—  Es jau esmu par to domājusi,— Fransuāza teica,— bet tas nav iespējams.

—  Kāpēc?

—  Tāpēc, ka, ja mēs gribam lielāku un ērtāku dzī vokli — mums vajadzēs maksāt par pārīrēšanu. Tam

mums nav līdzekļu. Turklāt mēs nekad nesameklēsim tikpat lētu dzīvokli kā mūsējais.

—  Jā! Jā! Starp citu, visu vienmēr var kaut kādā veidā nokārtot.

— Aleksandrs nevar izdot ne santīma vairāk.

—  Jūs neesat vieni,— Karola maigi sacīja.

Fransuāza atteicās. Viņa nevienam negrib būt par

nastu. īpaši savam tēvam ne. Ja viņš kaut ko darīs meitas labā, tad vienīgi tāpēc, ka iejaukusies šī sieviete. Šodien viņa uzjautrinājās, ka rīkojas labi, tāpat kā vakar bija uzjautrinājusies, rīkojoties ļauni — lai parādītu savu varu.

—  Ko jums īsti vajag?— Karola jautāja.— Dzīvojamo un divas guļamistabas?

—  Nav ko par to runāt,— Fransuāza sacīja.— Es nekad nepiekritīšu, ka tēvs mums palīdz.

—  Viņš palīdz arī Danielam.

Fransuāza to nezināja. Bridi izsista no sliedēm, viņa skatījās uz brāli. Kopā ar Dāniju apsēdies pie zemā galdiņa, viņš ar šķietami lielu interesi šķirstīja modes žurnālus. Ne viens, ne otrs, šķiet, nebija dzirdējuši Karolas teikto.

—  Tas nav viens un tas pats,— Fransuāza murmināja.

—  Ir gan,— Karola iebilda.— Kāpēc Danielam var palīdzēt, bet tev ne?

—  Tāpēc, ka Daniels vēl nepelna,— Fransuāza teica.

—  Atstāj savu lepnumu pie malas! Mēs esam viena ģimene.

—  Vainīgs ir Aleksandrsv nevis mans lepnums,— Fransuāza stingri noteica.

Viņa nosarka. Pamātes uzstājība aizvainoja. Pietika šai sievietei iedrošināt Fransuāzu uz kaut ko tādu, ko pati līdz šim vēlējusies, lai viņa tūlīt atteiktos. Nevis ar nemitīgu naidīgumu, bet gan ar piespiešanos. Karolai viss bija aprēķināts, viņas gādība var būt vienīgi aizdomīga. Ko viņa grib ar to panākt? Varbūt gluži vienkārši piespiest Fransuāzu būt viņai pateicīgai? Naida augstākā izpausme. Fransuāza nožēloja, ka runājusi ar viņu par šo istabu. Tēva ierašanās iztraucēja viņu no šīm domām. Viņš sauca, ka mirst aiz slāpēm. Visi sapulcējās ap zemo galdiņu, uz kura spirdzinošu ainavu veidoja pudeles, spainītis ar ledu, paplātes ar uzkodām pie aperitīva. Vel domās kavējoties pie sarunas, kas viņai bija ar Karolu, Fransuāza dzirdēja, ka

tēvs paziņo, ka viņam uz biroju zvanījusi Madlēna: viņai klājoties labi, bet žēlojoties, ka brāļadēli un brāļameita esot par slinkiem, lai uzrakstītu viņai. Daniels bilda, ka tas nav tiesa, ka viņš nesen nosūtījis viņai pastkarti.

—  Starp citu, kāpēc viņa vairs nebrauc uz Parīzi?— viņš sirsnīgā zobgalībā vaicāja.— Agrāk ne no šā, ne no tā viņa ņēma savu vāģi un bija klāt. Tagad viņai vajag, lai raksta! Ir nu gan ļaudis! Viņa iztēlojas sevi par de Seviņē kundzi!

Fransuāzu pārņēma rūgtums. Viņa nebija atbildējusi uz Madū pēdējo vēstuli. Tante attālinājās no viņas, kā attālinās bērnības atmiņas. Aleksandrs bija viņu nonāvējis. Kad Madū bija atbraukusi uz mazās Kristīnes kristībām, Fransuāza tikai divreiz tikās ar viņu un vienmēr izturējās piesardzīgi. It kā Madū nebūtu spējīga viņu saprast. Viņa nolēma uzrakstīt tantei nākamajā dienā. Bet ko lai viņai stāsta? Fransuāza pielika pie lūpām glāzi ar portvīnu. Daniels aizrautīgi runāja par savu meitu:

—  Viņa ir tik jocīga! Viņa jau mūs pazīst . . .

Cik viņš.« izskatās laimīgs! Visapkārt visi smaidīja. Ar Aleksandra un Nikolā ierašanos pulciņš paplašinājās. Varētu teikt, Karolas priekšā izgaismojās rampa. Šķita, ka reprezentējas kāds cits — Nikolā. Tā bija trešā reize, kad viņš šeit ieradās, bet viņš jau jūtas kā mājās. Droši vien viņš bija gatavojies veselu stundu. Fransuāza bija izgludinājusi viņa bikses, bet Aleksandrs aizdevis kaklasaiti. Puszābaki ar metāla sprādzēm vienā rāvienā pacēla viņu britu elegances augstumos. Kājas sakrustojis, viskija glāzi rokā Nikolā sēdēja, acīm redzami priecādamies par vissīkākajām savas personas niansēm. Pat tad, kad likās, ka viņš seko sarunai, Fransuazai bija aizdomas, ka viņš domā tikai par sevi. Filips viņam pajautāja, vai vēl aizvien nav dabūjis darbu, viņš savilka izmisīgu grimasi un nopūtās.

—  Nē’. Es esmu pamatīgi izpētījis visus laikrakstus, zvanījis pie visiem zvaniem — nekā, nulle! Vai nu es ierodos par vēlu, vai esmu pārāk jauns, vai man nav nepieciešamie diplomi.

—  Man,— Karola teica,— ir radies iespaids, ka sludinājumos var atrast tikai vietas, ko neviens negrib.

—  Tā ir, kundze,— es būtu gatavs darīt vienalga ko!— Nikolā iesaucās.— Ja jūs zinātu, cik grūti būt bez darba! . . . Patiesi, ir dienas . . .

Viņš pacēla dūri un iesita sev pa ceļgalu, it kā sodīdams sevi par to, ka dzīvo.

—  Bet tas mainīsies,— viņš atsāka.— Tas nevar nemainīties.

Viņa seja pauda vaļsirdību. Ar visu sirdi un dvēseli viņš bija eksistences cīņas virsotnē. Fransuāza un Aleksandrs apmainījās uzjautrinātiem skatieniem.

—  Galvenais nezaudēt drosmi,— Karola mīlīgā balsī teica.— Ilgi un stipri gribēt, tas jau nozīmē sasniegt.

Izteikusi šos vārdus, viņa sajuta patīkamu dūrienu sirdī. Vakar pusdienu laikā Rišārs bija teicis šo frāzi Ksavjē, viņa vairs skaidri neatcerējās, kādā sakarība. Viņam bija zema balss. Kad viņš runāja, viņa iedomājās spaini, kas laižas dziļas un melnas akas dibenā. Ksavjē, kam ar viņu bija darījumu attiecības, ielūdza viņu, Olimpiju un Marselu Lašo pie «Maxim's». Tā bija trešā reize, kad viņi kopā kaut kur gāja. Katrā ziņā Rišāra izturēšanās bija atturīga. Trīsdesmit piecus gadus vecs, gara auguma, trausls, gaišmatains, skarbu seju, skaidru skatienu aiz acenēm lielos raga ietvaros — no viņa strāvoja spēks, līdzsvarotība un apdomība. Veltīgi Karola bija mēģinājusi notvert viņa skatienu pāri galdam, viņai izdevās piesaistīt viņa uzmanību tikai īsu brīdi. Vai ir fiziski nepatīkama viņam? Vai viņš iemīlējies citā? Vai viņam piemīt tik daudz smalkuma un viņš baidās aizskart Ksavjē, izrādot viņai laipnību? Taču nē, Ksavjē nav viņa draugs. Viņi tikušies, kārtojot svarīgus tirdzniecības darījumus. Līgums parakstīts, viņi vairs neredzēsies. Katrā ziņā skaidrs bija tas, ka Olimpija kaitināja Rišāru. Kopš kāda laika viņa sākusi smieklīgi klīrēties. Ar kādu ledainu skatienu viņš vakar skatījās uz Olimpiju, kad viņa tēloja jaunavu, ko spēj apreibināt viena vīna lāsīte. Karola negribēja domāt par Rišāru, bet nevarēja atturēties iztēloties viņu vietā un nevietā. Viņa piespiesti sacīja Nikolā:

—  Ceru dramatiskajos kursos jums veiksies labāk nekā ar sludinājumiem.

—  Jā,— viņš teica,— tur viss ir kārtībā!

—  Klēbers Bodrl ir labs pasniedzējs?

—       Kolosāls! Viņš mums māca nevis tēlot, bet gan just.

—  Tas noteikti prasa lielu darbu.

—       Milzīgu! Atmiņu un visu pārējo. Šausmas, ko tik visu var iedabūt tai galvā! Zināt, ja grib spēlēt teātri, tad tam ir jānododas tāpat kā ticībai.

Fransuāza iekoda lūpa, lai nesmietos.

—       Ko tu šobrīd mācies?—Daniels jautāja.— Klasiku?

—       Klasiku! Moderno! Visu! Nesen es apguvu «Ar mīlu nejoko». Tagad es strādāju pie Klodela «Aicinājuma Marijai». Klodels ir burvīgs! Kāda valoda!

Kā zinātājs viņš palocīja galvu un iztukšoja savu glāzi. Karola laida apkārt šķīvi ar sālītām mandelēm. Aleksandrs un Filips bi ja aizgājuši malā no pārējiem un runāja par politiku. Fransuāza saklausīja neskaidrus vārdus. Viņa nojauta, ka Aleksandrs izklāsta savas domas par PSRS.

—       Viņi neizbēgami tuvosies mums. Vai viņi to grib vai ne, viņu virziens ir eiropeisks. Politikā agri vai veļu ģeogrāfija ņems virsroku pār ideoloģiju.

Jūs nevilina doma aizbraukt un uz vietas pārbaudīt savus iffiskatus?— Filips vaicāja.

Jā, protams! Es par to domāju daudzus gadus gan ar velēšanos, gan noklusēšanu, gan nemieru. Bet tas nav viegli … Ir nepieciešams gadījums . . .

—       Es arī nekad neesmu tur bijis. Bet galvoju, ka nejutu to kā trūkumu. M;m labāk patīk izpriecu, nevis izpētos ceļojumi.

—       Brauciens uz PSRS noteikti nav tikai izpētes ceļojums.

—       Manuprāt, ir gan,— Filips iebilda.— Tur nebrauc prieka pēc. bet lai redzētu, kā tauta dzīvo komunistiskā režīmā.

Viņu komunisms ir ievērojami attīstījies . . .

Ta runā … tā runā . . .

—       Kad mēs redzēsim jūs uz skatuves dēļiem?— Karola jautāja Nikolā.

Ne tik drīz,— Fransuāza sacīja.

—       Te tu maldies!—Nikolā agresīvi iesaucas.— Pašlaik notiek sarunas par Klēbera Bodrī audzēkņu piedalīšanos televīzijas uzvedumā «Kāja seglu kāpslī».

—  Tevi izraudzījās?

Nē.-

—  Tātad?

Nikolā nokaunējies savilka seju īgnā grimasē.

—  Kas tās ir par uzvedumu?— Danija jautāja.

. — Tā ir īsu lugu sērija par Francijas vēsturi; to uzrakstījuši jaunie autori un spolēs iesācēji aktieri,— Nikolā teica.

Karola atkal iegrima savā sapņojumā, toties saruna turpinājās bez viņas. «Es nemīlu televīziju!» Rišārs bija teicis pusdienās pie «Maxim’s». Cik vien var, dienu no dienas gāž attēlu gūzmu pār cilvēkiem, galu galā tā atņems tiem patiku domāt, sapņot, izgudrot . . . Rišāram bija lauzīts akcents. Vai viņš patiešām ir vācietis? Nē jel. Vajag aizmirst visas tās šausmas, ko laikraksti, grāmatas, kino laiku pa laikam pūlas visiem atgādināt, lai neļautu dzīvajiem būt laimīgiem. Karam sākoties, Rišārs bija bērns tāpat ka viņa. Nekad viņš nav nēsājis uniformu vai nodarbojies ar politiku. Kas attiecas uz viņa vecākiem, šķiet, tie ir bijuši naidīgi noskaņoti pret Fīitleru. Kāpēc lai tam neticētu? Viņš apbrīnojami labi runā franciski, bieži brauc uz Parīzi darīšanās; viņš pat uz gadu noīrējis vienistabas dzīvokli Senluī salā, Betīnas krastmalā. Kad viņa atkal redzēs Rišāru? Muļķīgi, ka viņai jāgaida uz Ksavjē labo gribu! Vēl jo vairāk tāpēc, ka parīt viņš brauks uz Rumāniju, kur pavadīs divas nedēļas. No pārdomām viņu iztraucēja stiepta balss.

—  Kundze, galds ir klāts.

Viņa piecēlās un saņēma Fransuāzas roku. Tikai neaizmirst parunāt ar Rozlju Korneju par dzīvokļa maiņu. Piepeši Karolu pārņēma vēlēšanās būt cēlai, saprotošai. Viņas galvā rosījās domas par Rišāru. Vai viņš ir labs mīlnieks? Vāciešiem šai ziņā ir sentimentāla un brutāla reputācija. Kādas muļķības! Viņam ir tik smalkas rokas! Viņa paspēra dažus soļus uz ēdamistabas pusi, mazliet pagrieza galvu un ar veiklu žestu aicināja visu ģimeni pie galda.

Ncskoidri kliedzieni iztraucēja Daniela miegu. Viņš pagriezās gultā. Modinātājā skatīties nav vajadzības: pulkstenis ir tieši seši. Kristīne pieprasa to, kas viņai pienākas. Lai iegūtu mazliet atelpas, Danija guldīja

bērnu vannasistabā, pretim vecāku guļamistabai. Taču durvis atstāja pusvirus. Pirmo pudelīti mazajai deva Marianna Sovelo. Zem viņas enerģiskajiem soļiem gaitenī čīkstēja parkets. Brēkšana apklusa. Kristīne droši vien atradās savas vecmāmiņas rokās. Sievietes balss spalgi atdarināja bērna šļupstus. Danielam nepatika, ka viņa meitai stāsta šāda veida muļķības. Gudrību var attīstīt ar gudrību. Rīta kņadas iztraucēta, Danija nopūtās un iebāza degunu spilvenā. Viņa atkal kļūs par māti — tikai mazliet vēlāk, kā viņa pati teica, «otrajā apkalpošanā». Daniels tīksmi atcerējās, ka vēsturēs pasniedzējs ir saslimis un šo trešdienas rītu lekcija būs tikai pusvienpadsmitos. Vienīgi filozofija. Varbūt Kolerē-Dibrusārs izjautās viņu par dialektisko un transcendentālo loģiku. Aizvēris acis, Daniels klusībā atkārtoja visu, ko zināja par Kanta «kategorijām». Bet kāpēc tieši šīs «kategorijas», nevis citas? Pa starpu šīm nopietnajām domām viņš sadzirdēja sievasmātes rosīšanos vannasistabā. Viņa aizkavējās tur pēc ēdināšanas, mainīja autiņus, mīlinājās ar savu mazmeitu. Beidzot viņa aizgāja. Daniels nolika galvu uz spilvena. Danija, pavisam samiegojusies, ieslīdēja viņa rokās. Viņa bija silta un gurdena, naktskrekls uzrāvies uz augšu. Viņš juta nevaldāmu iekāri pēc viņas. Danija atgrūda viņu.

—  Tu esi jucis! Māmiņa var atgriezties!

Viņi brīdi ausījās. Klusums ieilga. Taču Daniela

uzbudinājums bija norimis. Viņš nopūtās.

—  Būtu daudz patīkamāk, ja mēs dzīvotu atsevišķi.

—  Kā tas ir — atsevišķi?—viņa jautāja.

—  Citā dzīvoklī, kaut vai. Tu dzirdēji, ko Karola vakarvakarā teica? Mēs varētu lūgt viņas draudzeni sameklet kaut ko arī mums.

—  Tev šajā istabā nav labi?

—  Ir. Bet galu galā mēs nekad neesam vieni. Tava māte rūpējas par visu. Tas man liek justies neerti.

—  Ne jau tādēļ, lai tu justos neērti, bet tādēļ, ka tas viņu iepriecina. Viņa žēlojas, ka viņai ir pārāk daudz, ko darīt, bet patiesībā tas ir viņas stilā. Būtībā viņa nekad nav jutusies tik laimīga.

—  Un tu — tu esi laimīga?

—  Protams.

—  Vai tev negribētos pašai savu dzīvokli un darīt to, kas tev patīk?

—  Bet es daru to, kas man patīk.

—  Ar tavas mātes atļauju.

—  Tu esi smieklīgs! Māmiņa man palīdz, tas ir viss. Un es zvēru, ja viņas nebūtu, man klātos diezgan smagi. Vai tu vari iedomāties mūs ar Kristīnīti mazā dzīvoklīti jSašā Parīzes nomalē?

—  Kāpēc Parīzes nomalē?

—  Tu labi zini, ka mums nebūs ko maksāt par dzīvokli piemērotākā rajonā.

—  Tas ir atkarīgs . . .

—  No kā?

—  No … no vienošanas, kadu . . . kadu es panākšu ar savu tēvu . . .

Izrunājis šo teikumu, Daniels sajuta, cik viņa stāvoklis ir muļķīgs. Nekad viņš neuzdrošinātos lūgt tēva palīdzību, lai ērtāk iekārtotos. Pat ja tēvs visiem spēkiem pūlētos izvilkt viņu no šīs grūtās situācijas, Daniels aiz patmīlības atteiktos. Tātad šis strīds ir tīri teorētisks.

—  Es negribu iet prom no vecākiem,— Danija teica klusi un kaprīzā balsī.

Noteikti drošībā viņa jutās tikai savas ģimenes ligzdiņā. Daniels nosprieda, ka viņam nav tiesību kritizēt sievas attieksmi, jo viņš nespēj viņai neko dot pretim.

—  Tu saproti,— viņa čukstēja viņam pie pašas auss,— šeit man ir labi, es ļauju, lai viss rit savu gaitu . . . Mums nav nekādu rūpju, tev un man . . . Visam būs savs laiks . . .

—  Tas nav iespējams,— viņš teica.— Tas nav iespējams. '/

Tomēr viņa pretestībai nepiemita noteiktība. Viņš ieskāva Dāniju savās rokās. Otro reizi viņa teica «nē». Tā kā viņš dusmojās, viņa čukstēja, ka pēc viņas «intīmajiem rēķiniem» brīdis nav īsti piemērots. Viņš atzina, ka otrais bērns viņiem ir «neiedomājams». Sī doma radīja viņā vēl skaidrāku savas atkarības apziņu no kapitālistiskās pasaules likumiem. Kad beidzot viņš pelnīs pietiekoši daudz naudas, lai dzīvotu, kur grib, rīkotos, kā grib, taisītu vai netaisītu bērnus savai sievai? Pēc bakalaura eksāmena viens vai divi sagatavošanās gadi Senklū pedagoģiskajā skolā, tiem jāpieskaita četri mācību gadi institūtā, pēc tam karadienests; agrāk par divdesmit pieciem divdesmit sešiem gadiem viņš nebūs pats sava likteņa noteicējs. Sī diena Danielam šķita tikpat tāla nākotne kā tās priekšvēs-

tūre pagātnē. Kā Danija nesaprot, ka viņš izjūt pieavigošas morālas ciešanas, ka par visu ir parādā sievas vecākiem? Ak, kā viņam gribētos atrasties viņu vietā! Tāds vīrietis kā viņa sievastēvs var būt lepns, ka nemaldīgi vada savu dzīvi pretim mērķim, ko pats izraudzījies. Galu galā nevar sasniegt šo vecumu, neuzveicot satraukumu, kas tik ļoti apgrūtina pāreju no jaunības uz brieduma gadiem. Piecdesmit gadu vecs vīrietis, kad viņš ielūkojas sevī, tad, bez šaubām, sastop tikai spēku, taisnus ceļus, spilgtu gaismu neskaidrās miglas vietā, kāda ir divdesmit gadu vecumā. Skatīties spogulī un teikt sev nevis: «Es bušu tas un tas!»— bet gan: «Es esmu tas un tas!» O, piepildījuma skurbums! Tīkamā sakritība starp ieceri un mērķi! Danija bija atkal iemigusi pie viņa pleca. Viņš klausījās viņas vienmērīgajā elpā. Un jutās reizē gan ka tevs un dēls, gan jauns un vecs, gan kā iekarotājs un uzveiktais, laimīgs, ka var dzīvot, un sarūgtināts, nezinādams, kāpēc īsti viņš ir šai pasaulē.

—  Sari, tu guli?— Marianna Sovelo vaicāja.

—  Nē,— viņš aizsmakušā balsī atteica.

—  Kristīne atkal izvēma daļu no ēdiena. Tā jau notiek trīs dienas pēc kārtas . . . Tūlīt zvanīšu ārstam Mišelē . . .

Saris Sovelo atvēra acis. Pa labi no viņa slejas bāls siluets. Viņš ieelpoja saldenu nakts krēma smaržu. Apsēdusies gultā, Marianna skatījās uz viņu.

— Tu, bez šaubām, par daudz dod viņai,— viņš noguris čukstēja.

Nāca miegs un māca bailes, ka tik Marianna dedzīgi neiesaistās diskusijā par mazbērnu kopšanu, kas liks viņai palikt nomodā vismaz stundu. Kad Mariannu urdīja kāda doma, viņa aizmirsa nogurumu. Savukārt Sarlu garlaikoja runas par zīdaiņiem. Viņaprāt, sieviešu rosīšanās ap šūpuli ir smieklīga. Viņas pārāk aizraujas, piepūšas aiz svarīguma, viņas aizmirst, ka daba pati ir visu paredzējusi. Marianna iebilda:

—  Es viņai dodu tieši tik daudz, cik nepieciešams trīs mēnešus vecam zīdainim.

—  Viņa krītas svarā?

—  Nē. Šobrīd ne.

—  Nu, tātad! Starp citu, Danija nav noraizējusies; un viņa tomēr ir māte.

. — Māte! Māte!— Marianna ar dusmām iesaucās.

—  Tu aizmirsti, ka viņa pati ir bērns!

—  Labi,— viņš norūca.— Tad zvani Mišelē. Lūdz, lai viņš atnāk.

Viņš pagriezās pret sienu un pavērsa pret sievu savu plato muguru. Viņa nedusmojās uz vīru par šo naksnīgo izvairīšanos. Vīrieša nozīmīgums ietver sevī,— viņa domāja,— zināmu biezādainību, spriedumu bardzību. Kas viņai visvairāk nepatīk, tas ir konstatēt, cik ļoti viņas meitai trūkst mātes instinkta. Danija neizjuta kā pašas iekšēju aicinājumu sava bērniņa elementārās vajadzības. Viņa instinktīvi neizjuta, kas ir labs vai slikts Kristīnei. Visiem spēkiem nemitīgi atkārtojot, ka nav nekādu problēmu, jaunie ir zaudējuši atbildības sajūtu. Pie lietas! Kāda bija viņa pati divdesmit gadu vecumā, viņa, kas kritizē Dāniju? Lai būtu pilnīgi patiesa, jāatzīst, ka viņa nekad ne savas meitas, ne dēla priekšā nav jutusi to līksmo nemieru, kādu izjūt par savu mazmeitu. Viņai šķita, ka šis bērns ir neparasti trausls un neviens bez viņas to nesaprot. Kristīne bija viņas, kaut arī viņa nav to dzemdējusi. Starp viņu un šo zīdaini ir otrās pakāpes radniecība, kas ar gadiem, protams, pieaugs. Ienācis viņas dzīvē, bērniņš piešķīra viņai otru jaunību. Viņa kļuva jaunāka, atplauka starp pudelītēm un autiņiem. Toties viņas vīrs līdz ar šo notikumu novecoja. Kristīnes parādīšanās bija padarījusi nespodru viņa skatienu un saliekusi plecus. Kamēr viņa atkal kļuva māte, viņš kļuva vectēvs. Vēl mazliet, un viņus šķirs vesela paaudze. Patīkama stinguma pārņemta, viņa aizvēra acis. Attāls troksnis lika viņai nodrebēt. Atkal raudāja Kristīne. Marianna vēlreiz piecēlās, uzvilka mājastērpu un devās uz durvīm, kamēr Saris neveikli tēloja pēkšņi pamodušos.

—  Ko? Kur tu ej?— viņš rūca.

Viņa nepagodināja vīru ar atbildi.

Pēc tam kad viņa bija aizgājusi, viņš iededza lampu pie gultas galvgaļa un paņēma no paciņas cigareti. Pulkstenis bija bez divdesmit minūtēm septiņi. Var teikt, ka nakts viņam tikpat kā beigusies. Atspiedis muguru pret spilvenu, viņš smēķēja un domāja par gaidāmajām rūpēm. Si visu inženieru un F. I. S. A. C.

biroju vadītāju sanāksme pie Kabieka pusvienpadsmitos neko nedos. Viņš droši vien aizstāvēs savu projektu. Viņu pamatīgi kritizēs. Pēc diskusijas viņš, kā vienmēr, gūs virsroku, tāpēc ka vienīgi viņš pilnīgi pārzina jaunā paņēmiena tehniskās priekšrocības. Un tādējādi viņš būs zaudējis visu rītu, skaidrojot savu viedokli cilvēkiem, kas nav pietiekami sagatavoti, lai saprastu viņu. Noteikti šo kungu no «komercijas» aprindām pretenzijas ir vienlīdzīgas viņu nekompetencei. Taču viņiem maksā vairāk nekā viņam. Lūgt Kabiekam algas paaugstinājumu? Viņš zināja atbildi: «Jūs esat sasniedzis griestus, mans dārgais!» Visu sarežģīja S. O. F. I. uzņēmuma slēgšana, kur viņš kā tehniskais padomdevējs saņēma papildu summu. Divtūkstoš franku tīrs zaudējums mēnesī. Lai savilktu galus, vajadzēs atlaist kalponi, apmierināties ar vienu mājkalpotāju no rītiem, samazināt papildu izdevumus . . . Viņš gatavojas pārdot sitroenu un pirkt uz nomaksu «R-4». Protams, Daniels tagad iemaksāja ģimenes kopējā budžetā trīssimt franku mēnesi. No šīs summas Marianna viņam atdeva simt franku un pat vairāk, bez šaubām, lai viņam vismaz būtu mazliet kabatas naudas. Sī vienošanās pastāvēs tik ilgi, līdz viņš būs beidzis mācības un atradis vietu. Filozofijas pasniedzējs! Kāpēc ne? Taču viņš vēl divdesmit reižu mainīs mērķi pa ceļam. Viņš ir tik jauns, tik jūsmīgs, tik naivs! Lai tikai viņš nesagādā Danijai otru bērnu! Vēl Lorāns, kurš klase vairs neko nedara. Pēc piedienīga iesākuma viņš nu mīņājas uz vietas, uzpūtīgā pašapmierinātībā visu nopeļ un iesledzas savā istab.i, it kā lai mācītos, bet patiesība lasa detektīvromānus. Kādu profesiju viņš izraudzīsies? To vēl nav iespējams zināt. Saris Sovelo nodzēsa cigareti un apgulās uz spilvena. Viņš nebija lepns nedz par dēlu, nedz meitu, nedz znotu. «Mēs savā laikā nekad nebūtu rīkojušies tā kā viņi.» Sī neapzinība, šie mierīgie komforta meklējumi. Drošības morāle aizstāj riska morāli. Kas vainīgs? Marianna un es — mēs esam piekāpušies viņiem it visā. Bez šaubām, lai būtu miers. Vecāku un bērnu starpā vismazākās problēmas jārisina biedriski. Vai mēs esam izņēmums? Ne, tā ir laikmeta sociāla parādība. Pienāk brīdis, kad neviens nevar iet pret straumi. Situācijā, kādā mēs esam nokļuvuši, mums atliek vienīgi uzticēties jaunatnei . Galvu atmetis, viņš nožēloja, ka nevar to visu pārrunāt ar

Mariannu. Kopš mazuļa piedzimšanas viņam vairs nav sievas: viņš dzīvo ar vecmāmiņu! Pat tad, kad viņš bija divatā ar Mariannu, viņa runāja par Kristīni, Dāniju, Dānielu, Lorānu. Viņa vairs necentās patikt vīram. Viņa aizmirsa būt sieviete. Brīžiem viņš domāja, ka nekad vairs nepavadīs patīkamu vakaru divatā ar Mariannu. Tikai retas reizes viņi abi palika mājās tāpēc, ka jaunais pāris aizlaidās uz kādu kinoteātri, atstājot viņiem pieskatīt mazbērnu. Marianna atgriezās pavisam nomierinājusies: Kristīne guļ.

—   Burvīgi,— viņa teica.— Es viņai izņēmu no mutītes īkšķīti. Ja tu būtu viņu redzējis . . .

Viņa novilka rītakleitu un nosvieda to uz atzveltņa. Sis rokas vēziens iekustināja viņas plecu un salieca gurnu. Piepeši Sarlam Sovelo viņa šķita skaista, vingra, spēcīga, gluži kā viena no tām grieķu jaunavām plīvojošā šķidrautā, kuras dejo uz vāžu sāniem. Viņš gribēja viņai to pateikt, bet baidījās izlikties smieklīgs un novērsa acis. Marianna atkal apgulās, nodzēsa lampu. Cauri aizkariem jau ielauzās dienas gaisma. Pēc pusstundas zvanīs modinātājs.

X

Zilbērs aizvēra burtnīcu un nepiespiesta tonī jautāja:

—  Vai tā ir taisnība, ka tu precēsies ar Valēriju?

—  Jā,— Žans Marks teica'.

—    Vakarvakarā vecmāmiņa man to paziņoja. Kāpēc tu man nekad par to nestāstīji?

—   Tāpēc, ka tas vēl nav oficiāli. Parīt man jātiekas ar viņas tēvu.

—  Lai runātu ar mani, tam jābūt oficiāli?

Žans Marks neatbildēja, piecēlās un aizdedzināja cigareti.

—   Parīt,— Zilbērs atsāka.— Tas ir nopietni. Tu esi labi pārdomājis?

—  Protams!

—    Es nespēju tevi iedomāties apprecējušos ar Valēriju. Jūs esat tik atšķirīgi. Galu galā tā ir tava darīšana. Kad tas notiks?

—    Par savu saderināšanos mēs paziņosim mēneša beigās un, domāju, tūlīt pēc tam arī apprecēsimies.

Zilbērs paņēma kādu sējumu no grāmatplaukta, pagrozīja to pirkstos, atlika vietā. Viņa sejā parādījās apmulsusi izteiksme. Viņš teica:

—  Tātad mēs vairs neredzēsimies?

—  Kāpēc tu domā, ka mēs vairs neredzēsimies?

—      Tāpēc, ka tev dzīvē būs citas darīšanas, svarīgākas par stundu pasniegšanu sievas brālēnam.

Žans Marks smaidīja un murmināja:

—       Zini, Zilbēr, kad es šeit ierados pirmoreiz, es domāju vienīgi par to, lai nopelnītu sev iztiku. Tagad man viss ir mainījies. Ceru, arī tev. Es jutīšos apbēdināts, ja tavās acīs vēl aizvien būšu vienīgi pabalstāms repetitors.

—       Tu esi mans vienīgais draugs,— Zilbērs teica, noliekdams galvu.

Iestājās klusums. Žans Marks paskatījās pulkstenī: ceturksnis pāri septiņiem. Viņš paņēma mēteli, ko bija nometis uz krēsla tieši zem Difī akvareļa.

—  Tu jau aizej?— Zilbērs vaicāja.

-Jā.

—  Lai atkal satiktos ar Valeriju?

—       Nē. Man norunāta tikšanās ar Didjē Koplēnu. Paredzams ilgs mācību seanss. Mēs esam nolēmuši rauties līdz diviem no rīta.

—  Bet ko tu dari rītvakar?

—       Mēs ar Valēriju esam nodomājuši iet ar draugiem uz «Pomeranci». Kāpēc?

—       Piektdien Luvrā ir nakts apmeklējums: grieķu un romiešu skulptūras.

—  Patiesi? Ak, tam jābut kolosāli!

—  Gribētos, lai mēs ietu uz turieni kopā.

—       Nedomāju, ka Valērija ļoti vēlas turp doties,— Žans Marks smiedamies teica.— Luvrā ar tevi — tosvētdien viņai ar to pietika.

—       Ko tu gribi,— Zilbērs rūca,— Valērija un es — mēs nekad nesaderam kopā. Vai mēs nevaram iet divi vien uz Luvru?

—  Nē, vecīt! Tā rīkoties ar Valēriju es nevaru.

Zilbērs pašūpoja galvu.

—  Jā, protams . . . Zini, man nav nekas pret viņu . . .

—       Nu labi! Tad noteikti vajag likvidēt šo nesaprašanos. Rīt es piezvanīšu Valērijai: ja Luvrs ir pāri viņas speķiem, tu nāksi ar mums uz «Pomeranci»!

—  Uz naktslokālu? Ar meiču baru un tipiem, kurus es nepazīstu? Nē, to nu gan ne!

-     Nemuļķojies!— teica Žans Marks, uzsizdams viņam pa plecu.— Tevi mazliet jāsapurina, jāpieradina pie saskares ar cilvēkiem. «Pomerance» ir ļoti jauks naktslokāls. Kad tu tur būsi, tu vairs negribēsi iet no turienes prom. Lai notiek, tas ir nolemts — tevi ņems līdzi.

Žans Marks paēda pusdienas universitātes restorānā un devās pie Didje Koplēna, kurš gaidīja viņu ar pavairoto lekciju kursu. Viņi iegrima mantojuma tiesību likvidācijas noslēpumos, uzdodami viens otram grūtus jautājumus, pēc kārtas izteikdami domas, lai aci pret aci analizētu dažādas tezes. Taču drīz vien Didjē runāja viens pats. Žans Marks klausījās viņā, piekrita viņam, bet domās kavējās citur. Cik Zilbērs kļuvis viņam tuvs pāris nedēļās! Koplēns ari ir viņa draugs. Tomēr nebija nekā kopīga starp gaišajām simpātijām, kādas Žans Marks juta pret Didje, un maigo pieķeršanos, kas viņu saistīja ar Zilbēru. Ik bridi viņam gribējās, lai Zilbērs ir klāt lasīšana, domās, gaistošā sajuta. Vienlaikus viņš apjauta, cik nepieciešams ir šim zēnam. Skurbinoši apzināties, ka esi centrs jaunai un atklātai būtnei.

Pusnaktī Didjē noguris piedāvāja izdarīt pārtraukumu un devās sameklēt kaut ko dzeramu. Pa vaļā atstātajām durvīm Žans Marks dzirdēja viņu gaitenī runājam ar māti:

_— Ne taču, māmiņ, esi mierīga … Es pats sameklēšu … Tā gan, arlabunakti! . . .

Mirkli Žanu Marku satrauca šī mātes gādības atbalss. Cik tālu tas viss no viņa! Didjē atgriezās ar divām pudelēm augļu sulas. Istabā plauktos pie sienas rindojās zināmas grāmatas. Var teikt, ka šī nelielā bibliotēka kādreiz saistīja Žanu Marku. Protams, ari Didjē mīlēja lasīt un labprāt citēja Kafku un Kirkegoru. Taču viņa literārās zināšanas, uzdrīkstēšanās un fantāzija nebija nekas salīdzinājumā ar Zilbēra zināšanām. Dzerot un smēķējot viņi runāja par mācībām, draugiem,

nākotni . . . Didjē jautāja par Žana Marka jaunumiem ģimenē. Kas notiek ar Dānielu? Un Fransuāzu?

—       Es tik sen neesmu viņu redzējis,— viņš teica.

—  Vai viņa ir laimīga?

—  Domāju, jā,— Žans Marks atteica.

—  Es mazliet jūtos atbildīgs par viņu.

—  Atbildīgs?

—  Es biju liecinieks viņas laulībām mērijā.

—  Tas tiesa,— Žans Marks teica.— Biju piemirsis.

Didjē skatiens aizplīvurojās, it kā tas, ko viņš redz,

nepiederētu šai pasaulei. Sapņains smaids it kā izstiepa viņa lūpas. Viņš noņēma acenes un ar pirkstiem ilgi berzēja padeguni. «Vai stāstīt par manām gaidāmajām laulībām ar Valēriju,» Žans Marks nodomāja. «NT ē, vēlāk!»

—      Vai brūkam virsū «bezmaksas noteikumiem»?— Didjē vaicāja, uzlikdams acenes.

—  Sāc ar!— Žans Marks teica.

Didjē atkal runāja. Taču Žans Marks vairs nedzirdēja viņu. Atkal viņš domās bija kur citur. Kā Zilbērs rīt izturēsies naktslokālā, ja Valērija, kas ir visai ticami, atteiksies iegriezties Luvrā? Piepeši viņam šķita netaisni uzspiest šādu pārbaudi tik ievainojamai būtnei. Gribēdams izdziedēt Zilbēru, viņš riskē nāvējoši ievainot viņu. Kāda nošķirtība, kāda dzīves nepazīšana, kāds mulsums pasaules brutālās ietekmes priekšā piemīt šim zēnam, kuru audzinājuši vecvecāki! Valērijai ir cits raksturs. Viņai var melot, aizskart, pēdējā brīdī atteikt, nesāpinot viņu. Turklāt viņš visu dzīvi ies kopā ar viņu.

—       Labi,— Didjē norūca.— Es redzu, ka tu neko neklausies. Beidzam?

XI

Klausuli pie vaiga piespiedusi, Karola pagrieza galvu: Filips tikko ienāca viesistabā.

—  Hallo, hallo!— viņa neapzināti atkārtoja klausulē.

Taču neviens neatbildēja. Viņai būtu paveicies, ja

izdotos izsaukt taksometru pa tālruni astoņos vakarā. Filips apsēdās atzveltnī un atvēra «Le Monde».

—       Tas ir nepanesami,— viņa teica.— Sastrēguma stundās Parīzē vairs nav cita transporta līdzekļa kā vienīgi metro vai autobuss.

Filips ar galvas mājienu piekrita un aizvēra laikrakstu. Karola izturēja viņa skatienu. Viņš vēroja sievu ciešāk nekā parasti. It kā viņš nojaustu, ka šis vakars viņai ir īpaši nozīmīgs. Vai greizsirdība modina viņā intuīciju? Viņa novērsa acis un pārbaudīja kamīna spogulī savu matu sakārtojumu un grima atturīgo eleganci. Pēc ilgām šaubām viņa bija uzvilkusi cieši piegulošo kostīmu, kuru caurauda balti un sudrabaini zīda diegi. Sis ansamblis, reizē tik bāls un mirdzošs, piešķīra viņas acīm neparastu dziļumu. Viņas ausīs skanēja tāls motīvs, lai brīdinātu, ka viņa vēl aizvien iet kopsolī ar pasaules labākajiem standartiem.

—  Cik tas ilgi!— Viņa nopūtās.— Hallo! Hallo!

—  Viņi būs tevi aizmirsuši,— Filips noteica.— Tas ir smieklīgi.

Vēl mazliet, un viņš piedāvāsies aizvest Karolu ar mašīnu uz viņas satikšanos. Viņa nojauta, ka viņš ir gatavs pieļaut jebkuru zemiskumu, lai uzzinātu kaut ko vairāk.

—  Nenolieciet klausuli!— sacīja telefoniste.

Karola ar ceļgalu atbalstījās pret krēsla atzveltni.

Jaunas meitenes poza, viņa domāja. Nekad viņa nav jutusies brīvāk. Tas nav nejauši, ka Rišārs ielūdzis viņu šovakar uz pusdienām, jo viņš zināja, ka Ksavjē ir ceļojumā. Protams, viņš bija brīdinājis Karolu, ka ir uzaicinājis arī dažus draugus. Tomēr nedz Olimpija, nedz Marsels Lašo nebija to vidū. Būs vienīgi cilvēki, viņš bija teicis, kurus viņa nepazīst. Bez šaubām, tās būs lietišķas pusdienas, no kurām viņš cer gūt svarīgu rezultātu: viņam ir nepieciešamas skaistas sievietes pie galda, lai piešķirtu visam mazliet elegances. Bet ja nu viņa būs vienīgā francūziete starp vāciešiem? Sīs izredzes nebūt neradīja viņā nepatiku.

—  Jums būs mašīna pēc dažām minūtēm,— teica telefoniste.

Karola līksma nolika klausuli.

—  Beidzot,— viņa teica Filipam.

Viņš piecēlās, lai palīdzētu Karolai uzvilkt melno ūdeļādas mēteli. Galants žests un drūma seja.

—  Tu pārnāksi vēlu?

—  Kā lai es to zinu?— viņa attrauca, spoguļa priekšā ar pirkstu atbīdot matu šķipsnu.

Viņa aizgāja ar brīnišķīgu sajūtu, ka viņai aiz muguras sākas gaidas, ciešanas, naids, kuru vienīgais iemesls ir viņa.

Kad viņa iesēdās taksometrā, šoferis pagriezās un jautaja:

—  Uz kurieni brauksim?

Viņa nodomāja, ka šoferim ir plebejiska, bet ļoti simpātiska seja. Mašīna iegriezās Malakč krastmalā, pārbrauca pār Karuseļa tiltu un nogriezās pa labi. Bala un cildena aizslīdēja garām Luvra fasāde. Apakšstāva logi bija apgaismoti. It kā pils būtu apdzīvota. Droši vien šovakar ir kāda izstāde. Parīzes skaistums naktī ar atmiņu pilnām mājām, ar savām tumsas strēlēm, spilgtas gaismas punktētajām līnijām iepriecināja Karolu gluži kā nepārtraukta dāvanu saņemšana. Fakts, ka Rišārs apmeties Senluī salā,— viss bija viņai par godu. Slikts vīrietis nekad nebūtu izraudzījies mājvietu šajā senatnīgas pievilcības un miegainības kvartālā. Tas bija viņas pirmais apmeklējums. Ziņkāre uzjundīja viņas prieku. Taksometrs apstājās pie vecas mājas ar dzelzs plāksnēm apsistu portālu. Šaurs lifts, kas atgādina ja vertikālu zārku ar spoguļsienām, uzveda Karolu sestajā stāvā. Rišārs pats atvēra durvis pēc viņas zvana. Viņa satraukta uztvēra viņa zilā un saltā skatiena asumu. Viņš noskūpstīja Karolai roku, atbrīvoja viņu no mēteļa un aicināja ienākt plašā istaba ar augstiem griestiem, kura kādreiz varēja būt gleznotāja darbnīca. Pret baltajām sienām izcēlās dažas skaistas, tumšas un masīvas mēbeles. Galds bija novietots vidū. Klāts divām personām. Karola pievērsa viņam skatienu, neizrādot ne mazāko pārsteigumu.

—  Es esmu izmisis,— viņš teica nopietnā balsī ar lauzītu un tīkamu akcentu.— Visi mani draugi pēdējā brīdī atteicās.

Viņa apvaldīja smaidu un viegli sagatavojās tēlot citā lugā.

Kad Žans Marks iegāja lielajā zālē, viņu savā varā pārņēma aina ar šīm stingajām, kailajām figūrām, ar šīm nocirstajām galvām, kas slīga elektriskajā gaismā. Nedzīvāki par nedzīviem akmens tēli modināja pasau

līgo centienu niecības apziņu. Vīrieši un sievietes — viņi visi ir cietuši, melojuši, mīlējuši, cēluši, bijuši sava nozīmīguma pārņemti, un no viņu dzives nekas nav palicis pāri — vien aukstie marmora tēli, pār kuriem slīd apmeklētāju izklaidīgie skatieni. Šķita, kā Zilbēru nomāc tās pašas drūmās izjūtas, kas Žanu Marku. Tērpies jūrnieku apmetnī ar kapuci, rokas kabatās sabāzis, Zilbērs gāja no vienas bistes pie otras un skumīgi blenza uz tām.

—  Tēlniecība nav izklaidējoša māksla,— viņš murmināja.— Vērojot gleznu, gribas izurbties cauri audeklam, lai gremdētos krāsā; vērojot statuju, neatvairāmi jādomā par navi. Vai tev neliekas, ka skulptūra, kas smaida, ir atbaidoša?

—  Vēl atbaidošāka ir skulptūra, kas simulē sāpes. Būtībā tām nevajag atdarināt nedz jūtas, nedz kustības. Viņām tās jāizraisa. Ja mākslinieks to dara pār mēru, ja viņš uzstāj, tā ir inērkaķošanās, teātris. Tādi triki kā «Lāokoonts un dēli» man iedveš šausmas.

—  O, mani iepriecina tas, ko tu saki!— Zilbērs iesaucās.— Arī man «Lāokoonts» iedveš šausmas.

Žans Marks priecājās par viņu domu sakritību. Viņš bija labi darījis, atsacīdamies no šī smieklīgā vakara kopā ar Valēriju un kompāniju. Viss bija nokārtojies bez pulem — pa tālruni. Viņš bija aizbildinājies ar praktisko darbu papildu nodarbību. Valērija pat nešķita pārsteigta. Viss paslīdēja viņai garām. Sajā brīdī viņa droši vien smejas kopā ar citiem, izmet dažus jau iepriekš sagatavotus mīļus vārdiņus, dzer no Nika glāzes, dejo, cieši piekļāvusies Bertrānam . . . «Ja tas viņu uzjautrina . . .» Žans Marks nodomāja. Cik ilgi viņš jau iet līdzās Zilbēram? Ejot no vienas zāles otrā, viņi apbrīnoja kāda efēba atturīgo kailumu, aizsapņojās pie marmora skulptūras fragmenta — torsa ar sasprindzinātiem muskuļiem, pētīja kādu seju ar apdrupušu degunu un jutekliskā grimasē savilktām lūpām. Reizēm pēc gida aicinājuma apmeklētāju straume saplūda ap kādu vispāratzītu šedevru.

—  Iesim tālāk,— Zilbērs čukstēja,— es negribu klausīties šis muļķības.

Piepeši nodzisa gaisma. Visas skulptūras nozuda, vienigi Kariatīdu zāles vidū prožektora stars nošķīra mednieci Diānu. Varēja skaidri redzēt, kā viņa ar roku

meklē bultu makā, kas karājās viņai plecā; viņai bija garš kakls, smalka kāja, un līdzās lēkāja briežu māte.

—  Tev patīk?— Zilbērs vaicāja.

—  Nē,— Žans Marks atbildēja.— Tas ir pārāk pretenciozi.

—  Ir nu gan viņai muļķīgs izskats! Vispār grieķi samaitā visas viņu sievietes. Viņi padara tās par matronām, kas nes zīdaiņus, vai arī par kalsnām meitenēm ar zēnu muskuļiem.

Pēc tam kad zālē atkal iedegās gaisma, Zilbērs metās pa labi un nostājās pie pievilcīga kapu pieminekļa — ģēnija ar paceltām un virs galvas savienotām rokām.

—  Tas tomēr ir kas cits, vai ne?— viņš vaicāja.

—  Jā,— Žans Marks sacīja.— Un viņi to iesvieduši kaktā. Neviens uz viņu neskatās. Tas ir nepārdomāti.

Apgarota seja, liegi žesti, marmora graudainība — viss šeit tiecās uz pārdabisku pilnību. Ilgu laiku viņi apbrīnoja šo nepazīstamo jaunekli, pēc tam turpināja pastaigu, pie katra jauna darba priecīgi konstatējot viņu saskanīgo gaumi. Neievērojuši Milosas Veneru un citas pasaulslavenas dievības, viņi, iepriekš nenorunājuši, devās pie noslēpumainām, savādām skulptūrām, kuru noslēpumus, kā viņiem šķita, var izzināt vienīgi viņi: arhaisks Apollons ar sakropļotu dzimumlocekli, satīrs, kas rotaļājas ar bērnu . . . Piepeši Zilbērs apstājās pie grupas, kas attēloja divus maigi satuvinājušos jaunekļus. Viens ar nolauztu labo roku šķita lasām kaut ko no kreisās rokas plaukstā. Otrs, uzlicis vienu roku uz gurna, otru izplestiem pirkstiem savādi pacēlis aiz sava kaimiņa pakauša, skatījās uz viņu ar brāļa maigumu. Abi bija kaili, bet viņu muskuļu harmoniskais atveidojums, tik tikko izkalts marmorā, piešķīra tiem pārsteidzošu šķīstību. Pat viņu dzimumlocekļi, skaidri izceldamies akmens apmalojumā, vairoja ansambļa cienību un līdzsvarotību. Sie dvīņubrāļu augumi bija ārkārtīgi nevainojami, mūžīgas jaunības apgaroti, veidoti dzīvei zem klajām debesīm, cēlām domām un vīrišķīgām rotaļām.

—  Kāds skaistums!— Zilbērs murmināja.

—  Jā,— Žans Marks piekrita.

Viņš noliecās pie paaugstinājuma un lasīja:

—«Orests un Pilads . . . arhaisks stils . . . imitē piektā gadsimta pirms mūsu ēras sākuma modeli …»

—       Kad skatās uz šiem tēliem,— Zilbērs atsāka,— rodas sajuta, ka tā laika cilvēki ir atklājuši laimes noslēpumu, bet mēs to esam zaudējuši, ietērpjoties tumšās drēbes, izgudrojot stulbus likumus, lasot Bībeli. Orests un Pilads! Divi draugi . . .

—  Nāc!— Žans Marks teica.

Viņi izgāja no antīkās grieķu romiešu pasaules zālēm un nonāca pie monumentālām kāpnēm bridi, kad gaisma atkal nodzisa. Šoreiz tas bija Nikes tels, kas kāpņu gala uztvēra prožektora vienīgo staru. Kuģa priekšgalā viņas figūra nakts tumsā traucās uz priekšu lepna, nocirstu galvu, izpletusi lielos spārnus, un viņas apģērba krokas vējā piekļāvās gurniem un krūtīm.

—       Si ir skaista tāpēc, ka tai nav sejas,— Zilbērs teica.— Ja kāds atrastu tās galvu, kāda tā būtu katastrofa!

—       Vai iesim augšā apskatīt citas zāles?— Žans Marks jautāja.

Zilbērs svārstījās.

—       Varbūt pietiek,— viņš beidzot teica.— Vienā reizē nevajag atklāt pārāk daudz skaistu lietu. Citādi atmiņas sajauksies. Ja mēs ietu pie tevis? Es gribu redzēt, kur tu dzīvo.

Vēl iepriekšējā dienā Žans Marks atteicās rādīt viņam savu istabu. Taču šorīt Agnesa bija slepus atnākusi uzkopt. Viss tika sakārtots.

—       Nu labi, ejam!— viņš teica.— Bet es tevi brīdinu, tā ir kalpones istaba.

—  Un kas par to!

Viņi kājām gāja projām aukstajā naktī. Ejot pa Bonaparta ielu, Žans Marks parādīja Zilbēram savas bērnības māju.

—  Tu pārvācies pec strīda ar tēvu?— Zilbērs jautāja.

—  Nē, jau agrāk.

—  Kāpēc?

—  Lai iegūtu neatkarīgu dzīvi.

—  Ko tev nozīmē neatkarīga dzīve? Gulēt ar meičām?

—  Starp citu, arī to . . .

—  Tu esi iepazinis daudzas meičas?

—  Dažas.

—       Es ne,-Zilbērs vīpsnādams teica.— Es droši vien tev šķietu muļķis. Pēc trim nedēļām man būs astoņpadsmit gadu, bet es esmu šķīsts.

—     Es tevi nebūt neuzskatu par mu|ķi. Tas ir atkarīgs no apstākļiem. Varbūt labāk sākt vēlu . . .

Viņi klusēdami pagāja dažus soļus. Tad Zilbērs teica:

—      Vai zini, ko es palūdzu saviem vecvecākiem astoņ padsmitajā dzimšanas dienā?

—  Nē.

—«M. G.». Viņi ir ar mieru.

—  Bet tev nav šofera tiesību.

—  Es tās dabūšu. Es mācos pie Leona.

—  Leona?

—     Jā, šofera. Man šķiet, ka astoņpadsmit gadi ir zināms etaps, vai ne?

—     Tā iedomājas pirms to sasniegšanas,— Žans Marks teica.— Pēc tam domas drīz vien mainās.

—  Tāpat kā ar meičām.

—  Ko?

—  Pirms tam tas šķiet neparasti. Bet pēc tam . . .

—      Pēc tam arī nav slikti,— Žans Marks smiedamies atteica.

Viņi nonāca Asas ielā. Kāpņu telpā Žans Marks vēl piebilda:

—      Zini, vecīt, tur augšā ir pavisam šauri. Tu būsi vīlies.

Viņš atvēra durvis, pagrieza slēdzi un ļāva Zilberam ienākt.

—      Man nav nekā dzerama,— Žans Marks turpināja.

—  Ja vien tu neatsakies no ābolu sulas.

—      Bet protams,— Zilbērs izklaidīgi teica.— Ābolu sula, tas taču lieliski!

Viņš uzmanīgi apskatīja istabu. Piepeši viņš iesaucās:

—  Man traki patīk pie tevis!

—  Tu smejies?

—  Ne, nē, es tev galvoju . . .

—  Te tik tikko var apgriezties.

—      Varbūt, bet te viss ir tik personisks, visur jūt tavu klātbūtni. Un šis skats uz Parīzes skursteņiem! Sīs krusteniskās jumtu slīpnes, mūra sienu uzrobji, jumta lodziņi, ugunis tālumā . . . Zvēru, ka man simtreiz labāk patiktu dzīvot šeit nekā pie maniem vecvecākiem.

Šķita, ka viņš ir patiess. Bez šaubām, būdams komforta, dārgu mēbeļu, gleznu, grāmatu pārsātināts, viņš saskatīja kaut ko valdzinošu šajā trūcīgajā iekārtojumā. Tāpēc Žans Marks jutās bezgala priecīgs. Piepeši

arī viņam iepatikās šī istaba, ko jau ilgāku laiku viņš vairs pat neievēroja.

Viņš sniedza Zilbēram glāzi ābolu sulas. Zilbērs iedzēra malku, noliecās pār galdu, uz labu laimi paņēma grāmatu, šķirstīja to un teica:

—     «Brīvā daļa . . .», <<de cujits . . .», «Apķīlāšanas sekas . . .». Es neko tur nesaprotu . . . Tas tavs priekšmets man izskatās drīzāk drūms . . . Kad tu liec eksāmenus?

—     Rakstos — maija beigās, mutvārdu, domājams, jūnija beigās.

—  Tu jūties sagatavojies?

—  Nepavisam ne. Bet man vēl ir laiks.

—      Un pēc tam? Tas tomēr ir muļķīgi, ka esi sanīdies ar tēvu. Viņš būtu tev sākumā palīdzējis . . .

Žans Marks klusēja. Vai viņš var apgalvot, ka, iespējams, Sarnerē-Dipuijī farmakoloģiskajās laboratorijās atradis vēl interesantāku nodarbošanos nekā Egletjēra birojā. Turklāt Zilbērs, bez šaubām, to zina. Tikai ķircinoties viņš iesaista Žanu Marku šai spēlē. Vai teikt, ka rīt viņam vajadzēs sastapties personiski ar de Sarnerē kungu? Visu nolemt, skaidri norunāt, uzsākt dzīvi, Žanam Markam pār muguru pārskrēja trīsas. Sajā istabā var nosalt. Viņš pagrieza līdz galam elektriskā sildītāja kloķi. Pēc tam ieslēdza atskaņotāju un pieklusināja skaņu, lai iegūtu fona mūziku — Bēthovena Trešo simfoniju. Pēc kāda brīža atskanēja Zilbēra balss. ,

—     Tu man neteici, kāpēc Valērija neatnāca kopā ar mums uz Luvru.

—  Viņa jutās nogurusi,— Žans Marks murmināja.

Viņš tomēr neatklās viņam, ka melojis Valērijai, lai

varētu iet ar Zilbēru viens pats.

—  Vai tu re!— Zilbērs teica.— Tas viņai gadās reti.

Žans Marks aizvēra acis, izlikdamies, ka klausās

mūziku. Viņa sirds strauji dauzījās. Ja nu Zilbērs kādu dienu sadomā stāstīt par šo naksnīgo Luvra apmeklējumu Valērijas klātbūtnē . . .. Nē, šis zēns ir pārāk gudrs, lai pieļautu šādu kļūdu. Neko īsti nezinot, viņš visu nojauš. Viņi noklausījās abas skaņuplates puses. Pēc tam Zilbērs teica:

—  Man laiks doties prom. Kad es tevi atkal redzēšu?

—  Pirmdien — nodarbībās.

—  Atrak ne?

—     Nē. Tev jāizrēķina trigonometrijas uzdevumi, kurus noradīju.

—  Jā, jā, esi mierīgs!—Zilbērs norūca.

Žans Marks reizē ar viņu izgāja uz ielas. Zilbers apturēja taksometru. Pirms iekāpa tajā, viņš čukstēja:

—     Paldies, Žan Mark . . . Paldies par šo vakaru . . . Paldies par tavu draudzību … Tu un es, tas ir brīnišķīgi!

Durtiņas aizcirtās, taksometrs attalinajās. Pēc tam kad tas bija izzudis skatienam, Žans Marks, neizskaidrojama prieka pārņemts, ilgi palika stāvam uz ietves. Ta kā bija samērā agrs, viņš nolēma doties uz «Pomeranci», lai paskatītos, vai Valērija ar draugiem vēl ir tur.

—     Tas ir šeit,— Karola teica.— Lielais portāls tūlīt aiz antikvariāta . . .

Rišārs apturēja automašīnu pie ietves, uztrūkās no sedekļa, atvēra labās puses durtiņas un palīdzēja Karolai izkāpt. Viņš stāvēja viņas priekšā —stingrs, smagnējs, tiešu skatienu. Viņa smaidīja un sniedza viņam roku.

—      Nu labi, uz redzēšanos, Rišār! Sīs pusdienas bija ļoti jaukas.

—      Vai es drīkstu jums clriz piezvanīt, lai mums butu vēl citas tikpat jaukas pusdienas?—viņš jautāja.

Atkal viņa juta sevī šīs aizsmakušās balss vibrāciju un domāja par pazemi un melnu aku, kuras dibena ir ūdens. Pārvarējusi apjukumu, viņa ironiski piemiedza acis un murmināja:

—  Kopā ar jūsu draugiem, kas atteicas?

—  Nenožēlojiet tos: tie ir ļoti garlaicīgi cilvēki.

Viņa nospieda zvana pogu. Durvis ar klikšķi atvērās.

—  Ksavjē atgriežas parīt,— viņa teica.

—      Un, kad viņš ir šeit, jūs nekad nekur neejat bez viņa?

—  Man tā vēl nav gadījies.

—     Tad jāpamēģina. Noteikti! Un ātri! Es jums zvanīšu parīt.

—  Labāk pēc trim dienām.

Viņš goddevīgi noliecās. Karola atstāja viņu mazliet nomāktu. Vārti aizkrita ciet viņai aiz muguras. Atrā soli viņa šķērsoja bruģēto pagalmu, kur mēnessgaismā

trijās pusēs snauduļoja mašīnas. Kāds savāds vakars! Roti viņa jutusies šādi ievirzīta, vadīta. Sajā reizē tā nebija viņa, kas vadīja spēli. Viņa vairs nesaprata, kur atrodas. Lifta durvis aizvērās aiz viņas. Viņa neapzināti nospieda otrā stāva pogu. Visu maltītes laiku (kaviārs, auksts cālis, šampanietis un neviena, kas viņus apkalpotu!) viņš bija izjautājis Karolu par viņu pašu, par viņas vīru, par Ksavjē. Protams, viņai vajadzēja melot, lai izskaistinātu īstenību. Starp Ksavjē un viņu ir lielas, maigas jūtas, kas tuvojas izsīkumam. Taču, kas attiecas uz Filipu, viņš ir skarba un neatsaucīga būtne, ar kuru viņa drīz šķirsies; viņa joprojām ļoti ciena viņu un vēl dzīvo zem viena jumta, bet šķiršanās notiks drīzumā; savas sentimentālās vilšanās dēļ viņa ir iegrimusi skumjās, nemitīgās šaubās, ko sabiedrībā slēpj zem jautras ārienes. Rišārs uzmanīgi klausījās — un šķita, ka tic viņai. Tomēr nevienu mirkli viņš nebija viņai tuvojies. Pat pec pusdienām, sēdēdams viņai līdzās uz dīvāna ar seju pret kamīnu, kur sprēgāja uguns, viņš neizdarīja nevienu nepiemērotu kustību, neizteica nevienu pamudinošu vārdu. Līdz pat vakara beigām viņš bija izturējies apbrīnojami un korekti. Pārāk korekti. Vai viņa var dusmoties uz viņu par šo atturību? Nokļuvusi otrajā stāvā, viņa izņēma no somas atslēgu un klusām atvēra durvis. Zināmos gadījumos pārmērīga cieņa robežojas ar necieņu. Viņa jutās reizē apvainota un glaimota, pārāk augsti vērtēta un muļķīgi piekrāpta, nikna, aiz neziņas, ko domāt par šo vīrieti, nedz arī — ko šis vīrietis domā par viņu. Pulksten vienpadsmitos runāja par Vāciju, par Rišāra bērnību, par Melnā Meža skaistumu . . . Viņš to darīja tīšām. Gribot negribot viņai vajadzēja uzņemt šādu toni; «Ir vēls. Man jadodas prom. Jā . . . jā . . .» Cik viņš bija skaists ar savu aukstasinību, ledaino skatienu, draudzīgo smaidu! Viņai gribētos būt tik stiprai, lai vairs neredzētos ar viņu. Pēc trim dienām, ja viņš piezvanīs, viņa atteiks. No mazās Venēcijas kristāla lustras dzirkstīja gaisma. Priekštelpā valdīja kairinoša virtuves smarža. Kad beidzot Agnesa iemācīsies aizvērt durvis uz gaiteni? «Patiesi, viņa ir kļuvusi pavirša savos pienākumos. Vajadzētu viņu padzīt! Bet ko tas man dos? Sī māja tik mazā mērā ir manējāTomēr Rišāra attieksme ir neizprotama. Tā neizturas pret sievieti, kuru ielūdz uz pusdienām divatā . . .» Karola

uzbudināta novilka mēteli. Viņu pārsteidza troksnis kabinetā. Viņa nešaubījās par tā cēloni: Filips vēl negul. Viņš varbūt pat gaidīja viņu pārnākam. Nabaga vīrietis. Durvis atvērās. Baklažānkrāsas rītasvārkos, zeltaini brūnu zīda šalli ap kaklu, ar grāmatu rokā viņš parādījās uz sliekšņa. Ko nozīmē šī vecumam neatbilstošā ģērbšanās? «Goda vārds! Lai savaldzinātu mani!» Viņa, priecīgas ļaunprātības pārņemta, nodomāja.

—  Tu pārnāc agri,— viņš teica.

—  Jā, es biju mazliet nogurusi. Man traki slāpst.

Filips sarosījās: viskiju, ūdeni, ledu, glāzes. Vienā

mirkli viņš bija visu atnesis un sagatavojis uz viesistabas zemā galdiņa. Kamēr viņš ielēja viņai dzeramo, Karola vēroja viru ar lielāku uzmanību un atzina, ka savā pakalpībā viņš ir aizkustinošs. Karolai radās vēlēšanās būt labai, un no prāta tā pārgāja uz viņas miesu. Karola uzsmaidīja šim iztapīgajam diedelniekam, pateicās viņam, vaicāja, ko viņš patlaban lasa, neklausījās viņa atbildē un vēlreiz pasmaidīja. Vienlaikus viņu pārņēma dīvaina sajūta, ka gūst revanšu pār Rišāru. Filips sniedza viņai pilnu glāzi. Viņu skatieni krustojās. Viņš klusībā lūdzās viņu. Viņam bija asi sejas vaibsti; tikpat apvaldīts un vienkāršs, cik Rišārs jauns, robusts un noslēpumains. Viņa ienīda Filipu, un tomēr viņai gribējās dot viņam žēlastības dāvanu. Lai sasniegtu savas labsirdības robežu. Lai atriebtos par citu. Lai nepaliktu iespaids par neveiksmi. Viņa apvienoja visu savu pievilcību tādā pašā skumīga smaida, tādā pašā ilgu pilnā skatienā, kas atstāja Rišāru nejūtīgu, un pusbalsī teica:

—  Iesim dzert manā istabā!

Filips izslējās un ilgi viņu uzlūkoja, aiz satraukuma kā pienaglots, it kā vēl neuzdrošinātos ticēt savai veiksmei. Pārsteigta un garlaikota Karola redzēja divas mazas asaras ritam no viņa acu kaktiņiem.

—  Nu labi, nāc!— viņa teica.

XII

Audzēkņi nāca ārā no Austrumu valodu skolas mazās grupiņās — pa trim četriem. Beidzot, portfeli paduse iespiedis, parādījās Aleksandrs. Ieraudzījis Fransuazu,

kas gaidīja viņu uz pretējās ietves, viņš izrādīja pārsteigumu un pārgāja pāri ielai.

—  Ko tu šeit dari?

•   — Atri!— viņa teica.— Tas ir svarīgi!

Un vilka viņu pa Svēto tēvu ielu uz Sēnas pusi. Viņiem nonākot Voltēra krastmalā, viņa prieka uzplūdā teica:

—  Man šķiet, ka mēs varēsim pārvākties.

Viņš uzreiz apstājās.

—  Pārvākties? Uz kurieni?

—  Uz lielāku, ērtāku dzīvokli.

Galvenais teikums bija izteikts. Fransuāza ar dobjiem sirds pukstiem gaidīja Aleksandra reakciju. Galu galā viņš jau ilgāku laiku zina, ka viņa grib mainīt dzīvokli.

—      Ak tā,— viņš noteica.— Karola ir tev kaut ko sameklējusi?

—      Nē_, es pati! No «Figaro» sludinājumiem. Cetristabu dzīvoklis Sešpadsmitajā rajonā.

—      Sešpadsmitajā?— viņš ar neticīgu grimasi atkārtoja.

Viņa traucās tālāk, pirms viņš ko iebilda.

—      Milzīgs dzīvoklis! Tre ir tikai nedaudz lielāka par mūsējo. Šorīt es biju uz turieni aizgājusi. Es tur sastapos ar jaunu, simpātisku pāri. Viņš ir mākslinieks: viņš glezno. Tātad, saproti, viņš sapņo par Kreiso krastu. Tiklīdz viņi uzzināja, ka mums ir dzīvoklis Baka iela . . .

—  Pagaidi, lai viņi to apskata!

—  Bet viņi to redzēja!

—  Kad?

—      Trijos. Tūlīt pēc tavas aiziešanas uz Austrumu valodu skolu. Viņi ir sajūsmināti! Ja es klausītu viņus, mēs pārvāktos jau rit.

Noliektu galvu, rokas mēteļa kabatās sabāzis, viņš atsāka iet.

—      Tu esi īsts ciklons,— viņš teica.— Šorīt vēl nebija nekādas runas, un, lūk . . .

—      Līdzīgos gadījumos ir jārīkojas ātri,— viņa teica.— Ja mēs šaubīsimies, kāds var izjaukt mūsu darījumu . . .

—  Tu to uzskati par darījumu?

—      Neapšaubāmi, Aleksandr! Mazliet padomā: tev būs darbistaba! Nikolā būs sava, mums sava! Liela virtuve! Atsevišķa vannasistaba. Musu dzīve mainīsies.

Aleksandrs smaidīja: viņu uzjautrināja Fransuāzas mietpilsoniskā pieķeršanās dzīves ērtībām. Būtībā katra sieviete, viņš domāja, ir gultu klājēja, skapju kārtotāja, veļas mainītāja . . . Starp citu, vai viņam, kurš ienīst aizspriedumus, tas nav tāds pats aizspriedums kā citi — uzskatīt, ka Sešpadsmitais rajons nav līdzvērtīgs Sestajam vai Septītajam? Vienu kvartālu vērtējot augstāk par citu, nonākt pie tā, ka prāts piekāpjas lietu priekšā. Gudram cilvēkam jāmāk veidot savu personisko pasauli jebkurā vietā. Mainīt adresi, mainīt kreklu, kāda starpība?

—  Kur tu mani ved?—viņš vaicaja.

—      Uz Sendidjē ielu, pie Pasero kunga un kundzes; viņi mūs gaida!

Viņš skaļi iesmējās.

—  Kāda konspirācija!

Viņa ieķērās Aleksandram elkoni.

Zini, ja tev nepatiks, tev tikai jāpasaka kāds vārds . . .

Viņi pārgāja pāri Karuseļa tiltam, gāja pa Luvra dārziem un pie Palērojāla iegāja metro.

—      Redzi,— Fransuāza teica,— kad tu dosies uz Austrumu valodu skolu, tev būs tikai viena pārsēšanās Zvaigznes laukuma pieturā. Augstākais, divdesmit minūtes ilgāk . . .

Nogriezies ap Sendidjē ielas stūri, Aleksandrs izjuta kaut kādu vēsumu un ietekmīgumu. Mašīnas leni vilkās starp namu augstajām mūra sienam. Fransuāza apstājās pie sešstāvu mājas ar druinu fasādi un tumšiem logiem; tā varēja būt celta ap gadsimta sākumu.

—  Tas ir te,— viņa teica, ieiedama lielajos vārtos.

Ieejas galā matēta stikla lotosziedā mirdzēja elektriskā spuldze.

—  Šeit ir lifts,— viņa lepni atsāka.

Uz durvju roktura bija piekārta plāksnīte ar uzrak stu: «Īslaicīgs remonts.»

—  Labs sākums,— Aleksandrs sacīja.

—      Kāda tam nozīme,— viņa iebilda.— Mums jākāpj otrajā stāvā.

—  Tad kāpēc tu priecājies, ka šeit ir lifts?

Fransuāza neatbildēja.

—  Tu esi amiŽanta,— Aleksandrs sacīja, galvu kratīdams.

Viņi kāpa pa kāpnēm, kuru pakāpienus klāja sliktas kvalitātes paklājs ar lapu ornamentu. Katrs otrais metāla stienis bija norauts. Uz kāpņu laukumiņu vērās trīs pastelbrūnas koka durvis. Fransuāza piezvanīja pie tām, kas atradās pa kreisi. Durvis atvēra jauna, šķiet, trīsdesmit gadu veca sieviete. Sīciņa, bāla, stūraina, ar lielām acīm un platu smaidu.

—  Es jūs iepazīstināšu ar savu vīru,— Fransuāza teica.— Pasero kundze . . .

Tad savukārt parādījās Pasero kungs. Atlētisks un pinkains viņš zelēja izdzisušu pīpi, un viņa torss izcēlās milzīgajā puloverā ar zaļiem un dzelteniem uzšuvumiem.

—  Labi, ķersimies pie lietas!— viņš teica.

No ļoti šauras priekštelpas viņi iegāja tumšā ēdamistabā ar tumšsarkaniem aizkariem un modernām, spožumu zaudējušām mēbelēm ar aplauzītiem stūriem. Griestu četrus stūrus rotāja ģipša palmetes. Līdzās logam lepni gozējās liels, melns apkures katls. Caurule šķērsoja istabu un tad nozuda sienā.

—  Ka redzat,— Pasero kundze teica,— mēs kurinām paši. Taču tam ir savas priekšrocības, jo vienmēr ir tāda temperatūra, kādu mēs vēlamies. Pie tam tas ir ļoti taupīgi. Ogļu kaste ir tieši aizmugurē, gaitenī. Ziemā cikreiz dienā tu iemet kurināmo, Fred? Trīs reizes?

—  Nē, divas,— Freds žāvādamies sacīja.

—  Nu, redziet!

Aleksandrs ieraudzīja pie sienas dažas savādas gleznas bez rāmjiem, sakārtas cieši blakus. Pārāk spilgtās krāsas nesaderēja. Vietvietām zivs asaka, sīknaudas monēta, lodīšu pildspalvas uzgalis bija iekrāsoti biezās krāsās. Visi gleznojumi bija parakstīti ar vārdu Freds. Sīs haotiskās pasaules ieintriģēts, Aleksandrs aizmirsa domas par dzīvokli. Viņš gāja no vienas gleznas pie otras, apskatīja tās tuvumā un brīnījās, kā šķietami saprātīgs cilvēks var ar tādu cietsirdību smērēt baltas virsmas. Tā vairs nav abstrakcija, bet gan otas tīrīšana. Fransuāza vilka viņu aiz piedurknes.

—  Tu nāksi?

—  Jā, jā,— viņš murmināja.

—  Lieliska ēdamistaba, vai ne?

—  Lieliska, lieliska! Galu galā šeit nav pārāk gaišs.

Fransuāza paraustīja plecus un stingri noteica:

—  Otrajā stāvā nevar būt ļoti gaišs.

Gara gaiteņa galā bija drūma guļamistaba ar dzeltenīga tilla aizkariem, Luija XV stila krāsotu koka gultu un mēļas krāsas papīra tapetēm gan matētām, gan spīdīgām svītrām, uz kurām vietumis izcēlās citas ērmīgas gleznas.

—     Jūs ierodaties sliktā laikā,— Pasero kundze teica.— No rīta līdz pulksten diviem mēs esam saules applūdināti.

Garāmiedama viņa sakārtoja atzveltņa spilvenu, at vēra sienasskapja durvis, teikdama: «Drēbju skapis, drēbju skapis, drēbju skapis!»—un piebilda:

—     Vai jums ir drēbju skapji Baka iela? Es vairs neatceros . . .

—     O, jā!— Fransuāza iesaucās.— Galu gala viens, bet ļoti, ļoti, ļoti liels . . .

—      Mūslaikos, ja grib dzīvot bezrūpīgi, ir vajadzīgi sienasskapji. Tagad nāciet šeit . . .

Noplukusi vannasistaba, apgādāta ar gāzes aparātu ūdens sildīšanai, atdalīja šo istabu no citas — mazākas, kur atradās dīvāns, krēsls un molberts.

—     Tā būs Nikolā istaba,— Fransuāza triumfējoši teica.

Pie sienām cita citu nomainīja aizvien drausmigakas un nesaprotamākas Freda gleznas. Dažas bija sakrautas uz grīdas. Uz molberta svinīgi dižojās balts audekls ar sarkanas krāsas šļakatu pa vidu, un visapkārt tai bija pielipinātas vīnogu sēkliņas.

—      Viss, ko varu jums teikt, ir tas, ka šeit ir briesmīgi labi strādāt,— Freds teica.— Mierīgi — un viss . . .

Izgājuši no otras istabas, viņi pa garu gaiteni nokļuva klusā kaktiņā, ko apgaismoja šaurs un augsts logs.

—     Te bija mana sievastēva darbistaba,— Freds paskaidroja.

—     Tā būs tavējā,— Fransuāza pačukstēja Aleksan dram.

—      Viņš nomira šā gada janvāri,— nopūtas Pasero kundze.— Starp citu, tieši tāpēc mēs gribam pārvākties. Tagad dzīvoklis ir mums daudz par lielu . . .

Grāmatas, dokumentu mapes piepildīja četrus baltus koka plauktus. Galds pazuda zem papīru kaudzes.

—      Mans tēvs bija valsts kases padomnieks,— Pasero kundze vēl pateica.

—  Ak tā,— Aleksandrs sacīja.

•  Tās bija veltas pulēs, viņš nespēja sevi iedomāties par valsts kases padomnieka pēcteci. Tomēr viņam bija jāatzīst, ka šis dzīvoklis ir plašāks un ērtāks nekā viņējais. Fransuāza jau ar zinošu, apņēmīgu īpašnieces skatienu novērtēja virtuvi. Atgriezusies ēdamistabā, viņa pasauca Aleksandru sānis un teica:

—  Tātad — ko tu par to domā?

—  Nekā iepriecinoša,— viņš norūca.

—      Tāpēc vajag no jauna visu pārkrāsot, nomainīt aizkarus. Aleksandr, uzticies man! Tu redzēsi, tas būs neparasti.

Viņš apbrīnoja, ar kādu vieglumu Fransuāza domās izdzēsa Pasero iekārtojumu, lai aizstātu to ar savējo.

—      Apsēdieties taču!— Freds Pasero teica.— Kikl, tev nav nekā dzerama?

Kiki atnesa un nolika uz galda ķiršu liķiera pudeli un četras glazēs.

—      Pieņemsim, ka mēs esam ar mieru,— Aleksandrs teica,— bet kā mēs rīkosimies?

—      0, tas ir ļoti vienkārši,— Pasero kundze sacīja.— Mēs jau to apspriedām ar jūsu sievu. Katrs no savas puses mēs aizsūtīsim ierakstītu vēstuli saimniekam, lai paziņotu, ka esam iecerējuši dzīvokļu maiņu, lai uzlabotu ģimenes apstākļus. Un tā ir taisnība.

—  Pilnīga taisnība,— Fransuāza teica.

—     Ja musu cienījamie namīpašnieki divu nedēļu laikā nebūs atsūtījuši izsaukumu uz tiesu, mēs pavisam mierīgi varēsim pārvākties. Pēc likuma mūsu situācija būs neaizskarama. Mēs būsim godīgi īrnieki.

—  Jūs esat par to pārliecināta?

—  Pilnīgi pārliecināta!

—      Es jau zvanīju mūsu pārvaldniekam,— Fransuāza teica.— Principā viņš ir ar mieru. Ta kā namīpašnieks neko nedara, nekonsultējoties ar viņu . . .

_— Arī no mūsu puses mēs esam pārliecināti, ka viss bus labi,— teica Pasero kundze.

—      Paliek vienīgi tas, ka jūsu īres maksa ir augstāka par mūsējo,— Aleksandrs sacīja.

—      Starpība ir septiņdesmit pieci franki mēnesī. Tas ir nieks.

—     Kas attiecas uz piemaksu,— Freds Pascro murmināja,— mēs nolēmām to samazināt līdz tūkstoš piecsimt frankiem.

—  Kādu piemaksu?— Aleksandrs vaicāja.

—     Jā, kādu piemaksu?— Fransuāza iesaucās.— Jūs man neteicāt par piemaksu.

Freds Pascro gurdeni pasmaidīja un ar krāsās notrieptiem pirkstiem braucīja sev zodu.

—     Mēs ar sievu pārdomājām . . Jusu dzīvoklim tomēr ir mazāka vērtība nekā mūsējam . . . Ne tikai platības ziņā . . . Un vēl mēs atstāsim jums aizkarus, priekšistabas vilnas plīša paklāju . . .

—      Man loti žēl, kungs,— Aleksandrs teica pieceldamies,— man nav tādas naudas summas.

Satriekta savukārt piecēlās arī Fransuaza.

—      Pagaidiet,— Freds teica.— Es neprasu samaksāt visu uzreiz. Jūs varētu sadalīt iemaksas pa termiņiem . . .

—      Nē, kungs. Pat bez piemaksas šis darījums bija mums par smagu. Tagad tas ir neiespējams.

Fransuāza sekoja viņam priekštelpā. Viņiem aiz muguras abi Pasero klusā balsī strīdējās. Tā ka Aleksandrs gatdvojās iet ārā, Freds nostājās starp viņu un durvīm.

—      Nu, tā,— viņš teica.— Nomierinieties! Var taču parunāt!

—      Runāsim par visu, ko vien veļaties, tikai ne par piemaksu,— Aleksandrs sacīja.

—      Jums ir laimējies, ka Baka iela man briesmīgi patīk. Līdz ar maiņu es zaudēju, jo sliktāk man. Ko jūs gribat? Es esmu mākslinieks . . .

Aleksandrs uzmeta ašu skatienu Fransuāzai. Viņa atplauka cerība. Pasero kundze iztukšoja ķiršu liķiera glāzi un piedāvāja tūlīt uzrakstīt vēstules īpašniekiem.

Atkal iznākot uz ielas kopā ar Aleksandru, Fransuāzai no prieka dauzījās sirds.

—  Tu esi apmierināta?—viņš jautāja.

—  Un tu?

—  Jā, tāpēc ka šis dzīvoklis tev patīk.

—      Vēl vairāk nekā patīk, Aleksandr, tas mani sajūsmina. Mēs tur būsim tik laimīgi!

—     Jā, jā,—viņš teica.—Mierīgi, un viss, tapat ka viņiem.

Fransuāza smiedamās piekļāvās viņam. Viņš apņēma sievas plecus. Cik maz tomēr vajadzīgs, lai izdabātu sievietēm!

•   — Tātad, ja viss būs kārtībā, pārvākšanās notiks pēc pāris nedēļām?— viņš jautāja.

Fransuāza atraisījās no viņa, grieza pirueti ietves vidū, pieķērās pie vira rokas un teica:

—  Jā! Tu vari to aptvert?

—      Galvenokārt es aptveru to, ka pēc divām nedēļām nebūšu vairs šeit.

—  Kur tu būsi?— viņa murmināja.

—  Maskavā.

Viņa izbīlī skatījās uz vīru un klusi atkārtoja:

—  Maskavā?

-Jā.

—  Ko tu tur darīsi?

—      Tā ir Ševaljē-Viņāra ideja,— viņš teica.— Pagājušajā nedēļā viņu apmeklēja liela padomju literārā žurnāla galvenais redaktors Visarions Bogoļubovs. Arī es satikos ar šo cilvēku. Trijatā mēs izpētījām iespēju izveidot padomju žurnālam radniecīgu franču žurnālu. Vienlaicīgas publikācijas, tekstu apmaiņa un tā tālāk. Galu galā tu taču redzi šīs ieceres izdevīgumu. Vienīgi man jādodas uz Maskavu, lai uz vietas izskatītu atsevišķas darījuma detaļas . . .

—  Cik ilgi tu būsi prom?

—  Astoņas vai desmit dienas, ne ilgāk.

—  Bet lekcijas Austrumu valodu skolā?

—      Es esmu vienojies ar Cuiska kundzi. No viņas netiek prasīts nekas vairāk kā aizvietot mani.

—  Tu esi visu to izlēmis, neko man neteikdams!

—      Es grasījos ar tevi runāt par to tobrīd, kad tu ielaidies šajā dzīvokļa afērā.

Pēc mirkļa apjukuma Fransuāza atguvās. Pārvākšanās izredzes palīdzēja viņai pārciest šķiršanās perspektīvu. Piespiesti pasmaidījusi, viņa teica:

—      Tādējādi, kad tu atgriezīsies, Nikolā un es būsim visu iekārtojuši.

Viņi klusēdami pagāja dažus soļus. Tad Aleksandrs sāka runāt apslāpētā balsī, skatienam kavējoties tālumā, it ka Fransuāzas nebūtu viņam līdzās.

—      Tas nozīmē, ka es došos uz šo zemi, kuru vairāk nekā trīsdesmit gadu iztēlojos no grāmatām un kuras valodu mācu. Tas ir jocīgi. Varbūt pats es tur nekad

nebūtu braucis. Krievija mani vilina un biedē. Es esmu kā cilvēks, kuram bail skatīties uz sevi spoguli . . . Bet — pie lietas! Es ielūdzu Visarionu Bogoļubovu uz pusdienām.

—  Kad?— Fransuāza satraukta vaicāja.

—  Šovakar.

Viņa uzreiz iekaisa dusmās.

—  Tu būtu varējis man pajautāt iepriekš . . .

—     Ko pajautāt? Parīt viņš dodas atpakaļ uz Maskavu. Vai nu šovakar, vai nekad.

—  Man mājās nekā nav!

—      Nu un! Iesim pie armēņa. No viņa nopirksim pīrādziņus, vodku, sarīkosim lielisku krievu maltīti.

—     Lai nosvinētu tavu gaidāmo aizbraukšanu?— viņa rūgti noteica.

—  Lai nosvinētu mūsu drīzo pārvākšanos.

Fransuāza jutās kā virpulī ierauta. Lai kādas arī

būtu viņas pretenzijas, viņš tās aizdzina kā nieku. Viņa skatījās Aleksandra acīs un teica:

—  Tu esi neaptverams!

Viņa nodomāja: ja kaut kas nav aptverams, tad tā ir dzīve bez viņa.

Elkoņus atbalstījis uz galda, asinssarkanu seju Visa rions Bogoļubovs rijīgi ēda. Fransuāzu pārsteidza viņa sliktās manieres, tomēr viņa nevare ja neatzīt, ka viņš ir simpātisks. Eiropeiskajā uzvalkā, kurā viņš jutās neveikli, šis mužiks ar gaišajiem matiem un zilo acu skatienu šķita labsirdīgs. Laiku pa laikam viņa seju rotāja naivs smaids. Franciski viņš nezināja nevienu vārdu, un viņa krievu valoda stipri atšķīrās no Aleksan dra valodas. Stieptāka, melodiskāka, vairāk balstīta uz patskaņiem. Viltīga zemnieka izteiksmes stils un literatūras profesora zināšanas. Fransuāza pietiekami labi nezināja krievu valodu, lai sekotu sarunai, bet reizēm uztvēra atsevišķus teikumus. Aleksandrs viņai ātri pārtulkoja dažus vārdus. Viņš šķita pakļāvies sava viesa varai.

—  Cik žēl, ka tu nevari visu saprast,— viņš teica.

Fransuāza smaidīja. Visarions Bogoļubovs miedza viņai ar aci, iztukšoja vodkas glāzi un atkal ķērās pie ēšanas. Nikolā šovakar bija nozudis uz kursiem jau pirms viesa ierašanās. Kāds bija viņa prieks, kad

uzzināja, ka jaunajā dzīvoklī viņam būs pašam sava istaba! Vienīgi Aleksandrs šķita neapzināmies šīs maiņas labumus. Bez šaubām, viņam trūka iztēles. Tikmēr viņa domās atgriezās Sendidjē ielā, brīvi staigāja pa istabām, izvietoja mēbeles, pielika aizkarus, kurināja krāsni, cilāja katlus . . .

—  Tu uztvēri, ko viņš nupat teica?—Aleksandrs vaicāja.

—  Nē.

—  Tas ir vienreizeji! Viņš man stāsta par politisko saspringtību, nebrīvi, kas vēl nospiež intelektuāļus Padomju Savienībā. Pēc viņa vārdiem, tā ir mokoša, bet tai pašā laikā nepieciešama, uzbudinoša, tāpēc ka liek rakstniekiem riskēt. Viņiem ir tāda sajūta, ka rakstot nedara neko citu kā tecina tinti. Vienā vārdā — viņi riskē ar savu patstāvību, ērtībām. Rietumos, kur var nesodīti teikt visu, ko grib, brīvība ir paplukusi, neizteiksmīga. Cīņu ir aizstājusi komercija. Viss ir viegli. Tātad nav nekā interesanta. Es viņam tikko iebāzu degunā, ka cara laikā bijis tieši tāpat. Puškins, Dostojevskis, Gorkijs, pat Turgeņevs — garš būtu visu to saraksts, kuri samaksājuši ar cietumu vai trimdu par drosmi izaicināt varu.

Viņš pagriezās pret Visarionu Bogoļubovu, reizē ar viņu izdzēra glāzi vodkas un atkal metās diskusijā. Fransuāza saprata, ka otrs iebilst: nekāda salīdzinājuma starp carisko un padomju cenzūru! Tad abu vīriešu tonis pierima. Viņa nojauta, ka tiek izskatītas Aleksandra gaidāmā ceļojuma detaļas. Par to arī Fransuāza pati domāja ar bailēm. Desmit dienas — tas ir ilgi, nebeidzami! Īpaši tik noslēgtā, tik noslēpumainā zemē kā tā! Taču Aleksandrs izskatījās tik laimīgs, ka var aizbraukt! Viņa prombūtnē Fransuāza uzcels viņu dzīves jauno veidolu. Lielajos darbos viņai palīdzes Nikolā.

—  Uz jūsu veselību!— Visarions Bogoļubovs teica franciski ar komisku akcentu.

Pacēlis glāzi, viņš aicināja Fransuāzu iedzert. Viņa nevarēja atteikt. Stiprais alkohols dedzināja aukslējas. Viņas domas nenoteikti šaudījās. Pretī pie sienas karā,jās liela glezna, kurā attēlota krieviska ainava. Pēc dažām dienām Aleksandrs patiešām to redzēs: šo stepi, šis koka mājiņas, šīs sidrabainās bērzu birzis . . . Bet viņa nevarēs but iidzās un dalīties ar viņu izjūtās. Viņa

piecēlās, nomainīja šķīvjus un atnesa desertu — mazliet apkaltušu biezpienmaizi. Visarions Bogoļubovs aiz apbrīnas bolīja acis, pieliecās Fransuāzai un krieviski runāja ar viņu.

—  Es nesaprotu,— viņa čukstēja Aleksandram.

—  Viņš teic, ka nožēlo, ka tu nedodies ceļojumā.

—  Saki viņam, ka es to, protams, nožēloju vēl vairak nekā viņš.

Visarions Bogoļubovs ielēja vēl glāzēs. Aleksandrs vaicāja, vai viņš zina jaunas krievu tautasdziesmas.

Neliekot sevi lūgties, Bogoļubovs pusbalsī vilka raudu dziesmu diezgan pareizā baritona tonī. Aleksandrs šūpoja galvu takti. Trauki nekārtībā uz galda, saņurcītais galdauts, cigarešu dūmi, kas lidinājās istabā, piesmakušo vārdu plūdi gan uzjautrināja, gan mulsināja Fransuāzu. Katru reizi, kad viņa gribēja ļauties melanholijai, viņu atdzīvināja prieka dzirksts: jaunais dzīvoklis! Vienos nakti atgriezies, Nikolā visus vēl sastapa pie galda.

XIII

Izmazgājis divus kabatlakatus, Žans Marks vēl gluži mitrus piespieda tos pie spoguļa, kas slējās virs izlietnes. Rīt no rīta viņš tos saņems tik gludus un tīrus, it kā tos būtu atnesusi veļas mazgātāja. Zeķes mirka ar putojošu ziepjūdeni pilnā bļodā. Fransuāza bija viņam iedevusi pudeli «brīnumainā ražojuma». Katrā ziņā viņa dzīve drīz mainīsies. Aizvakardienas saruna ar Valērijas vecākiem bija galīgi noteikusi viņa likteni. Par atpakaļceļu vairs nevar būt ne runas. Starp citu, viņš ir laimīgs par šādu atrisinājumu. Varbūt pārāk laimīgs. Ceļš, kas paveras viņa priekšā, ir tik plats, tik viegls, ka viņš juta par to sava veida kautrību. Gribot negribot viņam bija jāatzīst, ka viņa materiālā veiksme būs nevis cieņas, bet gan sakaru darījums. Manierē, kādā Sarnerē kungs bija spiedis viņam roku, Žans Marks sajuta diezgan pretīgu organiskas savienības izpausmi. Iesaistījies ģimenē, viņš īsā laikā kļuva par tās daļu, kam piemīt zināms efektivitātes koeficients augstāko aprindu darījumos. Jau viņa kā Valērijas nākamā vīra pienākumi vien atsver visus diplomus! Meitenes vecāki vēlējās, lai laulības tiktu svinētas tūlīt

pec Lieldienām. Taču Žans Marks bija paskaidrojis, ka viņam labāk patiktu nogaidīt, līdz būs beigušies eksāmeni. Tā bija saprātīga prasība. Tad viņš daudz mierīgāk varētu doties kāzu ceļojumā. Sarnerē kungs pilnīgi saprata viņa argumentus, Sarnerē kundze tiem piekrita nelabprāt, bet, kas attiecas uz Valēriju, viņa samierinoši noteica: «Tas ir pavisam muļķīgi, bet es par to nospļaujos!» Dažās minūtēs laulību datums tika pagarināts vēl par diviem mēnešiem. Sī doma sagādāja Žanam Markam fiziska atvieglojuma un atbrīvotības sajūtu. Katrā ziņā saderināšanās notiks pēc divām nedējām. Sai ziņa Valērija bija nepiekāpīga. Santijī. Viesu uzņemšana notiks dārzā. Būs šampanietis, cepumi. Pievilcīga burzma. Žans Marks atgriezās pie sava galda. Pulkstenis ir pusdivi naktī. Diezgan strādāts! Viņš sakārtoja papīrus, iegāja dušā, tad apgūlas, aizdedzināja cigareti.

Pelni nobira uz palaga, un viņš tos ar knipi nopurināja. Viņš mīlēja šīs garās, naksnīgās vientulības stundas. Vai iespējams, ka pēc laulībām viņam būs no tām jāatsakās? Kāda dīvaina pārbaude ir būt cieši saistītam ar sievieti! Dienu un nakti. Sarunā un klusēšanā; ēdien reizes, mīlestībā un atpūtā; slimības un veselības brīžos; prieka mirkļos un naidpilnos gados. Vakarvakarā Valērija uzvilka pirkstā solitāru ar mirdzošām šķautnēm. Savu saderināšanās gredzenu. Tā kā Žanam Markam nebija naudas, par ko viņai dāvināt gredzenu, Valērija un viņas māte no ģimenes.dārglietām bija izvēlējušās vienkāršu slīpētu dimantu un likušas to iestrādāt jaunā ietvara. «Akmens nav absolūti dzidrs,» viņa sacīja. «Bet tam ir savs efekts. Pēc dažiem gadiem — tad, kad tu beidzot to varēsi,— tu uzdāvināsi man īstu saderināšanās gredzenu. Tā būs daudz oriģinālāk nekā dāvināt man to tagad.» Viņam bija jāatzīst, ka Valērijai netrūkst elegances, šādi atrisinot problēmu. Ikreiz, kad viņš cieta no savas patmīlības, viņa ar dažiem vārdiem prata izdzēst starp sevi un Žanu Marku jebkuru domu par mantiska stāvokļa nevienlīdzību.

Gandrīz izsmēķētā cigarete dedzināja pirkstus. Viņš nospieda to pelnutraukā, kas atradās uz grīdas pie gultas kājas. Pēc tam viņš izdzēsa lampu. Ar tumsu vien nepietika, lai viņš iemigtu. Uzbudināts viņš vēl aizvien domāja. Taču viņa domas bija daudz nesakarīgākas nekā gaismā. Viņš vairs nesaprata, vai domā vai

sapņo. Karola palīdzēja Valērijai uzsēsties liela, lāsaina zirga mugurā. No šīs kustības jātnieces bikses saplīsa. Karola ska]i smējās. Valērija aulekšos aizjāja. . . Acīmredzot nedz viņa tēvs, nedz Karola nepiedalīsies laulību ceremonijā. Turpretim māte un Ivs Mersjē noteikti atnāks. Kā viņi izturēsies? Ak, viņš labi iztiktu bez viņiem. Un Madū? Jābrīdina viņa. «Man vēl ir laiks.» Ko viņa dara Tukā starp saviem nieciņiem un feneku? Ar neparastu skaidrību Žans Marks redzēja viņu: smagnēju, atklātu seju, cigareti zobos, lādot brāļabērnus, kuri viņai neraksta. Uzzinājusi, ka viņš grasās precēt Valēriju, viņa droši vien būs vīlusies. Kas tev lēcies, Žan Mark? Viņš ieķērās auļojoša zirga laužņos. Ļāva vilkt sevi pa dubļiem. Ar lielām pūlēm viņš apturēja zirgu. Tā bija Karola, kas ielēca seglos — tērpusies kā amazone, ar Valērijas gredzenu pirkstā. Ja Sarnerē kungs un kundze to uzzinātu! . . . Jau viņi lieliem līkloču soļiem ieradās, dusmās elsoja un klaudzināja pie viņa durvīm. Taustīdamies Žans Marks meklēja slēdzi. No lampas uzdzirkstīja gaisma. Māņi izgaisa, taču troksnis aiz durvīm nerimās.

Viņš piecēlās, pagrieza atslēgu slēdzenē, atvēra durvis un pārsteigts kāpās atpakaļ. Bālu seju, tukšu skatienu, spīdīgām un miklām lūpām, atspiedies pret durvju stenderi, Zilbērs neskaidri murmināja:

—«Daiļais Pāna dēls! Ap tavu ziediņiem un odziņām vainagoto pieri kā dārgakmeņu lodītes mirgo tavas acis!»

—  Ko tu šeit dari?— Žans Marks vaicaja.

—  No kurienes šīs rindas?

—  Tu esi galīgi piesūcies!

—  No Rembo!— Zilbērs žagojās.

Un ar neveiklu grimasi piebilda:

—  Jā, vecīt, es esmu piesūcies! Piesūcies pilns kā mārks! Es dzēru visādus draņķus.

Žans Marks palīdzēja viņam ienākt, apsedinaja atzveltnī, atpogāja viņam apkaklīti un teica:

—  Nekusties! Es tūlīt atgriezīšos . . .

Kamēr uzlika vārīties ūdeni tējai, sev aiz muguras viņš dzirdēja Zilbēru žēlabaini dvešam:

—  Ak, cik nelabi! Ak, man ir nelabi! Žan Mark … Es nosprāgšu!

Žanam Markam vajadzēja pieturēt viņa tasi, kamēr Zilbērs dzēra. Tūlīt pēc + am Zilbēra acis kļuva apaļas,

šaudījās, mēle kulstījās mutē; viņš saraustīti elpoja un piepūta vaigus. «Man vajadzēja dot viņam nevis tēju, bet melnu kafiju,» Žans Marks nepatikā nodomāja. «Sājos gadījumos vienmēr dod melnu kafiju. Viņš droši vien tūlīt vems.»

Žans Marks paņēma Zilbēru aiž pleciem un vilka uz durvīm.

Tualetes bija kāpņu telpā. Kopējas, bez sēdekļa. Taču samērā tīras. Zilbērs ar roku atbalstījās pret sienuf Pleci spēcīgi noraustījās, viss nāca ārā. Skāba smaka sasniedza Žanu Marku. Viņam sametās slikta dūša un šķita, ka ari pats tūlīt vems. Stāvēdams aiz Zilbēra, viņš aizspieda nāsis un vairījās skatīties uz vēmekļiem, kas tecēja pa balto fajansu. Tā kā otrs nu bija atguvis elpu, viņš atstāja to un gāja uz istabu, lai sameklētu dvieli. Kad Žans Marks atgriezās, Zilbērs bija nemaņā nogāzies uz grīdas, sakrustotās, saliektās kājas aizsprostoja durvis, vaigs piespiests cauruma malai. Viņš vēl vēma, gārgdams kā agonijā. Visa krekla priekša bija notraipīta. Žans Marks pārvarēja riebumu un ar dvieli noslaucīja viņam seju. Zilbērs virināja plakstiņus, bet nevarēja izrunāt ne vārda. Kaut kur gaitenī atvērās durvis. Kāds nāca šurp. Tā tikai vēl trūka!

—  Kas nu! Skat, šis pilsonis ir savādi slims!

Tas bija Žana Marka kaimiņš, krietns puisis, pēc nodarbošanās bruģētājs. Drukns, melnīgsnējs, lauztu degunu, tērpies izejamās biksēs un pidžamas jakā.

—  O! Nav jau nekaS nopietns,— Žans Marks teica.— Kuņģa darbības traucējumi, tikai . . . tikai saindēšanās . . .

—  Jums nepieciešama palīdzība?

—  Jā, es gribētu aizvest viņu uz savu istabu.

—  Vispirms viņš jānovieto vertikālā stāvoklī. Tūlīt redzēsiet, kā es rīkojos līdzīgos gadījumos.

Un, pārkāpis pāri gulošajam, bruģētājs novilka ūdeni. Skalojamā traukā iešļāca mutuļojoša, spēcīga ūdens straume un stipri saslapināja Zilbēra seju. Gandrīz noslāpis, viņš iekliedzās un izslējās uz elkoņiem.

—  Nu, lūk,— sacīja bruģētājs.

Viņš šķita tik lepns par sasniegto, ka Žans Marks neuzdrošinājās iebilst.

—  Liec mani mierā! Liec mani mierā!— Zilbērs ūdeni noplūdušu seju lūdzās.

Par abiem viņi piecēla Zilberu. viens turot aiz kājām, otrs aiz pleciem, aizgādāja viņu uz istabu un iesvieda gultā.

—  Jums vairs nav vajadzīga tualete?— bruģētājs vaicāja.

Žans Marks apgalvoja, ka ne, pateicās un aizvēra durvis. Zilbēra apģērbs bija slapjš. «Kāds šis tips ir muļķis, ka novilka ūdeni!» Žans Marks domāja. Viņš neveikli izģērba Zilbēru, norāva bikses, zeķes, kreklu, bet otrs pusnemaņā, ļenganiem locekļiem neko neapzinājās un nepalīdzēja viņam. Pēc tam Žans Marks ar mazgājamo cimdu nomazgāja Zilbēram seju, krūtis, rokas, noslaucīja un noguldīja viņu zem segām. Līdz zodam uzvilcis palagu, Zilbērs drebinājās. Žans Marks uzsvieda uz gultas savu mēteli, tad vēl pledu un vaicāja:

—  Vai ir labāk?

—  Jā,— Zilbērs murmināja.

Viņa vaigos bija atgriezušās asinis. Taču zobi joprojām klabēja.

—  Atvaino mani,— viņš vēl teica.— Tas ir pretīgi . . . Nākt pie tevis vemt . . .

—  Starp mums tam nav nekādas nozīmes,— Žans Marks sacīja.

Viņu pārsteidza paša sirds izturība: viņš, kuram parasti uznāca nelabums ne no kā, lūk, viņš bez nepatikas skatās uz nosmērētajām drēbēm, kas bija samestas kaudzē uz palodzes. Turklāt viņš ne tikai nebija jutis ne vismazāko nepatiku, bet, kad redzēja zēnu, kas guļ viņa gultā, viņš to pat drīz vien aizmirsa. Aizvērtiem plakstiņiem, uztūkušām lūpām Zilbērs rāmi elpoja. Lampa, kas atradās pie gultas galvgaļa, izgaismoja viņa izciļņos vaigu kaulus. Viņš bija atstajis arā no segas rokas un matus, kas galu galā piešķīra viņam romantisku izskatu. Vai viņš guļ? Žans Marks atstūma atzveltni un iekārtojās tanī, kājas izslējis uz krēsla. Pēc nesenās rosības viņu pārņēma savāds miers, pielīdzināms baudai, ko sniedz garas muzikālas frāzes nobeigums. Viņš būtu vēlējies ne par ko vairs nedomāt, bet viņā atkal sacēlās nemiers: Zilbērs pat nebija teicis, no kurienes nāk! Ko domās viņa vecvecāki, ja viņš naktī neatgriezīsies mājās? Lai maksā ko maksādams, viņš jānogādā mājās.

—  Zilbēr,— viņš čukstēja,— Zilbēr! Tavi vecvecāki! Tev jāiet mājās. Ja ne, viņi ļoti uztrauksies.

—      Mani vecvecāki uz četrām dienām ir aizbraukuši,— Zilbērs vārgi sacīja.— Garāks «week-end» pie draugiem Dordoņā . . .

Žans Marks atkal atspieda pakausi pret krēsla atzveltni. Viņš pārdomāja. Pēc ilga klusuma viņš vēl noteica:

—  Ar ko tu biji?

—      Kāds klasesbiedrs ielūdza pie saviem brālēniem. Mēs bijām kādi trīsdesmit privātā savrupmājā Neijī. Dzēra dažādus maisījumus. Dejoja. Vairāk neko neatceros . . . Man Joti sāp galva.

—  Bet tev vairs negribas vemt?

—  Nē, tas ir garām.

—  Tu varētu piecelties, iet?

—      Nedomāju gan. Es jūtos tik vājš. Man reibst galva … i

—  Labi. Tu gulēsi šeit.

—  Un tu?— Zilbērs vaicāja.

—      Es, kā redzi, esmu iekārtojies šajā atzveltnī. Man ir ļoti labi.

Žans Marks izslēdza galvgalī lampu un aizvēra acis. Notrulinošas minūtes vēl ritēja viņam garām. Viņš klausījās Zilbēra vienmērīgajā elpā un nezin kāpēc sapņoja par galeru, kam visi airi vienlaikus krīt ūdenī. Viņš grasījās iemigt, kad tumsā atskanēja noslēpumaina, neatlaidīga balss:

—  Žan Mark!

-Jā?

—  Es vairs neesmu nevainīgs!

Pirmā doma Žanam Markam bija, ka Zilbērs vēl ir alkohola ietekmē.

—  Apklusti un mēģini gulēt,— viņš teica.

—      Tu netici?— Zilbērs iesaucās.— Tas tomēr ir taisnība: es šovakar mīlējos ar kādu meiču.

Žanu Marku pārņēma panika. Nespēdams nedz izprast savu uztraukumu, nedz pār to valdīt, viņš murmināja:

—  Kādu meiču?

—     To meiču es sastapu tur, Neijī. Izabella . . . Izabella vai kā citādi . . .

—  Tu mīli viņu?

—  Nemaz!

—  Tad kāpēc tu to darīji?

—      Tā vajadzēja,— Zilbērs teica.— Tāda ir dzīve. Vīriešu dzīve. Vai ne?

—  Varbūt,— Žans Marks noteica.

Viņa apjukums norima, atdodams vietu sarežģītām, skumjām, mu]ķīgām un juceklīgām jūtām. Viņš dusmojās uz šo zēnu par to, ka tas, ieņemdams tik augstu stāvokli, ir nolaidies līdz tik nožēlojamai pieredzei. Piepeši viņš redzēja, ka Zilbērs ir notraipījies ar kaut ko vēl netīrāku nekā vēmekļi.

—     Vai viņa vismaz ir glīta?— Žans Marks aizžņaugtu kaklu atsāka.

Par atbildi skanēja dzēlīgi, griezīgi smiekli.

—      Viņa ir burvīga! Viņai ir sievietes krūtis. Sievietes seksualitāte. Viss, kas vajadzīgs, lai darītu vīrieti laimīgu. Kāda cūcība!

—      Zini,— Žans Marks izvairīgi sacīja,— pirmā reize . . .

—  Arī tu pēc pirmās reizes biji vilies?

-Jā.

—  Un tagad ar Valeriju tu esi gandarīts?

Žans Marks neatbildēja. Iestājās smags klusums. Pēc tam Zilbērs pagriezās pret sienu un norūca:

—  Starp citu, tam visam nav nekādas nozīmes.

Žans Marks klusītiņām ienāca istabā. Viņš atnesa radziņus pirmajām brokastīm. Taču Zilbērs vēl gulēja. Viņa sejā bija iegulusies gaiša izteiksme. Kaila, bālasinīga roka, kurā iezīmējās zila vēna, nokarājās līdz grīdai, atvērta roka. Viņš nebija dzirdējis, kā Žans Marks pieceļas, ieiet dušā, ģērbjas, iziet. Viņš ne tik nedzirdēja, kā uzliek vārīties ūdeni uz elektriskās pārnēsājamās plītiņas un novāc no galda papīrus. Pulkstenis tomēr ir gandrīz desmit, un cauri pavērtajiem aizkariem ieplūst dienas gaisma. Žans Marks atvēlēja gulētājam vēl piecpadsmit minūtes; galu galā ir svētdiena. Pēc tam, noliecies pār Zilbēru, ar savu ēnu aizsegdams to, Žans Marks čukstēja:

—  Zilbēr! Zilbēr!

—     Jā,— Zilbērs, acis neatverot, sacīja.— Cik pulkstenis?

—  Desmit.

Zilbēra plakstiņi pa pusei paveras, un viņa skatiens mirdzēja.

—  Nē? Tas ir neticami! Es gulēju kā blāķis! Un tu? Tev vajadzēja nekustīgiem locekļiem pavadīt nakti šajā atzveltnī.

—  Tu maldies. Es ļoti labi pavadīju nakti. Kā tu jūties šorīt?

—  Brīnumaini labi.— Zilbērs nopūtās.— Iztukšots, atvieglots, atjaunots! . . .

Kailām krūtīm, sakrustotām rokām, atgāztu galvu, saules glāstiem uz pakauša un zem padusēm — viņš piecēlās sēdus un staipījās. Pēc tam izlēca no gultas, tērpies vienīgi īsās biksēs. Kā gaismas stara apžilbināts, Žans Marks atcerējās Luvru, muskuļotos, ilgu pilnos un kvēlos marmora grieķu efēbus. Zilbērs jau šļakstinājās zem dušas. Viņš iznāca no tās, no viņa tecēja ūdens, dvielis kā apsējs ap gurniem. Nostājies pie izlietnes, viņš paņēma Žana Marka zobu suku un pielika to pie mutes. Vispirms pārsteigts par šo žestu, Žans Marks tomēr nejuta nekādu pretīgumu, nekādu traucēkli. Viņu un šo zēnu saistīja eksaltēti cildena draudzība. Viņš vēl noskatījās, kā Zilbērs skujas ar viņa bārdas skujamo, sukājas ar viņa matu suku. Tā kā Zilbēra drēbes bija nosmērētas, Žans Marks iedeva viņam savējās. Viņi bija apmēram vienāda auguma. Sā gaišmatainā un slaidā jaunekļa mugurā viņa krekls ar smalkām svītriņām, tēraudpelēkās bikses un vecā zamšādas veste ieguva negaidītu kvalitāti. Skatīdamies spogulī, Zilbērs smējās.

—  Es neizskatos slikti, vai ne?

—  Tev ļoti labi piestāv,— Žans Marks nopietni teica.

Viņi ieturēja pirmās brokastis, sēdēdami viens otram

pretim.

—  Katram gadījumam es uzvārīju tēju,— Žans Marks teica.— Ja tu labāk gribi kafiju . . .

—  Nē, nē, tēju,— Zilbērs teica.— Tēju . . .

Viņš izdzēra divas tases tējas, notiesāja trīs radziņus ar sviestu un ievārījumu un ķērās pie grauzdētām maizītēm. Žans Marks priecājās, redzēdams viņu tik dzīvespriecīgu pēc iepriekšējā vakara satraucošās nelabuma lēkmes. Žans Marks vēlētos pavadīt dienu kopā ar Zilbēru, bet trijos viņam norunāta tikšanās ar Valēriju.

—     Ja tu nāktu kopā ar mums?— viņš piedāvāja.

—  Mēs vēl nezinām, ko darīsim.

Zilbērs pakratīja galvu.

—  Es labāk gribu palikt viens.

—     Viens?—Žans Marks ironiski vaicāja.— Tu esi pārliecināts?

Zilbērs sašuta.

—  Protams!

—  Ko tu darīsi?

—  Es iešu uz kino.

—  Un pēc tam?

—  Atgriezīšos mājās.

—  Vai tu nevēlies, ka mēs tiekamies šovakar astoņos?

—  Bet . . . vai tu būsi brīvs?

—  Es iekārtošos,— Žans Marks teica.

Pēcpusdiena kopā ar Valēriju aizritēja ātri. Viņa bija ielūgusi pie sevis draugus. Viņai līdzās Žans Marks bez īgnuma tēloja apmierināta un nepiespiesta līgavaiņa lomu. Taču vairākkārt viņš pieķēra sevi pie domas, ka tas, kas dara viņu tik laimīgu, ir pārliecība, ka šovakar atkal sastaps Zilbēru. Viņš atsveicinājās septiņos, aizbildinoties, ka viņam norunāta tikšanās ar Didjē Koplēnu. Valērija pavadīja viņu līdz kāpņu laukumam un sniedza viņam pretī lūpas. Piekļāvis lūpas šai sievietes mutei, sasaistītu mēli viņš domāja par Zilbēru, kurš pie izlietnes tīrīja zobus ar viņa suku.

—      Man patiešām ir jādodas prom,— viņš murmināja, pārtraukdams skūpstu.

—  Labi, ej!

Viņa smaidīja, viņa bija skaista, pavērtām lupām, augstprātīgu skatienu; viņš saniknots aizgāja.

Žans Marks bija atstājis atslēgu zem pītā salmu paklāja. Zilbērs gaidīja viņu, lasīdams grāmatu. Žanam Markam ienākot, viņš pavērsa augšup savu laimīgo seju. Zilbērs neizvaicāja Žanu Marku par pēcpusdienu, un Žans Marks savukārt nevaicāja viņam, ko viņš darījis, it kā laiks, ko viņi bija pavadījuši viens bez otra, uz viņiem neattiektos. Steigā viņi atkal apvienojās pāri baltajam tukšumam, mirkli pa mirklim šķetinādami labestīgo stundu virkni, viņi noliedza pārējo pasauli. Žans Marks bija atklājis ļoti jauku bistro Pūķa ielā. Viņi gāja tur pusdienot. Tas bija Zilbērs, kurš ielūdza. Viņš bija uzstājis, teikdams, ka viņam ir «papilnam

skanošā» un turklāt pēc nedēļas viņam būs dzimšanas diena.

Pie galda viņi atkal runāja par mašīnu, ko viņš saņems šajā dienā: kabrioleta tipa «M. G.» balti melnā krāsā. Viņš bija pierakstījies autovadītāju skolā, nākamajā dienā pēc savas astoņpadsmitās dzimšanas dienas viņš kārtos eksāmenu braukšanas tiesību iegūšanai.

—  Pēc tam,— viņš teica,— mēs kopā dosimies brīnišķīgos izbraukumos.

—  Bet ja tu izgāzīsies?— Žans Marks jautāja.— Zini, viņi reti dod tiesības pirmajā reizē.

—  Ja būšu izgāzies, pie stūres sēdīsies tu. Mums būs mašīna patiesi skaistām dienām!

«Skaistās dienas!» Žans Marks domāja par savām gaidāmajām laulībām, un viņu pārņēma apnicīga melanholija. Ar pūlēm viņš atgriezās pie sarunas, pasmaidīja un brīnījās par daudzajiem zeltītajiem punktiņiem, ko bistro lampas meta viņa pretimsēdētāja acīs. Viņi bija pasūtījuši divus teļa kakla gabalus, bet apkalpošana bija ļoti gausa, un Zilbērs zaudēja pacietību. Viņš paraustīja plecus un teica:

—  Tu nejūti caurvēju?

—  Nē,— Žans Marks sacīja.

—  Mums aiz muguras logs slikti veras ciet. Tas ir nepanesami!

—  Ja vēlies, mainīsim vietu.

—  Ja tas tevi neapgrūtina . . .

Zāles viņā galā bija atbrīvojies galdiņš. Viņi pārvietojās uz turieni. Taču tur skāji sarunājās kaimiņi un pa virtuves divviru durvīm ik pa brīdim plūda asa mērces smarža. Saraucis uzacis, Zilbērs šķita ciešam mokas. Žanu Marku uztrauca viņa garastāvokļa maiņa. Sī zēna galējā izsmalcinātība lika meklēt pilnību it visā, bet, reti to atrazdams, viņš vairāk nekā jebkurš cits bija nolemts ciešanām.

—  Es esmu apbēdināts,— Žans Marks teica.— Va jadzēja iet citur.

—  Kāpēc?— Zilbērs, satraukti smaidīdams, murmināja.— Sie ļautiņi līdzās ir dīvaini. Taču atliek vienīgi viņos neklausīties.

Viesmīlis atnesa teļa kakla gabalus. Žans Marks un Zilbērs gariem zobiem nogaršoja tos un, savā starpā nenorunājuši, savieba seju grimasē.

—  Skaties!— Zilbērs čukstēja.

Un viņš parādīja Žanam Markam galda vidu māla liauciņu, kura vāciņā bija izurbts caurums, lai tur ieliktu koka karoti; pāri malām tam bagātīgi plūda /a|gandzcltenas sinepes.

—  Vai esi redzējis ko vēl pretīgāku par tām?— viņš ,-itsāka.— Kad biju mazs, es nespēju paskatīties uz apskretušu sinepju trauciņu, nesajuzdams nelabumu Pat tagad es nekad neņemu sinepes. Un tu?

Žans Marks domāja par Valēriju, kas uzjautrinājās, kāri tiesājot sinepju maizītes, kā viņa teica, lai «tēlotu tautu».

—  Man ne tik tās negaršo,— viņš sacīja.

Viesmīlis nomainīja šķīvjus un atnesa atspirdzinošus

augļus, ko viņi pasūtīja saldajā ēdienā.

—  Es būtu vēlējies iepazīt tevi sešu, astoņu gadu vecumā,— Žans Marks sapņaini atsāka.

—      Es nebiju diez cik interesants,— Zilbērs teica

—  Tikko biju zaudējis māti. Vairs nezināju, kam pieķer ties . . .

Cilvēki pie blakusgaldiņa smejas skaļus, sulīgus smieklus. Žans Marks nikni sakoda žokļus. Zilbēra labvēlīgais skatiens viņu atbruņoja. Viņš šķita sakām«Liec viņiem mieru! Viņi ir citādi! Viņu un mūsu pasaules nekad nebūs līdzīgas.» Pēc tam, aizsedzis muti ar roku, viņš nožāvājās.

—  Tu droši vien beidzies nost,— Žans Marks teica.— Ja gribi, iesim prom.

—  Nē taču,— Zilbērs sacīja.

Tomēr viņa balss bija gurdena, skatiens miglains Nogurums viņu pārņēma pēkšņi, kā tas notiek ar ļoti jaunām būtnēm, kas atmirdz pēdējo reizi, pirms izgaist naktī.

Žans Marks pavadīja viņu līdz mājām. Dzīvoklis bija tukšs un kluss. Tikko atgriezies savā ierastajā apkārtnē, Zilbērs atdzīvojās. Žans Marks, viņš teica, nevar iet prom, neiedzēris kopā ar viņu vēl pēdējo glāzi. Viņi devās uz viesistabu, lai sameklētu viskiju, un uz virtuvi pēc ūdens un ledus. Pēc tam viņi pilnām rokām atkal iegāja istabā un iekārtojās divos atzveltņos. Tā kā bija ļoti silts, Zilbērs noņēma kaklasaiti un atpogāja krekla apkaklīti. Uz zema galdiņa noliktā apsildāmā lampa apgaismoja grāmatu rindas viņam visapkārt. Žans Marks skatījās uz viņu ar apbrīnu, kam piejaucās nemiers. Sapņaina pievilcība saistīja viņu pie šīs sejas

kā pie viņam vienīgajam domāta mākslas darba. Vai Zilbērs apzināti bija noņēmis kaklasaiti un ieņēmis šo bezrūpīgo pozu? Klusumam un nekustīgumam arī bija sava loma šai savādajā spēlē starp viņiem. Ar glāzi rokā, sēžot aci pret aci, viņi sapratās bez vārdiem. Laiks, kas ritēja, ieskāva viņus vienā plūsmā, vienā sirds pukstā. Žans Marks atcerējās makšķerēšanu brīvdienās kopā ar draugiem Korsikā atklātā jūrā pirms gadiem četriem vai pieciem . . . Sim gadījumam noīrētās laivas motors salūza. Pēc mehānisma briesmīgās trokšņošanas bija iestājies neparasts klusums. Zilajā un mierīgajā jūrā, no kuras cēlās caurspīdīga dūmaka, kas nogurdināja skatienu, cepināja saule. Nevienas buras pie apvāršņa. Kamēr jūrnieks novērsa avāriju, Žanu Marku pārņēma spēcīga vientulības, laimes, plašuma un briesmu sajūta. Ne vismazākā trokšņa, ūdens lēni viļņojas, krakšķ trauslā laiviņa, kas apstājusies virs zaļpelēkā bezdibeņa ar izzūdošām perspektīvām, un mokoša pārliecība, ka esi tālu no cilvēkiem,— viņš dīvainā kārtā to atkal izjuta šodien šajā aizslēgtajā, grāmatām piebāztajā istabā, sēžot pretim Zilbēram, kurš dzēra un smēķēja, ne vārda nerunājot. Ilgu laiku viņi tā sēdēja kā sastinguši, mēmi, pakļauti briesmīgam pievilkšanas spēkam. «Kas ar mani notiek?» Žans Marks domāja. «Cik tas ir labi! Cik tas ir labi! . . .» Piepeši viņu sagrāba bailes. Viņš piecēlās, nolika tukšo glāzi uz galda un murmināja:

—  Uz redzēšanos, Zilbēri Es laižos prom.

Zilbērs neizrādīja nekādu pārsteigumu un pavadīja viņu līdz durvīm. Viņi paspieda viens otram roku. Sis spēcīgais un vīrišķīgais rokas spiediens atmodināja Žanu Marku.

XIV

Spoguļa priekšā skūdamies, Filips atklāja, ka slikti izskatās. Nekā pārsteidzoša pēc nakts, ko bija pavadījis. Stundām ilgi viņš nevis gulēja, bet domās apsvēra uzbrukumu Karolai. Šorīt jāpanāk izšķirošā izskaidrošanās ar viņu. Mērs bija pilns. Jau kopš divām nedēļām viņš vairs nevarēja izturēt, redzot viņu te rotaļīgu, te atsvešinātu. Kāpēc, vienreiz padevusies viņa neatlaidīgajiem lūgumiem, tagad viņa atsaka viņam? Visus

vakarus viņa ir aizņemta. Ja jau viņa tik labi saprotas ar šo Ksavjē Boljē, tad viņai atliek vienīgi pārvākties pie viņa pavisam. «Es viņai to pateikšu. Es pieprasīšu, lai viņa izvēlas . . .>> Filips apģērbās, piezvanīja uz biroju, brīdināja Bigaro jaunkundzi, ka pirms vienpa dsmitiem neieradīsies, un pajautāja Agnesai, vai kundze ir piecēlusies.

—  Nedomāju vis, kungs,— Agnesa atteica.— Katrā ziņā viņa vēl nav zvanījusi, lai palūgtu brokastis.

Pulkstenis bija bez ceturkšņa desmit. Jo Jaunāk, viņš pamodinās viņu. Ar piepešu apņēmību Filips pieklauvēja pie istabas durvīm. Nekādas atbildes; viņš klauvēja vēlreiz, pēc tam atvēra durvis. Neviena! Gulta pat nebija sajaukta. Viņš iegāja vannasistabā, un tieši sejā viņam iesitās spīdums, ko izstaroja sanitārie aparāti. Sis korektais un dzidrais tukšums satvēra un stindzināja viņu. Viņš ieelpoja jaunā tualetes ūdeņa smaržu, ko Karola lietoja kopš neilga laika, un viņa sāpes pārauga niknumā. Viņa muskujos modās vēlēšanās kliegt, sist, lauzt. Piepeši spogulī pie izlietnes viņš ieraudzīja sevi ar pavērtu muti, apajām acīm; stulba un gļēva dusmīga ragneša maska. Viegls troksnis lika viņam pagriezt galvu. Tikko bija ienākusi Karola un nostājusies viņam aiz muguras, ocelota mēteli uz pleciem, šalli rokā, smaidīga un spirgta.

—  Labdien! Kā tev klājas? viņa vaicāja.

Gluži bez elpas viņš tomēr savaldījās. Kā gan sava situācijā viņa vel uzdrošinās viņu izsmiet? Tiesa, tā ir viņas parastā taktika. Viņš skaidri un gaiši vaicāja;

—  No kurienes tu nac?

Viņa pievērsa vīram salti žēlsirdīgu skatienu un murmināja:

—  Tu patiesi gribi to zināt, Filip?

—  Jā,— viņš norūca.— Tas tā vairs nevar turpināties

—  Es domāju gluži tāpat.

—  Mums noteikti vajag . . . vajag izskaidroties.

—  Es grasījos tev to likt priekšā.

—  Jau šobrīd, Karola!

Viņa novilka mēteli, ar ierastu kustību pie spoguļa uzbužināja matus, pagriezās un sacīja:

—  Vai tu neuzaicinātu mani uz restorānu brokastīs?

Viņš pārsteigts uzlūkoja sievu. Vai viņa vēlas pārvērst sev apgrūtinošo sarunu par izpriecu? Šoreiz viņš

nejausies viņas ietekmei. Tomēr viņš dzirdēja sevi murminām:

—  Ja tu vēlies.

4 — Uz kurieni tu mani vedīsi?

—  Nezinu . . .

—  Vislabāk uz zivju restorānu . . . Nesaprotu, kāpēc man šobrīd ir tāda vēlēšanās pēc zivīm.

—  Pēc stundas es ienākšu pēc tevis,— viņš skarbi teica.

Un, nepaskatījies uz Karolu, Filips izgāja ar tādu sajūtu, ka pazaudējis iniciatīvu, pirms sācis rīkoties.

Birojā viņa nelāgā oma vēl pieauga. Pirmais triecienu saņēma Blondo. Viņš vēl aizvien noņēmās ar Trubaija-Pirenē lietu. Visnotaļ atzīdams, ka lieta ir sarežģīta, Filips pārmeta savam līdzstrādniekam, ka tas nav pratis atrast abām pusēm pieņemamu atrisinājumu. Ta kā puisis norādīja viņam uz piezīmi, ko tikko bija izrediģējis, Filips noskaitās.

_— Man tās jūsu piezīmes, vecīt, ir galīgi apnikušas. Ta ir laika nosišana! Tā ir matu skaldīšana! Jūs šeit esat, nevis lai nodarbotos ar tīro jurisprudenci, bet gan lai palīdzētu dzīviem cilvēkiem ar visu viņu egoismu, muļķību, godkāri un naudu dzīvot gudri. Kompromiss! Iesakiet man saprātīgu kompromisu! Vai arī atdodiet lietu Viso! Viņam nav diplomu, bet ir cilvēciska iejūtība.

To teikdams, viņš vēroja Blondo sīko, kalsno seju; puisis nepakustēdamies uzņēma triecienu. Neveselīgu prieku viņam sagādāja šī zeņķa šaustīšana. Viņu sizdams, Filips mācīja paklausību visai vīzdegunīgajai jaunatnei. Kad bāls un pārāk svinīgs, mapi ar lietu padusē iespiedis, Blondo bija aizgājis, Filips sāka skaitīt minūtes, kas viņu šķīra no tikšanās ar Karolu.

Bez desmit minūtēm vienos viņš nepacietīgs un satraukts gaidīja viesistabā. Karola parādījās tādā izskatā, kāds viņai bieži bija, it kā viņa pasniegtu kā dāvanu savu labvēlību vīrietim, kurš viņu gaida.

—  Nu,— viņa teica,— uz kurieni mēs iesim?

Viņš piedāvājās aizvest Karolu uz «Porfīru», jaunu restorānu, kur viņš bija piedalījies pusdienās un veiksmīgi nokārtojis savu darījumu. Tas bija netālu, Mazarini ielā. Viņi devās uz turieni kājām.

Zāle bija maza un tumša, telpas dziļumā liels, no apakšas izgaismots igvāts. Pelēkas, niknas un stūrgalvī-

Kas foreles, astes kulstīdamas, spiedās ap gaisa pievadcauruli. Restorāna īpašniece nosēdināja Filipu un Karolu pie rezervēta galdiņa aiz gliemežvākiem aplikta staba un iedeva viņiem ēdienkarti.

—  Cik es esmu izsalkusi!— Karola mundri teica.

Pēc neskaitāmām kārumnieciskām šaubām viņa izvēlējās pusduci austeru un jūras asari ar dillēm.

—  Man to pašu,— Filips teica.

Nespēdams domāt par ēdienu, Filips brīnījās, ka sarunas gaidās viņa sieva nav tikpat nomākta kā viņš. Restorāna īpašniece viņus vēl patraucēja, pasniegdama uz ūdensaugu kārtas dažus jūras asarus ar smalkām, sudrabainām zvīņām, bālu vēderu, atvērtām mutēm. No tiem viņi izvēlējās vidēja lieluma asari, ar kuru pietiktu diviem cilvēkiem. Viesmīlis jau nesa paplāti ar austerēm.

—  Tās izskatās brīnišķīgas!— Karola iesaucas.

Viesmīlis ielēja glāzēs Sansēra vīnu, ko Filips bija

pasūtījis, un tad nozuda.

—      Nu labi,— Karola atsāka,— kas tev ir tik svarīgs man sakāms?

—     Man nekas,— Filips iebilda.— Bet es domāju, tavā dzīvē ir kādi jaunumi, jo tu pat vairs nepārnāc pārgulēt nakti.

—     Tiešām,— viņa teica,— man daudz kas var mainīties

Viņa izņēma no ledus gabaliem austeri, apslacīja ar citrona sulu, atdalīja un norija to. Filips izklaidīgi atdarināja viņu.

—  Ksavjē Boljē dej?— viņš jautāja.

—      Nē, Ksavjē Boljē man ir vienīgi saikne ar augsta ko sabiedrību.

—  Tātad ir kāds cits?

—  Jā, Filip.

—  Jau?— viņš teica ar sarkastisku smaidu.

—     Tu nevari to saprast.— Viņa nopūtās.— Tu meri laiku ar savu vīrieša loģiku. It kā dažkārt divas nedēļas nevarētu atsvērt veselu gadu. Es satiku vienreizēju cilvēku, Filip!

Viņam šķita, ka smok nost, un viņš izdzēra līdz malām pilnu glāzi vīna. Karola norija vēl divas austeres.

—     Tu esi iemīļojusies?—viņš jautaja, pulēdamies runāt vienaldzīgā toni.

— Jā.

Viņus šķira klusums. Karola grauza rupjmaizes šķēli. Pēc tam viņa lēni, nopietni turpināja:

•  — Mūsu starpā ir kaut kas ļoti spēcīgs, ļoti . . . ļoti nenovēršams.

Teikdama šos vārdus, viņa apveltīja Filipu ar godīgu skatienu. Stingiem sejas vaibstiem viņš atstūma savu šķīvi.

—      Filip, varbūt es esmu bezjūtīga,— viņa vēl teica,— bet es tik ļoti cienu tevi, esmu tev tā pieķērusies, ka nevēlos neko slēpt.

—  Cieņa? Pieķeršanās? Te nu tu pārspīlē!

—      Jā, jā! Kad es domāju par mūsu pagātni, mani saviļņo jaukās atmiņas par to, kas mūs vienojis.

—  Žans Marks, piemēram,— viņš saniknots teica.

Viņa skumji pakratīja galvu.

—      Ak, Filip! Kāpēc tu tik dedzīgi velies ar dzēlīgiem vārdiem visu sabojāt? Es apzinos savu vainu pret tevi, un tu apzinies savu vainu pret mani. Bet mums ir bijuši ne tikai slikti brīži. Tu taču neesi aizmirsis visu, Filip?

Uz paplātes palika četras austeres. Pagrozījies ap galdu, viesmīlis nolēma tās aiznest.

—      Nē, es neesmu visu aizmirsis,— aizžņaugtu kaklu Filips noteica.— Citādi manis te nebūtu.

Ar katru sirds pukstu grūdienveidīgi viņu piepildīja briesmīgas skumjas. Karolas roka viegli pieskārās viņa rokai uz galdauta.

—      Nekas nespēs iznīcināt, mūsu draudzību, vai ne, Filip?— viņa jautāja.

Jau nolēmis samierināties, Filips saspringa un atvilka savu roku. Tikpat asa kā pašaizsardzības reflekss intuīcija brīdināja viņu, ka, nonākušam šādā stāvoklī, viņam jādodas pretuzbrukumā, ja nevēlas, lai viņa noripina viņu lejup pa nogāzi.

—      Un pirms divām nedēļām, kad mēs kopā pavadījām nakti,— arī tā bija draudzība?— viņš vaicāja.

Restorāna galvenais viesmīlis pasniedza uz restēm uzliktu jūras asari un aizdedzināja diļļu zariņus visapkārt zivij. Uzšāvās augsta un dzidra liesma. Daži viesi pie blakusgaldiņiem pagrieza sejas pret šo gastronomisko ugunsgrēku.

—     Tu esi muļķis!— Karola teica.— Pirms divām nedēļām es biju apjukusi, es mīlēju tevi, es mīlēju viņu, es vairs nesapratu, kur es esmu nonākusi . . .

—  Un tagad tu to zini?

—      Jā, tagad . . . tagad es zinu, ka nespēju dzīvot bez šā vīrieša un viņš nevar dzīvot bez manis.

Ugunsgrēks apdzisa. Galvenais viesmīlis eleganti sagrieza zivi. Kāds cits nolika Karolai un Filipam priekšā šķīvjus, uz kuriem bija uzlikta bālgana zivs ga]a ar brūnganām šķiedriņām asaku tuvumā; viss iesmaržināts ar Provansas garšaugiem. Piesteidzās kustīgā restorāna īpašniece, lai uzklausītu komplimentus. Taču, redzēdama, ka viņas viesus vairāk interesē viņu pašu jūtas nekā viņas virtuve, viņa atkāpās un aizveda līdzi arī savu personālu. Karola nogaršoja jūras asari ar dillēm, iedzēra vīna malku un pabeidza:

—  Lūk, to es gribēju tev teikt, Filip.

—      Tu patiešām iedomājies, ka es piekritīšu šādai dzīvošanai?— viņš neskanīgā balsī iesaucās.

—  Kas tev prasa piekrist?

—  Bet . . . bet tu, Karola . . .

—      Tu neesi sapratis, Filip! Rišārs Rošs un es — mes esam nolēmuši apprecēties.

Kontrasts starp maigo balsi un bargo sakamo bija tāds, ka Filips bridi šaubījās, vai ir labi saklausījis. Pēc pārsteidzošā trieciena viņa galvā radās tukšums. Viņš skatījās uz Karolu. Viņa smaidīja. Tad Filipu pārņēma spējas bailes.

—  Tu nerunā nopietni,— viņš murminaja.

—  Jā gan, Filip.

—      Sis vīrietis, kuru tu tik tikko pazīsti! . . . Tas ir neapdomīgi! . . . Cik viņam gadu?

—  Kāpēc šis jautājums?

—  Es gribu zināt!

—  Nē, Filip.

—      Viņš ir jaunāks par tevi? Viņš ir Žana Marka vecumā.

—  Viņam ir tikpat gadu, cik man.

—  Tikpat, cik tev?— Filips murminaja.

Aizžņaugtām krūtīm viņš juta, ka tūlīt skali izradīs

savas bēdas. Aizvien šī jaunība, kas viņu vajā un aplaupa. Veiklām, graciozām kustībām Karola bija atsākusi ēst. Filips nevarēja neko norīt. Viņš vaicāja:

—  Ko viņš dara?

—      Viņš ir vācu darbgaldu uzņēmuma ģenerāldirek tors.

—  Tātad viņš ir vācietis?

—  Jā.

—  Tu precesies ar vācieti?

—  Manās acīs viņa nacionalitātei nav nozīmes,— Karola sacīja.— Es mīlu viņu.

Viņa bija runājusi reizē saviļņotā un nomāktā balsī, it kā būtu paziņojusi par slimību, pret kuru jebkāda pretošanās ir neiespējama. Mīlestības fatalitātes apzīmogota, bezatbildīga un satriekta — gluži saprotami, ka viņa neraizējas par tā labklājību, kuram nodara sāpes. Filips aizdedzināja cigareti, lai saglabātu savaldību. Pašlaik galvenais ir noturēties līdz galam. Taču kā lai saglabā mierīgu sejas izteiksmi, ja dvēseli pārņēmusi šī izputēšanas sajūta, šīs asās sāpes, šīs satraucošās asaras, kas kā rūgtums kāpj acīs.

-    Domāju, ka tu vēlies, lai mēs ļoti ātri izšķirtos,— viņš teica.

—  Jā, Filip.

—  Tas nav tik vienkārši. Mums ir kopējs īpašums.

—  Kāds?

-    Nu labi! . . . Bet … tu to labi zini . . . visos manos darījumos tu zināmā mērā esi . . .

Karola ar eņģeļa skatienu pārtrauca viņu:

—  Nē, Filip. Es stāvu tam pāri. Man nav nekāda sakara ar Egletjēra biroja darījumiem.

—  Kāpēc tad tu man reiz draudēji? . . .

—  Man bija bail: es negribēju, ka tu mani pamet.

—      Un šodien tev vairs nav bail? . . . Tāpēc ka esi atradusi man aizstājēju.

—      Nemoki mani, Filip,— viņa ar ciešanu pilnu smaidu teica.

Viņš atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņa priekšā igvātā locījās, sitās foreles — stulbas, neglītas, rijīgas, saspiedušās visas vienā stūrī, burbuļu apņemtas. Viņš bija tāds pats kā šīs zivis. Viņš sitās pret kaut kādu stiklu.

—  Bet ja es noraidu,— viņš piepeši teica.

—  Ko tu noraidi?

—  Šķiršanos.

Viņa papurināja galvu.

—      Tas neko nedotu. Visādā ziņā nākamajā piektdienā man ar Rišāru jābrauc prom.

Ak, šī nepieciešamība kā jaunavai skaļā balsī atkārtot mīļotā vīrieša vārdu!

—  Kurp jūs dosieties?— Filips vaicāja.

—  Uz Minheni.

—  Un pēc tam?

—      Nav svarīgi! Lai kas arī notiktu, es neatgriezīšos pie tevis, Filip . . .

Viņš satrūkās: viesmīlis pabāza viņam zem deguna ēdienkarti. Vesela piramīda ēdienu ar muļķīgiem nosaukumiem.

Riebuma pārņemts, viņš nolika ēdienkarti sev līdzās un novērsa skatienu. Karola pasūtīja sev ananasu šerbetu, viņš — kafiju. Kāda forele atrāvās no bara, lēni apmeta līkumu ap gliemežvāku grēdu un vienā rāvienā atgriezās stūrī pie caurules un savām nevaļīgajām biedrenēm.

—  Kāpēc tu gribi man atriebties?— Karola vaicāja.

—  Kā atriebties?

—     Tu domā noraidīt šķiršanos, tāpēc ka vēlies atriebties man, vai ne?

—  Vai arī tāpēc, ka nevēlos tevi zaudēt.

Karola padomāja un vienā elpas vilcienā noteica:

—  Sievieti nevar noturēt ar spēku.

Filips iztukšoja savu tasi kafijas, palūdza rēķinu un norūca: "

—  Nomierinies: es jums nelikšu šķēršļus.

Karola nolieca galvu, un viņas acis šķita atmaigušas, it kā aizplīvurotas. Vai viņa nesāks raudāt? Nē, viņa apvaldīja satraukumu. Piepeši Filips nodomāja, ka tagad viņam vajadzētu piecelties, iziet spilgtajā dienas gaismā, sastapties ar citiem cilvēkiem. Tas, ko šī tumšā un ērtā restorāna dziļumā vēl var noturēt par muļķīgu sapni, uz ielas var kļūt par nežēlīgu īstenību.

—  Piektdien?— Filips aizsmakušā balsī jautāja.

-Jā.

—  Tas ir . . . tas ir, pec četrām dienām?

-Jā.

Viesmīlis atnesa uz paplātes sīknaudu.

Pārkāpis pār slieksni, Filips piemiedza acis saltajā saulē. Karola saņēma viņa roku un paātrināja soli, lai turētos viņam līdzās. Viņa bija draudzīga un skumīga. Tomēr viņš vairs nezināja, ko teikt. Ieilgušais klusums it kā iztukšoja viņa smadzenes un vēnas. Viņš pat nejuta sāpes. Kad viņi nonāca līdz Zaķa Kailo ielas stūrim, viņš jautāja:

—  Ko tu tagad darīsi?

—      Es atgriezīšos mājās, lai mazliet atpūstos. Es gribu būt formā, kad atnāks bērni.

—  Bērni?

—  Tu labi zini, ka šovakar viņi ierodas vakariņās.

Viņš to bija pavisam aizmirsis. Viņu sagrāba dusmas.

Viss bija sazvērējies, lai neļautu viņam atpūsties. Uzņemt ģimeni tādā dienā kā šī bija pāri viņa spēkiem.

—  Es viņiem atteikšu,— viņš teica.

—      Ai, nē!— Karola iesaucās.— Es tev lūdzu to nedarīt.

—  Kāpēc?

—     Tāpēc, ka šis vakars viņiem ir svētki. Mums nav tiesību viņus pievilt.

—      Tu esi nodomājusi pie galda paziņot viņiem par mūsu šķiršanos?— viņš nikni teica.

Karola maigi kā slimnieku kopēja paskatījās uz viņu.

—      Nē, Filip, tu to viņiem paziņosi vēlāk pats, kad uzskatīsi par nepieciešamu.

—  Bet šovakar? Mes viņiem spēlēsim komēdiju?

—      Es to nesaucu par komēdiju, Filip. Vai tu to vēlies vai ne, starp taviem bērniem un mums pastāv ģimeniskas saites, kam ir sava nozīme . . .

—  Nu labi! Vajadzēs tās saraut. Un ātri!

—      Vai ar to man jāsaprot, ka pēc mūsu šķiršanās es vairs neredzēšu tevi, neredzēšu vairs bērnus?— viņa mazliet drebošā balsī vaicāja.

Sis jautājums Filipu apstulbināja. Karola bija apstājusies un pievērsa viņam traģiska lūguma pārņemto seju. Viņš pārāk slikti domājis par viņu. Varbūt viņa ir nonākusi kāda cita varā. Dziļi viņas dvēselē tomēr saglabājusies sirsnīga pieķeršanās tiem, kurus viņa grasās pamest. Piepeši par upuri kļuvusi viņa. Un atkal viņi, iedami cieši blakus, domīgi devās tālāk. Līdz mājām viņi vairs nepārmija ne vārda.

Filips sagaidīja pusdienas ar dalītām jūtām, kādas pārņem mēnessērdzīgo. Viņš sēdēja pie galda, klausījās, pateica kādu vārdu, smaidīja, pa to laiku viņā brieda izmisums, kam viņš nezināja zāles. Kā vienmēr, tie bija bērni, kas aizpildīja sarunu ar stāstiem par saviem piedzīvojumiem. Daniels runāja par mācībām, Da-

nija — par savu mazuli, Nikolā — par dramatiskajiem kursiem, Fransuāza — par savu viru, kurš bija aizbraucis uz PSRS, un par jauno dzīvokli, ko viņa pašreiz iekārtoja. Tas viss bija nevajadzīgs un muļķīgs, no tā metās nelaba dūša. Kā Karola var gūt prieku no šīs pļāpāšanas?

—  Un kad Aleksandrs atgriezīsies?— viņa jautaja.

—  Domāju — pēc nedēļas,— Fransuāza teica.

Karola salika rokas virs sava šķīvja.

—  Viņš mums pastāstīs aizraujošas lietas! Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš prot valodu. Viņš var nonākt tiešā saskarē . . . Tas ir ļoti svarīgi, tieši kontakti . . . Es jau iepriekš priecājos . . .

«Par ko viņa priecājas?» Filips nodomāja. «Atkal redzēt Aleksandru? Bet pēc nedējas, kad viņš atgriezīsies, viņa vairs nebūs šeit. Viņa to zina . . .» Sī doma viņu negaidīti pārsteidza. Viņš gribēja kliegt: «Viņa jums melo! Viņa mani pametīs! Piektdien viņa brauc uz Minheni! Mēs šķiramies!» Un viņš ar abām rokām sažņaudza galda malu, it kā būtu pieķēries margām. Viņu aizsniedza pārvērsta, neskanīga Fransuāzas balss:

—  Jā, vēl viņam tur ir attāli radinieki . . . Man šķiet, brālēni . . . Ļoti interesanta iecere . . . Franču žurnālam radniecīgs padomju žurnāls . . . Nebūt ne politisks, tikai literārs žurnāls . . .

—  Vienalga tas beigsies ar propagandu,— Daniels teica.

—  Es tev galvoju, ka ne.

—  Cik tu esi naiva, manu vecenīt!

—  Galu galā tu pazīsti Aleksandru! Ja tur būtu kaut vismazākais risks . . . Bet tāpēc es tev saku . . .

Brāja un māsas starpā tonis saasinājās. Karola ar vienu vienīgu smaidu apvaldīja kaislības.

—  Un šis dzīvoklis?— viņa vaicāja.— Man tomēr gribētos to redzēt . . .

«Viņa turpina,» Filips nodomāja. «Kāpēc? Speles prieka, cietsirdības vai neapzinātības dēļ?» Ar skatienu Filips lūdza viņu apklust.

Beidzot visi piecēlās no galda. Filips juta, ka smaids pielipis viņa sejai kā kartona maska. Visiem vajadzēja manīt, ar kādu piepūli viņš piespieda sevi, lai izliktos patīkams. Tomēr nē, jaunie, kā parasti, bija aizņemti vienīgi paši ar sevi. Kā vienlaicīgi atgriezti četri krāni, kas plūdina savus bezgaršīgos ūdeņus.

—  Tēt, kas tev? Tu nejūties labi?

Tā bija Fransuāza, kas viņam jautāja.

—      Nē, nē,— viņš teica.— Varbūt esmu mazliet noguris . . .

—      Es gribētu tev parādīt namīpašnieka atbildi uz vēstuli, ko viņam uzrakstīju par dzīvokļa maiņu.

—  Tā ir tev līdzi?

—  Es neiedomājos to paņemt. Cik muļķīgi!

—      Nu labi, atnes to svētdien ap pulksten trijiem man uz mājām.

—  Jūs nebrauksiet uz Bromeiju nedēļas nogalē?

—  Nē, šonedēļ ne,— Karola sacīja.

Filips skatījās uz viņu ar skumju neizpratni un klusēja. Saruna atsākās, it kā apejot viņu, neievērojot viņu. Pēc bezmērķīgas stundu ilgas pļāpāšanas bērni beidzot nolēma celties un iet projām.

Filips atkal atradās divatā ar Karolu pārāk plašas viesistabas vidū, pārāk dziļā klusumā. Tad viņš pamanīja, ka visa šī diena starp brokastīm pie «Porfīra» un šo brīdi bijusi vienīgi lēna gatavošanās vientulībai. Karola bija šeit dzīva, viena skatiena, viena rokas stiepiena attālumā, bet bija tāda sajūta, it kā viņa vairs neeksistetu.

—      Viņi patiešām ir jauki,— viņa teica.— Tik vienkārši, tik jautri! Atzīsti taču, ka būtu bijis žēl viņiem atteikt!

—     Tev varbūt. Bet man šīs vakariņas šķita nepanesamas. Es neprotu izlikties, Karola. Tiklīdz man ir slikti, man nepieciešams būt vienarit.

Karola nostājās viņa priekšā, galvu viegli atliekusi, un uzlika rokas viņam uz pleciem.

—  Pilnīgi vienam?— viņa jautāja.

—  Jā, Karola.

—  Tātad man tevi jāatstāj?

—  To es negribēju teikt,— viņš murmināja.

Viņa ar izsmējīgu un maigu neatlaidību cieši skatījās uz viņu. Nemanāmi viņi tuvojās viens otram. Karolas lūpas pavērās. Vissīkākajās detaļās atsākās tā vakara aina. Kāpēc viņa grib atdoties viņam, ja apgalvo, ka mīl citu? Kompensācija? Žēlsirdības akts? Velte par līguma laušanu? Tagad Karola pilnīgi piekļāvusies viņam — silta, baudkāra, izveicīga. Viņu lūpas saskārās. Filipam šķita, ka galvā plīsis kāds asinsvadiņš. Ar lielu piepūli viņš atgrūda Karolu.

—  Nē,— viņš teica.— Ne to. Tagad vairs ne! . . .

Viņa līdzjūtīgi pasmaidīja un nolaida savas rokas.

—  Zēl, Filip! Tu |oti maldies . . .

Mirkli vēlāk viņa bija nozudusi savā istabā.

Stīvām kājām Filips sabruka atzveltnī. Sī uzvara pašam pār sevi bija viņu novārdzinājusi. Ņemt atpakaļ savus vārdus, pieklauvēt pie durvīm, neatlaidīgi lūgt, lai Karola atver viņam . . . Vajadzēja ļauties vilinājumam. Mazpamazām viņā_atgriezās miers. Miesa aprima, bet prāts pakāpeniski atguva skaidrību. Atbrīvojies no notikušā, viņš iztēlojās turpinājumu. Nākotne bez Karolas. Bezdibenis, bezjēdzība, lēna nosmakšana.

Filips iegāja savā darbistabā, apsēdās pie galda un vēlējās nomirt. Viss bija vienkārši: atvadu vēstule, mazs, melns, apaļš ieroča stobrs pie deniņiem, zibenīga eksplozija, beigas visām problēmām . . . Ritēja minūtes. Pēdējās. Apturēt to ritumu tūlīt vai vēlāk — tas bija atkarīgs tikai no viņa. Nē, viņš nenonāvēsies. Viņš jau ir miris. Mirušo nevar nogalināt. Viņš iegāja agrākajā Žana Marka istabā, noģērbās, apgūlās ar radušos riebīgo sajūtu, ka valda pār šo ļengano miesu un neatlaidīgo prātu, kas pārcieš visus satricinājumus. Karola ir tik nepastāvīga! Varbūt pēc kāda laika viņai apniks Rišārs Rošs un viņa atgriezīsies pie Filipa? Viņš aizvēra acis. Viņa domas pārņēma kaut kas lūgšanai līdzīgs.

XV

Atgriezusies dzīvoklī, Fransuāza redzēja, ka visa brigāde ķērusies pie darba: Daniels vilka pa sienu rulli, noziestu ar maigu, gaiši dzeltenu krāsu, Žans Marks krāsoja sudrabaini pelēku apkures katlu, Dani ja un Lorāns krāsoja durvis baltas, bet Nikolā, uzrāpies uz kāpnēm, rūpīgi apstrādāja karnīzes.

—  Jūs esat tikuši tālu uz priekšu,— Fransuāza teica. Viņa uzvilka vecu, ar krāsu nosmērētu Aleksandra

kamzoli un satvēra pindzeli, lai viņiem palīdzētu.

—  Nu, kā,— Daniels vaicāja,— tu satiki tēti?

-Jā.

—  Ko viņš teica?

—      Namīpašnieka vēstule, šķiet, ir pilnīgi pareiza. Mēs varam būt mierīgi. Bet ir kas cits: tētis man paziņoja, ka Karola un viņš grasās šķirties.

Visi pārtrauca krāsot.

—  Tad lūk, kas,— Daniels murmināja.

—  Ko? Tas tevi pārsteidz?— Nikolā brīnījās.

Daniels paraustīja plecus.

—     Taisnību sakot, ne tik Joti. Kādā noskaņojumā, viņš bija, kad tev to pateica?

—  Ļoti mierīgs, ļoti atturīgs,— Fransuāza teica.

—  Būtībā viņš par to nospļaujas.

—      Pirms gada vai diviem viņš būtu par to nospļāvies. Bet pēdējā laikā, manuprāt, viņš vairs nevarēja bez viņas iztikt.

—  Tātad šķiršanos būs prasījusi viņa?

—  Noteikti,— Fransuāza teica.

Un, iemērkdama otu baltās krāsas podā, viņa notupās, lai krāsotu grīdas līstes. Žans Marks vēl nebija teicis ne vārda. Fransuāza domāja, ko gan viņš izjūt, uzzinot par šo attiecību pārtraukšanu. Atvieglojumu, nepatiku, vienaldzību? Tagad, kad viņš ir iemīlējies Valērijā un ir pat ar mieru precēt viņu, Karola droši vien zaudējusi jebkuru pievilcību viņa acīs.

—      Un ko tu viņam teici?— Daniels vaicāja, atsākdams vilkt ar rulli pa sienu.

—      Kas man būtu viņam jāsaka?— Fransuāza nnirmi nāja.— Es pat neiepīkstējos ne vārda. Un turklāt — zini — viņam bija tikai viena vēlēšanās, lai es ātrāk eju projām . . .

—      Nu, tā! Man negribētos būt tavā vietā!— Danija izsaucās.— Tā ir ļoti neveikla situācija. Bet es nesa protu vienu — aizvakar vakariņu laikā izskatījās, ka viņi tik labi saprotas. Vai tu domā, ka viņi jau izlēmuši?

—      Ko tu!— Daniels teica.— Visam vajadzēja būt nokārtotam. Bet tas, vecenīt, ir ģimenes stils. Kad viņa aiziet?

—  Nezinu,— Fransuāza sacīja.

—      Man ir pavisam jocīgi, iedomājoties, ka mēs vairs neredzēsim viņu pie mums mājās,— Daniels nopūtās.

—  Es mīlēju viņu, par spīti viņas trūkumiem.

—     Tas tiesa,— Nikolā noteica, nokāpdams no kāpnēm.— Es reti esmu redzējis tik seksīgu sievieti.

Fransuāza domāja par Žanu Marku un skarbā tonī izrunāja:

—  Tu runā muļķības!

—      Ko!— Nikolā norūca.— Man nav tiesību uzskatīt tavu pamāti par seksīgu? Un ne tikai par seksīgu! Ar viņu viegli dzīvot, amiŽanta, vispār . . .

—      Viņa ir liekulības iemiesojums!— Fransuāza iesaucās.— Viņa ienīda mūs visus!

—     Tātad tu, Fransuāza, ceri, ka no šīs šķiršanās ir kāds labums?— Daniels jautāja.

—  Protams.

—      Un tomēr tu pati atzīsti, ka tētis līdz ar to bus nelaimīgs.

—     Sākumā. Bet mazpamazām viņš sapratis, ka tas ir pats labākais, kas varēja notikt.

Ar vingru rokas kustību Daniels lika slīdēt rullim no augšas uz leju pa starpsienu, paklakšķināja ar mēli, lai paustu savu apmierinājumu, un teica:

—      Zini, Fransuāza, mums vajadzētu biežāk iet ciemos pie tēta, lai viņš nejustos tik vientuļš.

Fransuāza smaidīja: tu pārāk slikti pazīsti tēvu, domādams, ka savu bērnu sabiedrībā viņš radīs mierinājumu par savas laulības iziršanu. Nikolā, kurš bija beidzis balsināt karnīzes, ievilka kāpnes blakusistabā. Lorāns viņam sekoja.

—  Ko jūs darīsiet?— Fransuāza jautāja.

—  Pielabosim,— Nikolā teica kaut kur sāņus.

Drīz vien viņa izdzirdēja viņus divbalsīgi dziedam «Sofijas stances».

— Tas ir pretīgi,— Danija čukstēja.— Apklustiet!

Viņi dziedāja vēl skaļāk. Daniels aiz smiekliem rīstījās. Otrajā pantā, vairs nespēdams noturēties, viņš pievienojās korim.

—      Kaimiņi!— Fransuāza kliedza.— Man būs jauka reputācija šai mājā!

Beidzot viņi pieklusināja balsis.

Fransuāza jutās aizkustināta, ka viņas brāļi, Danija un Lorāns ir atnākuši šo svētdienas pēcpusdienu, lai palīdzētu viņai izremontēt dzīvokli. Viņiem palīdzot, līdz Aleksandra pārbraukšanai viss būs kārtībā. Kopš viņš projām, viņa saņēmusi vienu pastkarti ar Maskavas zīmogu, kurā attēlota Svētā Vasilija katedrāle un ar lodīšu pildspalvu uzšņāpti vārdi: «Brīnišķīgs ceļo jums. Pārāk maz laika, lai visu redzētu. Cik žēl! Uz drīzu redzēšanos! Skūpstu — Aleksandrs.» Sis lakonisms Fransuāzu satrieca. Vai viņam nav nekā cita, ko

viņai teikt? Ja nebūtu šīs pārvākšanās, viņa justos daudz bēdīgāk. Aizņemta ar iekārtošanās rūpēm, viņa gribēja domāt vienīgi par to mirkli, kad Aleksandrs pārkāps pār viņu dzīvokļa slieksni. Sajā jaunajā interjerā viņus gaidīs liela laime. Aleksandrs nekad nav zinājis, ko nozīmē iegūt «savas mājas». Tiklīdz viņš būs pavadījis dažus mirkļus savā darbistabā, viņš negribēs iet no turienes ārā. Beigušies garie rakstīšanas seansi bistro! Arī Nikolā būs savs kakts, lai mācītos. Un viņa savā istabā varēs netraucēti rakstīt ar mašīnu, netraucējot pārējos. Noteikti vajadzēs sarīkot jaunā dzīvokļa iesvētīšanu. Viņa jau domās apcerēja ielūgto viesu sarakstu. Pirmām kārtām, protams, brīvprātīgie strādnieki . . . Lieki teikt, ka Baka ielā viņa bija savedusi visu kārtībā viena pati. Tiesa, miteklis bija mazītiņš. Viņa uzmeta ašu skatienu savam tagadējam klusināto? toņos izkrāsotajam miteklim. Priekštelpa, lielā istaba un guļamistaba ir gaiši dzeltenā tonī, kabineta tonis drīzāk atgādināja tabakas krāsu. Brīdī, kad vajadzēja sākt iekārtošanu, viņa atcerējās Madū tantes padomus «Nevajag domāt, ka tā dēvētās tumšās krāsas padar? māju drūmu. Ja tu tās prasmīgi izvēlies un šur tui izrotā ar gaišu līniju, tu iegūsti spilgtu un ļoti oriģināli efektu.» Protams, ar neprasmīgu roku uzklātā krāsa ii nevienmērīga; no griestiem vienīgi bija notīrīti putekļi bet krāsojumu vajadzēja pētīt ļoti sīki un tuvu, la pamanītu tā nepilnības. Danija, tērpusies vecās biksē un vilnas vestē, vicināja otu, kas bija zaudējusi pus saru, un paziņoja:

—  Laimīga kārtā esmu beigusi! Mans rīks ir kļuvi vaļīgs.

Pēc tam, pienākusi klat Fransuazai, viņa nopūtas:

—  Cik pie tevis būs skaisti!

—  Jā,— Žans Marks teica.— Tu ļoti labi darīji, izvē lēdamās tumšus toņus. Baltā krāsa tos izcels. Un tu redzēji, ko es izdarīju ar tavu apkures katlu? Tas vairs nav apsildīšanas aparāts, bet gan vērtslieta, visskaistā kais tava dzīvokļa interjera rotājums!

Sudraba putekļi kā mazi komati bija pielipuši viņa pierei un rokām. Viņš smējās. Fransuāza secināja, ka Karolas aizbraukšana viņu nemaz neapbēdina, un atviegloti uzelpoja. Fakts, ka Filips ir radis drosmi, lai izšķirtos, Fransuāzu pašu piepildīja ar bezgalīgu prieku. Viņa domāia, ka tas nav naids pret pamāti, kas beidzot

viņu remdējis, bet nepieciešamība cienīt savu tēvu. Viņa paredzēja normālu turpmāko dzīvi tēvam un visai ģimenei. Varbūt viņš vēlreiz apprecēsies. Jebkura cita sieviete darītu viņu laimīgāku nekā Karola.

Nikolā un Lorāns atgriezās, notriepušies ar krasām, vēl svītraināki nekā indiāņi uz kara takas.

—  Es nekad nevarētu apgleznot Siksta kapelas griestus,— Lorāns teica.— Sis darbs ir pārāk netīrs.

Tā kā pulkstenis rādija jau gandrīz septiņi, brigāde pārcēlās uz virtuvi, lai nomazgātos un padzertos. No rokas rokā ceļoja melns ziepju gabals un pudele augļu sulas. Nikolā un Daniels bija atkorķējuši sarkanvīna pudeli un tukšoja to, saskandinot katru līdz malām pilno glāzi. Atskanēja durvju zvans.

—  Tas droši vien ir Zilbērs,— Žans Marks teica.— Es lūdzu viņu ienākt pēc manis.

Nikolā skrēja atvērt un atgriezās reizē ar gaišmatainu, trauslu vidēja auguma zēnu smalkiem vaibstiem, sejā kaut kāda dedzība un nenoteiktība. Pēc iepazīstināšanas ar viņu Žans Marks teica:

—  Vēl pirms desmit minūtēm tu būtu mus ieraudzījis līdz ausīm notriepušos ar krāsu.

—  Ja es būtu zinājis, ierastos jums palīga,— Zilbers teica.— Bet varbūt vēl nav par vēlu?

Nav par vēlu?— Nikolā teica komiskā sašutumā.

—  Vai tad nav redzams, ka viss ir padarīts?

Fransuāza lūdza Zilbēru dzīvoklī visu apskatīt. Viņš pieklājīgi apbrīnoja padarīto. Pēc tam atgriezies virtuvē, viņš uzmeta Žanam Markam vaicājošu skatienu.

—  Jā, mums jādodas prom,— Žans Marks sacīja.

Fransuāza mēģināja viņus aizturēt. Taču viņi ļoti

steidzās: sensacionāla 1925. gada filma, ko var noskatīties kādā kinoklubā.

Mazliet vēlāk arī Danija un Daniels sāka uztraukties par laiku. Viņiem jāatgriežas mājās tāpēc, ka Danijas vecāki vakariņos pilsēta un nav neviena, kas pieskata Kristīni. Lorāns cēlsirdīgi un negribīgi galu galā piekrita pavadīt vakaru majas kopa ar savu masu un svaini: ieslegs televizoru un, ja būs ļoti garlaicīgi, spēlēs pokeru.

Piepeši Fransuāza palika viena ar Nikola šai klusuma un nekārtībā. Viņa izmazgāja glāzes, sakārtoja tas sienasskapī. Protams, viņa domāja, vajadzētu pārkrāsot arī virtuvi un vannasistabu. Taču, tā ka šīs abas

telpas var krāsot tikai ar eļļas krāsu, tad izdevumi pārsniegtu summu, ko viņa bija noteikusi. Iegādājoties krāsas tikai istabām, darbistabai un dzīvojamai istabai, viņai jau tā bija jāiztērē vairāk nekā sešsimt franku.

—  Virtuvē varbūt pietiktu ar to, ka nomazgātu sienas,— viņa teica.

—  Vai tu esi jukusi?— Nikolā iesaucās.— Tad visur paliktu pēdas. Tāda kā tagad tava virtuve ir ļoti laba; tai ir senlaicīgs stils. Vismaz, kad redz to, tad apjauš to darbu, kas paveikts pārējā dzīvoklī.

—  Labāk saki, ka tev slinkums!

—  Arī tas,— viņš svinīgi atzina.

Pusdienās Fransuāza pagatavoja olas ar šķiņķi un kartupeļu salātus. Viņi apsēdās viens otram pretī virtuvē pie galda starp kastēm, šķīvju grēdām un avīžpapīru driskām. Nikolā ēda ar labu apetīti un saldēdiena vietā grauza piparmētru konfekti. Pēc tam viņš aizdedzināja cigareti. Viņš smēķēja, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, pa paradumam neņemdams vērā sēdekļa krakšķēšanu. Sī gluži vīrišķīgā mānija bieži bija kaitinājusi Fransuāzu pie viņas brāļiem. Kādu prieku zēni guva, šādi svārstoties? Vai tās ir atmiņas par to laiku, kad viņi jādelēja uz šūpuļzirgiem?

—  Krēsls, Nikolā!— viņa pārmetoši sacīja.

—  Ko? Krēsls? Ja tas salūzīs, es salabošu.

—  Tāpat kā to otru?

—  Ak, lai notiek!

Fransuāza nokopa galdu un atgriezās dzīvojamā istabā. Krāvēji bija izvietojuši mēbeles, kā pagadās. Bija nepieciešama minimāla kārtošana, lai īsti redzētu. Viņa atspiedās un pūlējās pārbīdīt kumodi pa nelīdzeno grīdu.

—  Pagaidi!— Nikolā teica.— Viena tu to nevarēsi izdarīt.

Pa diviem viņi pacēla kumodi un ienesa to istabā. Fransuāza redzēja sev priekšā šo slikti noskūto seju, un viņai radās vēlēšanās smieties. Matos salipusi krāsa. Salāpīts krekls. Un siksna ar zeltītām kniedēm, nonēsātas bikses.

—  Ir nu gan tev izskats!— viņa teica.

—  Un tev? Vai esi uz sevi paskatījusies?

Viņa aši pavērās cēlajā spogulī ar apzeltītu rāmi un ciļņveida rotājumiem, kas karājās virs kamīna, un tikko pazina sevi, sajaukti mati, spīdīgs deguns, ietērp

ta vecā, kastaņbrūnā Aleksandra kamzolī, kas brīvi plandījās ap augumu un sniedzās viņai līdz ceļgaliem.

—  Taisnība! Es esmu atbaidoša.

—  Ne gluži tā. Ne gluži tā,— Nikolā teica.

Tad viņš ar divkāršu enerģiju atkal ķērās pie darba. Pēc stundas viss bija savā vietā. Fransuāza savāca avīžpapīrus, kas klāja grīdu, un istaba atklājās savā galīgajā izskatā — tik plaša un tukša. Baka ielā ar šīm vienīgajā istabā izvietotajām mēbelēm pilnīgi pietika, lai radītu intīmu atmosfēru; šeit tās šķita neiederīgas, kroplīgas un smieklīgas. Lielā glezna, kurā attēlota krieviskā ainava ar zilajām debesīm un zeltaino labību un kurai vajadzēja izdaiļot sienu, acīm redzami bija par mazu vietā starp baltajām durvīm un sudrabaino apkures katlu; Madū tantes Luija XVI stila sekretārs ar smalkajām inkrustācijām un trauslajiem bronzas rotājumiem pazuda šā gaiši dzeltenā tuksneša vidū; lampa ar izvirpoto kāju un sarkanbrūno pergamenta abažūru, dzelzskoka nēģera galva, ar zaļgano pledu pārklātais izvelkamais dīvāns, kas iepriekšējā dzīvoklī paslīdēja garām nepamanīti, šajā plašumā izskatījās negaumīgi. Piepeši Fransuāzai bija tāda sajūta, ka šī istabas iekārta, pie kuras viņa galu galā bija pieradusi un pat tai pieķērusies, nav nekas vairāk kā grabažas.

—  Vai tev patiesi te patīk?— viņa jautāja, pagriezusies pret Nikolā.

—  Vai man patīk? Tas ir sensacionāli!

—  Vai tu nebaidies, ka te viss ir pārāk liels?

—  Tā ir laime, ka te ir tāds plašums! Citādi — kāpēc mums būtu jāpārvācas?

Viņš gāja no istabas istabā, un viņa gar sāniem nolaistām rokām soļoja viņam aiz muguras.

—  Mums ir tik maz mēbeļu,— viņa vēl teica.— To vajadzētu trīsreiz vairāk.

—  Es tā nedomāju. Ja būtu vairāk mēbeļu, nevarētu pakustēties!

Fransuāza smaidīja.

—  Un turklāt,— viņš atsāka, atgrūzdams kadas durvis.— Nāc apskaties manu istabu! Kā gan tu vari vēlēties, lai es kaut ko kritizēju, ja man ir šada istaba?

Sis pankūkai līdzīgais platais atsperu matracis, kam peles bija apgrauzušas vienu stūri, kaste, kas kalpoja par naktsgaldiņu, Fransuāzai šķita vēl nožēlojamāki pie griestiem piekārtās elektriskās spuldzes spilgtaja

apgaismojumā. Nikolā viens pats bija krāsojis savu istabu — tumši zaļā krāsā.

—      Zini,— Fransuāza teica,— šis tavs tonis nav pārāk priecīgs!

—  Es dievinu zaļas telpas,— viņš smiedamies sacīja.

Logam nebija aizkaru. Starp citu, to nebija arī citur.

Tie — no Baka ielas — bija pārāk īsi. Vai kādudien viņai būs pietiekoši daudz naudas, lai pasūtītu jaunus? Fransuāza gribēja nolaist žalūzijas. Tās bija no dzelzs, ar sarūsējušiem šarnīriem un ar grūtībām vērās ciet. Viņas rokas pārklājās ar sodrējiem. Viņa satvēra pirk stus un iekliedzās.

—  Ļauj man!— Nikolā teica.

Kamēr Nikolā nolaida žalūzijas, viņa iegāja Aleksan dra darbistabā. Arī te viņai viss šķita nabadzīgs un skumīgs. Viņa nožēloja, ka grāmatu izvietošanai viņam ir vienīgi neglīti metāla plaukti un strādāšanai — balta koka galds, nokrāsots zaļas riekstu čaulas krāsā. Viņai arvien vairāk un vairāk iesāpējās pirksts. Kājas kļuva gurdenas. Viņa dzirdēja ienākam Nikolā un, galvu šūpodama, teica:

—  Ai, es esmu izmisusi!

—  Kāpēc?

—  Nezinu . . .

—      Tāpēc ka Aleksandrs mētājas apkārt? Viņš droši vien būs sajūsmināts, ieraugot šo visu.

—      Tu tā domā?— viņa iesaucās, uzmezdama viņam starojošu skatienu. 't

Viņš nevis atbildēja, bet gan staipījās, mētāja rokas pa gaisu pa labi un pa kreisi un krakšķināja pirkstus. Pēc tam viņš sāka gorīties, it kā paklausot slepenam tamtamu aicinājumam.

—      Apģērbies!— viņš teica.— Es tevi aizvedīšu uz lielisku naktsbāru.

—  Nē,— viņa sacīja.

—  Ko? Tev ir garlaicīgi ar mani?

—  Nepavisam ne.

—  Tātad tev nepatīk dejot?

—  Pieņemsim, ka tā.

—      Tāpēc ka tu vienmēr esi dejojusi tikai ar nožēloja miem tūļām! Es dejoju labi.

—  Es zinu.

Viņš uzlika roku viņai uz pleca.

—      Klausies, Fransuāz, tev vajag izrauties no visām šim tavām mēbelēm un krāsām! Ja tu nevēlies dejot, iesim uz kino! Elizejas laukos rāda kolosālu vesternu. Es tevi uzaicinu.

—  Elizejas laukos?— viņa teica.— Tur ir dārgi.

—  Es esmu naudīgs. Skaties!

Viņš izvilka no kabatas piecdesmit franku banknoti un paburzīja Fransuāzai zem deguna.

—  No kurienes tev tā? — viņa jautāja.

—      Vakar nopelnīts sviedriem vaigā, atvēlot savu ģīmi reklāmas foto. Ģimene, vīnogu sulas cienītāja. Skaistums, veselība, labklājība . . . Turklāt tas ir tikai sākums. Nākamnedēļ es pozēšu fotoromānam. Tādi darbiņi tiek pasakaini labi apmaksāti. Viņi mani atrada pie Klēbera Bodrī. Šķiet, esmu jauna, romantiska premjera tips. Mani varēs redzēt visos «Maigā Skatiena» numuros.

—     Tu to nedarīsi, Nikolā,— Fransuāza noraizējusies piepeši teica.

—  Kāpēc ne?

Viņa skatījās viņam tieši acīs.

— Tas ir.. . . tas ir tevis necienīgi,— viņa teica.

Iestājās klusums.

—  Manis necienīgi?— Nikolā klusi atkartoja.

Viņa sejā iegula nopietna izteiksme. Acis satumsa, it kā visa uzmanība būtu pievērsta viņa paša būtībai. Pēc ilga brīža viņš teica:

- Tātad kino, vai iesim?

Fransuāza piekrita. Viņi ieskrēja katrs sava istaba, lai pārģērbtos. Fransuāza pirmā bija saģērbusies.

—      Pasteidzies!— viņa sauca pa Nikolā istabas durvīm.

—  Tūlīt, tūlīt!— viņš stieptā balsī atbildēja.

Tad parādījās kā attēls no modes lapas: krekls ar sīkām svītriņām, melna samta žakete un bikses un zābaciņi ar sprādzēm.

Cik tu esi šiks!— viņa teica.

—      Ko? Tu neesi redzējusi šo tērpu?—viņš nevērīgā tonī murmina ja.— Es to nopirku no kāda biedra.

Pec tam Nikolā vēroja Fransuāzu augstprātīgā vērīgumā. Viņa apgriezās, lai liktu novērtēt zilo kleitu ar vertikāliem, caurspīdīgiem ielaidumiem. Kritisku skatienu Nikolā joprojām klusēja. Beidzot viņš teica:

—      Kāpēc tu neuzvilki savu baklažānkrāsas vesti un lielrūtainos svārkus?

—  Vai šādi es neizskatos labi?

— Jā. Bet vestē un svārkos tu esi ekstrā!

—  Labi! Labi! Tas nav svarīgi.

Viņa atkal iegāja savā istabā. Kad Fransuāza atgriežas, ģērbusies, kā viņš bija vēlējies, Nikolā teica:

—      Lūk, lieliski! Zini, ja tu nebūtu Aleksandra sieva, es sāktu tevi aplidot.

—     Tu esi šķelmis,— viņa atbildēja, skaļi smejoties.

—  Starp citu, tu neesi mans tips.

Aizvērusi dzīvokļa durvis, viņa izbaudīja savādu īpašuma, viegluma un cienīguma sajūtu. Sis iespaids, starp citu, tūlīt izplēnēja, jo Nikolā ievilka viņu kāpnēs, pukodamies:

—  Ak dievs, kāto! Citādi visu nokavēsim!

Uz ielas viņus pārsteidza lietusgāze un viņi turpināja skriet līdz Buasjēras metro stacijai. Vilciens pienāca brīdī, kad viņi pieskrēja pie durvīm. Vagonā Fransuāza aizelsusies atkrita uz sola. Nikolā palika stāvam viņai līdzās, strauji elpodams un smaidīdams.

Kad viņi izkļuva virspusē svaigā gaisā Elizejas lauku avēnijā, joprojām lija. Pie kinoteātra durvīm zem lietussargiem stiepās melna, zvīņaina un trīcoša gaidītāju rinda. Pēdējais seanss sāksies tikai pēc desmit minūtēm. Viņi stoiski nostājās rindā. Nikolā pienāca klāt Fransuāzai, novilka lietusmēteli un apsedza ar to abu galvas.

—  Tu skrien ātri,— viņš teica.— Es nebūtu ticējis.

—  Kāpēc?

—      Tu neizskaties pēc tādas . . . Lūk! Cilvēki iet ārā. Viņiem ir savādi ģīmji. Varbūt tā ir slikta filma. Pavaicat viņiem?

—      Katrā ziņā ir pārāk vēls, lai dotos kur citur,— Fransuāza sacīja.

Lietus kļuva spēcīgāks.

—      Ja es kļūšu slavens aktieris, mums vairs nevajadzēs stāvēt rindā,— Nikolā teica.

Viņa juta kārdinājumu izteikt kādu joku, bet nodomaja, ka teātra pasaulē vislielākās veiksmes ir neparedzamas, un tāpēc klusēja. Nikolā uz afišas, Nikolā, kurš gūst panākumus, Nikolā, kurš diktē modi jūsmīgai jaunatnei,—kāpēc gan ne? Rinda sakustējās. Garš, cilvēkveidīgs kāpurs bradāja pa peļķēm. Kādu gabaliņu

pirms Nikolā kāds zēns bieži atskatījās uz Fransuāzu. Nikolā sveicināja viņu ar nevērīgu rokas mājienu.

—  Tas ir Kamiza,— viņš teica.— Kursu biedrs. Ziņkārīgs kā neviens. Tu esi iekritusi viņam acīs. Rīt viņš man noteikti vaicās, vai es jau ilgi esmu kopā ar tevi. Kad es teikšu, ka tu esi mana pamāte, viņš nekad tam neticēs. Klau, man vajadzēs saderēt . . .

Bārdaini pirmatklājēji piesardzīgi nolēca no zirgiem un iekārtoja apmetni klinšainas kalna smailes virsotnē. Zem ceļotāju katliņa uzdzirkstīja liesmas, klusināti strinkšķēja ģitāra, un Nikolā pagrieza galvu pret Fransuāzu, kas šķita kā apburta par notiekošo uz ekrāna. Projekcijas aparāta izkliedētajā gaismā Nikola viņa likās skaistāka un noslēpumaināka nekā parasti. Nekad agrāk viņš nebija pamanījis viņas profila izteikti pareizās līnijas. Varbūt šī ir pirmā reize, kad viņš skatās uz viņu ar vīrieša acīm? Aleksandra prombūtne tuvinājusi viņu Fransuāzai. Šobrīd viņam ir tāda sajūta, ka viņi ir laulāts pāris«. Viņš atkal domāja par sava tēva vārdiem: «Fransuāza jāiepazīst tuvāk, lai viņu pa īstam novērtētu . . . Šķietami visprātīgākās sievietes tuvības mirkļos ir vispārsteidzošākās …» Iepriekšējā vakara pirms aizbraukšanas uz Maskavu Aleksandrs viņam vel teica: «Es uzticu tev Fransuāzu!» Taču viņa acīs varēja lasīt: «Es dodu tev viņu!» Nikolā bija par to pārliecināts. Ja attiecībās ar Fransuāzu viņš sasniegtu savu mērķi, Aleksandrs par to nospļautos. Sai neparastajai iespējai vajadzētu rosināt Nikolā uz pārdrošību. Tomēr šobrīd viņš juta tikai apmulsumu. Viņš piesardzīgi uzlika labo roku uz blakuskrēsla atzveltnes. Tad mazpamazām lava rokai aizslīdēt līdz Fransuāzas plecam. Aizrāvusies ar filmu, viņa nekustējās. Arī Nikolā bija nekustīgs. Nolaisto pirkstu sniedzamības attālumā viņš juta nepazīstamās miesas siltumu. Viņš neuzdrošinājās neko vairāk. Viņš domāja — pat ja viņa nebūtu Aleksandra sieva, viņš šaubītos iet tālāk. Tādu meiču kā Fransuāza — tādu nevelk gultā, lai pavadītu laiku, ar viņu veido turpmāko dzīvi. Bez šaubām, viņa ir vienīga būtne pasaulē, kuras cieņa viņam ir nepieciešama. Iedomājoties, ka var viņu aizvainot, aizskart, Nikolā pār

ņēma piepešas bailes. Viņš ir spējīgs uz jebkuru cūcību, tikai ne uz šo! Nenojauzdama domas, kas tumsā uzbudināja Nikolā, Fransuāza turpināja skatīties uz ekrānā .notiekošo. Kāds pirmatklājējs, palicis nomodā, ieroci rokā mēnessgaismā sargāja savu biedru miegu. Nekas neliecināja par indiāņu tuvošanos. Tomēr viņi gluži kā tārpi līda tuvāk tumsas aizsegā. Nikolā lēni atvilka savu roku. Sargs saļima ar pārgrieztu rīkli. Pārējie, pēkšņi pamodināti, atklāja uguni pret uzbrucējiem. So cīņu niknums atbrīvoja Nikolā no nemiera. Viņam briesmas ir garām. Nikolā atvirzījās no Fransuāzas.

—  Tas ir kolosāli!— viņa teica.— Kā viņi rīkojas! . . . Skaties! . . .

Pārdzīvojuma ietekmē viņa saspieda viņa roku. Nikolā atbildēja šim spiedienam. Maigi, atklāti, bez slēpta nolūka. Līdz pat filmas beigām viņš gremdējās laimīgā pārliecībā par viņu draudzību.

XVI

Jaukā laika iedrošināti, lielākā daļa viesu bija izgājuši no mājas un izklīduši parkā. Starp kokiem bija uzslietas plašas baltzaļa, svītraina audekla teltis, kur ierīkotas trīs bufetes un kur pasniedza absintu. Starp ziedošajām puķu dobēm vietumis bija izvietotas akmens vāzes ar košiem puķu pušķiem. Maura blīvajā zaļumā kā buras regates laikā plīvoja spilgti, brīvi, gaiši sieviešu tērpi. Fransuāza un Nikolā pienāca klāt vislielākajai grupai, kur skanēja skaļas balsis un smiekli. Sapulcējušos vidū bija arī Žans Marks un Valērija. Ar pirmo acu uzmetienu Fransuāza pamanīja brāļa neīsto jautrību un augstāko aprindu laipnību, kas viņu apbēdināja. Turpretim šķita, ka Valērija savā lomā jūtas lieliski. Viņas sejā nekas nenorādīja uz jaunas meitenes pārsteigumu par savu laimi un uz lepnumu, ka var to izrādīt visiem. Acīm redzami svarīgākais viņai ir uzņemt savus draugus tā, it kā viņa nemaz nebūtu tos aicinājusi uz savu saderināšanos. «Kāds pieticības trūkums šajā pieticībā!» Fransuāza domāja, skūpstot Valēriju. Un viņa čukstēja meitenei ausī:

—  Apsveicu tevi, Valērija! Es priecājos par jums abiem.

Taču Valērija izlikās, ka nav dzirdējusi. Bez šaubām, viņa atzina Fransuāzas pārdomas par nepiemērotām šim brīdim. Viņa sniedza roku Nikolā. Ar visaptverošu kustību norādot uz dārzu, viņš teica:

—  Kas par atmosfēru!

—  Jā,— Valērija sacīja,— mums ir laimējies: meteoroloģiskie apstākļi ir mūsu pusē.

Un, novērsusi skatienu no Nikolā, viņa iesaucās:

—  Ai, Nensij, dārgumiņ, cik tas jauki, ka esi ieradusies! . . .

Valērijai bija bālgani pelēka kleita, ļoti atturīga, ar atlokāmu apkaklīti un ar baltu un melnu puķu pušķi pie jostas. Sis pa pusei sēru tērps, diezgan savāds šodienas notikumam, liecināja par viņas pastāvīgo vēlēšanos pārsteigt. Fransuāza piegāja pie Žana Marka Viņš iekļāva māsu savās rokās, aizveda malā un jautāja:

—  Aleksandrs nav kopā ar tevi?

—  Nē,— viņa nelabprāt atbildēja.

—  Bet viņš ir atgriezies no ceļojuma?

—  Vēl ne.

—  Man šķita, ka tu viņu gaidīji jau pagājušajā pirmdienā.

—  Viņš "atrakstīja, ka, iespējams, aizkavēsies vel kādu laiku . . .

—  Kad viņš atgriezīsies?

—  Pēc četrām piecām dienām, bez šaubām . . .

Fransuāzai gribējās, kaut ātrāk brālis pabeigtu šo

izvaicāšanu. Vēl mazliet, un, savā pacietībā novesta līdz galam, viņa atzītos, ka aizvien vel nav saņēmusi nekādu ziņu no Aleksandra, ka gaida veltīgi un mirst aiz skumjām. Jau vairāk nekā trīs nedēļas, kopš viņš ir aizbraucis! Viņai nav pat viņa Maskavas adreses. Ja rit nebūs vēstules, viņa ies uz Ševaljē-Viņāra izdevniecību, lai ko uzzinātu. Tur vajadzētu zināt, kur viņš ir, ko dara, kad domā atgriezties Parīzē . . . Viņa atcerējās Daniela kāzas iepriekšējā gadā. Aleksandrs bija atteicies tajās piedalīties, un, kad neviens vairs necereja viņu ieraudzīt, viņš pēkšņi parādījās viesistabā. Vai šodien viņa neredzēs Aleksandru negaidīti parādāmies alejas galā? Muļķīgā cerība izraisīja reiboni: Sarnerē kungs dažu viesu pavadībā nāca pie sava nākamā znota. Žans Marks paspēra dažus soļus viņiem pretī. Fransuāza palika aizmugurē. Viņa vēroja brāli sarunājamies ar Šiem padzīvojušajiem un cienīgajiem kungiem.

Pēc tam kad bija Javies visiem vējiem, viņš beidzot atkal ir ieguvis stingru pamatu: ģimeni, sabiedrisko stāvokli, visāda veida atbalstu . . . Ko vairāk var vēlē ties? Ir jābut ļoti stipram, lai meklētu savu laimi ārpus sabiedrībā parastajiem ceļiem. Daudzi no tiem, kuri nicināja materiālos panākumus, atsaucās uz nabadzī bas ideālu, lai labāk attaisnotu savu slinkumu vai nespēju. Viņa pati, kas it kā atteikusies no savas vides un tās ieražām,— vai viņa patiesi ir apmierināta, ka ir pagriezusi muguru tam visam? Iepriekšējās dienas va karā viņa runāja pa tālruni ar Madū tanti par Žana Marka saderināšanos. Abas vienprātīgi atzina, ka tas ir prātīgs lēmums. Tad kāpēc šodien viņa ir tik apbēdi nāta, domājot par brāļa gaidāmajām precībām? Kāpēc izjūt neskaidru neērtību, redzot brāli šajā jauna šefa lomā, šefa, kurš ir ar mieru nomainīt savus bijušos darba devējus?

—  Ko jūs domājat darīt pēc Iicenciāta grāda iegūša nas? … Ak jā, jūs rīkojaties pareizi, atsacīdamies no advokata karjeras . . . Pārāk noslogots . . . Rakstura jautājums . . . Aizraujoši . . .

Fransuāza nožēloja, ka angīnas dēļ Madlēna palikusi Tukā. Griezīgā balss klausulē: «Tas ir pārāk muļķīgi! Es ieradīšos nākamajā nedēļā . . . Noskūpsti viņu no manis!» Cik daudz viņas varētu teikt viena otrai, ja Madū būtu klāt šai viesu pieņemšanā! Tiesa, šajā gadījumā viņai vajadzētu runāt ar Madū par Aleksan dra braucienu. Nav iespējams viņu apmānīt. Viņa ļoti ātri nojaustu brāļameitas nemieru, īgnumu, aizvainojumu. Taču Fransuāza gribēja saglabāt savu noslē pumu. Aiz lepnuma, aiz dvēseles smalkjūtības, aiz pieklājības.

—  Tu kaut ko iedzersi?— Nikolā jautāja.

Viņš aizveda Fransuazu pie tuvākās bufetes un pasu tija glāzi šampanieša viņai, skotu viskiju sev. Uz viesu pleciem rotājās saules un ēnas plankumi. Brīdi pa brīdim daži no viņiem pēkšņi pazina viens otru, no tālienes sasveicinājās, skaļā balsī sauca: «Labdien! Kā klājas?» Un smaidu pārtrauca košļāšana. Mīkstās mai zes sendviču kaudzes un sīkie cepumi saruka šķīvjos. Neskaitamo rīkojumu pārmāktajiem kalpotājiem bija apstulbušas sejas. Viņi atkal atguvās, ieraugot de Sa rnere kundzi, kas izklaidīga un pievilcīga uzmanīgi aplūkoja sapulcējušos sabiedrību. De Sarnerē kungs

pievienojās sievai. Fransuāza pārmija ar viņiem dažus pieklājības vārdus.

—  Parīzē tā nebūtu,— de Sarnerē kundze teica.

—  Bet viss turējās mata galā. Kāda nelaime, ja būtu lijis!

Draugu pulciņa notverta, viņa nozuda, turpretim viņas vārdi vēl it kā izskanēja gaisā.

—  Iesim paskatīties uz citu bufeti!— Nikolā teica.

—  Šeit ir tikai veči.

Daniels un Danija aizšķērsoja viņiem ceļu.

—  Visur jūs meklēja.

—      Mēs tikko ieradāmies,— Nikolā sacīja.— Tas ir kolosāli, vai ne!

—     Jā,— Daniels teica,— bet es esmu dusmīgs, ka šeit nav tēva.

—      Viņš nebija atnācis ari uz tavām laulībām,— Fransuāza teica.— Un tu domā, ka viņš uztraucas par Žana Marka saderināšanos, ja atsakās pat pieņemt viņu savas mājās?

—  Tas taisnība! Un turklāt šeit ir māmiņa un Ivs . . .

—  Kur viņi ir?

—  Pie tnājas, tur . . .

—  Iesim uz turieni?

—      Vēl ir laiks, vai ne?— Nikolā vaicāja.— Es esmu izslāpis.

Viņš aizvilka viņus pie otras bufetes, ko ielenca vēl ciešāks pūlis. Kamēr viņi lauzās pie galda, Žans Marks viņus panāca.

—      Ai,— viņš iesaucās,— es atstāju Valeriju pie uzmācīgiem cilvēkiem! Viņa ir drosmīgāka par mani. Ko jūs ņemsiet? Ziņoju jums, ka šampanietis ir pirmšķirīgs. Mans nākamais sievastēvs ir ražotaja tuvs draugs.

Visi izvēlējās šampanieti, vienīgi Nikola ne, jo viņš gribēja «turpināt» viskija balli. Fransuāza pacēla savu glāzi, uzmanīgi skatīdamās uz Žanu Marku. Viņš apmulsis smaidīja, it kā lūgtu māsai piedošanu par šo savu veiksmi. Viņai bija sajūta, ka brālis nejūtami attālinās no viņas, ka viņš atmuguriski iegrimst bagāta, snobiskā un virspusējā pasaulē, kur viņa nekad nevares viņam pievienoties.

—      Un es? Man tu neko nepasniegsi?— Valerija jautāja.

Neviens nebija redzējis viņu pienākam. Viņas mazā, smailā un pašapzinīgā sejiņa slējās virs kakla, kas šķita garāks nekā parasti.

,— Starp citu, es šorīt zvanīju darbuzņēmējam,— viņa atsāka.— Viņš zvērēja, ka dzīvoklis būs kārtībā jūnija beigās.

—  Jo labāk, jo labāk,— Žans Marks murmināja.

—  Kur jūs dzīvosiet?— Fransuāza vaicāja.

—  Bižo avēnijā,— Valērija atbildēja.— Mans tēvs visādi pūlējās, lai atrastu mums kolosālu dzīvokli pēdējā stāvā ar terasi. Būtībā mēs dzīvosim netālu no jums. Žans Marks man teica, ka tu esi jauki iekārtojusies.

Apjukusi Fransuāza skatījās gan uz brāli, gan Valēriju un tad teica:

—  Mēs tikai ar līmes krāsu nokrāsojām sienas. Tas ir pavisam vienkārši.

—  Pie manis arī bus pavisam vienkārši,— Valērija sacīja.— Vienas sienas daļa horizontāli krāsota . . .

Danija klausījās viņā ieplestu muti. Daniels ar bažām skatījās uz savu sievu, it kā baidīdamies, vai tik viņa neinficējas ar lielummāniju.

—  Es labprāt gribētu redzēt, kā ir pie tevis,— Valērija atsāka.

—  Tiklīdz Aleksandrs būs atgriezies, mēs ielūgsim dažus draugus,— Fransuāza strauji atteica.

Tad viņa vienā rāvienā iztukšoja glāzi. Tūkstoš adatiņas durstīja mēli. Vaigi kvēloja. Viņai šķita, ka visi ielūkojas viņas dvēselē uri žēlo viņu. Taču Valērija jau atbrīvojās no viņas un priecīgi izsaucās:

—  Zizī, Marī Elēna!

Viņa aizrautīgi skūpstīja uz abiem vaigiem un lūpām divas klaunveidīgas būtnes izbalinātiem matiem un kā sariem stīvām skropstām. Divas skolas vai brīvdienu draudzenes, uz laiku pazudušas no redzes loka un nu beidzot atkal satikušās! Vairs nešķirsies, tā nolemts. Iepazīstinot viņas ar Žanu Marku, Valērija nepapūlējās piebilst: «Mans līgavainis,»— kas lieku reizi nokaitināja Fransuāzu. Balsis pieauga skaļumā līdz galējam diapazonam. Zizī un Marī Elēna bija visu redzējušas pirms lielās publikas: lugas, filmas, baletus, gleznu izstādes, tērpu kolekcijas. Salīdzinājumā ar šīm Parīzes mākslas izlūkotājām pat Valērija šķita atpalikusi. Tikmēr Nikolā, kuru nekas neiespaidoja, izteica viņām

repliku. Fransuāza dzirdēja, kā viņš gluži apskurbis runā par slaveniem aktieriem, saucot viņus vārdos, un kritizē komēdiju, kuras satura izklāstu bija tikko izlasi jis laikrakstā. Tumšzilais uzvalks, kas viņam bija nm gurā, piederēja kādam kursa biedram, kurš bija to aizdevis uz vienu dienu. Viņa sprādzēm rotātās kurpes nepieciešams pazolēt. Taču viņš par to neraizējas, ir nepiespiesti augstprātīgs, glāzi rokā.

—      Nepiekrītu . . . Zozefa Bendena inscenējums izm cina tekstu . . . Tā ir vāciska tendence . . .

«Viņš runā vienalga ko,» Fransuāza nodomāja. Piepeši viņa redzēja, kā Žana Marka skatiens novēršas no grupas un pāri galvām vēršas kādam pretī.

—      Piedodiet!— Zizī teica.— Savos pirmajos iestudējumos Zozefs Bendēns varbūt ir . . . bet te . . . Beigu beigās — vai jūs esat redzējis «Les Trachiniennes»?

—  Jā,— Nikolā pašapzinīgi sacīja.

—  Un jūs uzstājat?

—  Es uzstāju . . .

—  Tad es nesaprotu.

—      Skat! Zilbērs! — Valērija iesaucās. — Nav pārāk agrs, vedft!

Gurdu seju, stereotipu smaidu Zilbers spieda visiem roku, paņēma pokālu. Fransuāza, kas slepus viņu vē roja, atzina, ka viņš izskatās apjucis un nelaimīgs.

—      Nu, kā ar to mašīnu?— Žans Marks jautāja, pienākdams viņam klāt.

—      Kārtībā,— Zilbērs atteica.— Man ta ir kopš šā rīta.

—  Tu ar to atbrauci?

Viņš pagrozīja plecus.

—      Tu labi zini, ka tas nav iespējams, jo es neizturēju pārbaudi. Nē, es to atstāju garāža.

—  Man tomēr gribētos to apskatīt.

—  Tas ir viegli izdarāms.

—  Tā ir skaista?

—  Jā, diezgan skaista.

—      Ja vēlies — rīt. Vai labāk parit . . . FZs tev piezva nīšu.

—  Norunāts.

—      Kādas markas? — Nikolā jautāja, atstādams abas sievietes, lai pievērstos mehānikai.

«M. G.».

—      A, ta ir lieliska! Četri ātrumi, no kuriem trīs ir sinhroni. Simt septiņdesmit picci kilometri stundā?

—  Tā runā.

.Skaļi, kā trompetes skaņas spalgi smiekli viņu pārtrauca, de Sarnerē kundze pienāca pie grupas ar kādu vecāku laulātu pāri, kuru Fransuāza nepazina. Apkampieni un komplimentu birums — tie bija Zilbēra vecvecāki. Jaunu viesu ierašanās vēl vairāk palielināja pūli ap Valēriju. Nogurusi no šīs nepārtrauktās laipno seju maiņas acu priekšā, Fransuāza devās prom no bufetes. Ari Žans Marks un Zilbērs savukārt pacentās nozust un apstājas netālu no viņas pie lielas akmens vāzes, kurā greznojās griezti ziedi.

—      Lūk, tā,— teica Zilbērs.— Es vēlu tev daudz lai mes. Uz redzēšanos, vecīt!

—  Tu jau aizej?—Žans Marks jautāja.

—  Tavuprat, ko lai es šeit daru?

—  Es nezinu … To pašu, ko citi . . .

—-Es neesmu tāds kā citi,— sacīja Zilbērs, iegremdē jot Žana Marka acu zīlītēs nepielūdzamu skatienu.

Viņš nervoziem soļiem devās prom, izvairīdamies no alejā izklīdušajiem viesu pulciņiem. Žans Marks ilgi pavadīja viņu ar skatienu. Tad, pamanījis, ka Fran suāza redzējusi šo scēnu, piegāja pie viņas un teica:

—      Viņš nevar vien beigt skaisties tāpēc, ka nav nolicis eksāmenu. Vel vienu pokālu?

—  Nē, paldies.

—  Tu neko nedzer, neko need . . .

Viņš runāja garlaikoti, lai' nosistu laiku. Viņa domāja par smiltīm, kas birst bedrē.

—      Žan Mark, vai tu patiesi esi laimīgs?— Fransuāza pēkšņi jautāja.

Viņš smējās.

—  Es pēc tāda neizskatos?

—  Jā, jā . . L

Klusums. Pēc kada brīža Žans Marks sacīja:

—      Atvaino mani, tikko ieradās Depuijī kungs… Viņš ir mana nakamā sievastēva kompanjons . . .

Žans Marks pieglaimīgi metās uz priekšu pretī liela auguma plikpaurainam kungam ar Goda leģiona ordeni. Starp citu, šeit visiem vīriešiem, kas sasnieguši zināmu vecumu, pogcaurumā bija ordeņlentītes. Piemiedzot acis, Fransuazai šķita, ka tā ir savdabīga morzes ābece. Punkts, svītriņa, punkts, punkts, svītriņa… Ko

nozīmē šī telegrāfa vēsts, kas sarkanā krāsā pavīd uz svārku atlokiem? Viņa pasmaidīja par šo savu domu. Putni čivināja viņai virs galvas, pēc tam, cilvēku kņadas izbiedēti, apklusa. Sarnerē-Depuijī farmačeitis kās laboratorijas — bagātība, kas balstīta uz pilieniem, tabletēm, svecītēm. Ja Aleksandrs būtu šeit, viņš visu to izsmietu.

—  Labdien, manu Franset!

Fransuāza notrīsēja un, sirdij sažņaudzoties, redzēja, ka, svārkiem pie katra soļa plīvojot, pa aleju šurp nak māte, kā vienmēr pārlieku jaunavīgi ģērbusies.

—  Kur ir Žans Marks?

—  Viņš tikko bija šeit,—Fransuāza teica.

—      Es viņu gandrīz neesmu redzējusi. Un viņa mazā līgaviņa?

«Mazā līgaviņa» arī bija nozudusi. Saņēmusi savas meitas roku, Lisija aizvilka viņu pie kāda sola, apsēdināja un murmināja:

—      Saki man — vai tas nav trakums, kas notiek ar tavu tēvu?

—  Kas?

—  Skiet, viņš šķiras?

—  Jā.

—  Viņa aiziet vai viņš? . . .

—  Viņa.

—      Nabaga Filips!— Lisija nopūtas, savilkdama seju divdomīgā grimasē.— Viņam neveicas! Viņš nav ieradies šeit manis dēļ?

Fransuāza uzskatīja par labaku melot.

—  Nē jel, māmiņ, viņš ir devies darījumu ceļojumā.

—  Atkal. Un kā tev, tavai ģimenei?

—  Viss kārtībā.

—  Jūs neapciemojat mus visai bieži.

—     Aleksandrs ir tik aizņemts. Kopš atgriešanās no Padomju Savienības . . .

Lisija palieca uz priekšu savu stipri izkrāsoto seju, pieņēma maigi sievišķīgu, sazvērniecisku skatienu un čivināja:

—      Un bez tā . . . nekas . . . nekas nav paredzams perspektīvā?

—  Nē, māmiņ.

—  Aleksandrs negrib, vai tu pati svārsties?

—  Mēs . . . mēs abi, nosarkdama Fransuāza teica.

—  Nu labi! Jūs kļūdāties,— Lisija teica.— Nekas tā nevar līdzsvarot ģimeni kā bērns. Paskaties, mēs ar Ivucīti . . .

—  Aleksandrs nav Ivucītis!

—  Visi vīrieši zināmā mērā ir līdzīgi. Tu neatradīsi daudz tādu, kas precas, lai kļūtu par tēviem. Tas ir mūsu — sieviešu ziņā iedvest viņiem vēlēšanos pēc bērna . . .

Sī laulības dzīves virtuves mācība saniknoja Fran suāzu. Sīs krietnu sieviešu receptes, kā apmānīt vīrišķi un pieķēdēt viņu pie mājas! Viņa nekad nebūs no tām, kas mājas kunga priekšā klīrējas, bet aiz muguras gatavo sazvērestību. Vai tāpēc, ka māte aizskar viņu jūtīgā vietā, viņai tā deg vaigi un tā sāp krūtis? Nevienam nav tiesību jaukties viņas personīgajā dzīvē! Niknuma pārņemta, viņa ar grūtībām savaldījās un juta asaras kāpjam acīs.

—  Es tā runāju, mana mīļā, vēlot tev labu . . . Tas ir nenormāli, ka . . . Es zinu, tu esi ļoti jauna . . Bet tas nekavē . . .

Fransuāza atcerejās, kā pirms dažiem mēnešiem vi ņas māte elsās izķēmotu seju murmināja, ka Ivucītis viņu atstājis un nu viņa paliks viena ar savu «mazulīti». Droši vien dvēseles satraukumi neatstāj sievietēs nekādas pēdas. Kāda veselība šajos trauslajos ārējos veidolos! Tā pati, kas aizvakar bija nonākusi izmisumā un diedelēja padomus, šodien dod laimīgas dzīves veidoša nas padomus jaunajiem.

Sauli aizklāja mākoņi. Vējš locīja koku lapotnes. Telšu zaļi balti svītrotais audekls viegli viļņojās. Piepeši kļuva auksts.

—  Nebaidieties ne no kā! Lietus nebūs!— de Sarnerē kundze daudzināja.

Tomēr sievietes jau sīkiem, nenoteiktiem soļiem steidzās uz lielo, balto māju ar lēzeni slīpiem šifera jumtiem. Lisija, plecus drebinādama, piecēlās.

—  Mums labāk būs iekšā. Tu nāksi?

—  Tūlīt, māmiņ,— Fransuāza sacīja.

Lisija aizgāja un segtajā galerijā aizkavēja Dānielu un Dāniju.

—  Un kā klājas manai mazajai Kristīnei? Vai zināt, man viņa patīk.

Atbrīvojusies no mātes, Fransuāza atviegloti uzel poja. Apkalpotājs, kas nesa paplāti, paklanījās viņai.

Neapzināti viņa paņēma pokālu ar šampanieti. Piepeši starp grupām, kas izklīda, viņa pamanīja pazīstamu seju: Didjē Koplēns. Viņš skatījās uz Fransuāzas pusi kā uz glābšanas riņķi. Viņa no tālienes uzsmaidīja viņam. Pēc brīža Didjē jau bija viņai līdzās.

—      Ai, kāds prieks jūs redzēt!— Didje teica.— Zināt, es gandrīz nevienu te nepazīstu.

—  Es ne tik,— Fransuāza sacīja.

—  Tomēr . . .

—      Es jums galvoju: uz diviem Žana Marka draugiem ir trīsdesmit no Sarnerē puses.

Didje domīgi caur acenēm noraudzījas uz Fransuazu un teica:

—  Sī disproporcija jūs apbēdina?

—  Nemaz! Es tikai konstatēju . . .

—  Un nožēlojat.

—  Nē taču!

—      Nu labi, man gan ir drosme pateikt, ka esmu mazliet noskumis.

—  Kāpēc?

—  Precējies draugs — tas ir zaudēts draugs.

—  Žans Marks gan ne!

—      Tieši Žans Marks! Viņš ir brīnišķīgs, bet tik ievainojams! Starp citu, arī jūs; kopš esat precejusies, es jūs vairs neredzu.

—  Tāpēc ka esmu ievainojama?

—  Vai arī tāpēc, ka esat laimīga.

Viņš savādi smaidīja, seja apaļa un gudra, izspūruši mati virs pārāk augstās pieres. Fransuāza atzina, ka viņš ir neveikls, simpātisks un mazdrusciņ netaktisks. Kā okšķerēdams Nikolā gāja garām pa aleju. Fransuāza deva viņam mājienu.

—  Ko tu viens klīsti? Nāc šurp!

—      Visi šie ļautiņi!— pienācis klāt, Nikolā teica.— Ir nu gan viņiem izskats! Es vēroju viņus un uzjautrinos. Jūtos kā teātrī.

Uz Fransuāzas rokas sašķīda viena ūdens pile. Otra iekrita šampanietī.

—  Tagad gan būs plūdi,— Nikola sacīja.

Fransuāza nolika glāzi uz sola. Vienā mirklī lietus

šļācās no debesīm. Sudraboti viļņi rotājās maurā. Alejas grants šņirkstēja. Apkalpotāji atlocīja uz augšu bufetes galdauta malas. Fransuāza, Nikolā un Didje skriešus metās uz lieveni, kas lejpusē paplašinājās starp

diviem ligustru krūmu dzīvžogiem. No visām parka pusēm šurp skrēja saliekušies viesi. Salijuši, viņi sapulfējās lielajā viesistabā. Tur tikai ar mokām varēja pakustēties. Cieši saspiesti kā deju zālē, cilvēki sarunājās, stāvēdami līdzās. Drīz vien zem griestiem ar zeltītiem laukumiem balsu troksnis kļuva apdullinošs.

Didjē bija nozudis pūlī. Fransuāza ar acīm meklēja viņu, neatrada un pagriezās pret Nikolā, kurš antīka spoguļa priekšā iztaisnoja kaklasaites mezglu.

—  Tā ir tikai lietusgāze,— de Sarnerē kundze paziņoja.

Par spīti šai nomierinošajai prognozei, daži viesi izrādīja vēlēšanos doties projām.

—  Iesim projām?— Fransuāza piedāvāja.

—  Jā,— Nikolā teica.— Šovakar pulksten astoņos man ir kursi. Ja tu nāktu man līdzi?

Viņa nekad nebija piedalījusies Klēbera Bodrī nodarbībās. Taču perspektīva palikt vienai lielajā dzīvoklī pie rakstāmmašīnas viņai piepeši šķita ļoti mokoša.

—  Jā, labprāt,— viņa teica.

Nikolā bija pierakstījis laiku, kad vilcieni dodas atpakaļ. Kamēr viņš raudzījās savā piezīmju grāmatiņā, pa spraugu viesu ciešajā sienā iznira Lisija un Ivs Mersje. Arī viņi devās prom mazās Anželikas dēļ, kuru nevarēja vakarā atstat vienu. Ja kāds vēlētos braukt ar mašīnu . . . Fransuāza un Nikolā piekrita. Taču viņiem bija vajadzīgas gandrīz desmit minūtes, lai viesu drūzmā atrastu Sarnerē, Valēriju un Zaņu Marku un atsveicinātos no viņiem.

—  Tas ir muļķīgi! Vēlāk bus mazas vakariņas tuviniekiem. Jums jāpaliek!

Par spīti Žana Marka lūdzošajam skatienam, Fran suāza turējās stingri.

Tomēr mašīnā viņa nožēloja, ka nav braukusi ar vilcienu. Ivs Mersjē vadīja savu «R 4.» gluži kā sacīkšu mašīnu, nekaunīgi signalizēja, lai tiktu garām jaudīgākām automašīnām, ar grūtībām apdzina tās, gandrīz saskaroties, pārāk ātri nogriezās, pagriezienos riteņiem slīdot. Viņam līdzās Lisija tērgāja par šo straujo braukšanas manieri.

—  Skaties, tas tur negrib piekāpties! Velkas, bet turas kreisajā rindā! Tagad viņš piedod gāzi tāpēc, ka tu tā dari. Lūk, kur var redzēt cilvēku raksturus! Tu vari viņu apdzīt! Piespied! Piespied!

Manevrs izdevās, viņa pagriezās, lai veltītu nicinošu skatienu atpaliekošajam šoferim. Sarāvusies aizmugures sēdeklī, Fransuāza juta kaut ko līdzīgu bailēm un kaunam. Viņai šķita, ka saskarsmē ar Ivu Mersjē māte ar katru gadu kļūst aizvien viduvējāka un dumjāka Fransuāza uzmeta skatienu Nikolā: viņš vēroja ceļu gluži vienaldzīgs pret to, ko runāja apkārt. Lietus pātagoja stiklus. Logu tīrītāji ritmiski slaucīja ūdens plūdus.

—  Un, lūk,— Lisija nopūtās,— mans pēdējais bērns apprecēsies!

—  Tu aizmirsti Anželiku, māmiņ,— Fransuāza skarbā tonī teica.

Taču tūlīt nožēloja savu ļaunprātību. Lisija nebija jutusi dzēlīgumu.

—  Tas tiesa,— viņa teica.— Man paliek šis nabaga mazulītis. Bet tādā tempā, kā to dara jaunie,— vai tik viņa negribēs precēties piecpadsmit gadu vecumā ar četrpadsmit gadus vecu koledžas audzēkni?

—  Tā vis nebūs,— Ivs Mersjē teica.— Ar mani tā nevarēs izrīkoties!

—  Jā, jā? Vārdos tu esi ļoti stingrs. Bet, kad viņa tev uzsmaida, tu nonāc bērna prātā. Uzmanies, viens trakais grib tevi apdzīt!

Ivs Mersjē palielināja ātrumu, izbrauca ceļa vidu un teica:

—  Viņš pagaidīs! Tapat ka draugi!

Taisniem pleciem, spēcīgu pakausi viņš smējās.

—  Katrā ziņā es esmu ļoti priecīga par manu Žanu Marku,— Lisija atsāka.— Valērija ir šarmanta, de Sar nerē izskatās labvēlīgi noskaņoti. Un kada skaista māja! Iegūt tādu kādus četrdesmit kilometrus no Parīzes — tas ir katras sievietes sapnis . . .

«Es droši vien neesmu sieviete,» Fransuāza nodoma ja, žņaudzīdama rokas. Lietus pierima. Pelēkas mājas it ka iznira no tvaika vannas. Netīra, mitra, līkumota Parīze aprija mašīnu straumi.

—  Kur lai es jūs aizvedu?— Ivs Mersjē jauta ja.

Kaut gan Klēbera Bodrī studija atradās pie Pereira

.aukuma, pārgurusī Fransuāza lūdza apstāties pie La Sapelas vārtiem. Viņai labāk gribējās braukt ar metro nekā vēl paciest mātes pļāpāšanu. Stāvot ietves mala līdzās Nikolā, viņa redzēja mašīnu strauji attālināmies

—  Es neiedomājos, ka tava māte ir tāda,— Nikolā teica.— Tu nemaz neesi viņai līdzīga.

Viņš kādu brīdi nogaidīja un nopietni piebilda:

' — Brauc gan tas tavs patēvs kā āmurgalva.

Aizraidīta zāles viņā galā uz krēsla starp duci skatītāju, Fransuāza garlaikojās. To zēnu un meiteņu sejās, kuri spēlēja komēdiju šai izkliedētajai publikai, jautās banalitāte. Viņu mutē Misē, Marivo, Rasins, Bomaršē partapa par pliekanu, pienā vārītu miltu putru. Nenozīmīgas mašīnrakstītājas, izsalkuši studenti, dīkdienīgas papucīšu meitiņas, lielo veikalu kalpotāji — vai viņi patiešām cerēja kādu dienu kāpt uz skatuves dēļiem? Fransuāzai šķita, ka viņu vietā viņa jau sen būtu atteikusies. Taču, jo vairāk Klēbers Bodrī kritizēja, izsmēja viņus, jo stiprāk viņus pārņēma vēlēšanās gut panākumus. Apsēdies uz grīdas biedru vidū brīvas, norobežotas telpas malā, kas kalpoja par skatuvi, Nikolā gaidīja savu kārtu. Fransuāza redzēja viņu no mugurpuses un nojauta, ka viņš ir uzmanīgs un satraukts. Viņa repertuārs aprobežojās ar fragmentu no lugas «Ar mīlu nejoko», ko viņš ar Alisiju bija simtiem reižu mēģinājis. Iedomājusies, ka atkal būs viņā jāklausās, Fransuāza apbruņojās ar pacietību. Piepeši Klēbers Bodrī izlieca savu mazo augumu, atmeta dzeltenīgi sirmās krēpes un paziņoja, ka klasikas gabalu klausīšanās šodien ir beigusies, ka tagad pāries pie psiholoģiskām etīdēm. Pēc šis ziņas priecīgs satraukums saviļņoja klātesošos. Nikolā pienāca pie Fransuāzas un paskaidroja, ka, likdams saviem audzēkņiem improvizēt dramatiskus dialogus par izvēlētu tēmu, meistars māca viņiem «izlikt visu, kas iekšā».

—  Tas ir patiesuma treniņš, vai tu saproti?— viņš vaicāja.— Bet nedomāju, ka es šovakar tikšu . . .

Sakrustotām kājām viņš atkal apsēdās līdzās Alisijai, kura sukāja matus. Pēc Klēbera Bodrī rīkojuma kāds zēns un meitene iznāca no rindas un sāka lamāties, tēlojot laulātā pāra ķildu. Viņi meklēja vārdus, vaimanāja un histēriski plātījās ar rokām. Beidzot iedvesma izsīka un viņi beidza. Pāris, kas nāca viņu vietā, nebija daudz oriģinālāks, rādot, kā virs dodas projām, lai

piedalītos bīstamā autorallijā. Fransuāza skatījās uz šiem nepazīstamajiem, kuri izaicinoši uzbrūk viens otram maza prožektora gaismā, un domāja, ko gan viņa šeit dara — šajā drūmajā un kailajā studijā ar lielām, stiklotām durvīm. Visu to apsvērusi, viņa labāk vēlētos atgriezties mājās, lai strādātu . . . Viņai jāraksta divtik ātri. ja grib būt brīva tad, kad būs atgriezies Aleksandrs. Fransuāza centās iedomāties viņu tajā tālajā zemē, ko viņa nepazina. Atmiņā juku jukām jaucās pastkaršu un dokumentālu filmu attēli: likvidētas pilis, baznīcas ar daudziem krāsainiem kupoliem, bezgalīgas stepes, ļaužu pilnas ielas, trijjūgi sniegā, tribūni, kas svinīgi uzrunā pūli, militāras parādes Sarkanajā laukumā … So attēlu virpuļa vidū gāja, nāca, strīdējās Aleksandrs, laimīgs, ka atrodas starp savējiem. Viņš ēda, dzēra, domāja, sapņoja krievu manierē . . . Nikolā pārvērstā balss iztraucēja viņu no pārdomām: Klēbera Bodrī aicināts notēlot psiholoģisku etīdi, viņš paziņoja savai sievai, ka spēlē zaudējis visu naudu, ko viņi bija sakrājuši brīvdienām. Sieva, tā bija Alisi ja.— tēlotās dusmās šķita gluži sastingusi, tukšu skatienu, taisniem matiem.

—  Tas ir briesmīgi,— Nikolā murmināja.— Mums vairs nav ne sū. Manas vainas dēļ!

—  Un tomēr,— Alisija nievājoši teica.— Ka tu varēji?

Nikola izpleta rokas un dvesa:

,— Kā es varēju! Ka es varēju! . . .

Lempīgam krupim līdzīgais mazais prožektors ieslīpi viņus apgaismoja. Acīm redzami nedz viens, nedz otrs nezināja, kā turpināt spēli. Nikolā seja atslāba, pārmainījās. Tā bija katastrofa. Fransuāzai sažņaudzās sirds. Klēbers Bodrī jau pacēla roku, lai pārtrauktu mēģinājumu, kad pēkšņas domas apskaidrībā Nikolā turpināja:

—  Kad esi ierauts šajā mahinācijā, šajā virpulī, tam pretoties ir neiespējami!—viņš iesaucās.— Es tev zvēru, ka, ierodoties kazino, es biju salts un stingrs kā marmors! Es biju aplēsis visu iespējamo risku, pierakstījis visas kombinācijas . . .

Aizrāvies ar savu stāstu, viņš vienlaikus ar radīšanu izdzīvoja visas tā peripetijas. Viņa seja vaikstījās sāpēs un sirdsapziņas pārmetumos. īstas asaras mirdzēja acis. Fransuāza velti bija domājusi, ka tas ir parasts aktieru mēģinājums, jo, redzot, kā viņš simulē skumjas, mīles

tību un ar kādu dabiskumu atzīst savu vainu, viņa nodomāja, vai jel kādreiz Nikolā ir gadījies būt tik patiesam. Pārsteigta un apbēdināta viņa gandrīz vai izjuta kaunu šīs viņa tēlošanas dēļ. Nometies uz ceļiem Alisijas priekšā, viņš šļupstēja:

—  Piedod man! Es nekad vairs neielaidīšos tādās mahinācijās! Es esmu nelietis! Pēdējais nelietis! . . .

—  Stop,— Klēbers Bodrī teica.

Nikolā piecēlās, notīrīja bikses, un apmulsuma izteiksme nozuda no viņa sejas. Viņš smaidīja, gaidot vērtējumu.

—  Nav slikti,— Klēbers Bodrī atsāka, uzliekot viņam roku uz pleca.— Ja tu to darītu divreiz mierīgāk, tad tas būtu pat lieliski. Es vēlētos daudz izjustāku spēli. Tā pati dedzība, bet apvaldīta, iejūtīgāka. Tu apjēdz?

Nikolā piekrītoši pamāja, solīja turpmāk savaldīties un apsēdās blakus Fransuāzai, kamēr divi viņa biedri ieņēma viņa vietu prožektora gaismā.

—  Tev patika?— viņš jautāja.

—  Jā,— viņa bez pārliecības atbildēja.

—  Klusāk — tur!— uzsauca Klēbers Bodrī.

Nikolā ierāva galvu plecos, piemiedza ar aci un salīcis aizlīda līdz audzēkņu grupai. Nedaudz vēlāk Alisija pienāca pie Fransuāzas.

—  Tu esi šo redzējusi?— viņa čukstēja.

Viņa sniedza Fransuāzai ilustrētu žurnālu un klusi kā ēna atkal aizslīdēja prom. Fransuāza atvēra žurnālu «Maigais Skatiens». Otrajā lappusē viņa ieraudzīja Nikolā. Tumšiem, ieziestiem matiem viņš visās fotogrāfijās izskaidrojās ar robustu blondīni, kurai bija aprobežots skatiens. Viņu vārdi ierāmēti baltos taisnstūros virs viņu galvām: «Ļauj man rīkoties, dārga! Pēc nepilnas nedēļas es tev sagādāšu zelta dzīvi,» teica Nikolā.—«Kā tas būs?» partnere atspēkoja viņu. «Tu esi jauns kadru virsnieks. Dzīvošanai mums ir tikai tava alga.»— Viņš vīpsnāja. «Es atstāju armiju. Es pelnīšu daudz!» Visam tam bija virsraksts: Jo vairāk tu mani krāp, jo vairāk es tevi mīlu, «īsts romāns». Satraukta Fransuāza aizvēra žurnālu.

Bija tuvu pusnaktij, kad Klēbers Bodrī visus atlaida. Uz ielas Nikolā saņēma Fransuāzas roku. Viņa turēja rokā sarullētu ilustrēto žurnālu. Viņš ieraudzīja to un teica:

—   Tev to iedeva Alisi ja?

-Jā.

—   Stulbene! Es negribēju, lai tu to redzi.

—   Kāpēc? Tu tur izskaties ļoti labi.

—   Tev nospļauties par mani! Es zinu, ko tu domā!

Viņi pagāja dažus soļus pa slapjo ietvi, kur atspoguļojās laternu blāvās ugunis; pēc kāda. brīža Nikolā turpināja:

—   Simt franku par vienu pozešanas dienu. Es taču neatteikšos!

—   Nē, protams . . .

—   Un vēl, es taču nedarīšu to visu mūžu!

—   Ko tad tu darīsi?

—«Es atstāju armiju. Es pelnīšu daudz!»— viņš teica ar tādu pašu sejas izteiksmi, kāda viņam bija fotoromāna klišejā.

Un viņš skaļi iesmējās. Viņa arī smējās, piepeši juzdamās uzjautrināta un samierinājusies. Kopā ar viņu bija grūti domāt par nākotni.

XVII

Pulksten piecos pastnieks parasti atnesa tikai prospektus. Fransuāza paņēma divas aploksnes, ko viņai sniedza durvju sardze, izklaidīgi uzmeta acis vienai no tām un sajuta šoku: krievu markas, Aleksandra rokraksts. Viņa aizvēra durvis, atgriezās lielajā istabā, sirdij mežonīgi dauzoties, apsēdās pie rakstāmmašīnas un atplēsa aploksni.

«Mana mīļā Fransuāza, man jau sen vajadzēja Tev uzrakstīt, bet tik īsā ceļojumā daudz ko vajadzēja paspēt apskatīt: tik daudz cilvēku jāredz, tik daudz kas jāizprot … Es biju domājis, ka palikšu te neilgu laiku, bet dienu no dienas doma, ka atkal jābrauc prom, šķiet aizvien mokošāka. Ne jau tāpēc, ka jūtos labi Padomju Savienībā. Materiālā ziņā dzīve te ir daudz apspiestāka, pelēkāka, smagāka nekā Francijā. Bet, ja Francijā ļaudis iestieg komfortā, Padomju Krievijā visāda veida ierobežojumi un šķēršļi ikvienu stimulē uz grūtību pārvarēšanu. Šeit man ir vēlēšanās cīnīties, uzspiest savus uzskatus, vei dot, riskēt . . . Visarions Bogoļubovs, ar kuru es atkal sastapos, iepazīstināja mani ar daudziem pievilcīgiem,

cēliem, dedzīgiem un vienkāršiem rakstniekiem, māksliniekiem. Cilvēku siržu un prātu atklatība liek pārvarēt režīma nebūšanas. Nekad es neesmu izjutis tādu entuziasma uzplūdu. Kad braucu prom, man nebija nekāda priekšstata par to, kas mani sagaida aiz robežām,— pērkona grāviens! Tiklīdz es sasniedzu šo zemi, tiklīdz ieelpoju šo gaisu, tiklīdz savām ausīm izdzirdēju krievu valodas skaņas, es sapratu, ka Francija man ir zudusi. Jā, Fransuāza, es esmu nolēmis palikt šeit. Ar Visariona Bogoļubova gādību, esmu pārliecināts, man šeit būs aizraujošs darbs, salīdzinājumā ar kuru tas, ko darīju pie Ševaljē-Viņāra, ir tīrā blēņošanās. Es apmetīšos pie brālēniem, kurus sameklēju Maskavā un kuri ir bezgala labsirdīgi. Nomierinies, manos nolūkos nemaz nav lūgt, lai Tu brauktu pie manis. Domāju, ka, tāpat kā es, Tu esi izmantojusi šo atšķirtību, lai pārdomātu mūsu laulības dzīves pieredzi un pieliktu punktu. Tā nav neveiksme, bet veiksme arī tā nav. Kad iedomājos, ka Tu vēlējies bērnu no manis! Tačū es no tā tik ļoti baidījos! Tici man, ka šajā ziņā mums ir veicies! Protams, tuvākaja laikā es atgriezīšos Parīzē, lai lūgtu emigrācijas vīzu. Vienkārša formalitāte. Man ir pārliecība, ka viņi tūlīt dos piekrišanu. Tātad mēs vēl redzēsimies pirms manas galīgās aizbraukšanas uz Padomju Savienību. Tu esi tik jauna! Paliekot kopā ar mani, Tu būtu visu sabojājusi; pametusi mani, Tu atkal neskarta stāvēsi dzīves priekšā. Bet man ir svarīgi, lūk, kas. Es gribu, lai mēs, kaut'-ari šķirti, paliekam draugi, lieli draugi! Viss ir tik vienkārši, mana maziņā Fransuāza! Smaidi nākotnei! Maigi skūpstu Tevi — Aleksandrs.»

Beigusi lasīšanu, Fransuāza sajuta smagumu visos locekļos. Taču viņa nebija pārsteigta. It ka tūkstoš netveramas zīmes būtu viņu sagatavojušas šai jaunajai ziņai. Plaši ieplestām acīm viņa skatījās sev priekšā uz gaiši dzelteno sienu, ko pagarināja baltās svītriņas, un apsvēra visu šo sagatavošanas darbu veltīgumu. Domājot par darbistabu, ko viņa bija iekārtojusi Aleksandram, viņai no asarām pietūka plakstiņi. Padarīta par apsmieklu, izsmieta, pamesta. Viņas acu priekšā sabruka tas, kam viņas dzīvē bija nozīme. Viņai uznāca žagas. Viņa vairs neko neredzēja. Kā miglā. Viņa

devās uz vannasistabu un ar aukstu ūdeni apslacīja seju. Spogulī virs izlietnes viņas skatiens ieraudzīja skumju un bargu sievieti ar apsarkušām acīm. «Un, luk, tas ir beidzies! Vairs nav Aleksandra!» Kakls aizžņaudzās. Taču šoreiz viņa apvaldīja asaras. Viņa centās elpot mierīgi un domāt par to laiku — ne tik tālu_—, kad viņa bija gribējusi nonāvēties tāpēc, ka šaubījās par šī vīrieša mīlestību. Kāds bērns viņa tad bija, nesamierinātības, lepnuma un ilūziju pārpilna! Motīvi, kas bija viņu mudinājuši uz indēšanos, bija bērnišķīga uzbudināmība. Turpretim šodien, kad viņai ir iemesli būt neapmierinātai un izmisušai, viņai pat prātā nenāca doma beigt dzīvi. Tikko saņemtais trieciens bija viņu itin kā notrulinājis. Viņa bija stipra un mierīga, viņu neinteresēja nekas un neviens. Pat pašas liktenis ne. Viņa izšņauca degunu un sakārtoja matus uz pieres. Atgriežoties lielajā istabā, pašas soļu troksnis šķita apdullinoši skaļš. Dzīvoklis bija kļuvis lielāks. Viņa atkal apsēdās pie rakstāmmašīnas. Vēstule mētājās uz grīdas. Viņa pacēla to, uzmanīgi salocīja un nolika uz galda malas. Pirksti noslīga uz rakstāmmašīnas taustiņiem. Citu vārdi. Piļņa lappuse. Kāpēc tagad sevi nogurdināt? Izdevumi vairs nav paredzami. «Kaut viņam patiktu sienu gaišdzeltenā krāsa!» Noklaudzēja ārdurvis. Fransuāza nodrebēja, sirdij stājoties, un pacēla acis. Tas bija Nikolā.

Ar noslēpumainu līksmību sejā viņš nāca viņai klat un uzmeta uz galda naudaszīmes.

—   Kas tas ir?—viņa jautāja.

—   Samaksa par negodu. Es tikko biju «Maigā Skatiena» birojā. Pieci simti un vēl direkcijas komplimenti. Nākamajā nedēļā es sāku jaunu fotoromānu.

Viņa vieg!i pasmaidīja. Nikolā nopētīja viņu uzmanīgāk, tad ieraudzīja vēstuli, papurināja galvu un norūca:

—   Tu esi saņēmusi sliktas zinās no Aleksandra?

—   Ja.

—   Kad viņš atgriežas?

—   Nekad.

—   Ko?

—   Re, skaties!—viņa teica.

Viņš paņēma vēstuli, ko viņa sniedza, un, uzacis saraucis, lēni lasīja. Nonācis līdz pēdējai rindai, viņš sacīja:

—   Tad lūk, kā!

Viņa uzrakstīja teikuma beigas un izvilka lapu no rakstam mašīnas.

—   Tā pret tevi izrīkoties ir pretīgi,— viņš atsāka.

•    — Kapec? Viņš ir atklāts. Viņš nevis spēlē komēdiju, bet pasaka, ko domā . . .

—   Viņš nesaka, bet raksta to.

—   Tāpēc ka tikai tur viņš ir visu sapratis.

—   Tātad, tavuprāt, ja viņš nebūtu aizbraucis . . .

—        Tas neko nebūtu mainījis. Viņš saprastu mazliet vēlāk, tas ari viss.

—   Ko sapratis?

—        To . . . to, ka es neesmu tā sieviete, kāda viņam nepieciešama.

—   Goda vārds, tu viņu aizstāvi?— Nikolā iesaucās.

Fransuaza apzinājās savas izturēšanās dīvainību.

Taču viņa tur neko nevarēja darīt: muļķīgs lepnums neļava viņai vainot Aleksandru. Fransuāzai šķita, ka, apsūdzot Aleksandru, viņa noliegtu un pazemotu pati sevi. Viņa ielika citu lapu rakstāmmašīnā un pagrieza veltni.

—   Nu,— Nikolā rūca,— tātad viss noticis tevis dēļ!

—        Es to neesmu teikusi. Mana vai viņa kļūda, kāda tam nozīme mūsu starpā?

Viņa kodīja lūpas. Asaras atkal sariesās acīs. Taču ne jau Nikolā priekšā viņa raudās!

—        Es priecājos, ka tu to tā uztver,— viņš teica.

—   Bet tu neaizliegsi man domāt, ka Aleksandrs ir rīkojies kā nelietis. Viņam nav tiesību pamest tādu meiču kā tu! Vai arī viņam dvēselē ir tukšums. Tas nozīmē, esmu pārliecināts, ka tas, kas tev atgadījies, ir liela laime! Tu izdarīji muļķību, apprecēdamās ar viņu! Viņš taču ir pārāk vecs!

Viņa smaidīja.

—   Aleksandrs ir pārāk vecs?

—   Varbūt tā nav taisnība?

—   Viņam nav vecuma!

—        Tieši to jau es saku. Nav vecuma, nav vārda, nav māju, nav draugu, nav bērnu, nav sievas . . .

—        Tu domā, ka dari man labu, runādams par viņu slikti?

—        Es nemēģinu darīt tev labu, es mēģinu atvērt tev acis.

Nikns un reizē draudzīgs Nikolā staigāja šurp un turp pa istabu. Fransuaza domāja par laimi, kādu viņš izjuta, atrodot tēvu un padarot viņu par savu draugu.

«Un Aleksandra vēstulē nav pat neviena vārda par viņu. Būtībā viņam ir vel bēdīgāk nekā man,» viņa nodomāja.

—   Ko tu darīsi?—viņš piepeši vaicaja.

—       Redzēs . . . Katrā ziņa es negribu, ka to uzzina. Nevienam neko nesaki!

—        Es neko neteikšu, bet agri vai vēlu tev tomēr bus jārunā.

—   Nē.

—        Ka tad tu viņiem izskaidrosi, ka Aleksandra nekad nav šeit?

Fransuāza nolieca galvu. Tā bija taisnība: kadu dienu tik un tā būs jāpaziņo ģimenei šis satriecošais jaunums. Viņi sanāks ap viņu, žēlos, mēģinās viņu mierināt, čukstus apspriedīsies viņai aiz muguras. Jau iepriekš viņa cieta no viņu labdarības.

—        Katrā ziņā no šejienes es nekustēšu ne soli!— viņa stingri noteica.

—        Turēsimies abi kopā šaja lielaja balle,— Nikola murmināja.

Fransuāza nikni pameta skatienu visapkart. Sīs sienas iedvQsa šausmas. Tās šķita_ vainojamas viņas nelaimē. Sāpošu galvu viņa nopūtas:

—   Ak, es vairs neko nesaprotu.

—        Labi,—viņš teica ar viltīga glābēja jautrību.

—   Dzīvoklis — tas ir otršķirīgs jautājums. Ja nebūs šis, būs kāds cits. Lai kas arī notiktu, tev nav jāuztraucas! Ar mani tu nepazudīsi! Es tevi nepametīšu ka Aleksandrs. Iekārtosim jauku dzīvīti mums abiem!

Viņa cīnījās pret kaut kādu maigi rūgtu sajutu. Tadā uztraukuma pakapē, kādā viņa bija nonākusi, pārāk liela laipnība viņu ievainoja tāpat kā slēpts ļaunums. Lai aši pārtrauktu pati savas domas, viņa teica:

—        Bet es neesmu beigusi darbu. Es apsolīju to atdot pusseptiņos.

—   Tev vēl daudz, ko darīt?

—        Nē . . . Nepilna lapa. Bet pulkstenis ir piecas minūtes pāri sešiem.

—        Nu labi! Raksti atri savu darbiņu! Paņemsim taksometru. Ja jau man reiz ir nauda!

Viņa vēja ātrumā beidza pārrakstīšanu, ielika papīrus portfelī un steidzās ārā, Nikolā sekoja viņai pa pēdām. Taksometrā viņa varēja izgāzt visu savu žulti pret šofera lēnīgumu un pret milzīgajiem sastrēgumiem.

Pārliecināta, ka ieradīsies pēc «Top Copy» slēgšanas, viņa bija pārsteigta, ka biroja durvis vēl vaļā.

Nikola palika uz ielas, viņu gaidot. Viņš klīda pa ietvi un mēģināja izprast, kāpēc jūtas tik laimīgs, kaut gan Fransuazai acīm redzami klājas ļoti slikti.

XVIII

Kad ienāca Agnesa, lai nomainītu šķīvjus, saruna partrūka. Madlena atteicās no siera un paņēma no groza kādu augli. Sis brauciens bija viņu nogurdinājis. Ta patiesi ir pēdējā reize, kad viņa brauc uz Parīzi ar mašīnu. Filips, kas sēdēja viņai pretī, arī atteicās no siera. Viņai bija tālu jāatgriežas savās atmiņās, lai atcerētos kādas citas pusdienas divatā ar Filipu. Viņš atbalstījās ar pleciem pret krēsla atzveltni un nepacietīgu skatienu vēroja kalpones rosīšanos ap galdu. Beidzot Agnesa izgāja no ēdamistabas un aizvēra durvis. Filips raidīja Madlēnai neskaidru dusmu, slēptu skumju un aicinājuma pilnu acumirklīgu skatienu. Acīm redzami viņš gaidīja, lai viņa pirmā atsāk runāt.

—   Atvaino,— viņa murmināja,— es nevaru tevi žēlot.

—   Es tev to neprasu,— viņš norūca.

—   Tas bija gaidāms.

—   Ak tu tā domā?

—        Redzi, tu krāpi viņu, viņa krāpa tevi, jums bija katram sava dzīve … t

—        Pēdējā laikā nē, Madlēn. Es biju kļuvis citāds. Es cerēju, ka savukārt arī viņa . . .

—        Lai Karola mainītos? Tu joko! Tici man, tu vēl esi sveikā ticis cauri. Šobrīd tu vēl esi šoka iespaidā, bet gan redzēsi, vēlāk . . .

Viņš garlaikoti pārtrauca Madlēnu:

—   Es neko neredzēšu.

Madlēna bija atstājusi uz šķīvja pusi ābola.

—  Tas nav garšīgs?— viņš jautāja.

—   Mazliet par miltainu.

—   Ņem citu.

—   Nē, paldies.

Viņi iegāja viesistabā. Mēbeles bija savās ierastajās vietās, arī apgaismojums nebija mainījies, tomēr Madlēnai šķita, ka šis iekārtojums ir atturīga kopija tam, ko viņa redzējusi agrāk. Trūka tās nemanāmās nekārtības,

kuru sieviete ar labu gaumi it ka tīši rada vietās, ko bieži apmeklē. Pēc Karolas aizbraukšanas viss bija kā sastindzis. Agnesa ļoti centās «darīt kā kundze», bet viņas rokai nepiemita tāds vieglums. Sarindoti cits pie cita, dīvāna spilveni atgādināja konstruktora speles detaļas; senlaicīgas mazas kārbiņas uz apaļā galdiņa izskatījās kā nolemtas pārdošanai; ar skavu saņemto aizkaru krokas krita militārā stīvumā.

Agnesa atnesa kafiju un aizgāja.

—    Es nevaru izturēt viens šaja dzīvokli,— Filips teica.

Madlēna aizdedzinaja cigareti un ar visu svaru atslīga dīvāna spilvenos. Viņai sāpēja kāja. Nekad viņa nevarēs pilnīgi atgūties no šī sasituma. Pie mazākā noguruma atgriezās sāpes. Viņa krita vai no kājām, ka nāca miegs. Šorīt viņa bija pārāk agri celusies, lai sagatavotos aizbraukšanai. Pulkstenis droši vien ir tuvu desmitiem. Viņa iedzēra malku kafijas un teica:

—    Filip, es saku tev no savas pieredzes, ka ļoti labi var pierast dzīvot viens.

—    Tu varbūt,— apsēžoties viņš murmināja.— Es ne. Kad es pārnāku šeit vakarā, man ir sajūta, ka es krītu bedrē. Man duras acīs manas dzīves bezjēdzība. Tas ir briesmīgi!

—    Ja tu biežāk tiktos ar saviem bērniem,— viņa ieteica.

Filips savilka seju grimase.

—    Bērni . . . bērni . . . Man nav nekā kopīga ar viņiem.

—   Tu to gribēji.

—   Ko tu runā?

—   Galu galā, Filip . . . atceries! . . .

Viņš paraustīja plecus.

—   Tu vienmēr esi bijusi viņu pusē pret mani.

—    Ne vienmēr,— viņa teica, skatoties viņam tieši acīs.

Viņa domāja par Žanu Marku. Filips to saprata un nolaida plakstiņus. Ilgajā klusumā, kas iestājās, viņa dzirdēja noklaudzam lifta durvis. Filips tūlīt pacēla galvu.

Tā viņš droši vien nodreb pie katra zvana pie durvīm, pie katra aicina juma pie telefona. Apsēstība ar Karolu. Madlēna iedomājās šo nožēlojamo pacietību, šo mīlas pilno pazemību un izjuta pretīgumu.

1

—        Tev vajadzētu satikties ar Žanu Marku,— Mad lēna teica.

Viņa gaidīja dusmu uzliesmojumu. Taču Filips stingu, . nelokāmu seju tikai noteica:

—   Kālab?

—   Tu esi viņam vajadzīgs.

—        Tagad vairs ne,—viņš ar sarkastisku smaidu teica.— Viņa precības būs izdevīgas.

—        Pareizi! Sīs precības mani uztrauc. Ja tu atkal tuvotos Žanam Markam, ja tu iesaistītu viņu savos darījumos, viņam nebūtu sajūta, ka aizvien ir pateicību parada de Sarnerc ģimenei.

—   Tie cilvēki ir ļoti labi . . .

—        Nav runa par to. Tāds puisis kā viņš, lepns, godīgs, drosmīgs, pakļauts ciešanām — iesākumā savā patmī lībā, beigas mīlestībā, ja ņem vērā, ka par stāvokli sabiedrība, ērtībām, nākotni — par visu viņam jāpatei cas savam sievastēvam.

—        Nomierinies,— Filips teica,— Žanam Markam ir daudz vairāk, par ko justies nepatīkami.

Madlēna bargi paskatījās uz brāli.

—        Tas ir absurds1 Filip! Karolas aizbraukšanai va jadzētu pilnīgi izdzēst to, kas palicis tev sirdī pēc tā nožēlojamā atgadījuma.

—        Vienalga, vai viņa ir vai nav šeit, tas neko nemaina mana dēla nodarījumā.

—        Jā! Viņa ir aizbraukusi, jūs šeit esat aci pret aci, bez mazākajiem meliem s.tarp jums. Aci pret aci ar to, kas katram uz sirds . . . No taviem trim bērniem Žans Marks ir vienīgais, ko tu mīli. Un viņš ir vienīgais, ko esi atgrūdis no sevis. Tu nekad neuzzināsi, cik ļoti viņš ir nelaimīgs. Tu vismaz varēji aiziet uz pieņemšanu par godu viņa saderināšanās dienai.

—   Cik zinu, tu arī tur nebiji.

—        Trīsdesmit deviņu grādu temperatūra bija piesais tījusi mani pie gultas,— viņa nikni teica.

—   Un pēc tam tu esi viņu redzējusi?

—        Nē. Es braucu taisni šurp. Es mēģināšu satikt viņu rīt. Un ar labu vai ļaunu atvedīšu viņu pie tevis.

Filips noraidoši pakratīja galvu.

Nevajag, Madlēnl Es galvoju, ka nevajag … Tu vēl vairāk visu pasliktināsi, domādama, ka dari labu.

Viņa acis izvelbtas uz āru, zods drebēja. Madlēna nojauta, ka viņš nocietinās savā lepnajā apņēmībā un

nespēj izkļūt no savas ankilozes. Taču atslābums ir tuvu. Vēl dažas nedēļas, un viņai izdosies Filipu pārliecināt. Madlēna nosprauda sev par mērķi panākt viņa piedalīšanos Žana Marka laulībās. Ceremonija notiks tikai jūlija sākumā. Viņas rīcībā ir divi mēneši. Acīmredzot vajadzēs vēl atgriezties Parīze . . : Filips bija atguvies. Atliecis galvu pret atzveltnes krēsla muguru, viņš smēķēja ar bezmērķīgu skatienu, pilnu garlaicības, vilšanas un šaubu.

—   Priecājos, ka tu ieradies,— viņš teica.

Madlēna smaidīja. Viņš pagaidīja kadu brīdi un

piebilda:

—   Tev vajadzētu palikt.

—   Mans nodoms ir tieši tāds.

—   Es gribu teikt: palikt pavisam.

Viņa pārsteigta uzlukoja viņu.

—   Kā — pavisam?

—        Jā. Kas tevi kavē pārdot savu veikalu Tuka un iegūt citu Parīzē?

—   Es neredzu jēgu.

—   Tu dzīvotu šeit . . . Tu būtu mūsu tuvumā . . .

Filips,sauc viņu palīgā. Tāpat ka pēc savas pirmās

šķiršanās. Taču toreiz bērni bija pavisam mazi: viņa jutās vajadzīga; kuram bez brāļa viņa ir vajadzīga tagad?

—   Nē,— viņa sacīja.— Tas nav iespējams.

—   Kāpēc?

—        Lai cik dīvaini tas liktos, Filip, arī man ir sava dzīve, un es negribu to mainīt . . . Tiklidz tu dod man ziņu, man viss jāpamet, jāsteidzas šurp . . .

—   Tu nesaproti, kā es to domāju.— Viņš nopūtās.

Madlēna atmaiga.

—        Tu esi liels egoists. Tāpēc ka esi nelaimīgs, tāpēc ka esi viens, tu gribi, lai pasaule pārstāj virzīties uz priekšu.

—   Kur tu ņēmi, ka es esmu nelaimīgs?

—   Tu pats man to teici.

—   Es esmu sašutis, sadusmots. Tas ir kas cits.

Filips atkal atguva savu lepnību pēc mirkļa piekāpša

nās. Kā vecs gailis, kas pie gadījuma izslej savu izplūkāto kaklu un ļengano seksti, lai mēģinātu apmā nīt.

—   Ir vēls,— viņa pieceldamās čukstēja.

—   Tu jau gribi iet gulēt?

Viņa juta, ka Filips visu nakti turpinātu runāt par sevi, par Karolu, par viņu šķiršanos, par savu apjukumu . . . Vai viņa ir netaisna? Jauniešu uztraukumi viņu aizkustinaja viegli, bet ar pieaugušo satraukumiem ta nenotika. Brālis garlaikoja viņu.

—   Jā,— viņa sacīja.— Tukā desmitos es jau esmu gulta.

Viņš novēlēja Madlēnai labu nakti, un Madlēna aizgaja uz savu istabu. Agnesa bija uzklājusi gultu, izkravajusi ceļasomu, pakārusi drēbes un neveikli ielikusi vāzē trīs neļķes. Madlēna ar nevilšu kustību sakārtoja ziedus un ar acīm meklēja savu feneku. Tas izlikās, ka guļ savā grozā pie radiatora, bet patiesība slepus vēroja savu saimnieci un izrādīja viņai neapmierinātību tāpēc, ka bija ilgi atstājusi to vienu. Kā vienmēr, šī kaprīzā, atriebīgā un greizsirdīgā dzīvnieciņa rakstura izpausmes viņu sajūsmināja. Viņa smējās, ar mokām pietupās un glāstīja dzīvnieciņa skaustu, čukstot tam maigus draudzīgas salabšanas vārdus.

—   Tas ir pārpratums, Zilī. Tu taču nedusmosies uz mani tādu nieku dēļ . . .

It kā šī runa beidzot būtu viņu pārliecinājusi, Zili no atzinības mirdzošām ačelēm ļāvās saspringti draudzīgai trakulībai. Pēc tam, purniņu ķepās iespiedis, dzīvnieciņš atkal apgūlās. Madlēna ar naga galiņu vēl pakasīja tam pieri un ar mierīgu sirdsapziņu pievērsās pati sev.

Beidzot apgūlusies gultā, viņa konstatēja, ka miegs vairs nenāk. Tā viņai gadījās aizvien biežāk un biežāk: tiklīdz viņa atlaidās gulta, atpūtas vēlme izgaisa, atdodot vietu intensīvai prāta darbībai. Katru vakaru viņa izdarīja kopsavilkumu. Vecas vientuļnieces mānija. Viņa pati sev vaicāja, vai nav kļūdījusies, še ierodoties. Mēnešiem ilgi viņa ar dzelžainu apņēmību bija piespiedusi sevi dzīvot savā kaktā tikai sev, tikai viena pati. Patiesībā tas bija absurds, jo viņa netika traucēta bieži: brāļabērniem viņa bija tik maz vajadzīga, ka tie pat aizmirsa viņai rakstit. Acīmredzot Žana Marka saderināšanās ir notikusi. Viņai vajag satikties ar viņu, apsveikt. Bet tūlīt pēc tam ceļā … Ja ne, viņa atkal ļaus sevi atdabūt atpakaļ. Viņa domāja, ka atrodas tāda cilvēka stāvoklī, kuram ļoti grūti atradināties no smēķēšanas un kurš pec ilgas atturēšanās nevērīgi,

gļēvi atkal stiepj roku pēc cigaretes. Paris dumu, un verdzība sākas no jauna. Atindetai no Egletjēru ģimenes — viņai jāpretojas kārdinājumam no jauna iestigt viņu atgadījumos. Vēl tikai viens mēģinājums atvest Žanu Marku pie tēva, un tas arī būs viss. Kad beidzot šie abi būs izlīguši, viņa varēs pilnīgi ierakties sava Tukā. Ar rūgtuma sajūtu mute viņa izņēma cigareti no paciņas, kas atradās uz naktsgaldiņa, un aizdedzinaja to. Nomierinātiem nerviem viņa smēķēja, domas klīda pūkainā un zilganā mākoni. Viņai gribētos but tikai domai, bet ir vēl šis smagais vēders, kur sākas gremošana, šie nogurušie gurni ar plašo zemādas tauku slāni, nekam nederīgās krūtis, kuru mīksto masu viņa sajuta spiežam uz krūšukurvi, viss šis nepilnīgais, neveiklais augums, kas viņai nepatika, bet citu acis tomēr reprezentēja viņu. Rīt dienā viņa centīsies satikt Žanu Marku, Fransuāzu un Dānielu. Un, ja mazliet veiksies, parīt viņa atkal būs savās mājās Tukā, starp savām mēbelēm un greznumnieciņiem. Viņa sapņoja par savu gultu. Noteikti daudz mīkstāku nekā šī te. Nekas nav labāks par īstu dūnu matraci. Kā Gurmona kundze tiek galā veikalā? Vai amerikāņi beidzot ir izlēmuši par Luija XIII stila bufeti? Tā viņu tik ļoti traucēja, ka bija jānosauc tiem vispieņemamākā cena, lai mudinātu viņus to iegādāties. Un šī zemesgabalu lieta. Ja vien Uendra tēvs piekristu apmainīt nolaisto dārza galu, kurš viņam pieder aiz mājas iepretī mazajai pļavai pie Onflēras ceļa un kurā viņš neko nedara. Taču viņš, blēdis, ietiepjas! Zemnieka stingrā neticība. «Būtu tik labi, ja man izdotos viņu pārliecināt. Es nojauktu iežogojuma mūri, palielinātu dārzu, liktu uzcelt nojumi . . . Jaukā laikā varētu zem tās iekārtoties, lai iedzertu tēju, pabrokastotu . . . Pēc atgriešanās noteikti vēlreiz jārunā par to ar Uendra tēvu . . .>> Viņa atvēra grāmatu, ko bija paņēmusi līdzi, un sāka lasīt. Pie durvīm klauvēja.

—   Ja,— viņa teica.

Ienāca Filips. Viņš bija rītasvārkos.

—        Es pamanīju zem durvīm gaismu,— viņš teica.

—   Tu neguli?

Viņa ilgi nebija redzējusi brāli rītasvārkos un brīnījās par īso un krunkaino vīrieša kaklu, par elegantās, melnās ādas čībās ieautajām baltajām kājām ar lielajām vēnām.

—        Man nav palikusi neviena cigarete,— viņš atsaka,— un tas piespieda mani iziet no istabas. Vai tev nebūtu . . .

Madlēna sniedza viņam savu cigarešu paciņu. Viņš saviebās, bet paņēma to un izvilka no kabatas šķiltavas.

—        Kāds draņķis!— viņš teica pie pirmā dūma.— Kā tu vari tādu smēķēt? Taisnība, šķiet, ka šīs nav tik kaitīgas plaušām . . .

Viņš nopūtās, apsēdās uz gultas malas un ar rūgtu smaidu turpināja:

—        Kaitīgs? Nekaitīgs? … Ko tas maina? Kad iedomāju, ka ir tādi tipi, kuri baidās mirt . . .

Viņa uzmeta Filipam ledainu skatienu. Vai viņš cer viņu aizkustināt ar šīm savām romantiska ģimnāzista runām? Nē, drīzāk iedzelt, pamudināt viņu uzdot jautā jumus.

—   Kur ir Karola?— viņa aiz žēlsirdības vaicāja.

—   Minhenē.

—   Tas varbūt ir untums.

—        Katrā ziņā, viņa jau ir nolīgusi advokātu un iesniegusi savu prasību. Ne! Ja es saku, ka tas ir nopietni, tad tas tā ir.

Madlēna aizsedza ar roku muti un nožāvājās, un viņas acis kļuva valgas.

—   Labi, es tevi atstāju,— viņš bēdīgi teica.

Viņa redzēja brāli aizejam, izslēdza lampu, saritinā jās zem segām un domāja, ka viņai ir ļoti laimējies, ka nav sieva nevienam. '

Nikolā bija apmulsis.

—        Cik muļķīgi!— viņš teica.— Fransuāza vēl nav pārnākusi. Droši vien aizkavējusies izdevniecībā <Top-CopY». Katrā ziņā viņa lūdza, lai jus uzgaidot. Tagad viņa vairs ilgi neaizkavēsies . . .

Viņš stāvēja uzrotītām krekla piedurknēm, atpogātu apkaklīti, melnām uzacīm, ļoti baltiem zobiem, čīgā nisku izskatu, un Madlēna pārsteigta konstatēja, cik labi Nikolā saglabājies viņas atmiņā, kaut gan viņa redzējusi puisi tikai vienu reizi mazās Kristīnes kristi bās.

—  Ja jūs ienāktu iekšā,— viņš atsāka.

Viņa sekoja Nikolā lielā un neglīta istaba, kur uz sienām baltas svītriņas viļņojās gaiši brūnas krāsas okeānā. Divi puiši un viena meitene bija atkrituši uz dīvāna. Viņi piecēlās un laiski sveicinaja Madlenu.

—       Žeroms, Bernārs, Alisija, — paziņoja Nikola.

—   Kursu biedri …

—       Jūs joprojām apmeklējat dramatiskas mākslās kur sus?— Madlēna jautāja.

—   Jā.

—   Jus esat apmierināts?

—   Ļoti apmierināts. Es jūtu, ka veicas …

Pamanījis, ka viņa ar vērtējošu skatienu aplūko

istabu, viņš piebilda:

—   Visu pārkrāsoja. Nāciet, es jums parādīšu . . .

—   Pagaidīsim Fransuazu.

—   Nē, nē, nāciet!

Nikolā pirms viņas iegāja gaitenī, atvēra vienas durvis, otras, trešās, visur bija vērojams bēdīgs iekārtojums bez mēbelēm. Satriekta Madlēna nodoma ja — kā pēc gan brāļameita apmainījusi mazo, veco, toties jauko Baka ielas dzīvokli pret šo mietpilsonisko, kosmopolītisko vietu.

—   Ļoti labi, ļoti labi,— viņa murmināja.

Nespēdama pateikt neko vairāk, Madlēna apmulsa

un skatījās pa logu: pagalms, siena, sveši log'.

—       Mans brālis stāstīja, ka Aleksandrs bijis Padomju Savienībā,— viņa neapzināti atsāka.

—   Jā, viņš tur ir vēl tagad,— Nikolā sacīja.

Viņš vīpsnāja. Madlēna jutās ieintriģēta, bet neuz deva viņam jautājumus. Klusumā viņš brīdi nogaidīja un tad norūca:

—   Viņš atrakstīja Fransuāzai, ka vairs neatgriezīsies.

—   Ko?— Madlēna iesaucās.

Viņa saprata, ka Nikolā aizvedis viņu dzīvokļa dziļumā vienīgi tādēļ, lai varētu ar viņu parunāt bez citu klātbūtnes.

—        Jā,— viņš teica.— Tā tas ir. Viņa stāstīs jums visādas blēņas, bet . . .

Ieejas durvis noklaudzēja. Nikolā apklusa. Madlēna atgriezās viesistabā un uzskrēja virsū Fransuāzai, kas, pavisam aizelsusies, pārkāpa pār slieksni. Viņas saskūpstījās.

—        Es esmu satriekta, ka liku tev gaidīt,— Fransuāza sacīja.

Madlēna atzina, ka Fransuāza ir pārvērtusies, kaut gan viņai joprojām vēl ir tā pati šaurā seja un tas pašas skumjas gaismas apstarotās acis. Pēc tam kad bija

pārmijusi pāris vārdu ar Nikolā draugiem, viņa ievilka tanti savā istabā, apsēdināja uz gultas malas un pati iekārtojās krēslā viņas tuvumā. Brīdi viņas klusēdamas skatījās viena uz otru. Pēc tam Fransuāza dedzīgi teica:

—        Ai, cik es esmu laimīga tevi redzēt, Madu! . . .! Pagājis tik ilgs laiks … Kā tev klājas? Kā ir ar tavu kāju? . . . Un veikals? . . . Un . . . un Zilī? … Es tev nerakstīju bieži . . .

—   Nē. Tas man jāatzīst . . .

—        Dzīvot Parīzē ir grūti. Ir pienācis vakars, bet nekas no cerētā nav izdarīts …

Viņas sasprindzinātais balss tonis, ātrie un nesakarīgie teikumi sāpīgi iespaidoja Madlēnu.

—        Ka tev patīk?— Fransuāza jautāja, izsliedama kaklu.

—   Kas?

—   Dzīvoklis.

Madlēnai nebija spēka melot, un viņa teica:

—   Kāpēc tu apmainīji?

—        Tā vajadzēja. Baka ielā mums bija pārak šauri. Tur kļuva neiespējami dzīvot man . . . Nikolā . . . Alek sandram . . .

—   Turpretim šeit Aleksandrs jutīsies ērti?

Fransuāza saknieba lūpas. Žēlsirdības satraukta,

Madlēna valdījās, lai neieskautu Fransuāzu savās rokās. Madlēna nedroši saņēma viņas roku kā kādreiz tālajos uzticības laikos.

—   Es visu zinu, Fransuāz,— viņa klusi izrunāja.

—   Nikolā tev pateica?

—   Jā.

—        Un tad?— Fransuāza norūca, strauji atraujot roku.— Tu esi pārsteigta? Sašutusi?

Viņai bija,kaujinieciska sejas izteiksme.

—        Nē,— Madlēna sacīja.— Es esmu sarūgtināta, tas ir viss. Kas starp jums noticis?

—   Bet . . . nekas . . .

—   Kādam iemeslam taču ir jābūt.

—   Tādu ir tūkstošiem,— Fransuāza murmināja.

Viņa bija noliekusi galvu. Madlēna juta, ka pēc

īslaicīgās sacelšanās brāļameita nemanāmi pakļāvās

vajadzībai izkratīt sirdi vai vismaz runāt ta, it ka viņa būtu viena pati.

—       Aleksandrs ir pārāk gudrs vīrietis laulības dzīvei,— Fransuāza turpināja.

—   Ak tā,— Madlēna teica.— Ko tu ar to saproti?

—       Viņš stāv pāri visādiem pieņēmumiem. Viņam nekas nav drošs, svēts, neapstrīdams . . . Viņš mēģināja atrast dzīves jēgu kopā ar mani. Taču viss, ko es darīju, lai viņš būtu laimīgs, sadusmoja viņu. Redzi, šis dzīvoklis! Pēc daudzām citām vēl viena kļūda. Būtībā Aleksandrs nevienu nemīl, nekam nepieķeras, un viņš cieš par šīm izrautajām saknēm. Un, lūk, viņa radas kāda doma — par savu vecāku zemi. Tur viņš cer rast līdzsvaru. Tā ir mistika, tu saproti? Viņš mekle sev ticību, baznīcu. Viņš pats to nezina. Bet es — es to zinu. Es to zinu tāpēc, ka man ir tāpat kā viņam. Es eju uz to pašu mērķi, tikai pa citiem ceļiem.

—   Uz kādu mērķi?

Uz laimi, kas neko nav parādā nedz sabiedrības tikumiem, nedz naudai. Nemateriāla laime. īsta laime. Vienīgi viņš netic Dievam. Viņš gribētu ticēt cilvēkam. Viņš cīnās. Es varu vienīgi cienīt viņu. Cieņa, lūk, pats svarīgākais.-« Pašcieņa, cita cilvēka cienīšana sevī un sevis cienīšana otrā . . .

Madlēna sasprindzināja uzmanību. Viņai bija tāda sajuta, ka piedalās vārdos izteiktā slīcināšanā. Varbūt viņa nav spējīga saprast zināmu domāšanas stilu — dedzīgu un kategorisku. Eksaltācija vienmēr modinājusi viņā neuzticēšanos.

—        Lai tā būtu,— viņa sacīja,— tā ir jūsu darīšana. Pēc visa, bez šaubām, tā ir labāk gan tev, gan viņam. Tu esi runājusi par to ar tēvu?

—   Nē.

—        Vajag atri runāt ar viņu, lai viņš nokārto visu, kas nepieciešams šai šķiršanās lietā.

—   Es netaisos šķirties,— Fransuāza mierīgi teica.

Madlēna stostījās.

—   Kā ._. . tu nedomā šķirties?

—   Kāpēc lai es šķirtos?

—  Viņš . . . viņš brauks dzīvot citur . . . un tu . . .

—  Tas attiecas uz viņu.

—        Citiem vārdiem runājot, lai viņš dara ko darīdams, tu uzkatīsi sevi par viņa sievu?

—   Jā.

Fransuāzai bija ietiepīga un salta, aiz pārmērīgas pārliecības gandrīz trula sejas izteiksme.

—        Beigu beigas,— Madlēna sacīja,— tas ir neiedomājami. Tu spēj sevi uzskatīt par precējušos pēc diviem, pec desmit gadiem, ja patiesībā tāda neesi. Zinu … tu man sacīsi: nevar šķirt to, ko Dievs vienojis . . . Bet šo formulējumu ir izgudrojuši vīrieši.

—   Es tā nedomāju.

—   Kristus nekad nav teicis . . .

—        Mēs taču neielaidīsimies teoloģiskā diskusijā, Madū! Es negribu šķirties, tas ir viss!

Madlēna centās piesardzīgi apturēt uzbrukumu. Fransuāzas brūce ir pārāk svaiga. Jāgaida piemērotāks brīdis, lai tad noteikti atgrieztos pie šī uzdevuma. TomērL atstājot malā šķiršanos, ir vēl jārisina attiecīgi materiālas dabas jautājumi. Piepešais Aleksandra jūtu atsalums radīja problēmas, kuru atrisināšanai Fransuāza bija pārāk jauna. Ar bezgalīgu pieklājību Madlēna jautāja:

—   Kāda būs tava dzīve šajos apstākļos, mana dārgā?

—        Tāda pati kā pašlaik,— Fransuāza teica.— Es nopelnu pietiekami, lai viena pati izķepurotos. Starp mums runājot, Aleksandrs nekad nav man daudz palīdzējis. Nabadziņš, Francijā viņam tik maz maksāja!

—   Un Nikolā?

—        Nikolā jau izgrozās gluži labi. Pagājušajā mēnesī viņš ar tiem fotoromāniem nopelnīja vairāk par mani.

—   Fotoromāni? Kas tie tādi?

—        Kā? Tu nezini? Es tev parādīšu. Daži žurnāli ir viņa istabā . . .

—   Katrā ziņā viņš nevar vairs dzīvot pie tevis.

—   Kāpēc?

—        Padomā, Fransuāz!— Madlēna sacīja.— Viņš ir gandrīz tavā vecumā. Jūs dzīvosiet šeit abi, it kā … it kā jūs būtu pāris.

Kamēr Madlēna runāja, viņai pēkšņi iešāvās prātā doma: varbūt patiesi starp šo zenu un viņas brāļameitu pastāv kādas nenoteiktas jūtas? Līdzko viņa bija paspējusi formulēt šo pieņēmumu, tā tūlīt to nožēloja. Fransuāza grūtsirdīgi vēroja viņu.

—   Madū, tas, ko tu saki, ir muļķīgi!

—        Saproti mani: es pati tā nedomāju, bet tā domās citi.

—   Kādi citi?

—   Visi apkārtējie, tavi draugi . . . Pat Parīze, Fran suāz, nevar dzīvot pilnīgi ārpus sabiedrības. Ir vesels likumu minimums, kas jāievēro, ja negrib kļūt par . . . par . . .

Madlēna meklēja vārdus. Loma, ko tēloja, viņai nepatika. Iedomāta godīguma un tikumības sargātāja! Viņa dusmojās uz Fransuāzu, ka tā liek viņai moralizēt, kaut gan viņa vienmer dižojusies ar plašiem uzskatiem un brīvu uzvedību.

—        Fransuaza, tā nevajadzētu, — viņa turpināja,

—   tas nebūtu labi nedz tev, nedz viņam. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tu saki, ka viņš izķepurojas, viņam pašam jānoīrē sev istaba. Bet tu likvidē šo pārāk lielo dzīvokli un iekārtojies citur.

—   Pie tēva, piemēram!

—   To es nesaku.

—   Bet tu tā domā. Tu iedomājies mani divatā ar tēti? Divas salauztas sirdis! Viņš mierina mani tāpēc, ka mani pametis Aleksandrs, bet es mierinu viņu tāpēc, ka viņu pametusi Karola. Jauks duets!

Sausām acīm, bālām lūpām Fransuāza ākstījās. Tad atkal kļuva nopietna.

—   Nē. Es-'nekur nekustēšos. Un Nikola paliks šeit tik ilgi, cik ilgi gribēs. Tā biju es, kas uzstāja, ka viņam jādzīvo pie sava teva.

—   Pareizi! Bet viņa tēva vairs šeit nav.

—  Tas neko nemaina. Ls esmu uzņēmusies atbildību Es gribu pie tās palikt.

Atkal viņas acīs bija neprātīgas apņēmības dzirkstis, kas uztrauca Madlēnu. Apsēdusies krēslā, viņa, smai doša un nelokāma, šķita izaicinām stulbeņus. Un šie stulbeņi ir viņas tante, tēvs, brāļi. Visi, tikai ne Aleksandrs. Velti uzstāt. Kārtējo reizi Madlēna atkā pās. Pēc tēva tā rīkojās meita. Madlēna jutās salauzta. Tomēr viņa bija pārliecinātā, ka kaut kas jādara, lai glābtu gan vienu, gan otru.

—   Nāc! Fransuāza teica.— Nikola un viņa draugi droši vien mus gaida, lai iedzertu kādu glāzīti.

Viņa demonstratīvi gribēja izvairīties no mokošās dis kusijas atsākšanas. Tikko dzirdēta nogurdināta, Mad lēna pārvietojas kā caur biezas miglas aizsegu. Lielajā istabā Nikola biedri bezrūpīgi tērzēja par ļaudīm, ku rus viņa nepazina. Viņa paņēma glāzi aveņu sulas un iedzēra malku. Pārāk salda. Aši jāpaņem cigarete.

Fransuāza runāja, smaidīja, kustējās šīs jauneklīgās pasaules centrā tik mierīga, it kā nebūtu otrreiz dzīvē zaudējusi visu to, uz ko balstījusies.

Daniels soļoja tik ātri, ka Lorāns saņēma viņu aiz rokas un jautāja:

—   Kur tu drāzies?

—        Man jābūt mājās bez ceturkšņa piecos. Dani ja mani gaida, lai kopā ar māti dotos iepirkties. Un sešos jāierodas Madū. Jājautā, kad man būs laiks pabeigt savu sacerējumu. Tev nospļauties. Tu lidinies pa gaisu. Ak, es tev zvēru! . . .

Vienā mirklī viņš izrāvās un, burtnīcas padusē iespiedis, lieliem, nervoziem soļiem atkal devās uz priekšu. Sis pēcpusdienas psiholoģijas lekcija viņam bija šķitusi ārkārtīgi neinteresanta. Starp citu, viņš to bija dzirdējis tikai pa ausu galam, pārņemts no tā, ko Lorāns bija teicis pirms ieiešanas klasē. Vēl tagad viņš nespēja tam noticēt. Bet ja un tas ir blēņas, lieliska pīle? Nē, Lorānam prāts nenesās uz lieliem lēmumiem. Viņš vēroja Dānielu ar acu kaktiņu.

—        Nevaru saprast, par ko tu esi tik dusmīgs?— viņš beidzot vaicāja.

—        Es dusmojos tāpēc, ka jūtu, ka tu izdarīsi muļķības,— Daniels teica.

—   Tu darīji muļķības, apprecēdams Dāniju?

—  Tu taču nevari salīdzināt!

—   Varu gan! Beatrise ir ļoti laba meitene.

—   Viņa ir trīs gadus vecāka par tevi!

—        Un tad? Viņa tāda neizskatās. Un turklāt viņai ir nodarbošanās.

—   Mašīnrakstīšana nav nekāda nodarbošanās.

—        Septiņsimt franku mēnesī, vecīt! Un nākamajā gadā viņai algu paaugstinās.

—   Bet tu, ko tu darīsi?

—   Turpināšu mācības.

Daniels paraustīja plecus. Svaiņa pienākums lika viņam atturēt Lorānu no klupšanas. Taču viņš nezināja, kādu argumentu lietot pret šo kategorisko un smieklīgo neprātu. Daniels jutās daudz nobriedušāks par Lorānu. Laulība, tēva loma, filozofija nopietni ietekmēja viņu.

Pie sarkanās gaismas viņi nokāpa no ietves un tad līdz ar gājēju straumi šķērsoja ielu. Saule cepināja. Pēc trim nedēļām bakalaura eksāmeni. Aizņemts vienīgi ar šo Beatrisi Murēnu, Lorans par to neinteresējās. Ne pārāk glīta meiča. Daniels bija viņu redzējis trīs reizes, bet gandrīz neatcerējās viņas seju. Taču Lorans runāja par viņu ka par pārdabisku būtni. Viņš nevis skuma par to, ka viņa ir stāvoklī, bet izrādīja savu iekarotāja lepnumu. Kad Daniels piedāvāja viņam «adresi», viņš noskaitās. Patiesībā fakts, ka Beatrise gaida bērnu no viņa, viņaprāt, bija attaisnojums, lai meiteni apprecētu. Viņš iztēlojās to kā godu, kn ir ievilinājis lamatās.

—   Iesim kājām?— viņš izdvesa.

—   Nē,— Daniels norūca.— Es tev teicu, ka steidzos.

—   Kristīnes pudelīte!

—   Jā, vecīt! Ari tev tas ir priekšā.

Viņi bija nonākuši pie Mabijonas stacijas ieejas. Uz perona, gaidot vilcienu, Daniels jautāja:

—   Un kur jūs dzīvosiet? Tu pat neesi domājis, vai ne?

—   Nu, pie maniem vecākiem.

—   Tu esi drosmīgs!

—       Tu pats tur labprāt dzīvo! Iekārtosimies manā istabā. Centīsimies pārāk netraucēt cits citu . . . Mani vecāki taču neliegs man to, ko atjāva Danijai!

Sīs dialektikas pieveikts, Daniels uzlukoja Lorānu ar visai sarežģītām bezspēcības un vainīguma jūtām. Rībēdams piebrauca vilciens un pūzdams apstājās. Iekāpis braucamajā, Daniels stāvēja, atspiedies pret gala sienu pie drošības bremzēm un murmināja:

—   Tu sabojāsi savas dzīves labākos gadus.

—        Ja tev ar Dāniju vajadzētu visu sākt no jauna, tu tā vairs nedarītu?

—        Ar mani ir citādi! Un tomēr varu zvērēt, ka ļoti bieži es vēlētos būt vel neprecējies. Kamēr nav izjusta atbildība, nevar apjēgt, kas tā par veiksmi.

Ar strauju grūdienu metrovilciens izkustējās no vietas. Daniels iedomājās sievas vecāku apjukumu, kad uzzinās šo jaunumu, un viņam bija žēl viņu tāpēc, ka viņi ir tik labsirdīgi un vāji.

—       Apdomā labi, vecīt!— viņš cauri riteņu rīboņai teica.

—        Viss ir apdomāts. Es neesmu nelietis: es vērsīšu visu par labu.

—   Kad tavs tevs to uzzinās . . .

—   Un tad? Viņš rīkosies tāpat kā ar Dāniju.

Cita citu nomainīja stacijas, pilnas seju un raibu

afišu.

' — Tu redzēsi,— Lorāns turpināja,— mēs būsim divas jaukas, amiŽantas ģimenītes lielā, atmaigušā ģimenē. Bērnu bariņš! Man tevi jāpanāk! Tu esi aizsteidzies priekšā — vēl jo vairāk tāpēc, ka tu otrreiz taisies kļūt par tēvu!

—   Ko tu runā?— Daniels murmināja, piepeši sastindzis.

—   Danija nav tev to teikusi?

—   Nē.

Gandrīz noskaities, viņš saprata, ka Lorāns joko, un norūca:

—   Zini, tas nav smieklīgi!

—   Tu nepiekriti?

—   Nebūt.

Viņi izkāpa pie Militārās skolas.

—   Pasteidzies!— Daniels teica.— Es kavējos.

Viņš metas skriet. Lorāns turējās aizmugurē, panāca viņu un centās uzveikt sprintā. Taču Daniels paātrināja soli. Blakus skrienot, viņi tā cīnījās līdz mājas durvīm un kopā iebrāzās iekšā aizelsušies, pilna kaklā smiedamies.

Kad viņi ienāca dzīvoklī, Danijas un mātes vairs tur nebija. Daniels uz pirkstgaliem iegāja istabā un noliecas par šūpuli, kur gulēja Kristīne un sūkāja savu īkšķi. Viņai bija sārta un sapīkusi seja. Nepamodinādams viņš izņēma viņai no mutes īkšķi. Danija bija piespraudusi zīmīti pie spodrdūrieniem izšūtā šūpuļa rotājuma. Daniels to noņēma un lasīja: «Pulkstenis ir puspieci. Māmiņa un es — mēs uzskatījām par labāku aiziet mazliet agrāk, lai iepirktos,— tā mēs noteikti būsim atpakaļ, lai uzņemtu Tavu tanti. Nemodini Kristīni ātrāk ka ceturksni uz pieciem un nemaini viņai drēbītes. Es to izdarīšu pati, kad atgriezīšos. Vienīgi Tev būs jaiedod viņai pudelīte. Tu atradīsi pienu termosa pudele uz virtuves galda. Galvenais, turi pudelīti augšā, lai Kristīne dzerot nesarītos gaisu. Un, kad viņa būs beigusi, neaizmirsti paturēt taisni, lai viņai iznāktu atraugas. Pēc tam noguldi viņu uz sāniem. Galu galā pats labi zini. Uz drīzu redzēšanos, manu mīļo Daniel! — Tava Danija.»

—   Nebija vajadzības steigties!— teica Lorāns, kurš pār Daniela plecu bija izlasījis zīmīti.— Ko viņas nodomājušas pirkt?

—   Nezinu. Kaut ko sievišķīgu, bez šaubām . . .

Kristīne atvēra acis, šaubījās, ko darīt, un piepeši

sāka raudāt.

—   Paturi viņu, kamēr es sameklēšu pudelīti!— Daniels sacīja.

Ielicis savu meitu Lorāna rokās, viņš aizsteidzās uz virtuvi. Lorāns viņam sekoja, šūpodams bērnu, kurš kliedza aizvien skaļāk.

—  Tu padarīsi viņu slimu,— Daniels sacīja.— Re, tas ir gatavs. Tagad dod viņu man . . .

Apsēdies uz krēsla virtuves vidū, viņš neveikli, gandrīz vertikāli turēja rokās meitu un deva viņai pudelīti. Kristīne bija viegla un silta. Viņa dzēra gariem, vienmērīgiem malkiem. Lorāns stāvēja viņas priekšā un uzmanīgi vēroja. Kopš viņš bija drošs par to, ka drīz kļūs tēvs, viņš skatījas uz māsasmeitu kā speciālists.

Ielikta atpakaļ šūpulī, Kristīne atteicās atkal iemigt. Viņa kustināja grabulīti. Lorāns aizdedzināja cigareti un teica:'

—   Lai runātu ar maniem vecākiem, tā droši vien ir ķīniešu ābece … Kā tu domā, vai man nevajadzētu nogaidīt līdz bakalaura eksāmeniem? . . . Pēc tiem es būšu daudz mierīgāks . . .

—  Jā,— teica Daniels.— Tā varbūt ir labāk. Bet Beatrises vecāki?

—   Kā, Beatrises vecāki? Viņa ir pilngadīga, viņa nopelna sev iztiku, viņiem atliek vienīgi klusēt. Starp citu, viņa tiekas ar viņiem ļoti reti. Viņi ir pensionāri un dzīvo kaut kur ziemeļos . . .

Iestājas klusums. Lorāns neapzināti izvēlējās vienu no skaņuplatēm, kas mētājās uz grīdas, uzlika to uz atskaņotāja un pagrieza slēdzi. Mūzika spruka vaļā kā ģeoloģijas kataklizma, pēc tam pierima un pārvērtās anglosakšu čukstos. Lorāns taktī klakšķināja pirkstus. Kristīne neiebilda: viņa bija pieradusi.

—        Man tomēr jāpabeidz sacerējums,— Daniels teica.

—   Tu nerakstīsi savējo?

Grabulītis nokrita uz paklāja. Lorāns pacēla to un atdeva Kristīnei. Bet viņa to neņēma.

—   Nogriez klusāk!— Daniels sacīja.

Lorāns murminādams padevās: «Labi, es arī iešu rakstīt,»— un žāvādamies izgāja. Mūzika joprojām skanēja. Daniels apsēdās pie galda un atsāka savu sacerējumu. «Cilvēku skumjas ir nejaušas, nevis substanciālas: tās ir bioloģisks šoks.» Sis formulējums viņam patika. Taču turpinājums nedevās rokā. Par spīti sev, viņš sapinās lekciju frāzēs. Kolerē-Dibrusāra kungs bija visu pateicis tik labi kā neviens. Daniels, meklēdams iedvesmu, ļāva skatienam slīdēt pār istabu. Kāda nekārtība! Gan bērna jaciņas, gan grāmatas, pa vidu visam Danijas flakoni, Danijas lelles, Danijas modes žurnāli . . . Skaņuplate apklusa, un viņš izdzirdēja Kristīnes čivināšanu. Viņa nebija no jauna aizmigusi. Klusītiņām viņš piegāja pie šūpuļa. Viņa raidīja viņam maigu un bezzobainu smaidu. Viņš kustināja pirkstus, lai uzjautrinātu Kristīni, un pēc tam atgriezās pie galda. Dusmīgs kliedziens pavēlēja viņam atgriezties. Viņš bija stingrs, pacēla balsi, un gaušanās norima. Meitas padevība viņam glaimoja. Viņš vienīgais prata panākt viņas paklausību. Viņš nešaubījās, ka ar pienācīgu audzināšanu veido viņas raksturu tieši tā, kā to vēlas. Par nelaimi, Danija ir pārāk vāja. Toties sievasmāte — viņa burtiski kūst bērna priekšā. Lutināšana ir viņas kaislība. Viņa jūt fizisku nepieciešamību apčubināt, ieelpot, skūpstīt šo maigo ādu. Bērns to juta un uztiepa viņai visas savas kaprīzes. Patiesi, Kristīne ir izcili gudra. Kāda būs dzīve šajā mājā, ja Lorāns apprecēsies? Divi jauni pāri, kurus atdala starpsiena, māšu sacensība, bērnu brēkšana, sabalsojoties no vienas istabas otrā, sajaukti autiņi, strīdi ap rotaļlietām, grūtas mēnešu beigas, Sarla Sovelo bēdīgais skatiens . . . Daniels ar pūlēm atbrīvojās no šīs nomācošās vīzijas un ar visu apņēmību atkal ķērās pie sacerejuma. Bija jāatzīmē, ka, piešķirot sāpēm bioloģisku statusu, cilvēks tās attaisnoja un ar to pašu padevās kārdinājumam tās apoloģizēt, apveltīt tās ar zināmu reliģisku cildenumu. «Nevarēdami medikamentozi cīnīties pret skumjam, viduslaiki piešķīra tam svētu nozīmi,» viņš rakstīja. Tā bija Kolerē-Dibrusāra dižā doma. Bet kas ir Kristīnes skumjas, kad viņa raud? Labsajūtas izbeigšanās vai prieka atņemšana? Nenovirzīties no temata. Nobeigt pāris rindās. Viņš paskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm seši. Madii vairs ilgi nekavēsies. Un Danija vēl nav atgriezusies! «Cīņa pret sāpēm ir mūs

dienu cilvēka uzdevums. Jebkura aktivitāte kopumā ir vienīgi cīņa pret sāpēm. Aristotelis to ir labi pateicis: «Prieks pavada aktivitāti tāpat kā skaistums jau nību.»» Daniels nolika pildspalvu. Nobeigums bija banāls. Taču šodien viņš nevarēja uzrakstīt labāk. Ar savu precību stāstu Lorāns bija pilnīgi nosprostojis viņa domas. Pie durvīm zvanīja. Pirmoreiz viņš neiz juta nepacietību atkal sastapt savu tanti. Varbūt tāpēc, ka nejutās īpaši lepns par savu eksistenci pie sievas vecākiem. Viņš gāja atvērt durvis. Tā patiesi bija Madū. Ieraudzījis viņu uz sliekšņa — viņas lietusmētelī ietērpto apaļīgo un drukno stāvu, sasārtušo seju, plato smaidu, skaidro skatienu —, Daniels jutās dīvaini, it ka viņu būtu apmeklējusi viņa bērnība.

—   Ak, par Dānielu es neuztraucos.— Madlēna teica, ar pastiprinātu uzmanību skatoties uz Žanu Marku.

—   Viņš jūtas ļoti laimīgs pie savas sievas vecākiem, labi mācās un noteikti noliks bakalaura eksāmenu, viņš mīl savu sievu, viņam ir brīnišķīgs bērniņš.

Aizvien pavairojusi šos slavinājumus, viņa domāja par mierīgo un banālo laimi, kāda apmierināja šo deviņpadsmit gadu veco zēnu. Sajās divās stundās, ko viņa pavadīja ar Dānielu, visiem jautājumiem viņš bija vērsis pretī smaidīgu un mierīgu seju. Vai viņš beigu beigās ir pieradis pie tā, ka kļuvis par pieklājīgu parazītu, kas ieķēries vēlīgas ģimenes miesā? Viņa pat nevarēja stāstīt Žanam Markam par šo savu vilšanos, tāpēc ka arī viņš ar savām laulībām grasās piekrist ērtam, bet ne pārāk spožam komensālismam.

—   Un ko tu domā par Fransuāzu?— viņš jautāja.

—   Nomākta,— Madlēna teica.— Tas, ka viņa atsakās šķirties, dzen mani izmisumā. Ja viņa kādreiz ar tevi par to runā . . .

—   Bet viņa runāja ar mani par to un arī ar Nikolā, un ar Dānielu! Es mēģināju viņu pārliecināt; viņa atbil dēja to pašu, ko droši vien arī tev. Pārsteidz tas, ar kādu mieru viņa spriež par šo aplamo situāciju: ari turpmāk būt sieva vīrietim, kurš viņu vairs nevēlas. Tas nesaskan ar viņas raksturu. Lepnums nekādā gadi jumā nedrīkst kļūt smieklīgs.

Madlēna nodomāja, vai, tā teikdams, viņš nedomā par sevi un par Valēriju. Kopš tā laika, kad viņš centās izzināt savas izvēlēs iespējamās sekas, viņam vajadzēja arī‘atrast visus attaisnojumus, kas spētu nomierināt viņa sirdsapziņu. Katrā ziņā viņa attieksme bija gluži tāda kā nomierinātam un aprimušam vīrietim. Viņa bija uzaicinājusi Žanu Marku uz pusdienām divatā mazā Kaneta ielas restorāniņā, kas bija slavens ar savu itāliešu virtuvi.

—   Jāatstāj viņa pašas ziņā,— viņš atsāka.— Ar laiku viņa varbūt mainīs savas domas.

—   Ja, jā,— Madlēna bez patikas sacīja.— Bet es galvenokārt domāju, ka viņa gaida viņu atgriežamies . . .

Tad viņa sāka iztaujāt Žanu Marku par mācībām. Eksāmeni tiesību zinātnēs sāksies pēc trim nedēļām. Viņš necerēja, ka noliks tos. Viņa dzīves dažādie satraukumi bija kavējuši pārskatīt lekcijas, viņš nebija piedalījies daudzās praktiskajās nodarbībās … Ja viņš izkritīs, oktobri vēlreiz stāsies komisijas priekšā. Madlēna saprata, ka nākotne viņam vairs nesagādā rūpes, un tas viņu apbēdināja. Viesmīlis atnesa abiem sātīgu un smaržojošu teļa ga]as sautējumu ar rīsiem un tomātu mērci. Žans Marks apēda pāris kumosu un aizdedzināja cigareti. Madlēna nosprieda, ka pienācis brīdis runāt ar viņu par tēvu. Jau pēc pirmajiem vārdiem Žans Marks pārtrauca viņu.

—   Nedomāju, ka viņam patiesi ir vēlēšanās mani redzēt.

—   Bet es esmu pārliecināta, ka ir. Taču viņš nezina, ko darīt, lai salabtu ar tevi. Viņu paralizē bailes būt smieklīgam. Tas ir satriecoši! Man gribētos, lai viņš ierastos tavās kāzās.

—  Ja tu to panāktu . . .— Žans Marks murmināja.

Žana Marka seja piepeši bija kļuvusi it kā jūtīgāka.

Uz viņa vaigu un pieres ādas raustījās vismazākais nervu mezglojums. Viņa skatienam piemita mikla un maiga mirdza.

—   Ja pieņem, ka viss starp tevi un tēvu nokārtosies tā, kā es to ceru,— Madlēna sacīja,— kāpēc lai pēc kāzām tu neiestātos darbā Egletjēra birojā?

—   Skaidrs, ka tas būtu brīnišķīgi! Bet es atsakos par to domāt. Galvenais, nerunā par to ar Valēriju! Viņa nav spējīga saprast to, cik man tas ir svarīgi, lai … lai

atjaunotos attiecības ar manu tēvu . . . Viņa ir iedomājusies, ka esmu samierinājies ar šo strīdu . . .

—   Vai viņai trūkst tālredzības?

—   Ne! Bet es viņai maz izrādu savas jūtas.

—   Kāpēc?

—        Nezinu. Tā ir it kā spēle starp mums. Viņa tēlo vienu lomu. Es otru. Mēs rādām komēdiju. Tas ir amiŽanti! Vismaz šobrīd. Visā garajā mūžā tas jau ir pavisam kas cits. Nomierinies, tas mums neliedz mīlēt vienam otru.

Viņš rūgti pasmējās, mazlietiņ ieēda gaļu, atkal paņēma cigareti un vēl sacīja:

—        Es daudz esmu stāstījis par tevi Valērijas vecākiem. Viņi vēlētos, lai tu ierodies uz brokastīm. Rīt tu esi brīva?

Viņai labāk patiktu satikt Valēriju un Žanu Marku vienus; bet ziņkārība redzēt savu brāļadēlu viņa nākamās sievas ģimenē guva virsroku pār pašas tīšu šaubīšanos.

—   Norunāts, Žan Mark . . .

Kati Madlēna izteica šos vārdus, viņš pagriezās pret durvīm. Pec tam paskatījās pulksteni.

—  Tu steidzies?— viņa jautāja.

—   Nē, bet es šeit norunāju tikšanos ar Zilbēru.

—   Ar Zilbēru?

—       Ja, viņš ir Valērijas brālēns, kuram es pasniedzu stundas . . .

Tu pasniedz stundas? Es to nezināju.

Pareizi, tu neesi informēta. Kas par iedomu dzīvot Tukā! Redzēsi, viņš ir ļoti jauks puisis. Viņš atnāks desmitos, lai parādītu man matemātikas uzdevumu, kas viņam jāizrēķina uz rītdienu. Tas tevi neapbēdina?

—   Nē jel,— viņa teica.

Atkal viņš pagriezās uz sava krēsla.

—        Viņam vajadzēja jau būt šeit,— Žans Marks nervozi sacīja.

Beidzot viņa seja noskaidrojās. Madlēna redzeja ienākam gaišmatainu, slaidu jaunekli ar tik starojošu skatienu, ka arī viņai gribējās pasmaidīt. Žans Marks iepazīstināja Madlēnu ar viņu un pasūtīja trīs kafijas.

—   Tātad kā ar uzdevumu?— Žans Marks jautāja.

Zilbērs sniedza viņam cipariem izraibinātu lapu.

Žans Marks aši pārskatīja pierakstu un teica:

—        Man šķiet, ka ir pareizi… Vārdu sakot, spriedumi ir labi . . . Kas attiecas uz aprēķiniem, vajadzētu pārbaudīt skaitli pēc skaitļa . . .

Nav ko pūlēties,— Zilbērs sacīja.— Pat ja šur tur ir kāda maza kļūdiņa, tas nav svarīgi . . . Kāda jauka vieta! Es nezināju . . .

—        Jā,— Madlēna teica.— Senāk es šeit bieži nācu. Viņu firmas ediens ir teļa gaļas sautējums ar rīsiem un tomātu mērci.

—        Teļa gaļas sautējums ar rīsiem un tomātu mērci?— Zilbērs brīnījās.— Ak, jā! Ļoti garšīgs, bet par smagu.

Madlēnai par pārsteigumu Žans Marks šķita sadusmots par šādu atsauksmi.

—        Tev gandrīz nekas nav pa prātam,— viņš teica.

—   Ja tu varētu, tad pārtiktu no gaļas, kas cepta uz restēm, un lapu salātiem.

—        Lieliska diēta!— Madlēna teica.— Ja es to ievērotu, tad atgūtu savu jaunas meitenes vidukli. Bet Tuka ir pārāk daudz kārdinājumu: svaigas zivis, vēžveidīgie gliemeži . . .

Pie lietas! Ak jūs tātad dzīvojat Tukā,— Zilbērs teica.— Es labi pazīstu šo nostūri. Brīvlaikā vecvecāki bieži veda mani uz Dovilu. Tajā laikā es biju gluži jauns, man bija četrpadsmit, piecpadsmit gadu. Tukā ir jauka pamesta baznīca . . .

Dziļi sirdi aizkustināta, Madlēna iesaucās:

—        Es dzīvoju gluži blakus: vecajā mācītājmājā, jūs redzējāt?

—   Nē . . . es neredzēju . . .

—   Ielā, kas ir pa kreisi, braucot no Truvilas puses.

—   Ak, jā, liekas gan … jā . . . jā . . .

—        Brīnišķīga māja,— Žans Marks teica,— īsts gau mes, harmonijas un komforta brīnums!

—        Nu labi, es jūs ielūdzu, kad vien veļaties,— Madlena sacīja.

Žana Marka skatienā jautās tāda pateicība, ka tas viņu samulsināja. Ko viņa bija izdarījusi tik ārkārtēju, ielūgdama abus pie sevis? Ari Zilbērs šķita aizkustināts.

—        Pateicos jums, kundze,— viņš teica.— Mēs katrā ziņā aizbrauksim. Vēl jo vairāk tāpēc, ka tagad man ir mašīna.

—       Bet vēl nav braukšanas tiesību,— Žans Marks sacīja.

—        Nfikamnede] es vēlreiz kārtošu eksāmenu. Ja nedaudz paveiksies . . . Tas ir dīvaini: braukšanas tiesības, bakalaura, liceneiāta grāds — cik daudz jāzaudē no dzīves laika, lai gatavotos eksāmeniem! No maija mēneša visi jaunieši Francijā ir trauksmes stāvoklī. Redzu sev visapkārt vienīgi eksaminācijas sasirgušus puišus un meitenes.

—       Jūs gaužaties,— Madlēna smiedamās teica.— Es toties redzu visapkārt sev vienīgi cilvēkus, kuriem eksāmenu laiks ir pagājis. Izstumto pasaule. Tas ir skumji!

—   Diplomi nepieciešami kā dzīves stimuls.

—        Vai arī kā pārsējs patmīlības brūcēm,— Žans Marks teica.

—«Ak, jaunības nebeidzamais egoisms, centīgais optimisms! Cik pasaule bij ziedu pilna šovasar! . . .»— Zilbērs deklamēja.

—   Rembo «Iluminācijas»,— Žans Marks teica.

—   Pareizi. Bet šis?

«Es redzu, es mirstu; es degu un slīkstu;

Man ir bezgalkarsti, ciešot aukstumu . . .»

—   Ronsārs?

—   Nē. Luīza Labē. Nav slikti, vai ne?

Madlēna sēdēja pretim abiem jaunekļiem, un viņas skatiens kavējās te pie viena, te pie otra, it kā viņa sekotu bumbiņas piespēlēm tenisa kortā. Cik šis Zilbērs ir dzīvs, amiŽants un patīkams! Viņa klātbūtnē Žans Marks šķita kā alkohola malka uzmundrināts. Aizrāvušies ar pašu balss skaņām, viņi strīdējās par visu un par neko, iznīcināja kādu filmu, cēla vai debesīs kādu teātra izrādi . . .

—        Kundze, jums noteikti jāredz «Miera traucētāji kanārijputniņi»,— Zilbērs teica.— Tas ir komiski.

—   Valērijai ne visai patika,— Žans Marks piebilda.

—        Ak! Valērija vienmēr teiks pretējo nekā es. Un «Ričarda III» jaunais iestudējums . . .

—       Tas mani interesētu,— Madlēna sacīja.— Es to kādreiz redzēju ar Dilēnu1 . . . Būtībā Šekspīrs ir mana aizraušanās.

' Dilēns Saris (1885—1949) — pazīstams franču aktieris un režisors.

—   Nu, tad tu esi Valērijas pretstats,— Žans Marks teica.— Viņai tik ļoti nepatīk Šekspīrs, ka viņa atteicās nākt kopā ar mums.

‘ Zilbērs gribēja piebilst vēl ko, bet savaldījas. Taču neizteiktie joki izbārstīja dzirkstis viņa acīs. Viņš droši vien nemaz nemīl savu māsīcu. Madlēnu pārņēma nogurums. Smagas kājas un spiediens deniņos. Viņa palūdza rēķinu.

—   Ko jūs tagad darīsiet?— viņa vaicāja pieceldamās.

—   Mes pavadīsim tevi, bet pēc tam . . . nezinu . . . mes kaut kur iedzersim pa glāzītei,— Žans Marks sacīja, draudzīgi skatīdamies uz Zilbēru.

Zilbērs piekrītoši pamāja. Viņa klibodama gāja ārā šī jauneklīgā eskorta pavadībā.

Pie mājas durvīm viņi atstāja Madlēnu. Viņa iztēlojas viņus ejam augšup pa Bonaparta ielu un nozūdam Senžermēndeprē laukuma ugunīs. Dievs vien zina, kāpēc viņi atgādināja viņai divus delfīnus, kurus bija redzējusi no kuģa klaja, kad devās jūras braucienā uz Norvēģijas krastiem: tie lēkāja virs viļņiem melni un pelēki, vizoši, noreibuši no speķa un laimes. Sastapšanās ar Zilbēru atstāja viņas sirdī neskaidru iespaidu par eleganci un kautrību. Viņa bija apmierināta, ka Žanam Markam ir tik labs draugs, un reizē viņu pārņēma neizskaidrojams satraukums par to, kadu prieku viņš gūst Zilbēra sabiedrībā. Vai tas nav savādi, ka dažas nedēļas pirms kāzām Žans Marks iet uz teātri bez savas līgavas? «Agrāk,» viņa nodomāja, «iemīlējies jauneklis nekad nebutu . . .» Viņas pārdomās izzuda tālas pagātnes dūmakā. Kopš kara viss mainījies un galvenokārt cilvēku attiecības. Viņas galvā no jauna šķindēja neskaitāmi trauksmes zvaniņi … Tas galu galā kaitina!

Atgriezusies dzīvoklī, viņa sastapa Filipu, kurš gaidīja viņu viesistabā, lasīdams «Le Monde».

—   Un tā?— viņš sacīja.

Viņa atkrita atzveltni un novaidējās:

—   Uf! Kāda diena! Es sastapu viņus visus trīs. Tā ir liela veiklība, vai ne?

Viņš salocīja laikrakstu un jautāja:

—   Un kādi ir tavi iespaidi?

Par Dānielu un Žanu Marku viņai nebija nekas daudz stāstāms. Toties viņa sīki izklāstīja savu sarunu ar Fransuāzu. Filips uzmanīgi klausījās viņā, apsēdies uz dīvāna, kājas sakrustojis, ar labo roku apņēmis

spilvenu tā, it kā tas būtu kāds plecs. Kad Madlēna iesāka gaušanos par to, ka I'ransuāza atsakās šķirties, viņš iztaisnoja kājas, paņēma no galda smagas sudraba šķiltavas, ilgi pārdomāja un tad sacīja:

—   Es viņu saprotu. Ja viņa patiesi mīl viņu, tad tas ir pareizi, ka vēlas saglabāt iespēju viņu atgul. Kas teicis, ka pēc kāda laika viņš neatgriezīsies?

—   Kad šādi pamet savu sievu, tad ne tādēļ, lai pēc dažiem mēnešiem noliektu galvu atgrieztos.

—   Neko tu nezini! Viņš varēja ļauties acumirklīgam neprātam, muļķīgi aizrauties. Kad aizraušanās būs pārgājusi, viņš varbūt pārdomās. Viņš būs aizkustināts, redzot, ka, par spīti tam, ko izdarījis, viņa saglabājusi uzticību viņam . . .

Viņa nebija cerējusi sastapt brāli šādā samierinošā noskaņojumā, un viņu pārņēma dusmas.

—   Filip, tu nerunā nopietni!— viņa iesaucās.— Sīs laulības bija maldīšanās! Tu neprati viņu atturēt, un tagad, kad mums paveras vienīgā iespēja redzēt Fransuāzu atbrīvojušos no šī vīrieša, tu šaubies, tu apsver visus par un pret, tu vaicā sev, vai nav labāk, ja viņš atgriežas pie viņas. Bet, ja viņš atgrieztos, tā būtu nelaime! Fransuāza atkal nokļūtu viņa ietekmē!

—  Tas ir jauki,— viņš smiedamies teica.— Labāk ciest no klātbūtnes nekā no prombūtnes.

Madlēna šausmās skatījās uz viņu. Lampa ar lielo banānkrāsas zīda abažūru pilnīgi apgaismoja šo gurdo, novecojušo, domīgo seju ar smagnējiem vaibstiem un skumjām acīm. Acīm redzami viņš atrodas tūkstoš jūdžu attālumā no Fransuāzas. Viņš visu attiecina uz sevi, kā ir darījis vienmēr. Cigarete, ko viņš turēja kreisajā rokā, izdega bālajos pirkstos ar koptajiem nagiem. Viņš vēl nēsāja laulības gredzenu.

—  Tātad — kā?— Madlēna piepeši vaicāja.— Tu pat nemēģināsi vest viņu pie prāta?

Viņš pakratīja galvu.

—   Nē. Sāda veida gadījumos prāts vienmēr kļūdās.

Madlēna saprata, ka viņš necels ne pirkstu, tāpēc ka

tas ir paša neprāts, ko viņš aizstāv. Jo ļaunāk, viņa viena pati cīnīsies, lai piespiestu Fransuāzu atteikties no uzmācīgās iedomas. Starp citu, Madlēna vienmēr ir rīkojusies pēc sava prāta, neprasot nevienam padomu un palīdzību. Bet viņas veikals? Viņa nevar to nemitīgi atstāt Gurmona kundzes uzraudzībā. Labi! Viņa šaudī

sies ka atspole starp Tuku un Parīzi tik ilgi, cik tas būs vajadzīgs. Madlēna apņēmīgi piecēlās un teica:

. — Arlabunakti, Filip!

Viņš pielēca kājās tik žirgti, ka viņa nebūtu ticējusi, ka viņš tā spēj.

—   Tu jau aizej?

—   Tu zini, cik ir pulkstenis?

—   Pagaidi brītiņu! Es tev neesmu pateicis: ir jaunums! Šorīt es beidzot saņēmu ziņas, kuras biju lūdzis par Rišāru Rošu!

—   Par Rišāru Rošu?

—   To Karolas tipu.

—   Ak! Jā,— viņa nogurdināta nomurmināja.

Filips līksmoja.

—   Viņa ir Jāvusi sevi krietni apmānīt. Viņš ir bijis ne vien hitlerjugenda biedrs, bet arī viņa finansiālais stāvoklis ir ne visai drošs. Viņš nekad nav bijis Erska sabiedrības ģenerāldirektors, bet gan šīs firmas ārkārtējais koncesionārs Francijā, un viņa uzņēmuma kontrakts beidzas šā gada 31. decembrī. Ja tas netiks atjaunots, viņš atradīsies uz sēkļa. Un kontrakts droši vien netiks atjaunots tāpēc, ka Ersks grasās vest sarunas ar Parīzes tēraudliešanas rūpnīcu asociāciju par savu darbgaldu ražošanu Francijā. Protams, Karola to nevarēja zināt: tas vēl tiek turēts slepenībā. Sis vīrietis piemānījis viņu no sākuma līdz beigām. Kad iedomājos par to, ka — lai neliktu man pretoties laulības šķiršanai — viņa atteicās pieprasīt savu daļu no kopīpašuma! Kādā jaukā rītā viņa pamodīsies no savas greznības mirāžas mazā vācu pilsētiņa ar vīru, kurš būs sameklējis kādu vienkāršu aizstājēja vietu.

Jo vairāk Filips runājot iekarsa, jo vairāk Madlēna novērtēja, cik nožēlojams viņš ir, savā dedzīgajā aizrautībā noņemdamies ar Karolu. Viņš nevis centās aizmirst, bet sekoja viņai pa pēdām. Izsalcis viņš vēl pārtika no druskām, ko viņa aiziedama pameta pār plecu. Juku jukām viņš aprija visu — labu un sliktu.

—   Būtībā viņa ir pametusi upuri tumsā,— viņš secināja.— Tas ir komiski!

—   Komiski būtu tad, ja Karola nemīlētu viņu,— Madlēna stingri sacīja.— Bet es pieļauju, ka viņa mīl viņu.

_—Jā, jā, bez šaubām.— Uzacis saraucis, viņš nopūtās.

Tad viņš devās pie sekretāra un izņēma no tā viskija pudeli, ko nolika uz galda.

—   Skotu viskiju?— Filips piedāvāja.

—   Ne, paldies,— Madlēna teica.— Es iešu gulēt. Madlēna atstāja viņu viesistabā vienu lampas gaismā,

ar cigareti rokā, ar alkohola glāzi un atmiņām.

XIX

Kopš brokastu sākuma Madlēna cieta no pastiprinātas aukstuma izjūtas, bez šaubām, tāpēc, ka Sarnerē ēdamzāle bija darināta vienīgi marmorā. Divi viesmīļi ar mēmām sejām kustējās šajā svētnīcā. Ēdiens, apkalpošana, sarunas, vīni — viss bija augstas kvalitātes, bet Madlēnai tomēr bija tāda sajuta, ka košļā papīru un dzird mušu sīkšanu. Kad viņas skatiens pievērsās Žanam Markam, viņa tik tikko pazina viņu šai laimīgā līgavaiņa lomā. Tādu pašu atsvešinātību viņa izjuta, kad tika pasludināts kara sākums, kad pirmo reizi redzēja savu vīru formas tērpā. Žans Marks tikpat maz bija radīts, kļūt par Sarnerē ģimenes locekli kā nabaga Ibērs dienestam armijā. Lielākā daļa vīriešu neprot izvēlēties savu likteni. Tomēr Ibērs tika mobilizēts, turpretim Žans Marks . . . «Kas viņam lēcies? Vai viņš neapzinās, ka nomaldās no īstā ceļa? Ja es būtu palikusi Parīzē, iespējams, atrunātu viņu no šī nodoma. Katrā ziņā būtu viņam ieteikusi pagaidīt. Jauneklim nav japrecas pirms divdesmit septiņiem, trīsdesmit gadiem …» Viņa mīlīgi pievērsās Valērijai, kas ielūdza tūlīt pēc brokastīm apskatīt Bižo avēnijas dzīvokli iekārtošanas stadijā.

—   Jus izteiksiet savas domas,— teica jaunā meitene.— No Žana Marka es uzzināju, ka jums ir lieliska gaume.

—   Žans Marks ir pārāk laipns,— Madlēna smaidot atbildēja,— un es esmu pārliecināta, ka jums nav vajadzīgi neviena padomi.

—   Tā kā dzīvoklī ir zemi griesti, es izvēlējos horizon tālus sienu rakstus.

—   Jūs pareizi darījāt.

—   Ģeometriskas līnijas, garenas mebeles . . .

—   Krāsas ir burvīgas!— iesaucās de Sarnerē kundze, paceļot augšup kalsnu un baltu roku ar briljanta

gredzenu, kas mirdzēja kā prožektora gaismas zibšņi.

—   Aukla, mastika, tabaka . . . Un piepeši pārāk spilgti dzeltens, tumši zajš, kas izceļas . . . Jus redzat? . . .

—   Man vislabāk patīk Žana Marka darbistaba,— Valērija teica.

—   Jā, tā būs ļoti skaista,— Žans Marks ar samocītu smaidu atzina.— Bet nekad man nebūs tik daudz grāmatu, lai aizpildītu visus šos plauktus.

—   Tas būs! Tas būs!— sacīja Sarnerē kungs, jautrs, krietns un tēvišķīgs.— Iesākumam, mans dārgais, es apgādāšu jūs ar juridiski farmaceitisku dokumentāciju, kas aizņems visu sienu. Jums taču jāiepazīst nākamais algotais darbs.

Tieši tāds ir mans nodoms,— Žans Marks sacīja.

—   Redzēsiet, ka arī šajā nozarē ir visai aizraujoši tiesību jautājumi. Mūsdienās kaut ko var sasniegt, vienīgi specializējoties . . .

Kamēr Sarnerē kungs nodevās franču farmaceitiskās produkcijas cildinājumam, sievietes atgriezās pie daudz intīmākiem tematiem. Kāzas notiks 2. jūlijā; tūlīt pēc tam jaunie dosies uz Skotiju; kad viņi septembri atgriezīsies, dzīvoklis būs pilnīgi gatavs.

—   Bet karadienests, Žan Mark?— Madlēna vaicāja.

—   Es par to jau parūpējos,— Sarnerē kungs teica.— Viņš dienēs Parīzē, vārdu sakot, mājās . . .

Viņš smējās neierobežotas varenības apziņā.

—   Ja tā būtu taisnība,— Žans Marks teica.

—   Bet tā ir taisnība, dārgais. Jūs varat ar to rēķināties.

Žans Marks iesānis uzmeta Madlēnai norūpējušos skatienu. Acīmredzot viņš baidījās par viņas spriedumu. Viņa skatījās šķīvī: šokolādes kūka. Divas saldas karotītes mutē. Marmors viņu žņaudza kā spīlēs. Tirpas pārskrēja pār pleciem. De Sarnerē kundze lēni piecēlās. Viņa bija cīpslaina un izvairīga.

Visi atkal ienāca viesistabā. Sienas tapsējumi ar mitoloģiskiem tēliem, smagnējas, senlaicīgas mēbeles, tā nebija priecīgāka kā ēdamzāle. Pa atvērto logu istabā ieplūda Foša avēnijas nepārtrauktā rīboņa. De Sarnerē kungs dzēra kafiju, kājās stāvot, skatiens vērsās tālumā. Laiku pa laikam viņš izmeta kādu vārdu par politiku vai par savu darījumu gaitu. Viņam līdzās Žans Marks, troņmantnieks, bijīgi ievāca viņa. sniegto informāciju medu. Sievietes kādu mirkli tērzēja, tad

Valērija paziņoja, ka viņai jādodas uz Bižo avēniju, kur pusčetros viņu gaida tapsētājs. Žans Marks un Madlēna pievienojās viņai.

Tas bija pavisam tuvu, jaunā namā, kura ieeja laistījās vienos spoguļos. Beidzot nokļuvis dzīvoklī, Žans Marks izjuta enerģijas zudumu. Viņš redzēja Valeriju un Madlēnu apspriežam ar tapsētāju aizkaru krāsu un vēlējās tikai vienu — kaut neprasītu viņa domas! Sis neapdzīvotās istabas ar ģipsi apmestām sienām, nosmērētam logu rūtīm! Viņš baidījās iedomāties, kādas tās būs, kad darbi būs pabeigti. Mebeles, tapetes, lampas ar smalki niansētiem abažūriem, sienasskapji, pilni ar veļu, gulta, mīksts paklājs zem kailajām kājām — īsts maiguma radīts slazds ar Valēriju vidu. Piepeši viņš piegāja klat grupiņai un teica:

—   Cik muļķīgi, es tikko atcerējos, ka esmu norunājis tikšanos ar Kopienu pulksten četros pie manis mājās.

—   Atsauc to!— Valērija sacīja.

—   Par veļu. Viņš droši vien ir jau ceļa. Un viņam noteikti nepieciešama mana praktisko darbu pierakstu burtnīca.

—   Paņem mašīnu, aizdrāz uz Asas ielu un tad brauc atpakaļ. Kundze, jums taču vēl ir kads brītiņš laika?

—   Ja, protams,— Madlēna sacīja.

Žans Marks paķēra atslēgas un mašīnas īpašnieka apliecību, ko viņam iedeva Valērija, un izsteidzās ara. Viņu pārņēma starpbrīža drudzis. «Austiņ Cooper» nmrkas mašīna bija novietota Bižo avēnijas un Spontīni ielas stūri. Viņš apsēdās pie stūres un nevis brauca uz Parīzes centru, bet drāzās uz Buloņas mežu. Negaidīti viņam bija iešāvusies prātā doma apciemot Zilbēru, kuru nebija redzējis divas dienas un kurš gaidīja viņu tikai uz rītdienas stundu. Ja nesastaps Zilbēru mājās, viņš pabraukās ar mašīnu, lai nomierinātu nervus. Krūtīs viņš juta tādas alkas pēc svaiga gaisa. Visus mašīnas logu stiklus nolaidis, viņš ieelpoja pirmo lapotņu svaigumu pie Dofina vārtiem. Tikai trīs minūtes bija nepieciešamas, lai izbrauktu cauri šim zaļajam biezoknim un atkal sasniegtu Morisa Baresa bulvāri, mierīgu, ēnainu un reprezentatīvu. Pie dzīvokļa durvīm viņš apkopoja visas savas cerības vienā vienīgā doma un piezvanīja. Kalpotājs atvēra durvis un ar smaidu nomierināja viņu. Mesjē Zilbērs ir mājās. Žans Marks

iegāja garā galerijā, kuras sienas greznoja drūmas gleznas.

Ieraudzījis viņu ienākam, Zilbērs, kurš pie galda mācījās, piecēlās mēnessērdzīgā lēnumā. Sekundes simtdaļu viņa seja neizteica neko. Pēc tam smaids iemirdzējās viņa acīs, apspīdēja pieri, muti: visa viņa seja staroja izbrīnā un priekā.

—   Es ierados uz labu laimi,— Žans Marks teica.

—   Bet es,— Zilbērs sacīja,— es uz labu laimi paliku.

—   Kā tā?

—       Man vajadzēja iziet kopā ar vecomāti. Pēdējā brīdī es pārdomāju. Man labāk gribējās pabeigt savus uzdevumus. Un, lūk, esmu še!

—   Tas ir negaidīti.

—   Mani tas nepārsteidz. Tu nāc no mājām?

—        Nē, es biju Bižo avēnijā kopā ar tanti un Valēriju. Ko tu tur dari?

Žans Marks noliecās pār galdu un ieraudzīja ar skaitļiem un svītrojumiem izraibinātas lapas.

—        Noliec pie malas,— Zilbērs teica,— tas ir tik garlaicīgi!

Viņam aiz muguras pie sienas bija piesprausta skulptūras «Orests un Pilads fotoreprodukcija, ko viņš bija tā apbrīnojis Luvrā kopa ar Žanu Marku.

—   Skat,— Žans Marks teica,— tu to atradi?

—        Jā, es to izgriezu no kādas grāmatas par grieķu telniecību. 7

—   Ir gan skaista . . .

Zilbērs noņēma attēlu no sienas un deva Žanam Markam.

—   Nem to!

—   Nē, taču! Un tu?

—        Es nopirkšu citu grāmatu. Man sagādā prieku doma, ka tev mājas būs šis attēls. Vai tu novietosi to sava darbistabā?

—   Darbistabā?

—   Jā, pēc kāzām.

—        Acīmredzot,— Žans Marks aizžņaugtu kaklu sacīja.

Viņi skatījās viens otram acīs. Pār viņiem nolaidās klusums. Žanam Markam asinis sakāpa galvā. Viņa pašreizējā laime atradās tādā līdzsvarā kā lode uz asmens. Tik īsu brīdi! Kustība pa labi, kustība pa kreisi,

gaisa pūsma, kliedziens, Valērijas balss, im tad būs kritiens.

—        Tātad viss kārtībā, datums ir noteikts?— Zilbērs jautāja.—2. jūlijs? . . .

—   Jā.

—       Vecvecāki man pateica to vakarvakarā. 2. jūlijs? Kāpēc tik vēlu?

—        Man ir vajadzīgs laiks, lai noliktu eksāmenus, atgūtos, sagatavotos…

—   Tu ilgi gatavojies.

Žans Marks pakratīja galvu.

—        Tu esi dīvains, Zilbēr! Kāpēc vienmēr jārunā par šīm laulībām? Vai tad mums nav citu sarunu tematu?

Zilbērs brīdi padomāja un tad uzmeta Žanam Markam asarās mirdzošu skatienu. Viņa žokļa kauli kustējās. Viņš ar grūtībām valdījās. Beidzot viņa acīs atgriezās prieka un draudzības izteiksme.

—       Tev taisnība,-viņš teica.— Jānospļaujas par šīm laulībām ka par komisku formalitāti, kuru izgudrojuši tie, kam smagas sēžamvietas un vieglas galvas!

Viņu skatieni atkal sastapās. Žanu Marku pārņēma brīnumaina laimes sajūta, it kā viņa dzīve saņemtu ka dāvanu kāda cita dzīvi. Tā paisums pārklāj pludmali un notiek visniecīgāko daļiņu apmaiņa starp ūdeni un smiltīm, ko sajauc jūras viļņošanās.

—       Ja tu zinātu, cik tas ir labi — pavadit pāris minūšu kopā ar tevi!— Žans Marks teica.— Es atpūšos, atslābstu, elpoju . . .

Runādams viņš ar abām rokām turēja fotogrāfiju un skatījās uz to, it kā vērstos pie tās.

—   Dod, es ielikšu to aploksnē!— Zilbērs sacīja.

Kamēr viņš meklēja aploksni, Žans Marks piegāja pie

loga, lejā rindojās kastaņkoku zaļās un kuplās lapotnes, baltu ziedu čemuru izraibinātas.

—        Ka tu ieradies? — Zilbērs vaicāja, ieslidinot fotogrāfiju lielā, dzeltenā aploksnē.

—   Atbraucu ar Valērijas «Austiņ Cooper».

—       Tas ir muļķīgi, es aizvestu tevi atpakaļ ar savu «M. G.». Braucot pa Buloņas mežu, es pat bez tiesībām ne ar ko neriskēju.

Piepeši Zilbērs iesita sev pa pieri.

—  Tu nesteidzies?

—   Man vēl ir laiks. Kālab?

—        Galu galā — vai tev vēl ir brīvs stundas ceturk snis?

—  Jā, protams . . .

-• Tad izmetīsim līkumu ar «M. G.». Es tevi atvedīšu atpakaļ uz šejieni. Un tu atkal varēsi sēsties pie «Austiņ Cooper» stūres, lai atgrieztos Bizo avēnijā.

Kā lai atsakās? Sie mazie izbraukumi ar mašīnu pa Buloņas mežu bija Zilbēra iepriecinājums. Viņš vadīja mašīnu lēni, izvairīdamies no alejām un krustojumiem, kurus apmeklēja un uzraudzīja policisti. Sēdēdams viņam līdzās, Žans Marks deva padomus. Bet viņu gaida Valērija un Madlēna! Jo ļaunāk, gan viņš izgud ros kādu attaisnojumu!

—  Traucamies!— Žans Marks mundri teica.

Viņi novietojas blakus baltajā «M. G.s> salonā. Zilbērs viegli izkustina mašīnu no vietas, un Žans Marks izsaka viņam komplimentu par to. Drīz vien viņi brauc pa tukšu un klusu aleju.

Palielini ātrumu!— Žans Marks teica.

Zilbērs bikli piedeva gāzi. Viņš bija nervozs, viegli iespaidojams, nedabiski bailīgs. Vajadzēja iedvest viņam ticību savai reakcijai.

Griez pa labi!— Žans Marks turpināja.— Pa kreisi . . . Apdzen šo «2CV», kas velkas . . .

Viņam bija patīkami izrīkot šo zēnu un tūlīt tikt padevīgi uzklausītam.

—   Vēl ātrāk, vēl ātrāk! . . .

—   Jau ir astoņdesmit,— ZiTbērs murmināja.

—   Un tad?

—   Buloņas meža ātrums ir ierobežots . . .

—   Neraizējies par to! Trauc uz priekšu!

Zilbēra sejā bija uzbudinājuma grimase. Viņš nospieda gāzes pedāli. Acīs ar piemiegtajiem plakstiņiem jautās bailes. Žanu Marku pārņēma asi griezīga bauda. Viņš pieskārās Zilbēra rokai uz stūres.

—   Brauc lēnāk!

Zilbēra sejas vaibsti atslāba. Viņš norija siekalas.

—   Tā ir labi,— Žans Marks teica.

Ar zāles un zemes smaržu mašīnā ielauzās lapotņu atspulgi. Zilbērs smaidīja. Piepeši viņš vaicāja:

—   Ko tu darīsi šovakar?

—   Mācīšos,— Žans Marks sacīja.

—   Ar Didjē?

—   Nē, viens.

—   Kāpēc tu nevarētu nākt mācīties pie manis? Man arī ir daudz, ko darīt. Mēs kopīgi paēstu pusdienas, mani vecvecāki būtu priecīgi; pēc tam mēs iekārtotos katrs savā stūrī ar grāmatām, lekcijām, mēs viens otru netraucētu un mācītos kā eņģeļi . . .

Doma bija vilinoša. Žans Marks bez šaubīšanās piekrita.

—   Bet vispirms man jātiek atpakaļ pie Valerijas,— viņš teica.

Kad viņš atgriezās Bižo avēnijas dzīvoklī, Valērija tur bija viena ar elektriķi, kurš kaut ko atzīmēja savā grāmatiņā.

—   Es esmu izmisis,— Žans Marks teica.— Mani aiztu rēja Koplēns. Madlēnas tante jau aizgāja?

—   Ja,— Valērija skarbi teica.— Starp citu, arī es jau gribēju iet projām. Patiesi, Žan Mark. tu atļaujies pārāk daudz!

Viņai sejā bija aizvainota grimase, stings skatiens un ļaunāko dienu skarbais balss tonis. Plūmju krāsas kostīma tonis tieši saderējās ar viņas jūtām: stīvas krokas, aiz'niknuma mirdzošas pogas. «Visu turpmāko dzīvi viņai būs tiesības izteikt man pārmetumus. Tas ir neiespējami, neiespējami!» viņš nomākts domāja.

—   Tev ir tik ļoti grūti kopā ar mani parūpēties par mūsu dzīvokli?— viņa turpināja jau samierinošākā tonī.

—   Nē taču,— viņš teica.

Un konstatēja: «Kad viņa mēģina būt piemīlīga, tad ir vēl sliktāk.»

—   Nāc apskaties!— viņa teica.— Vajag norādīt elektrības kontaktligzdu vietās tavā darbistabā. Kur tu gribi novietot lielo lampu? Seit? Tur? Šeit ir praktiskāk, tur daudz glītāk . . . Vārdu sakot, pēc manas gaumes … Tu man aizrādīsi, ka . . .

Viņš ļāva Valērijai runāt un domāja, ka viss, ko viņa saka, viņam vienaldzīgs.

Žans Marks bija izklājis uz dīvāna uz rotaprinta pavairoto lekciju un jau desmito reizi pārlasīja nodaļu par jurisdikcijas konfliktiem starptautiskajās privātipa

šuma tiesībās, neatcerēdamies ne vārda. Ik pa brīdim viņš pacēla acis no teksta, lai vērotu Zilbēm, kurš noliektu galvu, elkoņiem atbalstījies pret galdu, sēdēja ūn cīnījās ar matemātikas uzdevumu. Piepeši arī Zilbērs atlieca galvu, un viņu skatieni sastapās.

—   Vai izdodas?— Žans Marks vaicāja.

Nē,— Zilbērs murmināja.— Man neizdodas koncentrēties.

Man ne tik. Būtībā divatā var labi mācīties vienīgi tad, ja mācās vienu un to pašu priekšmetu.

—   Tu gribi beigt?—Zilbērs piedāvāja.— Varētu paklausīties skaņuplates . . .

—   Nekādu mūziku, pirms es nebūšu iedzinis galvā šo nodaļu. Pulkstenis ir vienpadsmit. Mācīsimies līdz pusnaktij.

Zilbērs gurdi nopūtās, ar pirkstiem iebrauca matos un no jauna noliecas pār savu burtnīcu. Aizritēja ilgas minūtes. Žans Marks pat vairs nepūlējās lasīt lekciju. Apsēdies sakrustotām kājām, viņš neizlaida Zilbēru no acīm. Piepeši viņam radās vēlēšanās pieskarties šai Stingrajai un gludajai pierei, smalkajam zodam, garajam, izliektajam kaklam, kas pārgāja varenā un lepnā plecu ieliekumā. «Kāpēc Zilbērs nav meitene?» viņš nodomāja. Sī doma viņu satricināja tikpat spēcīgi kā fizisks šoks.

Es kaut ko iedomājos,— Zilbērs teica, aizvērdams burtnīcu.— Ka būtu, ja mēs nākamsvētdien aizbrauktu uz laukiem ar «AŽ. G.»? 'Man vajadzētu nedaudz pabraukt pa ceļu . . .

—   Jā,—Žans Marks teica,— bet nākamā svētdiena būs mana tieslietu rakstiska eksāmena priekšvakars: es zubrīšos visu dienu.

—   Tātad svētdien pulksten trijos?

Tikai tādā gadījumā, ja būs skaists laiks, norunāts?

—   Būs skaists laiks, esmu par to pārliecināts,— Zilbērs iesaucās.— Paklau! Mēs varētu doties uz to vietu, par kuru tu man esi stāstījis un kur taviem vecākiem ir māja!

—   Uz Bromeiju?

—   Jā, tieši tā!

Žans Marks sadrūma. Viņam šķita neiespējami aizvest Zilbēru uz šo vietu, kur vēl vēdīja Karolas klātbūtne.

—   Nē,— viņš teica.

—   Kāpēc?

—   Nezinu . . . Bērnībā es pārāk bieži uzturējos Bromeijā . . . Tagad vairs nav tā . . . Atmiņas, ko es tur atstāju, nenoveco . . . Apkaimē ir cili jauki stūrīši . . . Gan tu redzēsi.

—   Es paļaujos uz tevi,— acīm kvēlojot. Zilbers teica.

Tad viņš vienā rāvienā pielēca kājās. Arī Žans Marks

piecēlās. Viņu pārņēma savāds gurdums. Piepeši laulī bas viņam šķita nepieciešamas un neatliekamas. Viņš steidzās atvadīties un devās projām.

Uz ielas viņā atgriezās nemiers, ko viņš atzina par absurdu, smieklīgu. Liela draudzība, viņš nodomāja, vienmēr dibinās uz kaut ko vēl noslēpumaināku par vecuma un rakstura saskaņu. Vienīgi rīcība ierindo cilvēku noteiktā kategorija. Taču viņš nekad nepieļaus šādu rīcību — viņš ir par to pārliecināts. Ļaut domai traukties tik tālu, cik tā vēlas, iedomāties, uzdrošināties sapnī un tomēr nejusties atšķirīgam no citiem.

Kad Žans Marks atkal nokļuva sava istabā, viņš bija pilnīgi nomierinājies. Tomēr gultā viņš ilgi domāja par traģisko nošķirtību, kādā atradās tie, kuri, izaicinoši izturēdamies pret sabiedrības aizliegumiem, nododas pretdabiskam kaislības apmierinājumam. Viņš atcerējās slavenu mākslinieku, izsmalcinātu un neparastu rakstnieku vārdus. Izdzēsis lampu, viņš neparasti skaidri atkal redzēja Zilbēru, izjuta lielu laimi par to un apmierināts aizmiga.

XX

Fransuāza ieskrēja kāpņu telpā. Lai iegūtu laiku, viņa rakņājās rokassomiņā, skrienot augšup pa kāpnēm. Atradusi dzīvokļa atslēgu, viņa pacēla galvu. Pirmā stāva kāpņu laukumā viņu gaidīja kāda ēna.

—   Aleksandrs!— viņa aizelsusies murmināja.

—   Jā gan,— viņš smiedamies teica. — Tas esmu es. Fransuāza pamanīja pie sienas nolikto ceļasomu.

—   Es grasījos doties prom, atstājot tev zīmīti,— viņš turpināja.— Es būtu atgriezies vakarā.

Viņš gribēja sievu noskūpstīt. Viņa izvairījās un atvēra durvis. Viņš iegāja aiz viņas, nesdams somu. Vai viņai vajadzēja aizkavēt viņu? Tiklīdz Fransuāza

ieraudzīja Aleksandru, viņa juta, ka atraisās saites, kas aiztur viņu šai reālajā pasaulē. Viņa pārnāca ar labi sakārtotām domām, ar savām ikdienas rūpēm, sīkajiem iepirkumiem — kopējamo papīru, rakstāmmašīnas lenti, divām šķiņķa šķēlēm, spinātu kārbu, pastmarkām —. un piepeši pamats iegrima zem viņas kājām, viņa aizmirsa visu un pārvietojās kā sapnī. «Laime, ka Nikolā nav šeit!» viņa nodomāja. «Tas visu vienkāršos.» Tomēr par ko var biit runa — viņa nespēja to precizēt. Viņi bija iegājuši lielajā istabā. Viņa uzdrošinājās iesānis paskatīties uz Aleksandru. Viņš bija novājējis. Iekritušajā seja acis bija ieguvušas nedabisku augstprātību. Viņa jautāja:

—   Kāpēc tu esi atgriezies?

—   Es taču to savā vēstulē izskaidroju,— viņš sacīja.— Man jāpapūlas Parīzē dabūt izceļošanas vīzu.

Vai dziļi dvēselē viņa bija cerējusi, ka viņš atgriezies viņas dēļ un vairs nebrauks prom? Viņu pārņēma vilšanās.

—   Ak, jā, tas tiesa,— viņa murmināja.— Un cik ilgu laiku tev šīs pūles prasīs?

—   Domāju, divas trīs nedējas … Tur man ļoti veicās: mani brālēni — viņi arī ir Kozlovi — iedeva man apliecību par to, ka ir ar mieru dot man pajumti. Tas ir nepieciešams, lai dabūtu atļauju dzīvot Maskavā.

Viņš skatījās visapkārt.

—   Šis ir labs dzīvoklis,— viņš vēl piemetināja.— Es vairs to nepazīstu. 7

—   Jā. Mēs to izremontējām.

—   Maskavā tādās telpās kā šīs dzīvo trīs ģimenes. Galvoju tev — kad ir iepazīta grūtā, piekāpīgā un jautrā krievu dzīve, ir grūti pieņemt Rietumu smalkumus. Bieži nožēloju, ka tu neesi kopā ar mani, lai varētu tev izskaidrot zināmu trūkumu cēlumu . . .

Fransuāza jutās pārsteigta, ka viņš dalās ar viņu savā padomju pieredzē tad, kad ir nolēmis pamest viņu. Aleksandrs bija atkritis atzveltnī un izstiepis kājas. Viņam bija tāda cilvēka seja, kurš ir laimīgs, ka pēc gara ceļojuma atkal atradis savas mājas. Viņa vēroja Aleksandru, nespēdama viņu saprast. Vai viņš neaptver, kādas mocības sagādā viņai?

—   Jā,— viņš turpināja.— Nevajag braukt uz PSRS kā tūristam, kas pieradis pie ērtībām, bet gan ar atvērtu dvēseli, kā cilvēkam, kurš ir gatavs atklāt šo

tautu. Tas nav politisks jautājums, bet gan izjūtas spēja. Ja esi jūtīgs, tu saņem triecienu un vairs pie tā neatgriezies . . . Starp citu, tu mani pazīsti: es neatzīstu nedz materiālo, nedz garīgo komfortu. Tiklīdz man kaut kas kļūst viegli iegūstams, man zūd interese par to.

Viņš mirkšķināja acis un piebilda:

—   Man bail, ka neaizmiegu.

Viņa nolieca galvu. Beidzot viss noskaidrojās: ari Senāk kopā ar viņu Aleksandram nāca miegs. Pēc mirkļa viņš noguris pārlaida roku pār seju un norūca:

—        Vai tu esi izdarījusi visu, kas nepieciešams šķirša nās lietā?

—   Šķiršanās nebūs,— Fransuāza teica.

Aleksandra uzacis saraucās pieres vidū.

—   Re! Un kāpēc?

—   Tāpēc, ka es to negribu!

Klusēdams viņš ilgi uzlūkoja Fransuāzu pa pusei atmaigušu, pa pusei uzjautrinātu skatienu. Bez šaubām, viņš pieņēma šo atteikšanos no šķiršanās kā mīlestības pierādījumu. Viņa domās bi ja tik tālu no šīm jūtām, ka nevienu mirkli neiedomājās, ka šāda viņas attieksme var but par iemeslu tik absurdai interpretācijai.

—        Та ir tava darīšana,— viņš teica.— Personiski mani tas netraucē.

Aleksandrs piecēlās un sniedza viņai roku. Viņa vilcinājās to saņemt.

—   No kā tu baidies?— viņš vel vaicāja.

Viņa sniedza roku un notrīsēja, kad siltie un kalsnie pirksti pieskārās viņas rokai. Viņš vairs nelaida vaļā un tuvumā vērīgi un cieši raudzījās uz viņu.

—        Zini, es daudz domāju par tevi Krievijā,— viņš turpināja.— Par tevi, par mums. Pietiek ar dažām atšķirtības dienām, lai tas, kas, kopā dzīvojot, nodeldējas, izbāl un iznīkst, atkal atjaunotos pilnā plaukumā. Bez tam ir vēl ķermenis. Ķermenis ir ļoti svarīgs.

Ar bezkaunīga diedelnieka izteiksmi sejā viņš noliecās pie Fransuāzas. Viņu pārņēma tada vēlēšanās pēc glāstiem, ka viņai gribējās mesties viņam pie krūtīm. Tad piepeši, it kā pašas vājuma izbiedēta, viņa abām rokam atgrūda Aleksandru.

—   Nē!

—   Kas tev notika?— viņš norūca.

—       Tu rakstīji, ka vairs nevēlies mani, bet tad ierodies bez brīdinājuma . . .

—   Es nevis nevēlos tevi, bet gan mūsu turpmāko dzīvi laulībā. Tu joprojām man patīc. Es mīlu tevi. Pierādījums . . .

•         Aleksandrs gribēja viņu atkal apkampt, un Fransuāza jau otru reizi izrāvās no viņa skavām. Viņā viss bija izsīcis. Viņa jutās kā sausu salmu piebāzta. Sis vīrietis iedvesa viņai riebumu. Dzīvnieks, kuram rūp vienīgi paša ēstgriba. Mīlēšanās viņam nozīmēja gandrīz to pašu, ko izdzert glāzi vīna. Vai viņš kādreiz nebija viņai sacījis, ka jebkura bauda ietver sevī arī attaisnojumu? Viņš nopūtās.

—   Esi mierīga, es tevi nepiespiedīšu ar varu! Kur lai es nolieku savas mantas?

—   Tu esi nodomājis palikt šeit?— viņa čukstēja.

—   Protams.

—   Tas nav iespējams, Aleksandr.

—   Ak tā! Un kāpēc?

Fransuāza neatbildēja. Viņš nopētīja viņu ar ironisku skatienu, savilka lūpas un turpināja:

—   Ko es tev esmu nodarījis? Vai es esmu nolaupījis tavus ietaupījumus? Vai esmu nogalinājis kādu no taviem vecākiem? Tu pat nevari pārmest, ka esmu tev melojis! Starp mums viss notiek draudzīgi, skaidri, pieklājīgi . . .

—   Pieklājīgi,— viņa sarūgtināta teica.

—   Pavisam! No manas uzturēšanās šeit tu taču neiztaisīsi mietpilsonisku drāmu? Trīs nedēļas paies ātri. Turklāt jāzina, ko tu gribi. Tu atsakies no šķiršanās un atsakies arī mani uzņemt! Tu vēl uzskati sevi par precētu sievu un aizliedz savam vīram ieiet ģimenes mājā. Tas ir mazliet par traku, vai ne?

—   Ja kaut kas ir par traku, tad tā ir tava maniere attaisnot neattaisnojamo,— viņa īsi pateica.— Lai ko tu darītu, tu atzīsti tikai savas tiesības. Tā ir tava māksla — vienmēr nokrist uz kājām. Tu esi brīnišķīgs akrobāts, Aleksandr!

Acis piemiedzis, viņš smējās, sejā zibsnījot baltai, rijīgai zobu rindai.

—   Tu taču negribēsi, lai es eju uz viesnīcu,— viņš sacīja.— Starp citu, tam man nav līdzekļu. Un šeit ir tik daudz vietas!

Atbruņota un nokausēta Fransuāza saprata, ka kopš kāda brīža viņa gaidīja vienīgi izdevību padoties.

—        Labi! Norunāts,— viņa sacīja.— Tu gulēsi savā darbistabā.

—   Manā darbistabā?

—       Tu taču zini, ka tev šeit ir darbistaba. Tur tev būs |oti labi.

Viņš paņēma savu ceļasomu.

—        Rādi man ceļu! Fs apmaldīšos šajā greznajā dzī voklī.

Viņa iegāja gaitenī viņam pa priekšu un pagrūda kādas durvis. Mazītiņā istaba smaržoja pēc grīdas vaska. Šeit viss bija tīrs un nedzīvs. Neviens te nebija dzīvojis. Aleksandrs uzmeta ašu skatienu savām plauk tos sarindotajām grāmatām un dokumentiem, kas bija sakrauti kaudzē uz galda.

—  Te nav gultas,— viņš teica.

—        Nikolā aizdos tev savu matraci, bet pats gulēs uz atsperu matrača.

—   Kā viņam klājas?

—   Ļoti labi.

Aleksandrs atvēra ceļasomu. Fransuāza ieraudzīja cieši sabāztus kreklus, kabatlakatus, ko viņa simtiem reižu bija mazgājusi. Prātā nāca nu jau pagājušās mīļās ģimeniskas rūpes. Varbūt tieši tā ir laime?

—   Redzi, es kaut ko tev atvedu, — Aleksandrs teica.

Viņš bija izvilcis no savas bagāžas krievu nacionālo

krāsota koka lelli un smaidīdams sniedza to Fransuāzai.

—        Kad tai noskrūvē galvu, tad atrod iekšā vēl virkni citu mazāku lellīšu,— viņš tupināja.— Tas ir jocīgi.

—   Paldies tev,— viņa sacīja, paņemdama rotaļlietu.

Fransuaza izgāja no darbistabas un veikli patvērās

viesistabā, it ka vairīdamās no kāda drauda. Tur viņa nezināja, ko iesākt. Tagad viņa taču nerakstīs ar rakstāmmašīnu! Bezdarbīga, uzbudināta un iztukšota viņa atspiedās ar muguru pret sienu iepretim krieviskajai gleznai un pati nezināja, ko gaida. Neapzināti viņa grozīja rokās lelli. Sirds strauji dauzījās. Dzīvokļa galā bija dzirdams apslāpēts troksnis: dūca gāzes ūdens sildītājs. Aleksandrs mazgājās. Viņa jutās reizē sanik nota un laimīga. Piepeši kāds saturs viņas dzīvē! Viņa nespēja nedz pieņemt, nedz padzīt šo klātesamību. Izstiepies siltajā ūdenī, Aleksandrs droši vien atzīst, ka dzīve ir skaista. Vai tik viņam ir tīrs dvielis, lai noslaucītos? Aiznest to viņam? Ak, nē . . . Minūtes ritēja. Drīz pulkstenis būs seši. Cik ilgi viņš nenāk ārā

no vannas! Noklaudzēja ieejas durvis. Fransuāza nolika lelli uz galda malas. Parādījās Nikolā — izslietu zodu, ar visai īpatnēju vaigubārdu.

*    —Aleksandrs ir atgriezies,— viņa sacīja.

Nikolā savilka seju nicīgā grimasē.

—   A, viņš mainījis uzskatus!

—        Viņš nav mainījis uzskatus, viņš ir atgriezies pēc izceļošanas vīzas.

—   Un kur viņš ir?

—  Mazgājas vannā.

—   Vai tāpēc ka viņš dzīvos šeit?

—   Kur tu gribi, lai viņš ietu? Viņam nav naudas.

- Mana nabaga Fransuāza! Tu paciet visu!

Viņa kaunējās par šo skumīgo līdzjūtību, kādu viņš atļāvās izrādīt. Vai Nikolā iedomājas, ka viņa atkal nonākusi Aleksandra varā? Viņa steigšus, it ka taisnodamās teica:

—   Viņš gulēs darbistabā.

—   Redz, kā!— Nikolā skeptiskā izskatā murmināja.

Tajā brīdī durvīs parādījās Aleksandrs — pavirši aizpogātās biksēs, čībās un mitriem matiem. Viņš bija uzvilcis uz kailas miesas melnu vilnas kamzoli. Kakls slējās ārā no kamzoļa trīsstūrveida izgriezuma. Piedurknes uzrotītas virs brūnajām un spalvainajām rokam.

Ek,— viņš teica.— Redz, cik labi! Sveiks, Nikolā!

Nikolā nevis piegāja viņam klāt, bet kāpās atpakaļ, atspiedās ar muguru pret sienu un iebāza rokas kabatās. Viņš vēroja tēvu rāmā naidīgumā.

—        Tātad,— viņš teica,— tu esi nolēmis šeit iekārtoties pansijā, līdz nokārtosi savus papīrus? Tikai es neesmu Fransuāza! Tāpēc ka viņa ļoti grib, lai tu paliec, tev atliek vienīgi iekārtoties manā istaba. Es aizvākšos.

Lai notiek,— Aleksandrs teica.— Vācies!

Nepaspējusi izteikt ne vārda, Fransuāza redzēja Nikolā, kurš nikni uzlūkoja klātesošos un tad izgāja no istabas. Troksnis, ieejas durvīm aizkrītot, lika viņai nodrebēt. Viņa atkal pacēla acis pret Aleksandru, it ka gaidītu kādu paskaidrojumu. Viņš izslēja augumu, iespieda rokas gurnos un norūca:

—        Ko par to saki tu, kas tik dedzīgi iestājās par tēva autoritāti un dēla maigumu? Tu saproti, ka man bija taisnība, kad es brīdināju tevi par pārliecīgu ģimenes jūtu svinīgu izrādīšanu. Ja man reiz bija visniecīgākās

bažas par to, kaut viņš nepakluptu, tad tagad ar to ir cauri!

Fransuāza izsteidzās virtuvē, aizvēra durvis un asarām noplūdušu seju atkrita uz krēsla. Viņa baidījās, ka tik Aleksandrs nenāk pie viņas. Taču viņš atstāja viņu mierā. Bez šaubām, viņam apnikusi šī jezga ap tik vienkāršu notikumu kā viņa atgriešanās. Ilgu laiku viņa tā sēdēja iepretim katliem, kas, pēc lieluma sarindoti, karājās pie sienas. Uz galda mētājas maizes drupatas. «Man nav gandrīz nekā pusdienām. Viņš droši vien ir izsalcis. Jānopērk vēl pāris šķiņķa šķēļu.» Piepeši viņa izlēma: «Pusdienu nebūs.»

Fransuāza piecēlās, paņēma priekštelpā pakārto mēteli un izgāja. Uz ielas viņu apņēma maiga krēsla. Apjukumu mazināja apziņa, ka šovakar atkal sastaps Nikolā pie Klēbera Bodrī. Viņa klīda pa ielām, līdz iestājās tumsa, iegāja kādā kafejnīcā, izdzēra glāzi augļu sulas, izgāja ārā, staigāja vēl brīdi, juzdamās laimīga par šo kustību, par troksni, kas liedza viņai domāt, un deviņos atgrūda Dramatiskās mākslas skolas durvis.

Viņa trāpījās pašā Kurtelēna' lugas mēģinājuma kulminācijas brīdī. Prožektora gaismā kāda meitene un puisis mēģināja būt smieklīgi un skaļās balsīs strīdējās. Kājas sakrustojis, Nikolā sēdēja uz grīdas pirmajā rindā. Durvīm veroties, viņš pagrieza galvu, piecēlās un devās pie Fransuāzas, skardams plecus un gurnus citiem audzēkņiem, kas mazliet piecēlās, lai ļautu viņam paiet garām.

—  Kāpēc tu atnāci?—viņš čukstēja, nokļuvis pie viņas.

—   Nezinu. Es negribēju palikt viena ar Aleksandru . . .

—   Lūk, kā … Es vairs tevi nesaprotu . . . Nāc!

Viņš paņēma Fransuāzu aiz rokas un vilka uz durvīm.

—   Tu vari iziet?—Fransuāza jautāja.

—   Jā, jā . . .

—   Klusu!— kads sauca.

—   Labi, labi,— Nikolā teica.

1 Kurtelēns (1858—1929) — franču rakstnieks, daudzu stāstu un satīrisku lugu aulors.

Šovakar nodarbību vadīja repetitors, nevis Klēbers Bodri; disciplīna bija mazinājusies.

Fransuāza un Nikolā iegāja bistro, kas atradās iepretī, pasūtīja divas tases kafijas. Neona apgaismojums padarīja sejas bālas. Mūzikas automāts dārdināja saraustītu un aizraujošu melodiju.

—        Kāpēc tu aizgāji?— Fransuāza vaicāja.— Tas ir muļķīgi!

—        Nē, tas nav muļķīgi. Kamēr viņš būs tur, es mājās neatgriezīšos.

—   Kur tu mitināsies?

—   To es vēl nezinu. Pie Alisijas vai kur citur . . .

—   Un ja kā pakalpojumu es lūgtu, lai tu atgriezies?

—       Tas, ko es izdarīšu, nebūs pakalpojums. Ja atgriezīšos, es nevarēšu klusēt. Es pateikšu viņam tieši acīs, ko domāju. Un tici man, tas būs riebīgi.

—   Tev nav ko viņam pārmest!

—   Ir! Sāpes, ko viņš tev nodara.

—   Viņš man nedara sāpes. Tu esi to iedomājies . . .

—        Ko tu saki! Paskaties uz sevi! Tu esi līķa bālumā. Jo riebīgāk viņš pret tevi izturas, jo vairāk tu pazemojies. Tu nevis viņu patriec un pieprasi šķiršanos, bet gan tēlo pamestu un cehi laulāto draudzeni. Tas ir stulbi! Nē, cik tas ir stulbi! Tu, gudra meitene,— kā tu tā vari? . . . Un tā būs trīs nedēļas vai vēl ilgāk! Trīs nedēļas tu viņu apkalposi. Varbūt pat dosi šim nedaudz naudas, lai viņš pirktu sev cigaretes . . . Ja tas vēl būtu lidmašīnas biļetes iegādei. Bet tu taču vismaz vēlies, lai viņš atkal brauc projām?

—   Bet protams . . .

—   Tā tu saki, bet pati netici nevienam vārdam.

Viņa izslēja galvu un izaicinoši skatījās uz Nikolā.

—        Ja, Nikolā! Pierādījums? Tāpēc ka tu nevēlies atgriezties mājās, arī es tur neatgriezīšos.

Viņš iekarsa.

—        Tas nu ir kalngals! Viņš dzīvos mūsu trīsistabu dzīvoklī, bet mēs pa šo laiku mitināsimies dievs zina kur?

—   Ko tad tu gribi, lai es daru?— viņa novaidējās.

Acis viņai asaras un spēki izsīkuši. Viņš apzinājās to

un maigi teica:

—   Nekas. Es pajokojos. Visiem dzīvē gadās strupceļi.

Nikolā dzēra kafiju, paņēma no galda kartupeļu

čipsu paciņu, nepiespiesti attaisīja to un sniedza Fran-

suāzai. Viņa grauza vienu vienīgu kaltētā un sāļā kartupeļa šķēlīti. Viņš turpretim pagrāba bagātīgi. Vienā mirkli paciņa bija tukša. Viņš metās virsu otrai.

—   Man ir ideja,— viņš turpināja.— Ja mēs aizietu pie tava tēva? Tu viņam visu izskaidrotu, un mēs abi iekārtotos pie viņa, kamēr . . .

—   Nē,— viņa teica,— nē! Tikai ne pie mana tēva! . . . Tur ir Madū tante … Es negribu, lai viņa zina . . .

—   Tad iesim pie /Misijas!

—   Vai tad tas ir iespējams?

—   Protams! Es to vienmēr varu viņai pavaicāt. Droši vien viņa vēl ir tur augšā. Pagaidi mani brītiņu!

Nikolā piestūķēja pilnu muti ar čipsiem, saņurcīja tukšo maisiņu, kā bumbiņu nometa to uz galda un skriešus devās prom. Mūzikas automāts bija apklusis. Valdošajā klusumā Fransuāza izdzirdēja kaut kādu čabešanu: tas bija caurspīdīgais ietinamais papīrs, kas tinās vaļā.

Nikola atgriezās kopā ar Alisiju. Viņa bija ar mieru.

—   Tikai man ir viena vienīga gulta,— viņa teica Fransuāzai.— Tas tevi neapgrūtina?

—   Nē jel,— Fransuāza sacīja.

Viņa smaidīja, kaut gan šī perspektīva nebija diez cik patīkama. Alisi ja knibināja matu šķipsnu pie vaiga, teikdama:

Mana kaimiņiene Mari Kloda pēc nedēļas ies atvaļinājumā. Tu varētu iekārtoties viņas istabā, tev tur būs labāk . . .

Viņi brauca ar metro līdz Odeona stacijai. Alisija dzīvoja Senās komēdijas ielā, veca, lielvederaina un tumša nama septītajā stāvā. Apakšstāvu bi ja aizņēmis ceptu kartupeļu un desiņu tirgotājs. Nikolā devīgi piedāvāja katrai meitenei divas siltas un mīkstas «Strasbūras» desiņas, papīrā ietītas. Tik garšīgas Fransuāza nekad nebija ēdusi. Tās kraukšķēja un kusa mutē. Tuvējā bistro piespiedu kārtā izdzertais mazais kauss alus mazināja slāpes. Viņa jutās nervoza, bet ne pamesta. Viņu balstīja Nikolā klātbūtne.

Alisijas jumtistaba ar zemajiem griestiem bija izlīmēta aktieru fotogrāfijām, skaņuplašu apvākiem un afišu fragmentiem. Lampas bija trīs, par abažūriem tika izmantotas leļļu kleitas no sārta, sarkana un oranža tilla auduma. Sie kārtās saliktie biezie svārki noslāpēja gaismu. Ar koši sarkanu pārklāju pārsegtais

zemais dīvāns ar baltiem pušķiem bija plats, taču visapkārt palika tikai tik daudz vietas, lai pakustētos. Pa pusei saliekts bambusa aizslietnis atsedza skatierfam izlietni, pārnēsājamu vanniņu un virtuves galdiņu ar plītiņu.

—   Lūk,— Alisi ja teica.— Tas nav pārāk liels, bet, redzi, izlīdz grūtā brīdī. Tualete atrodas gaiteņa galā . . .

Nikola tūlīt uzlika skaņuplati un piedāvāja cigaretes. Viņi smēķēja pie atvērta loga, pa kuru ieplūda apslāpēta ielas dūkoņa. Tad Nikola un Fransuāza joprojām palika stāvam pie loga, ar elkoņiem atspiedušies pret palodzi, Alisija saposās naktij.

—   Man labāk patīk sakopties vakarā, no rīta grūti izlīst no gultas,— viņa paskaidroja.— Bet man ir jābūt darbā deviņos. Tie no «Gants Pershing» nemīl jokot.

Maza spiediena ūdens šļakstiem uzsvēra viņas vārdus. Beidzot viņa teica:

—   Ceļš ir brīvs!

Fransuāza pagriezās. Alisija bija tērpusies caurspi dīgā naktskreklā, bet atstājusi biksītes. Pieres vidū divi lieli matu ruļ|i, kas padarīja viņas galvu ragainu. Tā ka viņa bija noņēmusi sejas grimu, no kosmētikas atbrīvotās melnās acis šķita mazas un neizteiksmīgas. «Varbūt arī man vajadzētu krāsot acis,» Fransuāza nodomāja. «Man labi piestāvētu.» Viņa dzīvoja citu dzīvi. t

—   Tagad tu,— Alisija viņai teica.

—   Es neesmu neko paņēmusi līdzi,— Fransuāza nomurmināja.

—   Šeit ir viss, kas vajadzīgs. Rīt aiziesi pēc savām mantām. Skat, vai negribi pa nakti uzvilkt šo te?

Alisija sniedza viņai ko līdzīgu darba blūzei no zila neilona ar baltu apmalojumu. Fransuāza pateicās, paņēma apģērbu un iegāja aiz bambusa aizslietņa. Lai gan pārējā istaba bija diezgan labi sakārtota, šeit valdīja nekārtība un mēslaines nevīžība. Matu suka bija pilna ar tumšām pūkām, ķemme zaudējusi pusi zaru, pie vanniņas — netīru šķīvju kaudze, zem izlietnes mētājās kosmētikas salvetes, nosmērētas ar sārtu un tumšbrūnu krāsu. Pārvarējusi nepatiku, Fransuāza nomazgājās, noslaucījās visai netīrā dvieli un uzvilka zilo blūzi.

Pabīdījusi aizslietni, viņa ieraudzīja, ka Alisija jau iekārtojusies gultas kreisajā malā. Nikola gulēja kailām krūtīm, rokas aiz pakauša aizlicis. Viņa bija iedomājusies, ka viņš gulēs uz matrača vai atzveltnī. Fransuāzu pārņēma neērtības sajūta. Taču viņa piespieda sevi pasmaidīt.

—       Ir gan veiksme: es apmainīju palagus aizvakar,— Alisija teica, papliķējot brīvo spilvenu no sevis pa labi.

Fransuāza ieslīdēja gultā. Viņa dusmojās uz sevi, ka nevar justies ērti t ik komiskā situācijā. Vienmēr brīžos, kad viņa vismazāk to gaida, virspusē «uzpeld» viņas mietpilsoniskie principi. Viņa ienīda tos, bet nespēja no tiem atbrīvoties. Neaudzinātiem cilvēkiem dzīve ir daudz jautrāka. Spēlēja mūzika, Nikolā smēķēja; pavērtu muti, izbāztu mēles galiņu Alisija ar mazo otiņu lakoja nagus.

—  Tev patīk šī krāsa?

—   Jā,— Fransuāza atbildēja.

—   Tu lieto bezkrāsaino?

-Jā.

—   Kāpēc?

—   Nezinu.

—       Tāpēc, ka Fransuāza ir no tām, kas nevēlas izcelties,— Nikola sacīja.

Fransuāza noliecās uz priekšu, lai redzētu viņu no sāniem — tik svētulīgu sev līdzās.

—       Tu runā visu, kas vien ienāk prātā,— viņa jautri iesaucās.

Viņš uzmeta viņai atzinīgu skatienu, tāpēc ka runājot viņa smējās.

-  Tu esi mīļš,— Alisija teica, apskaujot viņa kaklu.

Viņa pieglaudās Nikolā. Viņu savijušas kājas pacēla sarkano segu. Nikolā izslēdza atskaņotāju un nodzēsa cigareti pret imitēta marmora nakstgaldiņu. Vai viņi skūpstīsies? Fransuāza juta neskaidras bailes. Taču Nikolā atstūma Alisiju un pagriezās uz sāniem. «Ja manis šeit nebūtu, viņi mīlētos,» Fransuāza domāja. «Es traucēju viņiem. Es traucēju visiem …»

—   Ak, šīs desiņas!— Alisija teica.— Es tās nepanesu.

—   Es gan,— Nikolā sacīja.

— Tu esi no marmora. Tev ir aukstas kājas vasara un siltas ziemā. Zini, es tikko nevarēju parādīt savu ainu. Kad Klēbera nav klāt, tad nav jēgas iet uz kursiem.

—        Pat tad, kad viņš ir! Pārāk daudz cilvēku. Viņš nevar nodarboties ar katru.

—   Tātad nav atrisinājuma? . . .

*   — Šķiet, ka pie Bertuēna ir kolosāli.

—   Ai! Bertuēns . . .

Alisi ja pagriezās uz spilvena, tik stipri nožāvājās, ka divas asaras izspruka viņai no acīm, un paziņoja:

—   Labi, dariet, kā zināt, man ļoti nāk miegs .

Brīdi vēlāk viņa jau bija cieši aizmigusi.

—        Viņa ir jocīga,— Nikolā sacīja.— Snauž, vienalga, kad, vienalga, kur, pēc pavēles.

—   Tu arī,— Fransuāza teica.

—   Man tas ir normāli: es esmu vīrietis.

Iestājās klusums. Gaiss bija silts un nospiedošs. Nikolā paņēma no paciņas cigareti.

—   Atkal,— Fransuāza teica.

—        Tev taisnība,— viņš norūca.— Es smēķēju pārāk daudz.

Viņš nolika cigareti un nodzēsa gaismu. Tumšajā istabā izcēlās zils un caurspīdīgs loga taisnstūris.

No rīta ceturksni uz deviņiem Alisija un Fransuāza izgāja, atstādamas Nikolā dzijā miegā sarāvušos gultas malā. Viņš nebija pat atvēris acis, kamēr viņas sakārtojās. Bistro viņas pasūtīja divas tases kafijas ar krēmu un radziņus. Viņas steidzās, Alisija, lai deviņos ierastos darbā pie «PerschingFransuāza, lai ietu uz Sendidjē ielu pēc savām mantām un pārrakstītā darba, kas bija jānodod «Top-Copv» izdevniecībai.

—        Tev patiesi nebija pārāk slikti?— Alisija jautāja. Viņas krāsotās acis bija atguvušas savu dziļumu un noslēpumainību.

—   Nē taču,— Fransuāza teica.— Un tev?

—   Es pat nemanīju, ka gultā bijām trīs.

—        Tu esi jauka! Un tomēr es nevaru palikt pie tevis kopā ar Nikolā . . .

—        Kāpēc? Tu mani netraucē! Un turklāt es teicu, ka pēc nedēļas Marī Kloda ies atvaļinājumā. Viņa būs priecīga tev izīrēt uz trim nedēļām savu istabu. Tā ir tieši tāda pati kā manējā. Vienīgi tur nav ūdens. Bet dzīvi jau nepavada zem ūdenskrāna.

Fransuāza nekad nebūtu domā jusi, ka šī parasti klusā un gurdā meiča varētu tik gari runāt. Bez šaubām, no viņas puses tas bija īpašs simpātiju apliecinājums. Alisi ja atkal knibināja matu šķipsnu, it ka lai to pagarinātu, un piebilda:

—   Tad, lūk, ej sameklē savas grabažas, iekārtojies pie manis, un, kad Māri Kloda aizbrauks, tu apmetīsies pie viņas.

—   Jā,— Fransuāza teica.— Tā ir doma . . .

Šobrīd viņu nodarbināja nevis istabas problēma, bet gan gaidāmā sastapšanās ar Aleksandru. Viņš droši vien vēl guļ. Tādā gadījumā viņa aizsprādzēs ceļasomas un, nepamodinot viņu, uz pirkstgaliem atkal aizies. Nē, tāda bēgšana ir viņas necienīga! Ja vajadzēs, viņa izvilks viņu no gultas, lai pateiktu savu lēmumu. Viņa domās pārskatīja to, kas viņai jāaiznes: rakstāmmašīna, pārrakstītās lapas, tualetes piederumi, dažas grāmatas, divi svārki, vasaras blūze, veļa, lietusmetelis . 1 . Alisija mērcēja radziņu kafijā ar krēmu un lēni sakošļāja katru kumosu. Lāses pilēja tasītē. Pabeigusi ēst, viņa ar papīra salveti noslaucīja muti, mazā spogulī pārbaudī ja, vai skropstu līni ja kārtībā, piecēlās, nogludināja svar kus un sacīja:

—   Man jāiet. Tiekamies pie manis astoņos. Atslēga ir zem paklāja . . .

Alisija aizgā ja. Fransuāza samaksāja un ari izgaja uz ielas ar tādu sa jūtu, it kā soļotu pa šauru, elastīgu laipu virs bezdibeņa. Doma par nedrošo līdzsvara sajūtu neatstāja viņu līdz pat dzīvokļa kāpņu laukumam. Atverot durvis, viņu apņēma klusums. Sirdij stipri dauzoties, viņa klusītiņām iegāja priekšistabā, it kā ar ielaušanos būtu iekļuvusi pie svešiem ļaudīm. Viss lika domāt, ka Aleksandrs, kā jau viņa paredzējusi, vēl nav piecēlies. Jo labāk! Viņa iegāja savā istabā un devās pie sienasskap ja, kur karājās viņas kleitas. Piepeši viņas skatiens atdūrās pret papīru, kas bija piesprausts pie gultas galvgaļa.

«Pulkstenis ir septiņi no rīta, bet Tu vēl neesi pārnākusi. Es nebiju gaidījis no Tevis tik savādu attieksmi pēc mēneša atšķirtības. Starp citu, Nikola neprātīgās dusmas un viņa straujā aiziešana lika daudz ko saprast, par ko, taisnību sakot, man jau bija aizdomas. Ko tu gribi? Tas ir liktenīgi: jūs esat gandrīz vienā vecumā; ar viņu Tu būsi daudz laimīgāka nekā ar

mani. Vai es Tev simtiem reižu neesmu atkārtojis, ka ikvienas būtnes pienākums ir meklēt baudu bez jebkādiem blakus apsvērumiem? Šodien, kad šī baudas meklēšana ir aizvedusi Tevi tālu prom no manis, es Tevi nenosodu, es Tevi atbalstu. Tas būtu muļķības kalngals, ja, balstoties uz atmiņām, doto vārdu vai personīgām interesēm, es kavētu kādam veidot savu dzīvi, kā viņš to vēlas. Tātad es novēlu jums abiem lielus priekus, kādus pelna jūsu jaunība …»

It kā tas būtu joks, viņa iesteidzās Nikolā istabā, kur Aleksandram vajadzēja pavadīt nakti. Tukša! Un mazā darbistaba? Arī tukša! Plauktos trūka grāmatu, uz galda — vāku. Viņš bija savācis savas grāmatas un, tikko ieradies, atkal jau aizlaidies. Viņa nebija neko nojautusi, neko paredzējusi tajā laikā, ko bija pavadījusi kopā ar Nikolā un Alisi ju. Kāds muļķīgs vakars! Un kāda nožēlojama iznākuma dēļ! Tā bija Nikolā vaina. Kāpēc viņš bija aizvilcis viņu prom? Piepeši Fransuāza ienīda viņu. Viņš bija ne vien devis viņai sliktu padomu, bet viņa dēļ radās arī tas briesmīgais pārpratums, kas noveda viņu izmisumā, aptraipīja. Kā Aleksandrs varēja iedomāties, ka starp Nikolā un viņu pastāv vēl kas cits bez maigas draudzības? Būtībā arī Madu bija runājusi tāpat: «It kā Nikolā un tu, jūs būtu pāris . . .» Nobriedušu un pieredzē jušu cilvēku necienīga apsēstība! Viņi instinktīvi nonāca pie vispretīgākā izskaidrojuma. Viņi bija iesējuši viņas galvā indes sēkliņu. Ar to inficējušās viņas visjaukākās, viscēlākās atmiņas. Viss, ko viņa darījusi Nikolā labā, viena teikuma dēļ kļuva iepriekš apdomāts, aizdomīgs, divdomīgs. Vai viņu notur par Karolu? Viņa diezgan nicinājusi savu pamāti, lai izjustu apvainojumu par šādu pieņēmumu. Un šo spriedumu šobrīd uz viņu attiecina Aleksandrs. Pirms nozušanas viņš iespļauj viņai sejā. Bez šaubām, ja viņš būtu dēla vietā, viņš rīkotos tādā pašā veidā, par ko nu turēja aizdomās Nikolā. Ne jau rūpes par morālu šķīstību viņu atturējušas. Taču Nikolā piemita cits rakstura cildenums. Tas, ka Fransuāza ir viņa tēva sieva, Nikolā acīs padarīja viņu par svētu. Aleksandrs nav spējīgs saprast šo šķīsto savienību. Nejūtīgs, cinisks, postošs prāts. «Ja viņš ir aizbēdzis, tad tāda bēgšana viņu apmierina. Nē jel, es esmu netaisna pret viņu.» Viņai vairs nav jālolo cerība viņu atkal sastapt. Viss ir beidzies. Vai tad viņa to

nevēlējās? Vakar viņa bija nikna, kad viņš lūdza pajumti, bet šodien krīt izmisumā tāpēc, ka viņš aizgājis. Viņa pati vairs nezina, ko grib. Si otrā šķiršanās vēstule viņu ievainoja vairāk nekā pirmā. Varbūt tāpēc, ka toreiz viņa nebija viena savā nelaimē. Nikolā maigums bi ja palīdzē jis izturēt triecienu. Tagad Fransuāza vairs nevar rēķināties ar viņu. Nekādā ziņā viņa neuzdrošināsies rādīt viņam šo vēstuli. Nepanesama likās doma viņu atkal ieraudzīt, just sev pievērstu viņa sirsnīgo skatienu. Patiesībā viņa tikko zaudējusi gan Nikolā, gan Aleksandru. Kurp iet? Kam uzticēties? Viņa iedomājās par Žanu Marku, Dānielu. Taču viņiem bija sava dzīve. Daniels noņemas ar savu ģimeni un bakalaura eksāmeniem, Žans Marks piņķē jas ar gaidāmajām precībām un tieslietu eksāmenu. Viņai šķita, ka dažos mēnešos abi attālinājušies no viņas. Īpaši Žans Marks: Valērija nomāc viņu. Viņš kļuvis snobisks, sevī noslēdzies, vilies. Fransuāza apsēdās uz krēsla un pārlaida skatienu visapkārt. Mēbeles it kā nemanāmi atkāpušās un skarbā neitralitātē turējās pa gabalu. Pietika Fransuāzai tikai paskatīties uz sienu, lampu, galda stūri, lai visur redzētu savu sakāvi. Sis dzīvoklis ir neglīts, naidīgs, muļķīgs, klusuma un putekļu izpolsterēts, resnu cauruļu pilns, sliktu atmiņu piebāzts . . . Ko viņa dara šis nedzīvās pasaules centrā? Gaiši dzeltenais sienas krāsojums dūrās acīs, uzdzina viņai nelabumu. Bēgt! Vienalga, kur, bet bēgt! . . . Fransuāza grozīja pirkstos Aleksandra vēstuli. Katrs tās vārds iespiedies prātā: «Ko Tu gribi? Tas ir liktenīgi . . . Jūs esat gandrīz vienā vecumā . . . Fs Tevi nenosodu, es Tevi atbalstu . . .» Pēkšņa spazma aizžņaudza viņas kaklu. Būdama tuvu raudām, viņa izmetās ārā un aizcirta dzīvokļa durvis.

—  Tagad es ceru, ka esi sapratusi,— Madlēna teica, atdodama vēstuli Fransuāzai.

—   Viņš ir uzticīgs sev.

—   Ko tas nozīmē?

—  To, ka no paša sākuma viņš brīdināja mani par to, kas mani gaida, ja es kļūšu viņa sieva. Es varu dusmoties vienīgi pati uz sevi.

—   Bet šie mājieni attiecībā uz Nikolā?

—   Muļķības! Taču tas sāpina! Ak! Kā tas sāpina, Madū!— Fransuāza novaidējās.

Apsēdusies uz gultas malas, viņa atgāza galvu. Skatiens pievērsās griestiem. Cik reižu bērnībā viņa bija patvērusies šajā istabā, atstājusi savas bēdas, asaras un dusmas uz Madū ceļgaliem! Vēl šodien pietika viņai atkal nok[ūt šeit, lai justu strāvojam sevī no tāluma plūstošu svaigumu. Kā jūras vējš apņem gājēju, pirms tas ierauga jūru, tā, nevienai noteiktai atmiņai neuzvēdot, Fransuāza dīvaini izjuta pagātnes maigu pieskārienu. Madlēna bezmērķīgi staigāja viņas priekšā spēcīgā audzinātājas uzbudinājumā, cigareti mutē un tumsnējiem vaigiem. Viņa bija kā pamats, tradīcija, dziedinātāja, stiprs balsts, ģimene. Tāpat kā senāk, atlika vienīgi atbalstīties pret viņu, lai atgūtos.

—   Vispirms, mana dārgā, tu apmetīsies šeit,— Madū teica.

—   Tu domā?— Fransuāza nedroši murmināja.

Klusībā viņa atzina, ka cerējusi uz šo norādījumu.

—   Kā, vai es domāju? Es esmu par to pārliecināta!

—   Jā, bet Nikolā? Man nav tiesību pamest viņu,— Fransuāza sacīja.— Bez manis viņš riskē noiet no ceļa. Ar tām īpašībām, kas viņam piemīt, būtu patiešām žēl . . . Man jābūt viņam līdzās, lai pieskatītu, lai . . .lai neuzkrītoši dotu viņam padomus . . .

—   Tātad? Tu gribi turpināt dzīvot kopā ar viņu Sendidjē ielā?— Madlēna vaicāja.— Kāda aplamība!

—   Jā, protams, tas vairs nav iespējams . . .

—   So mēbelēto dzīvokli vajag pārīrēt. Tas varētu būt ļoti labs ienākums. Es ar to nodarbošos. Bet. Nikolā mēs sameklēsim istabu netālu, tai pašā kvartālā. Tādējādi viņš pavisam neizbēgs no tavas uzraudzības. Gan redzēsi, šeit tev būs ļoti labi, mana dārgā . . .

—   Vienai ar tēti? Ak! Nē! . . . Nē, es nespēšu, Madū!

—  Tu nebūsi viena ar viņu. Esmu nolēmusi palikt še.

Fransuāzu pārņēma bērnišķīgs prieks. Cik tas ir

savādi! Kamēr bijusi precētas sievas kārtā, jutusies kā Aleksandra vienaudze. Līdzko Aleksandrs ir projām, viņa atkal kļuvusi par bērnu.

—   Ja tu paliec, tad ir citādi,— viņa teica.

Ilgās pretošanās novājināta, Fransuāza fiziski padevās atslābuma baudai. Pārgurušiem nerviem, atraisītām domām viņa prātoja par to, kāpēc tik ilgi bija pretojusies, lai tantes griba aizstātu pašas gribu. Vairs

neko neizlemt, neko neapsvērt, tikai paklausīt. Viņa nopūtās.— Ak, Madū, ja tu zinātu!

—   Es zinu, es zinu,— Madlēna sacīja, glāstot viņas matus.

Iestājās klusums. Fransuāza ieslidināja vēstuli rokassomiņā. Tad viņa teica:— Madū, es pārdomāju. Šķiet, ka tev taisnība: man jāpieprasa šķiršanas.

XXI

Saris Sovelo norija divas ar ūdeni atšķaidītas aspirīna tabletes un nolika glāzi uz naktsgaldiņa.

—   Ko tu tur dzer?— atgriezusies istabā, Marianna jautāja.

—   Neko,— viņš teica.— Aspirīnu . . .

—   Atkal!

—   Man tā sāp galva! Es negribu pavadīt vel otru bezmiega nakti, vēlreiz izskatot šo notikumu. Es esmu satriekts, satriekts, Marianna!

—   Es arī esmu satriekta, Sari. Bet mes nevaram atteikt, tu to labi zini.

Sovelo kundze nosvieda peņuāru un apgulās. Cik viņa viegli uzņem visu slikto, kas nāk no bērniem! Māte caur un cauri. Taču viņš nevar sekot viņas paraugam šajā pastāvīgajā notikušā atzīšanā. Sovelo aizdedzināja cigareti, ievilka pāris dūmu no tās, nospieda peinutraukā un nomurmināja:— Sī mazā, beigu beigās tu viņu redzēji! . . . Galīgi nekas … Vēl vairāk nekā nekas! . . .

—   Tev varbūt. Bet Lorāns viņu mīl. Viņa gaida bērnu no viņa. Vai tas nav galvenais?

—   Ne tad, kad runa ir par astoņpadsmit gadu vecu puišeli!

—   Savā vecumā viņš ir ļoti nobriedis . . . Turklāt es neesmu tik barga pret Beatrisi kā tu. Meitenei ir interesanta seja, vienkāršas manieres, jauks smaids . . .

Tas nu bija pārsaldināts. Saris Sovelo nodomāja — vai viņa sieva patiesi ir guvusi labu iespaidu no viņu tikšanās ar Beatrisi Murēnu vai arī izliekas, ka uzskata meiteni par simpātisku, lai pārliecinātu vīru. Savukārt viņš mocījās visu šīs iepazīšanās vizītes laiku. Lorana muļķīgi uzvarošais izskats, meičas tēlotā kautrība, saraustītās plecu kustības, šie klusie smiekli, dienas šuvējas piemīlība. Un tas viss būs jāredz mājas! Kļuvis

par ģimenes tēvu, Lorāns droši vien pametis mācības. Būs pārāk laimīgs, ka ir iemesls, lai atstātu novārtā grāmatas. Turklāt tāpēc viņam nav ko nožēlot. Daniels bija relatīvi apmierināts par to, ka noliks bakalaura eksāmenus, taču Lorāns nemaz necerēja iegūt vidējo atzīmi. Ja var viņam ticēt, tad nav pat ko cerēt uz nolikšanu, un viņš saprot vēl kaut ko: viņam sameklēs vietu par pāris grašiem. Viņa un sievas alga kopā ļaus viņiem tik tikko vilkt dzīvību ar noteikumu, ka dzīvos šeit. Divas jaunas ģimenes uz kakla. Vai viņam būs speķa panest šo papildu nastu? Viņam pat nav tiesību žēloties! Mariannas stingrā un starojošā seja jau iepriekš apliecināja, ka viņš kļūdās. Viņa vērīgi paskatī jās uz vīru un sacīja:—Tu noveco, Sari!

Viņš pārsteigts murmināja:— Kāpēc tu tā saki?

—   Tavs satriektais izskats! Sajā pasaulē svarīgas ir divas lietas: neārstējama slimība un nāve. Paldies dievam, mums tas nedraud. Tu vērtē dēla rīcību pēc savu vecāku principiem. Tas ir muļķīgi. Ir jāsaprot jaunie, jādzīvo ar viņu domām.

—  Tātad, tavuprāt, mūsu, tas ir, vecāku, pienākums ir piekrist visam, kas viņiem iešaujas prātā?

—   Līdz tam es nenonāku. Ja viņiem ir vēlēšanās precēties divdesmit gados, nevajag sašust par to, aizbildinoties, ka pats apprecējies trīsdesmit trīs gadu vecumā.

—   Kad mēs trīsdesmit trīs gadu vecumā apprecējāmies, mums bija pieredze, amats . . .

—   Viņiem ir entuziasms, ilūzijas. Varbūt tas ir labāk.

Sovelo kungs ieslīdēja gultā un atspieda galvu pret

spilvenu.

—   Tas ir dīvaini,— viņš pēc brīža čukstēja,— es domāju par Daniela vecākiem. Reiz es dzirdēju tevi sakām, ka tāpēc, ka viņi ir izšķīrušies, viņu bērni netiek pieskatīti, vadīti, mīlēti un tāpēc, lūk, ir neapdomīgi apprecējušies. Bet mēs — vai ne tāpēc, ka esam pārāk vienoti, pārāk noņemamies ar bērniem, esam pārāk labi pret viņiem, viņi atļaujas tādas pašas trakulības?

—  Tas nozīmē, ka Daniela vecākiem ir bijusi taisnība?

—   Tas nozīmē to, ka, rīkojoties pretēji viņiem, mēs nonāksim pie tā paša rezultāta, tas nozīmē arī to, ka nav svarīgi ģimenē būt maigam vai skarbam, despotiskam vai vājam, egoistam vai cēlsirdīgam, tas nozīmē

vēl arī to, ka raksturi, tikumi, laika gars ir stiprāki par audzināšanas principiem, un nozīmē arī to, ka mēs neko nevaram darīt ar mūsu meitām un dēliem . . .

—   Varbūt,— Sovelo kundze sacīja.— Mēs dzīvojam pārejas laikmetā. Pasaule mainās strauji. Ir jāpielāgojas vai jāmirst. Man nav ne mazākās vēlēšanās mirt. Un man nav ari ne mazākās vēlēšanās savu bērnu acīs būt cietsirdīgai, pamācošai un atpalikušai mātei. Un tev vajadzētu ņemt piemēru no manis, ja vēlies, lai Dani ja un Lorāns saglaba cieņu un pieķeršanos tev.

—   Lai būtu pieķeršanās! Par cieņu es šaubos.

—   Es ļoti labi iztieku bez viņu cieņas,— Sovelo kundze teica.

—   Es arī, es arī.— Sovelo kungs nopūtās.

Vēl viņš piebilda:

—   Bet viņi — vai arī viņi tikpat labi iztiek bez tās?

—   Ko tu gribi ar to teikt?

—   Varbūt viņiem gribētos mūs cienīt? Mēs viņiem to neļaujam. Mēs viņiem sakām: mēs esam jusu draugi, jums līdzīgie, mēs neesam neko daudz vērti, pasmiesimies kopīgi par mūsu trūkumiem! Kāpēc pēc visa tā brīnīties, ka viņiem gadās paklupt?

—   Tatad tu mums pārmet, ka neturpinām spēlēt komēdiju?

—   Bez komēdijas nav disciplīnas. Atņem formas tērpu, un armija pajuks. Aiz sirsnības, aiz vājuma savu bērnu priekšā mēs bijām atteikušies spēlēt viszinošu, visuvarošu un gandrīz dievišķīgu vecāku lomu. Lūk, rezultāts!

—   Cik daudz nepatikšanu no diviem jauniešiem, kuri mīl viens otru un precas agrāk, nekā tu to būtu vēlējies!— Sovelo kundze teica.— Patiesi, Sari, tu izjūti baudu, sevi tirdot? Nerunā, guli!

Un viņš nodzēsa gaismu. Tumsa un klusums nevis mudināja iemigt, bet rosināja uz pārdomām. Viņš domāja, vai pēc divdesmit gadiem arī Danijai, Danielam, Lorānam, Beatrisei radīsies tādas pašas problēmas. Tā dzīvojot, kā šodien dzīvo jaunatne, ka šie četri audzinās savus pēcnācējus? Kādas bus attiecības starp vecākiem un bērniem pēc sistemātiskas vecāku autoritātes graušanas? Vai tad vel būs ģimene? «Diena, kad Kristīne būs pieaugusi . . .» Viņš mēģināja iedomāties šo zīdaini ka koķetu, iemīlējušos, prasīgu, izmisušu pusaudzi, un milzīgs kamols sažņaudza krūtis. Kas būs viņš

pats tajā tālajā laikā? Viņam būs sešdesmit pieci, septiņdesmit gadi. Kādas stundas birojā, virkne maltīšu pie ģimenes galda, atvaļinājums pie jūras, strīdi, sliipības, rēķini, dzimšanas, bezmiega naktis, vecums, nāve — tāda pati dzīve kā visas citas. Viņš atgriezās pie drūmajām domām. Ja dzīve būtu vieglāka, būtu daudz smagāk to atstāt. Augstākā Dieva labestība ir neļaut cilvēkiem būt laimīgiem uz zemes. Sī doma viņu atmaidzināja, nomierināja. Varbūt tas bija aspirīns. «Galu galā,» viņš nodomāja, «Mariannai ir taisnība. Lai viņš prec to Beatrisi! Gan jau redzēs . . .» Viņš aizvēra plakstiņus. Nedaudz vēlāk viņš tos atkal atvēra, jo viņa sieva cēlās augšā. Viņa čukstēja:— Man likās, ka dzirdēju Kristīni raudam. Iešu paskatīties . . .

Viņam nebija spēka pakustināt mēli, un viņš atkal iemiga.

Dani ja atgriezās un murmināja:— Nav nekas . . . Viņa ir jau nomierinājusies . . . Starp citu, māmiņa bija pie viņas . . .

—   A, labi,— Daniels teica.

—   Es tomēr domāju, ka pēdējo pudelīti vajadzētu dot viņai ar sātīgāku barību.

—   Ārsts tev nav tā teicis?

—   Nē . . .

—   Tad dari, ka viņš lika, un nemekle jauninājumus.

—  Cik tu esi nejauks!

—   Nē taču,— Daniels rūca neskaidrā vainas apziņā.

—   Es galvoju, ka esi. Tu taisi no mušas ziloni . . . Vai tās ir Lorāna runas, kas tevi noved šādā stāvoklī?

—   Es nospļaujos par Lorāna runām,— Daniels teica.

Viņš bija apņēmies būt atklāts. Galvenais viņam bija

nevis Lorāns, nevis Kristīne un pat ne Dani ja, bet gan bakalaura eksāmens. Šoreiz, šķiet, viss nokārtosies. Viņš bija drošs par filozofijas un dabaszinību uzdevumiem. Filozofija īpaši ļāva parādīt savas zināšanas. Lielisks temats: «Lai izzinātu, izprastu, rīkotos un radītu, kādā mērā cilvēka prāts var pretoties jūtām?» Viņš tur bija sabāzis Kantu, Platonu, Bergsonu, Aristoteli un desmit lapas pabeidza ar domu par to, ka zinātne prasa, lai jūtas pakļautos prātam, bet māksla prasa, lai prāts pakļautos jūtām. Kolerē-Dibrusāra

kungs, kuram viņš šorīt parādīja plānu, bija viņu apsveicis par to. Varbūt viņš tiks atzīmēts? Katrā ziņā viņš mierīgi varēja gaidīt rezultātu paziņošanu pēc divām trim nedēļām.

Lorānam nebija nekādu cerību izturēt pārbaudījumus. Tas, starp citu, viņam rūpēja maz. Viņš bija gaidījis, kad beigsies pārbaudījumi, lai paziņotu vecākiem par savu nodomu precēties. Jauka ģimenes scēna ar mātes nopūtām, tēva gaušanos, kas galu galā beidzās ar abu mīļu piekrišanu. Un pēcpusdienā Beatrises Murēnas ierašanās mājās . . . Dani ja klusām vaidēja:

—   O, Daniel! Apņem mani cieši!

Dani ja bija silta. Viņa patīkami smaržoja. Viņa ilgojās pēc glāstiem. Viņi mīlējās. Pēc tam Daniels aizdedzināja cigareti.

—   Tu neesi jauks, ka smēķē gultā,— Dani ja piekāpīgā balsī murmināja, atkal iemigdama.

—   Tu taču netaisies man piesieties vienas cigaretes dēļ,— Daniels teica.

Jebkuros apstākļos viņš bi ja nolēmis parādīt raksturu. Sopēcpusdien viņš pārcieta sava sievastēva padevīgo gļēvumu. Sarla Sovelo vietā viņš būtu atteicies pieņemt šo meiču, būtu kategoriski pieprasījis, lai dēls pārtrauc attiecības ar viņu, būtu izlicis viņu aiz durvīm un vajadzības gadījumā nedevis viņam iztikas līdzek ļus . . . Dažās dienās Lorāns būtu visu nokārtojis tā, lai bērna nav, un atjēdzies, atvieglots un atzinīgs atkal atgriezies pie ģimenes pavarda. Taču nu visa ģimene grasās pārkārtoties grūtai un nejēdzīgai dzīvei. Lorāns mierīgi piekrīt, ka vecāki dod pajumti viņam ar sievu. Daniels turpretim vairs nevar paciest Sarla Sovelo saprātīgo cēlsirdību. Viņš noīrēs istabu citur, iekārtosies tur ar Dāniju un Kristīni, viņš strādās . . . Debikērs, kura māsa ir kalpotāja «Departamenta dzīvokļu dienestā», lielā lētu namu celtniecības uzņēmumā, bija viņam solījis, ka palīdzes salīgt darbā par aizvietotāju tipveida paraugu nodaļā uz trim vasaras mēnešiem. Nākamajā pirmdienā viņam ir jāierodas «Departamenta dzīvokļu dienesta» personālsastāva direkcijā. Ja tas nokārtotos, viņš tūlīt pārvāktos. Viņš vēl nebija runājis ar Dāniju par savu nodomu. Kaut gan jau paredzēja, ka viņa pretosies. Viņš pārāk bieži bija redzējis, cik postoša ir vājuma ietekme, lai padotos izlutināta bērna prasībām. Viņš jau nu nebūs Saris

Sovelo! Ne ari, starp citu, Filips Egletjērs! Brīdī, kad pieņēma vienu no savas dzīves vissvarīgākajiem lēmumiem, Daniels jutās apskaidrots, priecīgs un aizrautīgs, īsts maiguma un stingrības sajaukums. Laulātam pārim nav glābiņa, ja nav vienotības. Sieva simbolizē kuģa priekšgalu, bet vīrs stāv pie stūres rata. Danija patiesi ir tāda sieva, kāda viņam vajadzīga. Daniels nodzēsa cigareti un atkal saņēma Dāniju rokās. Ne vairs lai mīlētos, bet lai pārliecinātos, ka viņa patiešām pieder viņam. Aizvērtām acīm, gluži miegaina Danija ļāvās viņa skaujām. Par ko viņa sapņo, kamēr viņš maigi glāsta viņu? Tik tikko viņš paspēja to iedomāt, kad Danija jau stiepa viņam pretī savas lupas.

XXII

Vai tā ir laime? Apsēdusies pretim Filipam — Danija un Daniels pa labi, Fransuāza un Nikolā pa kreisi no viņas —, Madlēna sirsnīgi skatījās uz šo mazo, atkal apvienojušos pulciņu ģimenes mājā, par spīti visiem vējiem, pretrunām un šķēršļiem. Vienīgi Žans Marks neatsaucās uz šo aicinājumu. Taču drīz viņš atkal ieņems savu vietu pie šī galda. Kopā ar Valēriju. Vēlāk Fransuāza vēlreiz apprecēsies. Madlēna bija par to pārliecināta. Tad viņa varētu atpūsties. Viņa būtu atkal sasējusi visus pavedienus, aizbāzusi visas plaisas, nostiprinājusi pa pusei sašķiebušos ligzdu. Kalpone palīdzēja Agnesai apkalpot, pie galda. Daniels .stāstīja — protams!— par savu bakalaura eksāmenu. Filips tēloja interesi par dēla tērgāšanu. Viņš bija piekritis, ka Fransuāza, pēc tam arī Daniels un Danija pārnāk dzīvot pie viņa. Drīzāk Daniels bija izrādījis zināmu pretestību šim atrisinājumam. Madlēnai vajadzēja noskaisties, lai pārliecinātu, ka viņš ir stulbs, grasīdamies saspiesties šaurībā meitas istabā, ja tēvs plaši atver viņam savas mājas durvis. Pārvākšanās, kas notika iepriekšējā vakarā, bija pārvērtusies par izpriecu. Atskaņotā ja pērkondimdoša jās skaņās jaunieši sarīkoja Kristīnes svinīgu iekārtošanu klusā kaktiņā, kas robežojās ar agrāko Daniela istabu. Tai pašā pēcpusdienā Marianna Sovelo bija atskrējusi, lai redzētu, kā jaunais pāris iekārtojies jaunajā vietā. Viņa bija izmisusi par to, ka viņai tik brutāli atņemta mazmeita. Tomēr viņa saprata, ka dzīvokļa problēma,

ko rada Lorāna gaidāmās precības, piespiedušas Da nielu iekārtoties citur. Cik savādi! Tas bija skaidri redzams, ka viņš ir spiests to darīt. Bez šaubām, vīrs nebija viņu pieradinājis pie pārsteidzīgiem lēmumiem. Likusi bērniem apsolīt, ka apciemos viņu vismaz divas reizes nedēļā kopā ar mazulīti, viņa aizgāja smagnēja un smaidīga. Madlēna nodomāja, ka ir slikti novērtē jusi Dānielu. Sis brāļadēla enerģijas uzplūds viņu gandarīja. Viņa skatījās, kā Daniels diskutē ar tēvu, un atzina, ka viņam ir labsirdīgs un naivs izskats, viņš ir drūms un maigs, vislabākā kvalitāte. Ja viņš vienmēr varētu rīkoties, paklausot savai sirdsbalsij, izvēlēties taisnu, grūtu, pareizu ceļu . . . Sajā brīdī viņš izskaid roja, kāpēc filozofijas pasniedzēja profesija viņam šķiet apbrīnojama. Viņu nemaz neinteresēja tas, ka šis darbs ir slikti atalgots. Viņš gribēja turpināt dzīvot ideju pasaulē, rakņāties «galvenajās problēmās», nodot savu aizraušanos jaunajiem intelektuāļiem.

—   Un jūs,— Filips jautāja Nikolā,— cik tālu esat ar savām mācībām?

Vai viņš ir aizmirsis, ka Nikolā neapmeklē liceju, bet ir pievērsies aktiera karjerai? Viņš nekad nav lepojies ar spožu atmiņu par citiem. Tomēr Nikolā neatklāja šo viņa maldīšanos un aizrāvās:— Ak, man tagad paredzams liels darījums! Varbūt mani paņems lomai televīzijas feļetonā . . . Režisors Malpuans — vai zi nāt?— mani ievēroja pie Klēbera Bodrī . . .

Viņš acumirklī aizsvilās. Madlēna skatījās te uz Nikolā, te Dānielu un apbrīnoja abu neprātīgo tiekša nos ar visu sirdi un dvēseli ielūkoties nākotnē. Lētti čība bi ja reizē viņu spēks un vājums. Viņiem vēl varē ja daudz kas atgadīties, turpretim Filipam un viņai jau ir atgadījies. Jā, velti viņa iedomājās, ka atrodas vienā līmenī ar jaunajiem un tīko dalīties viņu rūpēs un priekos, piepeši kāds vārds, skatiens atgādināja, ka viņa tik tikko var uzturēt viņu aizrautību, ka pat tad, kad viņi skrēja viņai līdzās, viņiem vēl bija elpa, bet viņa aizelsusies, nedzīvām kājām mēroja savu pēdējo apli pa skrejceļu. Vel viņa iztēlojās nākamās Lorāna laulības, kuras Daniels dēvēja par groteskām, un piepeši Fransuāza iesaistīja sarunā Žana Marka vārdu. Pie šī galda, kur jau mēnešiem ilgi izvairījās runāt par viņu, šāds izlēciens bija līdzvērtīgs provokācijai. Mad lēna satraukta vēroja Filipu. Viņš nebija pakustējies.

Fransuāza nesatricināmā mierā turpināja: šorīt viņa esot aizgājusi pie brāja, lai uzzinātu, ka veicies eksāmenos. Žans Marks neesot apmierināts. Vienīgi civiltiesības esot gājis puslīdz labi . . .

_— Vai tu esi kādreiz redzējusi Žanu Marku apmierinātu par paveikto?— Daniels vaicāja.— Es esmu pārliecināts, ka viņš pārspīlē. Vai viņš vismaz domā gatavoties mutvārdu eksāmenam?

—   Neticu vis,— Fransuāza atbildēja.— Viņš teica, ka viņam neesot nekādu izredžu . . .

—   Tas ir muļķīgi! Man viņš ir jāsapurina!

—   Jā,— Filips sacīja.—Tādā gadījumā būtu labāk, lai viņš pazaudē pāris dienu un gatavojas mutvārdu eksāmenam, un, necerot, ka tiks pielaists, nokārto eksāmenu nekā bez cerībām stājas komisi jas priekšā.

Visu acis pievērsās Filipam. Madlēnu pārņēma priecīga līksme. Tomēr viņa neļāva tai izpausties, zinādama, kā brālis baidās no jūtu izrādīšanas. Arī pārējie saglabaja to pašu atturību, kaut gan katrs — viņa bija pārliecināta par to — apsveica sevi ar šīm pirmajām sasprindzinājuma atslābuma pazīmēm. Ir būtnes, kuras aizskar tas, ka viņas apsveic, tāpat kā viņi uzskata par smieklīgu rīkoties tā, kā no viņiem gaida apkārtējie.

_—Tiesību zinātņu programmas ir apgrieztas ar kājām gaisā,— Filips turpināja.— Kādreiz atliku likām pietika ar trim gadiem, lai apgūtu to, ko šodien izstiepuši četriem gadiem. Turpretim orientācija uz pašām tieslietām vai uz ekonomiskajām zinātnēm man šķiet brīnišķīga. Tāpat laba lieta ir obligātās praktiskās nodarbības . . .

Kad cēlās no galda, Filips pasauca Madlēnu sānis un teica:— Aizej rīt no rīta pie Žana Marka un palūdz, lai viņš atnāk uz brokastīm vai pusdienām mājās.

—   Labi, Filip,— viņa nomurmināja.

—   Ceru, ka viņš būs brīvs.

—   Esi mierīgs: ja viņš nebūs brīvs, tad atbrīvosies.

—   Tā ka rīt ir svētdiena, varbūt viņš kaut kur dodas kopā ar Valēriju. Pirmo reizi es gribu tikties ar viņu vienu pašu.

—   Jā, protams . . .

Viņam bija saspringta un bāla seja. Madlēna nojauta visu to, ko viņam vajadzēja pārvarēt, lai uzticētu viņai šo uzdevumu. Runādams viņš tik tikko uzdrošinājās paskatīties uz viņu. Viņi kopā atgriezās pie jauniešu

pulciņa. Līdz vakara beigām Žana Marka vārds netika pieminēts.

Vienpadsmitos vakarā Nikolā atsveicinājās. Viņš vairs nedzīvoja pie Alisijas, bet pagaidām mitinājās Sendidjē ielā, līdz Fransuāzai izdosies dzīvokli pārīrēt. Fransuāza ar Madlēnu pavadīja Nikolā līdz durvīm. Viņš ienira kāpņu telpā un nozuda, kā kazlēns lēkdams pār pakāpieniem.

—  Vai tu viņam parādīji otro tēva vēstuli?— aizvērusi durvis, Madlēna jautāja.

—  Noteikti nē!— Fransuāza paskaidroja.— Viņš meklētu tēvu pa visu Parīzi, lai pateiktu, ko par viņu domā. Nē, es vienkārši izstāstīju, ka Aleksandrs ir aizgājis, atstājot man īsu zīmīti bez tuvākiem paskaidrojumiem un adreses.

Madlēna maigā atzinībā skatījās uz brāļameitu un sacīja:— Tu rīkojies pareizi.

—  Un kā tev liekas, vai bi ja pareizi, ka runāju par Žanu Marku pie galda?

—  Simtkārt pareizi! Starp citu, tavs tēvs vēlas, lai viņš rīt ierodas uz brokastīm vai pusdienām.

—  Ai! Madū, tas ir brīnišķīgi!

Madlēna apņēma Fransuāzas plecus. Viņas atgriežas viesistabā.

Vīlusies Madlēna lēnām kāpa lejā no septītā stāva. Žana Marka nebi ja mājās. Kaut gan viņa bija pacentusies ierasties agri no rīta. Varbūt viņš ir aizgājis iepirkties tepat kvartālā? Katram gadījumam viņa pieklauvēja pie durvju sardzes mitekļa un pavaicāja, vai viņa nav redzējusi paejam garām Egletjēra kungu.

—  Jā,—durvju sardze sacīja.— Kāds jauneklis bija atbraucis ar mašīnu pie viņa. Viņi aizbrauca pirms minūtēm desmit.

—  Viņš neteica jums, kad atgriezīsies?

—  Nē, nē!

Madlēna izņēma no rokassomiņas piezīmju grāmatiņu, izrāva lapu un uzrakstīja: «Viss kārtībā, Žan Mark! Tēvs gaida Tevi šodien uz brokastīm vai pusdienām. Tiklīdz atgriezīsies, piezvani man uz mājām!— Madū.»

—  Esiet bez raizēm, es atdošu viņam,— durvju sardze teica, ar vienu roku paņemot papīru, ar otru divu franku monētu.— Starp citu, mesjē Egletjērs nekad nepaiet man garām, nepavaicā jis, vai nav kāda ziņa. Tā kā man ir telefons . . .

To teikdama, viņa pameta ar roku un nozīmīgi pamāja ar galvu. Nomierinājusies Madlēna aizgāja. Žans Marks tiks brīdināts. Turklāt, ja šodien viņš ir aizņemts, tad ieradīsies mā jās rīt. Filips vairs nemainīs savas domas. Cejš ir vaļā. Laiks bija skaists. Zilās debesis noklātas maziem, baltiem mākonīšiem. Zaļuma savaldzināta, Madlēna devās le jā pa Asas ielu un iegā ja Luksemburgas dārzā. Bērni spēlējās lapotņu ēnā, daži studenti lasīja lekcijas, kāds večuks sildījās saulē, citviet skūpstījās pārīši, vienatnē sapņoja meitenes — šis vecumu un domu sa jaukums piešķīra visam nopietnu un maigu nozīmi, no kā sažņaudzās sirds. Madlēna apsēdās uz dzelzs krēsla alejas malā un aizdedzināja cigareti. Garām pagāja jauna, pievilcīga sieviete un nozuda. Laiks aiznesīs viņu ātrāk nekā pašas soļi. Pēc dažiem gadiem, pēc dažiem mirkļiem šī daiļā nepazīstamā būs novecojusi, sēdēs krēslā un skatīsies caur savām nespodrajām acenēm uz tikpat graciozu un vienaldzīgu gājēju, kāda reiz bijusi viņa pati. Un viss viņas mūžs jau būs aiz muguras. Ar atmiņām par kādu vīrieti pašā vidū. Ar vīrieti, kas viņu pievīla tāpēc, ka viņa pārāk augstu vērtējusi to, vai arī tāpēc, ka pameta viņu, vai varbūt tāpēc, ka viņa piekrāpa viņu/ vai vēl tāpēc, ka nedāvāja viņam bērnus vai arī dāvāja pārāk daudz, vai tāpēc, ka viņš ir jau miris, vai varbūt tāpēc, ka viņš īstenībā nekad nav eksistējis. Tāda ir viņa pati, tāda ir Fransuāza, tādas ir visas sievietes, kas cer, gaida un atceras. Viņa brīnījās par šo melanholiju, par šo smago sirdi, kaut arī nākotne kļuva gaiša visiem tiem, kas viņai dārgi. Pat Fransuāzai? «Viņa izveseļosies! Es to vēlos! Es piespiedīšu viņu. Es jau tagad esmu pārliecināta, ka viņa sāk aizmirst Aleksandru. Vēl daži mēneši, un viņa pilnīgi atbrīvosies no viņa . . .» Saule dedzināja Madlēnai seju. Viņa pastūma krēslu, lai novietotu to koka ēnā, izstiepa kājas, aizvēra acis. Un nolaisto plakstiņu sārtajā tumsā smaidoša un akla viņa atkal jutās kā divdesmit gadu veca meitene Sēnas krastmalā līdzās Ibēram.

Apžilbis no saules, Žans Marks atlocīja mazo aizsegu virs vējstikla. Zilbērs, kurš sēdēja pie stūres, darīja tāpat. Mašīna ātri un vienmērīgi ripoja pa Dienvidu autoceļu. Pa nolaistajiem stikliem iekļuva ceļavējš. Zilbērs bija atpogājis krekla apkaklīti. Lielas, melnas saulesbrilles nosedza viņa smalko degunu.

—  Apdzen šo smago automobili!— Žans Marks sacīja

Zilbērs paklausīja, atgriezās labajā rindā un nomur

mināja:

—  Tu patiesi esi labs skolotājs. Ar tavu palīdzību es puslīdz varēju izķepuroties bakalaura eksāmenā, un es nokārtošu arī eksāmenu braukšanas tiesību iegūšanai

—  NT u, lūk,— Žans Marks teica,— es nesu veiksmi citiem, bet man pašam neveicas.

—  Kā tu to zini? Pagaidi, līdz būs rezultāti! Ja vien tev negadās pārāk draņķīgs labotājs . . .

—  Par to, ko eš sadzejoju civilajās un komerctiesībās, pat visiecietīgākais labotājs būs spiests mani izgāzt Nē, esmu izgāzies, es to jūtu. Oktobrī man būs jāliek vēlreiz un visu šo laiku ķrietni jāzubrās.

— Ar Valēriju sev līdzās?— Zilbērs ironiski iejautā jās.

Žans Marks neatbildēja. Motora rūkoņa atbalsojas viņa galvā. Viņš brīnījās, ka neizjūt vēl lielāku prieku par šo braucienu mašīnā, kaut gan jau ilgi bi ja par to sapņojis. Patiesībā kāda datuma tuvošanās grozīja visas viņa tālākās perspektīvas. Velti viņš domāja, ka ir vienisprātis ar Zilbēm par svarīgām dzīves norisēm, laulību drauda ēna pletās pār viņu. Vel trīs nedēļas! Viņš skopi tērēja savus pēdējos brīvības mirkļus ar to traģisko pārliecību, ka drīz tiks iegrūsts postā. Nepacie tības vietā, kāda būtu jāizjūt ceremonijas priekšvakarā, bija vienīgi smeldze. Bez šaubām, vairums vīriešu pazīst šo pirmslaulības baiļu sajūtu. Viņš ir tāds pats kā citi. Tāpat kā citi, viņš pieradīs. Varbūt pat zināmā mērā būs apmierināts ar savu likteni. Nu jau tiek domāts par «laulību viesu sarakstu», par ielūgumiem, par drēbnieku apmeklējumiem . . . Kāda mašīna ap dzina Zilbēm, pēc tam vēl viena un vēl cita.

—  Visi steidzas mums garam,— Zilbērs sacīja.

—  Lai steidzas,— Žans Marks teica.— Mēs nesteidza mies.

—   Jā, ir cilvēki, kuri nesteidzas, jo viņiem visa dzīve vel priekšā; mums tā būs vēl dažas stundas.

Kāpēc tu tā saki?

—  Vai tu nemaz par to nešaubies?— Zilbērs jautāja.

Sviedru pilītes lāsoja pie viņa gaišo matu saknēm.

Viņš noņēma acenes un paskatījās uz Žanu Marku. Viņa acis mirdzēja no asarām. Piepeši viņš nomurmi nā ja:'

—  Es tevi lūdzu, Žan Mark, neprecies!

Sī melodiskā balss, šo acu gaišums!

—   Ko tu runā!— Žans Marks iebilda.— Skaties sev priekšā!

Zilbērs atkal pievērsa uzmanību ceļam un sacīja:

—   Neprecies, Žan Mark! Tu nemīli Valēriju un pats neuzdrošinies to atzīt. Kuru tu gribi apmānīt, tēlodams šo komēdiju? Viņu? Sevi? Es neesmu muļķis! Es zinu, kas notiek tavā prātā. Tev nav tiesību sabojāt savu dzīvi tāpēc, ka reiz kādā vakarā aiz vājuma, aiz muļķības tu piedāvāji šai meičai apprecēt viņu. Viņa nav radīta tev! Tu’ esi visjūtīgākais, vissmalkākais, visgudrākais cilvēks, kādu es pazīstu, bet viņa ir vienīgi idiote, ko iedzīvina augstāko aprindu mehānisms. Un viņas vecāki! Un viņas draugi! Un viņas vide! Tas viss ir tik aplams, ka gribas kaukt.

Brīdi Žans Marks ienīda Zilbēru par to, ka viņš pateicis tieši to, ko pats domā. Tas nav slikts strīds, viņš nodomāja, kurā divi pretinieki būtībā ir vienisprā tis. Taču, jau gandrīz aizsviltas dusmās, viņš padevās maiguma vilnim un vienkārši nomurmināja:

— Ir kaut kas tāds, ko tu nevari saprast, Zilbēr!

—   Es visu saprotu!— Zilbērs iesaucās.— Vispirms tev ir bail no skandāla. Tu esi pārāk pieklājīgs, lai izsistu stiklus pat tad, ja tā tev ir vienīgā iespēja nenomirt no elpas trūkuma. Un tomēr, ja tu vēlētos, tas būtu tik vienkārši!

Atkal iestājās klusums. Simtiem mašīnu ripoja tajā pašā virzienā, kur viņējā, varbūt katrā no šiem krāsota dzelzsskārda korpusiem ir apslēpta kāda drāma. Zilbērs brauca ātrāk, skatienu pievērsis apvāršņa līnijai. Pec fontenblo pagrieziena viņš norūca:

—  Iedrošinies vēl pateikt, ka mīli viņas maigo ādu!

—  Apklusti, Zilbēr!

Es klusēju menešiem ilgi. Tagad es vairs nespēju. Žan Mark, bēgsim prom! Cita atrisinājuma nav.

—  Kā tu to iedomājies?

—  Man ir nauda. Brauksim uz Ēģipti . . . nē, uz Grieķiju . . . Redzēt Grieķiju kopā ar tevi! Viss šis saulē sastingušais skaistums, un mēs abi tajā.

Viņa jūsma pārņēma arī Žanu Marku. Sekundes simtdaļu arī viņš iztēlojās šo neprātīgo laimi — skaidru un skarbu ka Grieķijas debesis. Viņš atsauca atmiņā fotogrāfijas, ko pagājušajā gadā bija atveduši viņa tēvs un Karola no juras ceļojuma. Nošķeltas kolonnas, frontons ar izteiktu reljefu, pret marmora bluķi atspiedusies Karola, viņas smaids saulē. Viņa vienīgā varētu viņu paglābt no Valērijas. Varbūt arī no Zilbēra! Jo viņa bija kas vairāk nekā vienīgi sieviete: kaut kas liktenīgs, skaidrs, iznīcinošs kā antīko traģēdiju varones Klitaimnestra, Elektra, Ermione, Faidra . . . Sie vārdi mācību grāmatās . . . Tomēr Grieķijas zemes sirdī šīm skolas grāmatu klišejām vajadzētu atdzīvoties. Orests un Pilads rokrokā pastaigājas pa Atēnu ielām. Viss tur ir iespējams, viss ir skaists tāpēc, ka saule dedzina gadu simteņu putekļus. «Šeit apstākļi nepielūdzami sakrīt — saderināšanās, laulības, pieņemšana, birojs, nauda, gulta . . . Tur tā ir bēgšana ārpus laikmeta . . . Aizbraukt, aizbraukt . . . Bet kādu dienu vajadzēs atgriezties . . .» Viņa priekšā vienmuļi ritinājās ceļš. Laiku pa laikam, par spīti noliektajam aizsegam, loga stikls plūdināja viņam acīs saules spožumu. Viņi apstājās pie maksas posteņa. Zilbers iedeva divus frankus. Pret stikloto kabīni atspiedies, policists sarauktām uzacīm viņus neatlaidīgi vēroja zem baltās ķiveres malām. Patīkami dūcot, mašīna atkal devās ceļā. Zilbērs veikli pārslēdza ātrumus.

—  Tas nav iespējams,— Žans Marks teica.

—  Kas nav iespējams?

—  Ka tu un es — ka inēs braucam prom.

—  Bet kāpēc ne? Saki! Kāpēc ne? Mēs tur būsim tik laimīgi!

—  Tur varbūt jā . . . Bet pēc tam šeit? . . .

—  Tur, šeit un vienalga kur, un vienmēr,— teica Zilbērs.

Viņiem garām slīdēja mežonīga un skarba ainava: klintis miroņkaulu krāsā, kas ieurbās tabakas krāsas zemē, nīkulīgi bērzi, nomaļas takas. Tuvojās pagrieziens uz Irī.

—  Vai lai braucu pa labi?— Zilbērs jautāja.

—      Nē. Turpini braukt uz Nemūru. Tur mēs pabrokastosim. Pēc tam atgriezīsimies Parīzē.

—  Tu steidzies atgriezties?

—  Man gribētos būt atpakaļ astoņos.

—      Tev ir tikšanās ar Valēriju? Tā ir? Un tu neuzdrīksties viņu piekrāpt?

Viņam nebija norunāta tikšanās ar Valēriju, bet doma pavadīt vakaru kopā ar Zilbēru piepeši viesa viņā nemieru. Sis zens viņu tik ļoti pievilka, ka viņš it kā zaudēja līdzsvara sajutu gluži kā uz stāva, klinšaina krasta. Cauri vēja un motora troksnim viņa ausis sasniedza apslāpēta balss:

—      Vai tu nesaproti, Žan Mark? Es tevi mīlu! Un arī tu, tu mīli mani, es to zinu, es to jūtu.

Sie vārdi dziļi atbalsojās Žanā Markā. Neprātīgs prieks jaucās ar izbailēm. It kā Zilbērs būtu izpildījis viņa velēšanos, pateikdams tieši to, ko viņš visvairāk baidījās izdzirdēt.

—      Kā es varēšu dzīvot bez tevis, Žan Mark?— Zilbērs maigā balsī atsāka.

—      Ka tu varētu dzīvot kopā ar mani?— Žans Marks stingri teica.— Vai tu esi par to domājis? Vai tu iztēlojies mūs abus kā tos nožēlojamos zēnus, kas pa pāriem klīst pa Senžermēndeprē?

—      Un Orests un Pilads — tu uzskati viņus par nožēlojamiem?

—  Varbūt, viņiem dzīviem esot, tā tas bi ja!

—  Tātad labāk mirt! '•

—      Nerunā muļķības! Es negribu, ka uz mums rāda ar pirkstiem, tas arī viss!

—      Bet tu ļoti gribi visas naktis mīlēties ar sievieti, kuru nemīli,— Zilbērs ņurdēja.— Tad jau labāk es! Tad lai tie esam mēs abi! Žan Mark, es to neizturēšu!

Zilbērs nospieda gāzes pedāli. «M. G.» panāca lielu amerikāņu mašīnu, turējās tai astē un tad apdzina to.

—      Tagad novirzies pa labi,— Žans Marks sacīja,

—  un mazliet samazini ātrumu.

Taču Zilbērs turpināja piedot gāzi.

—  Kāpēc tu to clari?— Žans Marks jautāja.

—  Un kāpēc lai es to nedarītu? Tev bail?

—  Nē.

Žans Marks pagriezās un redzēja lielo amerikāņu mašīnu, kas izzuda skatienam.

—  Samazini ātrumu!— viņš vēlreiz teica.

—  Nē, nesamazināšu!— Zilbērs piepešā niknumā iesaucās.

—  Tu esi jucis?

—  Jā, Žan Mark, es esmu jucis! Un tas ir tevis dēļ. Tu un es — mēs abi kopā, tas ir neiespējami, tu saki? Bet man dzīve bez tevis ir tikpat neiespējama. Tātad ko mums atliek darīt? Atbildi! Bet atbildi taču! Tu labi redzi, ka pats nezini!

Zilbēra kāja nospieda gāzes pedāli. Mašīna salēcās. Žanu Marku pārņēma baigas šausmas. Kuņģī viņš juta šķebinošu tukšumu. Vienlaikus viņš piesauca katastrofu. Vai ir cita izeja no dilemmas, kas viņu nomoka? Ātruma bultiņa šaudījās pie simt četrdesmit kilometru iedaļas. Zilbēra baltās rokas vibrēja uz stūres. Viņam bija skaista un nežēlīga, izmisusi un maiga seja. Vājprāta pārņemts eņģelis ar spārniem šķeļ gaisu, sadurdamies ar sienu. Žans Marks dzirdēja sevi savādā balsī vaidam:— Zilbēr! Zilbēr! Nē!

Strauji tuvojās pagrieziens, glītas, baltas barjeras iezīmēja līkumu. Simt sešdesmit.

—  Es tevi mīlu!— Zilbērs kliedza.— Es tevi mīlu!

Tai pašā brīdi mašīna sašūpojās, riepas slīdēja, niknumā šņirkstēdamas, zaļi un balti plankumi šūpojās Žana Marka acu priekšā. Apskaidrības brīdī viņš atkal redzēja divus asiņojošus ķermeņus ceļa malā netālu no Puizo Karolu, kas paslēpusi seju rokās. «Kādas šausmas, Žan Mark! Es nevaru uz to skatīties!» Viss viņa galvā sajaucās. Viņu apdullināja dzelzs un plīstošu stiklu troksnis, silts šķidrums piepildīja muti. «Bet tas ir muļķīgi,» viņš domāja. «Pavisam muļķīgi! Tas nav atgadījies ar mani!» Pēc tam viņš zaudēja samaņu.

XXIII

Katru reizi, kad Daniels atkal pacēla galvu, viņa skatiens atdūrās pret šo stulbo ģeometriskas formas izcilni, pārklātu ar melnu drānu sudraba tresēm. To pašu brīdi garām pagāja apbedīšanas biroja kalpotāji, ieslidināja zārku katafalkā, izkārtoja ziedu pušķus uz tā un gar malām. Vai tas iespējams, ka Žans Marks uz mūžīgiem laikiem ir ieslēgts šajā kastē? Uz vietas beigts. Kā tas bija gadījies? Mašīna noskrējusi no ceļa bez redzama iemesla. Droši vien mirklis neuzmanības, kļūmīgs manevrs. Zilbēram pat nebija braukšanas tie

sību. Žans Marks bija traks, ļaudams viņam vadīt! Abi līķi bija nogādāti uz Nemūras slimnīcu. No turienes Zilbēra mirstīgās atliekas tika pārvestas uz Santijī, kur bēdu sagrauztie un satriektie vecvecāki gribēja viņu apglabāt ģimenes kapličā, bet Žana Marka mirstīgās atliekas aizveda uz Parīzi. Senžermēndeprē baznīca bija pustukša. Tur bija vēsi, par spīti karstumam, kāds valdīja .ārā. Saule rotājās logu rūtīs. Piepeši klātesošie nometās ceļos. Kopā ar visu ģimeni novietojies pirma jā rindā, Daniels cieta no tā, ka viņa bēdas var redzēt visi. Viņš uzmeta skatienu tēvam. Novārdzis, novājējis, bālu seju, blāvu skatienu Filips šķita domās risinām divbalsīgu sarunu, Fransuāza un Madū tante satraukti vēroja viņu, it kā no visiem viņš būtu visbīstamāk skarts. Danielam pašam bi ja jāatzīst, ka šobrīd pārmetumiem, ko viņš tēvam veltīja, jaucās klāt neaizturams žēlums. Šoreiz apstākļi bija apvienojuši viņa tēvu un māti. Viņa ieradās tērpusies melnā — nedroša, asaru aizmiglotu skatienu, pieķērusies sava otrā vīra rokai. Šeit bija arī Valērija tumšā militāra piegriezuma kostīmā, sausām acīm un stingru zodu. Ticīgie atkal apsēdās. Uz ceļiem, stāvus, sēdus, ko nozīmē šī smieklīgā vingrošana? Nespēdams Danielam palīdzēt pieņemt par noslēpumaini nepieciešamu Žana Marka piepešo nāvi, baznīcas svinīgums vērsa notikumu vēl nesaprotamāku un pretīgāku. Kāpēc tieši viņa brālis? Kādu dievišķīgu rēķinu ievēro jot vai kādas matemātiskas nejaušības dēļ Žans Marks bija atradies tieši tajā punktā, kur nāvei vajadzēja Viņu pārsteigt? Kas palicis no viņa tagad, kad, medicīnas terminu lietojot, viņam ir apstājusies elpošana? Vai tik dvēsele nav smadzeņu darbības atspulgs un neizgaist, tai izbeidzoties, tāpat kā nodziest lampa, kad roka pagriež slēdzi? Vai varbūt tā pārdzīvos smadzeņu mehānisma lūzumu un tūlīt kļūs par kādu ēterisku, muzikālu un smalku eksistenci, kuras likumus mēs neesam spējīgi izzināt? Mīlas būtnes nāves priekšā Daniels novērtēja visu nesen apbrīnoto metafizisko teoriju niecību. No vienas puses, viņš redzēja, kā mesjē Kolerē-Dibrusārs jūsmīgi skaidro materiālistu, spirituālistu, eksistenciālistu, intuitīvistu uzskatus, un, no otras puses, redzēja Žana Marka asiņaino līķi. Ja kāds droši zina, kas ir matērija un dzīve, tad ne jau savās grāmatās iegrimušais pasniedzējs, bet gan šis uz ceļa mirušais jauneklis.

Katram, kurš nav bijis dzīves otrā pusē, dvēseles zinātne eksistē vienīgi kā pieņēmums. Bet vai ir «otra puse»? Daniels aizvien atdūrās pret vienam un tām pašām problēmām, pret vienu un to pašu bālo seju ar aizvērtām acīm, ar cieši sakļautām lūpām, ko viņš bija redzējis slimnīcas morgā. Vienīgais svarīgais pasaulē, lūk, ir — šis melnais un ledainais tunelis, ko slēpj vaska maska. Ritēja mises brīnišķīgā liturģija, Žanam Markam nepiedaloties: tā arī ir filozofija, turklāt tās priekšrocība ir lieliskais iestudējums. Daniels izjuta savādu vēlēšanos izjautāt Žanu Marku par to, ko viņš domā par šo ceremoniju, kas notiek ap viņu. Daniela krūtis nospieda tādas skumjas, ka viņam gribējās skaļi raudāt. Uz lūpām dūca muļķīgi vārdi: «Viss, Žan Mark, viss, vecīti . . .» Viņš paskatījās pa kreisi: Fransuāza, Madū un Danija noliektām galvām skaitīja lūgšanas. Mācītājs gāja apkārt katafalkam, kvēpinot melno drānu, sveces, tukšumu. Daniela acis aizmigloja asaras. Viņam sāpēja krūtis. Krēslu troksnis un kāju dipoņa izrāva viņu no šī truluma. Beidzies. Visa ģimene nostājās rindā ar mugurām pret auksto sienu. Atkal Daniels nobijās no tēva bāluma un stingās izturēšanās: viņš arī izskatījās miris gluži kā dēls, ko tikko bija zaudējis. Ja viņu pagrūstu, viņš tūlīt sabruktu uz grīdas plāksnēm. Atbrīvotie klātesošie sakustējās, savādu ziņkārības un sēru pieklājības jūtu pārņemti. Laiku pa laikam Daniels pamanīja draudzīgu seju un nepazīstamo straumē — viņa sievas vecākus, Didjē Koplēnu, Nikola, Lorānu . . . Valērija bija pievienojusies ģimenei pa kreisi no Danijas. Apbedīšanas biroja kalpotājiem palīdzēja policija. Viena seja aizstāja citu. Apmainījās skūpstiem, čukstiem, rokas spiedieniem, skumjiem skatieniem. Daniels būtu gribējis aizbēgt no baznīcas, aizbēgt no pūļa, būt vienatnē ar savējiem. Taču tas bija neiespējami. Tas pats aplamais likums, kas lika šiem svešiniekiem iet viņam garām, lika arī viņam izturēt līdz galam viņu līdzjūtības apliecinājumus. Par laimi, «uzbrucēju» rindas kļuva retākas. Vēl kādi trīsdesmit cilvēki. Piepeši pāri galvām Daniels pamanīja kadu sievieti, kura ar muguru atspiedusies pret pīlāru: Karola! Sajā parādībā bija kaut kas traģisks. Smalka, patiesa, atkailinātu un nopietnu seju viņa no tālienes vēroja notiekošo. Ar ašu acu skatienu Daniels pārliecinājās, ka nedz tēvs, nedz Fransuāza, nedz Madū nav

pamanījuši Karolu. Filips vienaldzīgs joprojām spieda rokas, kas sniedzās viņam pretī, un neapzināti teica: «Paldies, paldies, ka atnācāt! . . .» Karola atgāja no pīlāra. Vai viņa grasās nākt pie ģimenes? Daniels baidījās no tā. Bet nē! Lēniem soļiem viņa devās uz durvīm. Neatskatīdamās viņa nozuda. Apbedīšanas biroja kalpotāji jau tuvojās katafalkam, lai noņemtu no tā zārku. Furgons gaidī ja baznīcas priekštelpā. Sāka zvanīt zvans. Pats neapzinādamies, kā, Daniels atkal sēdēja lielā īrētā mašīnā, melnā, ar pelēku polsterējumu, līdzās tēvam, māsai, Madū tantei, Danijai un Valērijai.

—  Vai varu braukt?— šoferis vaicāja.

—  Jā,— Filips sacīja.

Mašīna devās ceļā. Pa priekšu brauca furgons, apkrauts ar ziedu vainagiem, kas līgani šūpojās. Gā jēji uz ielām atskatījās. Puiši un meitenes laimīgām sejām — kvartāla parastie iemītnieki. Bez šaubām, viņi iedomājās, ka tas ir sirmgalvis, kuru te ved uz kapsētu. Daniels nodomāja, ka jauniešiem nāve miera laikā vienmēr saistās ar lielu vecumu. Cik gan reižu Žans Marks bija mērojis šo ceļu, apstājies pie šiem veikaliem! Furgons, virzoties lejā pa Bonaparta ielu uz Sēnu, brauca garām ģimenes mājai. Visi mašīnā klusēja. Daniels vairs neuzdrošinā jās skatīties uz tēvu. Sarkanā gaisma apstādināja kortežu pie Malakē krastmalas.

Tūkstošiem ledaina ūdens adatiņu durstīts, Filips bridi izbaudīja labsajūtu un atbrīvotību. Taču, iznākot no dušas, skumjas atkal atgriezās, un viņš jutās tikpat netīrs kā iepriekš. Diena kā pielipusi viņam. Visur līdzi nāca kapsētas smarža. Viņš nesteidzīgi noslaucījās, uzvilka pidžamu un iegāja savā istabā. Apsēdies uz gultas malas, elkoņus uz ceļgaliem atspiedis, viņš skatījās uz savām kailajām kājām un domāja par pēdējiem nejēdzīgajiem notikumiem, kas bija satricinājuši viņa dzīvi. Viņa izmisumu padziļināja doma, ka Žans Marks pirms nāves pat nebija zinājis, ka tēvs atkal atdevis viņam savu labvēlību. Viņš domāja, ka tā ir likteņa ļaundarība un arī netaisnība. Tagad viņam ne vien vairs nav dēla, bet viņa neizmantotā cēlsirdība nu vērsās pret viņu un smacē ja. Pat Žans Marks, kuru viņš tik ilgi atteicās pieņemt, piepeši kļuva nepieciešams.

Dēlu viņš neturēja nekādā vērtē tad, kad zināja, ka Žans Marks ir dzīvs, bet tagad, kad viņš ir miris, Filips vairs nespēja iztikt bez viņa. Kālab strādāt, pelnīt naudu, rūpēties par nākotni! Acīmredzot viņam nu paliek Daniels un Fransuāza. Sie lieliskā neesošā bālie aizstājēji. Viņš pārmeta sev, ka ir nenovīdīgs attiecībā pret viņiem. Vairākkārt šajās briesmīgajās stundās viņu uzmanība bija Filipu aizkustinājusi. Ari Madlēna bija pats maiguma un atturības iemiesojums. Un mazā Dani ja un pārējie . . . Slimnīcā, baznīcā, kapsētā viss bija noritējis normāli. Bi ja briesmīgi domāt, ka korekta apbedīšanas ceremonija varētu sniegt nelaiķa tuviniekiem tādu kā atvieglojumu un reizē augstākās sabiedrības veiksmes sajūtu nelaimē. Filips nodomāja, ka viņu gaida bezmiega nakts. Viņš bija iedzēris barbiturāta tableti. Parasti šī labdabīgā ārstniecība nomierināja nervus un sagatavoja viņu atpūtai. Šoreiz tas būs nepietiekami. Pulkstenis ir viens naktī. Viņš izstiepās uz muguras gultā un ļengani sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņu pārsteidza briesmīgas atmiņas: tā pati poza, kāda bija Žanam Markam tur, baltajās slimnīcas sienās. Viņš nekad neaizmirsīs šo pārakmeņojušos masku. Filips iztaisnoja rokas, paņēma no naktsgaldiņa laikrakstus. Kari, katastrofas, pašnāvības, slepkavības, ministriju sanāksmes, streiku draudi, nenotikušas revolūcijas — nekas no tā visa viņu nesaistīja, tāpēc ka nekas no tā nesaistīja Žanu Marku. Viņš aši pārskatīja šos treknos virsrakstus, necenšoties iedziļināties to jēgā, un domās ieklausījās laika ritumā. Reizēm no pagātnes izniris tēls apskaidroja viņu. Viņš atkal redzēja Žanu Marku septiņu, divpadsmit, piecpadsmit gadu vecumā pludmalē, Bromeijas dārzā, bet vienmēr ar aizvērtām acīm. Viegli dzēlieni durstīja kaklu. Viņš iespieda pakausi spilvenā un sakoda žokļus. Nē. tikai ne to! . . . Krīze pārgāja. Viņš dziļi ieelpoja. Tomēr, lai ari nelabums pārgājis, skumjas bija tikpat spēcīgas. Sārtās, sievišķīgās un ērtās istabas klusums un tukšums nebi ja izturams. Kaut kas uztraucošs, skumīgs mazpamazām atdalījās no mēbelēm, aizkariem, paklāja. Itin kā lai izbeigtu šo burvestību, Filips vairākas reizes ievaidējās:— Ak, ak . . .

Viņš neiedrošinājās runāt pats ar sevi. Vienkārši nopūtās. No tā viņam kļuva labāk. Piepeši telefona zvans apdullināja bungādiņas. Sai stundā? Tā varēja

būt vienīgi kļūdīšanās. Viņš noņēma klausuli: no bezdibeņa augšup kāpa maiga balss.— Tas esi tu, Filip?

—  Karola!— viņš murmināja.

Izbīlis un cerības sajaucās viņā, it kā šis naksnīgais sauciens, kas aizsniedza brīdī, kad viņam visvairāk bija vajadzīga palīdzība, būtu pārdabiska izpausme.

—  No kurienes tu zvani?— atguvies viņš jautāja.

—     Bet . . . No Parīzes … Tas ir briesmīgi! … Es nespēju tam ticēt! … Es šorīt biju baznīcā . . .

—  Es neredzēju tevi.

—      Es tevi redzēju. Es labi saprotu, ko tu izjūti; Esmu kā neprātīga. Es nerodu sev vietu! . . . Ak, Filip! . . .

Viņš dzirdēja Karolu elpojam uz sava pleca, un asaras, ko viņš bija ilgu laiku valdījis, apmigloja viņa acis. Sekoja domām tik piesātināts klusums, ka mājās bija jūtama Karolas klātbūtne. Beidzot Filips teica:

—  Es esmu salauzts, Karola!

—     Nabaga Filip! Man jāredz tevi, ja vien tas nav pāri taviem spēkiem.

—  Kāpēc?

—  Tas ir . . . tas ir nepieciešami!

—  Kam?

—  Mums abiem.

—  Kad tu vēlies?

Viņa brīdi šaubījās un tad čukstēja:— Tūlīt.

Filipu pārņēma spējš un kaunpilns prieks.

—  Tūlīt?— viņš murmināja.— Bet . . . kur tad?

—  Mājās. Es esmu līdzās, es zvanu no bistro.

Viņš aši nodomāja, ka visi guļ, ka viņš ne ar ko

neriskē, turklāt viņam nav nevienam jāatskaitās.

—  Nāc,— viņš sacīja.— Es tevi gaidu.

Filips nolika klausuli, atgriezās vannasistabā, drudžainā steigā atkal apģērbās, gāja atvērt durvis, lai izvairītos no tā, ka Karola zvana, un sāpīga maiguma pilns apstājās viesistabā. Vienīgā lampa lē ja mierinošu gaismu uz dīvānu un draudzīgi kopā sastumtajiem atzveltņiem. Pēkšņi Filips izdzirdēja vieglu troksni vestibilā un izsteidzās ārā. Viņa priekšā stāvēja Karola — brīnumaini nemainīga, tomēr acu dzīlēs jautās pavisam jauns nozīmīgums un maigums. Viņš ilgi raudzījās uz Karolu, nesakot ne vārda, it kā baidītos pieņemt par realitāti to, kas ir vienīgi viņa noguruma un sēru radīta mirāža. Arī viņa nerunāja. Beidzot Filips paņēma viņu aiz rokas un ieveda viesistabā. Ienākusi

viņa skumīgi skatījās uz mēbelēm, gluži kā uzveikta valdniece uz savām vecajām mantām. Tās pazina viņu un atdzīvojās. Viss šeit vēl piederēja viņai. Viņš juta to dedzinoši asi. Piepeši viņa atbalstījās pret viņa plecu. Laimes un skumju nomākts, viņš ieskāva viņu rokās. Maigums, ko viņa dāvā ja, sagādāja ciešanas. Viņš nespēja pilnīgi aizmirst, ka viņa ir visas šīs nelaimes sākums, un tomēr viņam nebija spēka atgrūst viņu. Neskaidrs trieciens satricināja viņa krūtis, pēc tam vēl viens un tad vēl viens. Viņš žagojās, nespēdams apturēt šos iekšējos belzienus. Vienlaikus acis pildījās asarām, mute saviebās. Viņš atkrita atzveltnī un vaidēja:

—  Tas ir smieklīgi… Nepievērs uzmanību!… Es esmu nelaimīgs, Karola! . . . Varbūt . . . varbūt, ja es nebūtu bijis pārāk bargs pret viņu, tas nebūtu noticis . . . Varbūt tad, ja viņš būtu palicis dzīvot šeit, pie manis, pie mums . . . varbūt, ja viņš būtu juties mīlēts, atbalstīts . . . Ak, es vairs neko nesaprotu!

Viņš sakņupa elsās. Izplestiem pirkstiem aizsedza seju.

—  Klusē!— Karola sacīja.— Nevajag . . .

Viņš juta kādu roku giāstām pieri. Sis vēsums, kas tikko skāra ādu, nomierināja viņu. Viņu pārņēma neapšaubāma pateicība. Viņš ienīda sevi, ka ir tik laimīgs šai sabrukumā. Līdz ar Karolu viņā atgriezās dzīve — mutuļojoša, prasīga, egoistiska. Kaut gan viņam labāk gribētos noslēgties sava dēla nāvē, ārpasaule remdināja viņu ar savu kvēli un troksni, lika domāt par nākotni.

—  Ja es atgrieztos . . .— viņa murmināja.

Filips nodrebēja. Ko viņa grib ar to teikt?

—  Ja es atgrieztos pie tevis, Filip?— viņa atsāka, uzsverot katru vārdu.

Viņš ar pūlēm apvaldīja savas jūtas un jautāja:

—  Kāpēc tu atgriezīsies? Aiz žēlastības?

—  Pasaudzē mani, Filip! Tu labi zini, ka ne!

—  Tātad? Tu neesi laimīga ar to vīrieti?

Viņa pakratīja galvu.

—  Nē, Filip. Tagad . . . tagad es vairs nespētu . . . Bet nerunāsim par to . . . vēlāk es tev paskaidrošu . . .

Viņš uzreiz nodomāja, ka viņa ir uzzinājusi par Rišāra Roša bēdīgo finansiālo stāvokli un atjēgusies mēģina no viņa atteikties. Filips cieta, domājot, ka šo pavērsienu noteikusi ieinteresētība, bet viņš bija pārāk

ilgi vēlējies, lai Karola atgriežas, tāpēc nevarēja tēlot izvēlību tagad, kad viņa ir atgriezusies. Galvenais ir tas, ka viņa ir šeit, kaut arī blēdīgu melu ceļā. Savāda apstākļu sagadīšanās: viņš ir zaudējis dēlu, bet atguvis sievu. Kāda drausmīga maiņa! Nebūtības mala viņš trīsēja no prieka.

—  Filip, tu man neatbildēji,— Karola sacīja.

Iegrimis pārdomās, viņš pat nepakustējās. Viņa prāts

darbojās ļoti ātri. Bet ja nu viņa ir patiesa? Ja viņa patiešām mīl viņu? Kāpēc aizvien jāiedomājas, ka aiz šis skaistās sejas slēpjas riebīgas domas?

—      Vai tu esi labi pārdomājusi?— viņš vaicāja.

—  Man negribētos, lai tu pieņem šo lēmumu neapdomīgi, strīda vai nepatikšanu ietekmē. Ja tu atgriezies, tad uz visiem laikiem.

—  Tā ari es to veļos, Filip.

—  Acīmredzot būs attiecīgi jārīkojas . . .

—  Kā jārīkojas?

—      Jābrīdina Madlena, bērni . . . Tagad visi dzīvo šeit . . .

Karola pārsteigta skatījās uz viņu.

—      Pareizi, tu taču nezini,— viņš turpināja.— Fransuāza izšķīrās ar vīru, Daniels vairs ne jutās ērti sievas vecāku ģimenē . . . Es pieņēmu visus pie sevis. Savukārt Madlēna iekārtojās tā, lai kādu laiku paliktu Parīzē. . .

Karola domīgi grozīja galvu.

—      Mani nedaudz sarūgtina tas, ka jāatgriežas šādā situācijā,— viņa beidzot sacīja.

—  Kāpēc? Bērni būs sajūsmināti.

—      Es par to šaubos, Filip. Jau agrāk viņi pārāk nemīlēja mani. Un mana aizbraukšana vienīgi varēja viņus vēl vairāk sacelt pret mani. Viņi vēlas tevi visu, tas ir normāli. Ja es no jauna parādīšos, tad vairāk nekā jebkad būšu nevēlama.

Viņš bija apmulsis.

—  Tu taču nedomā atteikties vienīgi tā dēļ? . . .

—      Protams, ne,— viņā teica.— Bet domā ju, ka vēl ir par agru, lai mēs atsāktu kopdzīvi . . . īpaši tad, kad tavi bērni ir te blakus . . . Mūsu dēļ es kautrēšos no viņiem… Vajag mani saprast… Ļausim, lai paiet viens divi mēneši . . . Tik ilgi, līdz aizvelkas brūces, līdz norimst prāti . . . Madlēna taču reiz brauks atpakaļ uz Tuku . . . Pēc tam viss bus vieglāk . . .

Vispirms vīlies, Filips beigās atzina, ka viņai ir taisnība: nav īstais brīdis viņam domāt par ģimenes atjaunošanu. Bija nepieciešams ievērot noteikto pieklā jību. Bet divus mēnešus . . .

—  Un līdz tam? — Filips vaicāja.

—  Nu labi, mēs tiksimies . . . ārpus mājas . . . Galu galā, ja tu vēlies . . . Bet rīt man jalido uz Minheni. Man ir vajadzīgs laiks, lai nokārtotu tur dažas darīšanas. Pēc divām nedēļām es atgriezīšos.

—  Viena?

—  Protams.

—  Arī tagad tu esi viena?

Viņa skatījās viņam acīs un teica:— Ne.

Si atklātība viņu iepriecināja. Ja viņa ir patiesa šajā ziņā, tad viņai tādai jābūt arī citos jautājumos. Viņš izslējās, saņēma viņas rokas un pacēla tās pie lūpām. Maiga smarža izsauca viņā eksaltēti precīzas atmiņas. Pacēlis acis, viņš redzēja augšā seju ar smalko degunu, stingrajiem žokļiem un lielajām, nekustīgajām, dūmakaini pelēkajām acu zīlītēm. Cik viņa ir skaista! Viņš nolaupa viņu sāncensim, viņš gūst uzvaru pār daudz jaunāku vīrieti.

—  Man jāiet,— viņa sacīja, dodoties uz vestibilu.

Uz durvju sliekšņa viņš vel teica:

—  Divas nedēļas, ne vairāk!

—  Ne vairāk,— viņa sacīja.

Durvis aizkrita. Filips atkal apgūlās. Vīrietis, kurš pārnāca šajā istabā, vairs nebija tas pats, kas pirms pāris minūtēm no tās izgāja. Vai pietika ar vienu sievietes skatienu, lai visu atdzīvinātu? Izstiepies gultā, viņš ļāvās pa pusei sērīgu, pa pusei optimistisku pārdomu pavērsieniem. Ikreiz, kad iztēle aiznesa viņu pārāk tālu nākotnē, viņam gribējās lūgt Žanam Markam piedošanu. Viņš aizvēra acis, iemiga un šausmu murgos sapņoja, ka tā ir Karola, kas mirusi.

XXIV

Kad Filips parādījās, visu skatieni pievērsās viņam. Viņu negaidījusi, ģimene bija sēdusies pie pirmo brokastu galda. Viņš noskūpstīja Dānielu, Fransuāzu, Madlēnu, smagi apsēdās un sniedza savu tasi. Tēja, grauzdētas maizītes, ievārījums. Kad Karola atkal

apmetīsies mājā, viņš liks pasniegt, brokastis sev un viņai — tāpat kā senāk—istabā. No šīs perspektīvas viņa sirds sarāvās priekā. Tomēr viņš nevarēja līdz galam izbaudīt gandarījumu par to, ka drīz viņu atkal redzēs; viņš stingri apvaldīja savu apmierinājumu. Drūmu seju, lēnām kustībām viņš iedzēra krietnu malku tējas, nokoda gabaliņu no apsmērētās grauzdētās maizes šķēlītes. Sejas ap viņu bija kā pulksteņi, kas no trieciena apstājušies visi vienā stundā. Savāda savienība, kur ikviens bija saistīts ar kaimiņa domām un kur neviens neuzdrošinājās runāt aiz bailēm, ka neatplēš kādu brūci. Ir pagājusi jau nedēļa kopš Žana Marka apglabāšanas; un tomēr viņš ir šeit — nedzīvs un auksts, neaizmirstams. Tā kā klusums ieilga, Filips sāka iztaujāt Dānielu. Kad viņš domā būt galīgā skaidrībā par bakalaura eksāmeniem? Vai nav iespē jams dabūt «izziņas» pirms oficiālajiem rezultātiem? Daniels apgalvoja, ka ne.

—  Neuztraucies, tēt! Es izturēšu. Galvenais ir zināt, vai mani pieminēs.

Ēdamistabā ienāca Dani ja ar bērniņu uz rokām. Pēc tam kad bi ja apstaigājusi klātesošos, viņa apsēdās ar Kristīni klēpī un iedeva viņai pudelīti. Filips ievēroja, ka mazmeitas ierašanās padarīja gaišākas visas sejas. Vienīgi viņš neredzēja nekā aizkustinoša šajā mazajā, tuklajā un ēdelīgajā būtnē. Viņš skatījās, kā bērns pilniem vaigiem zīž, un dīvaini cieta no šīs dzīvnieciskās apetītes, šīs vēlēšanās, dzīvot, no šī neapzinātā nāves nolieguma. It kā juzdamies laimīgi par viņu bēdās sniegto izklaidēšanos, Madlēna, Daniels, Dani ja, Fransuāza sāka runāt par Kristīni. Tagad eksistēja tikai viņa. Kad mazulīte bija iztukšojusi pudelīti, Dānijā piecēla viņu un gaidīja neizbēgamās un dārgās atraugas. Filips aizgrieza galvu. Pa atvērtajiem logiem istabā bagātīgi ieplūda saule. Koku kuplās lapotnes piestrāvoja putnu ķildīgie kliedzieni. Apslāpēta rīboņa nāca no pārpildītās pilsētas.

—  Vajadzētu nolaist štoras,— Filips teica.

Daniels pielēca kājās. Mirkļi vēlāk nolaistās štoras

pārtrauca saules ielaušanos. Ēdamistaba iegrima zeltainā krēslā.

—  Ir pat pārāk silts,— Madlēna sacīja.

Viņa aizdedzināja cigareti. Filips neapzināti darīja to pašu. Viņš smēķēja un domā ja par to, ko gan viņš

dara šeit, ģimenē, ja viņam nav nekā kopīga nedz ar māsu, nedz ar bērniem. Turklāt viņu dēļ Karola vēl nav atgriezusies mājās. Pats savas laipnības upuris — tagad citu ērtībām viņam jāziedo vēl ari sava laime. Viņš vairs nav saimnieks savās mājās. Tas ir groteski! Tā būs laime, ja Karola pārdomājusi nemainīs savu nodomu! Perspektīva atkal iekļūt šajā ciltī, kam pievienojusies vedekla un viens zīdainis, nevar sagādāt viņai prieku. Vai viņa pa īstam domā, ka pēc dažām nedēļām atmosfēra šeit būs patīkamāka, ka Madlēnas aizbraukšana atmaidzinās prātus? Vai arī, apzinādamās grūtības, kas viņu gaida, viņa ir nolēmusi vairs neizrādīt dzīvības pazīmes? Sešas dienas, kopš viņa ir Minhenē, neviena tālruņa zvana, nevienas vēstules. Tā ir slikta zīme. Filips nospieda cigareti. Ja viņa bažas jebkad apstiprināsies, viņš vainos bērnus un Madlēnu savas dzīves otrajā nelaimē. Viņš piecēlās un sacīja:

—  Es jūs atstāju.

—  Tu šorīt ej uz biroju?— Madlēna jauta ja.

—  Jā. Es pat esmu nolēmis iet uz turieni kājām. Ir tik jauks laiks.

Viņš devās uz durvīm. Daniels viņu panāca.

—  Tēt, es tevi pavadīšu!

Filips noskatīja viņu aizkaitinātā pārsteigumā. Viņam labāk patiktu iet vienam pa ielām, ļaut traukties domām. Bet kā lai atsaka?

—  Nu labi, nāc,— viņš norūca.

Jau pie vārtiem viņus satvēra savā varā trokšņainā un saulainā iela. Viņi izvēlējās ēnas pusi. Mašīnas ripoja, pielipušas cita citai, siituma, izpūtējgāzu smakas apņemtas. Krastmalā kustība kļuva ātrāka. Viņi šķērsoja brauktuvi un gāja gar margām, kas slējās gar Sēnu. Ūdens malā gājēji pārtapa klaiņotājos. Puiši ar atpogātām apkaklītēm, meitenes gaišos tērpos — šajos vieglās drēbēs ģērbušajos dzīvajos jautās neparasta jautrība. Filips brīnījās par viņu jaunību un bezrūpību. Visu briesmīgā vienaldzība pret ikviena nelaimi, viņš nodomāja, ir cilvēku izdzīvošanas nepieciešams nosacījums. Būtībā viņam labāk patika šī dabiskā nejūtība nekā viltus līdzjūtība, ko izrādīja daži viņa paziņas. Birojā, kur viņš atgriezās nākamajā dienā pēc Žana Marka apbedīšanas, viņš bija aizvēris durvis apmeklētājiem, lai izvairītos no līdzjūtības apliecinājumiem, viņš palika vienatnē, lai izpētītu lietas un šo to atzīmētu. Ja

viņš kādu dienu atlabs no izmisuma, kas viņu grauž, tad tas notiks darba ietekme. Varbūt arī pateicoties Karolai. Kā katru reizi, kad Filips atsauca viņu atmiņā, viņu pārņēma parasts prieks. Ja vien no viņas būtu jaunas ziņas! Kā viņš nepalūdza viņas Minhenes adresi! Taču viņš labi zināja, ka viņa ir nevērīga, ka viņai nepatīk rakstīt, ka viņu vienmēr vajag no jauna iekustināt . . . Sis ieilgušais klusums bija neparasts. Rišārs Rošs noteikti cenšas aizturēt viņu Vācijā. Viņš divkāršo pievilcību, viņš vairo solījumus, viņš daudz iegūst no izolācijas, kādā viņa atrodas, un no viņas vājības pret cieņas apliecinājumiem. Toties viņš, Filips, ir iedzīts še, Parīzē, un nevar cīnīties pret šiem pavedinošajiem manevriem — vienalga, vai tie būtu vārdi vai ziedu sūtījums. Bet nē! Viņai ir galva uz pleciem. Nevis viņš sauca Karolu, bet viņa bija nākusi pie viņa. Viņam jātic Karolai, rīt viņam būs vēstule. Instinktīvi viņš izslēja augumu, izrieza krūtis. Gaišā, līksmā pilsēta, kurai caurskrēja spirgts vējiņš, kas dzenāja putek]us un šūpoja lapotnes, atzina viņa lēmumu dzīvot. Viņš paātrināja soli, iedams plecu pie pleca ar dēlu. Kāpēc vajadzēja būt tā, ka viņam līdzās iet Daniels, nevis Žans Marks? Viņam gribētos mīlēt abus vienādi. Tas nebija iespējams. īpaši tagad Daniels kaitināja viņu ar savu labo galvu, taisnajām domām, cildeno naivumu. Desmit minūtēs, kopš devušies prom, viņi nav atraduši ne vārda, ko teikt. Ar Žanu.Marku bija citādi. Viņu agrākās ilgās sarunas! Zānu Marku interesēja viss — māksla, literatūra, politika, jurisprudence… Viņš bija īpašs puisis, kuru gaidīja liela nākotne. «Es nemācēju viņu saprast,» Filips rūgti nodomāja. «Par niekiem iekaisu dusmās pret viņu. Pat šis gadījums ar Karolu . . . Cik šobrīd tas šķiet banāls nebūtības milzīgā saltuma priekšā! Nekas bez nāves nedrīkst šķirt tēvu no dēla. Es izdzinu viņu, aiz lepnuma noliedzu. Viņam dzīvam esot, es izturējos tā, it ka viņa nebūtu. Es viņu iepriekš apglabāju. Un vienīgais mierinājums, kas atlicis, ir runāt par viņu. Ar ko? Ar sevi . . . Kāds niecīgs turnikets ir dzīve!» Viņi bija nonākuši pie Konkordijas tilta. Mašīnas apstājās pie sarkanās gaismas signāla tieši viņu priekšā. Viņi pārgāja pāri ielai. Le jā ka zelta tīrradņi cauri lapotnēm mirdzēja Aleksandra III tilta statujas.

—     Tēt, es gribu tev ko teikt,— Daniels murmināja, likdams kāju uz pretējās ietves.

—  Ak tā?— Filips izklaidīgi sacīja.

—      Runa ir par to, ko es darīšu vēlāk … Es pārdomāju … Es vairs negribu kārtot konkursa eksāmenu filozofijā, lai k|utu par pasniedzēju aizvietotāju . . .

—  Un ko tu kārtosi tā vietā?

—  Pirmo zinātnisko grādu jurisprudencē.

Filips nomākti pakratīja galvu.

—      Tu maini domas tāpat kā kreklus. Es domāju, ka tu esi aizrāvies ar filozofiju.

—  Es joprojām esmu aizrāvies.

—  Tu uzskati, ka mācības ir par ilgām?

—  Nē, ne tas . . .

—  Kas tad?

—  Kā lai tev pasaka T ā ir prāta spēle.

Tā neatbilst nekam reālam. Un turklāt Žans Marks studēja tieslietas . . . Vēlāk tu butu ņēmis viņu pie sevis birojā . . . Tā kā tas vairs nav iespējams, es domāju, ka man vajadzētu . . . galu galā tā būtu labāk . . . nu, luk!

Danielam aizsmaka balss. Viņš apklusa un nolieca galvu. Filips pārdzīvoja divējādas jūtas.

—      Pareizi,'— viņš nopūtās,— tu labi zini, ka tur es tev neiebildīšu.

Viņš domāja: «Kāds rakstura trūkums! Viņam ir pārāk maiga sirds. Lai izpatiktu man, viņš atsakās no tā, kas patīk, viņš uzņemas risku sagandēt savu nākotni. Viņa vietā es turētos stingri, pat ja mans tēvs būtu lūdzis, lai es mainu profesiju.»

Viņi klusēdami turpināja ceļu. Vairākkārt Filips nodomāja, ka varbūt vajadzētu pateikties dēlam vai vismaz izlikties aizkustinātam par viņa uzmanību. Viņš to nespēja. Sis pieklājības veids, viņaprāt, robežo jās ar muļķību. Kad viņi bija nonākuši Fransuā I laukumā pie biroja ieejas, Filips uzsvērti sacīja:

—      Tavs lēmums, Daniel, sagādā man prieku. Starp citu, tu ātri sapratīsi, ka tieslietas ir dzīvs, saistošs priekšmets … un pilns filozofijas.

Tad viņš draudzīgi uzsita dēlam uz pleca. Daniels sajūsmināts satvēra tēva roku un to spēcīgi paspieda, kā zvērestu dodot, skatīdamies viņam cieši acīs.

Pēc tam kad tēvs bija aizgājis, Daniels ar lepnumu pārlasī ja uzrakstu uz vara plāksnītes pa labi uz durvīm: «Egletjēra birojs»,— tad drošības apziņā viņš griezās atpakaļ. Ziedojums, ko viņš atļāvies, bija patīkams. Gribēdams kļūt par filozofijas pasniedzēju, viņš sapņoja vienīgi paildzināt prieku par neskaidrām intelektuālām teorijām, nedomājot par savu tuvinieku eksistences uzlabošanu. Viņš blēdījās ar saviem vīra, ģimenes galvas pienākumiem, viņš blēdījās ar ikdienas dzīvi. Ar to nu ir cauri! Kopš šī brīža viņš pilnībā uzņemsies atbildību. Viņš jau jutās derīgs, noteikts un vajadzīgs. Acīm redzami viņa tēvs vēl aizvien pārāk satriekts par Žana Marka nāvi, lai pa īstam novērtētu saistības, kādas tikko uzņēmies viņa dēls. Vēlāk viņš būs pateicīgs Danielam par šo atturīgo un nepieciešamo maiņu. Kāds mākonis aizēnoja sauli. Daniela garastāvoklis palika jūsmīgs. Viņš nodomāja, ka šajā nāvīgi ievainoto cilvēku grupā vienīgi viņš ir spējīgs uzveikt nelaimes burvestību. Viņš atdos viņiem visinn dzīvesprieku. Vispirms savam tēvam. Piepeši viņš atcerējās Karolu, kas stāvēja baznīcā aiz pīlāra. Par to viņš nebija runājis ne ar vienu. Vai tā nebija labvēlīga zīme? Ja viņa ir gribējusi piedalīties misē, tas nozīmē, ka viņa joprojām jūtas saistīta ar ģimeni. Varbūt pat nožēlo savu aiziešanu no mājām. Sajā situāci jā būtu labāk, ja viņa atgrieztos. Ņemot vērā visu, viņas valdīšanas laikā viņi jutās laimīgi. Galu galā Daniels bi ja pārlieci nāts, ka tēvs cieš no šīs atšķirtības. Dažām būtnēm pat fiktīvie sakari nozīmē daudz vairāk nekā jebkādi sakari. Atbrīvoti no važām, viņi it kā iekrīt tukšumā. Pārdomājot par sievietes nozīmību, kas attīra visu vīrieša dzīves jēgu, Daniels nonāca pie dzīvokļa durvīm, pat neapzinādamies, ka šķērsojis trešdaļu Parīzes kā jām. Pa šo laiku viņam bija iešāvusies prātā kārdinoša doma: kopā ar Fransuāzu vai Madu viņš uzmeklēs Karolu, pastāstīs par tēva bēdīgo situāciju un ar viņas piekrišanu atvedīs atpakaļ uz Bonaparta ielu. Tā ir augstākā diplomāti ja. Savas ieceres nests kā uz lidojoša paklāja, viņš iegāja istabā: Danijas un Kristīnes tur nebija. Viņš pieklauvēja pie Madlēnas durvīm: neviena. Rakstāmmašīnas klaboņa piesaistīja viņa uzmanību viesistabai — Fransuāza strādāja pie maza galda, ar seju pret atvērto logu, pa kuru bija redzami koki.

—  Kur viņas palikušas?— Daniels jautāja.

—  Danija izveda pastaigāties Kristīni,— Fransuāza sacīja.— Bet Madlēna savukārt izgāja kopā ar Agnešu.

—  Ar Agnešu? Kāpēc?

—  Domāju, lai iepirktos.

Viņš iekrita atzveltnī, atpogāja krekla apkakli un tūlīt devās uzbrukumā.

— Vai zini, ko es viņdien redzēju baznīcā? Karolu.

Fransuāza apsviedās uz krēsla, un viņas seja kļuva barga un stingra.— Kā? Viņa uzdrīkstējās?

—      Kāpēc gan ne? Viņa izskatījās tik izmisusi. Žana Marka nāve bija viņai ļoti smags trieciens.

—  Un tu vari tā runāt!

—      Nedomāju, ka tētis viņu redzēja. Ja viņš zinātu, ka viņa tur bijusi, tas noteikti sagādātu viņam prieku. Būtībā viņš joprojām mīl Karolu. Un arī viņa mīl viņu . . . Citādi viņa neliktos ne zinis par apbedīšanu. Manuprāt, nevajadzētu nemaz pārāk uzstāt, lai viņa atkal atrastu ceļu uz mājām.

—     Ko tu runā?— Fransuāza murmināja.— Tu gribi, lai viņa atgriežas šeit un dzīvo kopā ar mums?

—  Jā, protams … un kas par to?

—  Tu esi galīgi jucis!

Sašutums, ko viņš ieraudzīja masas acīs, piepeši saniknoja viņu. Fransuāza vienmēr bija ienīdusi Karolu. Zināma sievišķīga greizsirdība, kas gadiem slēpta, saskatīja argumentus visdažādākajās kļūdas, savāca visus sīkumus, lai iedegtu iznīcinošu uguni.

—      Acīmredzot tu — tu esi pret,— viņš teica.— Tu nevari viņu ciest: Starp citu, es vaicāju, kāpēc gan? Nu, lai! Reizi par visām reizēm es iztikšu bez tavas piekrišanas. Es iešu viņu meklēt viens pats!

—      Viņu meklēt? Tu?— viņa iesaucās.— Ko vel ne! Daniel! Tev nav tiesību! Tas būs . . . tas būs necienīgi . . . Pēc tā, ko viņa izdarījusi! . . .

—      Tas, ko viņa izdarījusi, neattiecas uz mums. Ja tētis ir laimīgāks ar viņu . . .

—  Nav runa par tēti, bet gan par Žanu Marku.

—      Es zinu, tu jau man stāstīji, ka ir bijusi sīka, sentimentāla jūtu kaprīze starp Žanu Marku un Karolu. Un tad? Kas tur briesmīgs?

Fransuāza vienā rāvienā pielēca kājās, nostājās brāļa priekšā, kurš vēl aizvien valstījās atzveltnī, un sacīja:

—  Ja Žans Marks ir miris, tad tas noticis Karolas dēļ.

—  Te nu tu pārspīlē!— viņš iesaucās.

—      Nē, Daniel. nepārspīlēju: viņa radīja mūsu starpā neķītrību, netikumu, melus. Rotaļādamās iznīcināja visu, kam pieskārās. Viņa bi ja Žana Marka mīļākā!

—  Nav tiesa,— Daniels satriekts murmināja.

—  Ir gan, Daniel!

;— Kāpēc tu man to neteici agrāk?

—      Man nebija tādu tiesību, Daniel. Un turklāt tu biji pārāk jauns.

—     Pārāk jauns! Pārāk jauns! Ko tas nozīmē? Un Žans Marks to varēja? . . . Kāda cūcība!

—      Nenosodi viņu, Daniel! Viņš bi ja tāds pats kā tētis. Tik vājš! . . . Karola pārņēma viņu savā varā, sagrozīja un apmuļķoja viņam prātu . . . Starp citu, viņš tā arī vairs īsti neatguvās. Laulības ar Valēriju būtu vienīgi muļķīgs izaicinā jums . . . Viņš nemīlēja viņu . . .

Asaru aizžņaugtu kaklu, Fransuāza apklusa. Pēc tam, atguvusi elpu, viņa vēl sacīja:

—  Un tu gribēji lūgt Karolu atgriezties!

Daniels piesita ar plaukstu pie pieres.

—     Jā, tā ir, es būtu izdarījis lielu draņķību. Tas ir neticami! Mēs sēdējām uz mēslu kaudzes, un man nebija ne mazāko aizdomu.

Viņš piecēlās un, dūres savilcis, atriebīgu skatienu sāka soļot šurpu turpu pa istabu, it kā meklēdams ienaidnieku, kurš paslēpies.— Ja es būtu zinājis,— viņš turpināja,— es iestumtu viņu kaktā, šo padauzu, es viņu kratītu tik ilgi, līdz viņa lūgtu piedošanu, būtu izskaidrojis visu tētim, pieprasītu izsviest viņu pa durvīm! … Es tev zvēru, tā būtu viņa, kas aizvāktos nevis Žans Marks.

Iestājās klusums. Cits citu. dzenājot, čivināja putni. Daniels atkal atkrita atzveltnī.

—      Es lūdzu tevi nerunāt par šo notikumu ar Dāni ju,— Fransuāza murmināja.— Būs labāk, ja viņa nezinās. Arī tētim neko nesaki. Viņš ir tā cietis! Kālab iekusti nāt šos dubļus? Tagad viss ir pagājis.

Aizžņaugtu kaklu, nespēdams izteikt ne vārda, Da niels piekrītoši pamāja.

Skaļi šņaukādamās, Agnesa sniedza Madlēnai pelēka flaneļa uzvalku.

—  Ta jā viņš bi ja tik skaists! Jūs atceraties, kundze?

Neatbildējusi Madlēna salocīja apģērbu un ielika to

ceļasomā. Tagad kārta virskrekliem. Citu pēc cita Agnesa deva tos viņai, it kā paildzinot šo mokošo

inventarizāciju. Zem uzticamas suncncs skatiena Madlēna pagura aiz skumjām un nepacietības. Viņa paņēma visas kaklasaites un kā čūsku mudžekli juku jukām sameta tās uz veļas kaudzes. To krāsas bija viņai tik tuvas! Viņa nešaubījās, ka līdz ar lēmumu iztukšot Žana Marka istabu, gatavo pati sev šādu pārbaudījumu. Tomēr vajadzēja, lai tīrīšana tiktu veikta labi. Neviens bez viņas šajā apjukušajā ģimenē nebija spējīgs to izdarīt. Viņa bija to stingri nolēmusi, citiem nezinot. Pēc tam Nikola pārnāks dzīvot uz šejieni, bet Sendidje ielas lielo dzīvokli, kas nu ir kļuvis nevajadzīgs, pārīrēs. Ari to viņa bija izlēmusi citu vietā, pat nekonsultējoties ar viņiem. Viņa ir tik nepieciešama viņiem kā vēl nekad! Tas bija attaisnojums un uzmundrinājums pasākumiem, kādus viņa uzņēmās.

—  Skapī vairs nav nekā?— viņa jautāja.

—  Ne, kundze,— Agnesa elsoja.— Nekā, vienīgi . . . papīri . . .

Madlēna gribēja aizspradzet ceļasomu, bet bija to piebāzusi pārāk pilnu. Viņa notupās un ar ceļgalu piespieda to. Sirdi sažņaudza ieslodzījuma un nāves izjuta. It kā Žans Marks būtu otrreiz ieslēgts zārkā. Beidzot viņa uzdabūja mazos metāla aiztaisāmos uz slēdzenes. Svītrainās pidžamas stūris spraucas lauka. Viņai nebija drosmes vēlreiz atvērt ceļasomu, lai sakārtotu drēbes.

—  Vai lai es tagad uzkopju?—Agnesa jautāja.

Madlēna juta, ka nespēs izturēt Agnesas raudulīgo

klātbūtni, kamēr šķiros Žana Marka papīrus un gramatas.

—  Nē, paldies,— viņa sacīja.— Jus man vairs neesat vajadzīga. Ņemiet somu un ejiet! Nāksiet uzkopt rīt pēcpusdienā.

—  Man gan, kundze, negribetos nākt vienai uz šejieni,— Agnesa bailīgi murmināja.

—  Nu labi, mana krietnā Agnesa, es atnĪKŠu velreiz kopā ar jums,— Madlēna sacīja.

Kad Agnesa aizgāja, Madlēnai šķita, ka nozudis traucējošs liecinieks, un nu beidzot viņa paliks viena, aci pret aci ar Žanu Marku. Nenoliedzami, kaut kas no viņa bija palicis šeit, šajā vietā, kur pirms izzušanas viņš bija cietis, mīlējis, sapņojis. Virs gultas pie sienas bija piesprausta antīkas skulptūras fotoreprodukcija «Orests un Pilads». Sī grupa nebija nekas sevišķs.

Kāpēc Žans Marks bija ierādījis tai goda vietu? Gulta nebija saklāta. Saņurcītie palagi glabāja atmiņas par augumu, kurš pēdējo reizi tur bija dusējis. Glāze, līdz pušei pilna ar ūdeni, nolikta uz krēsla: naktī Žanam Markam droši vien bija slāpis. Uz galda — tieslietu grāmatas, uz rotaprinta pavairotu lekciju kurss ar sarkana zīmuļa atzīmēm uz malām, atvērts tai vietā, kur, bez šaubām, Žans Marks bija beidzis lasīt. Bet viņš tūlīt to atkal paņems … Pa gaiteni tuvojās soļi. Nedomājot Madlēna pagrieza galvu. Ar troksni atvērās un aizvērās kaimiņu istabas durvis. Klusums, tukšums, prombūtne — kā šaurā un tumšā kastē. Nogurdinātiem nerviem Madlēna apsēdās pie galda un sāka krāmēt atvilktņu saturu lielā audekla somā, ko bija paņēmusi līdzi. Starp dažādiem papīriem viņa atrada savu vēstuli Žanam Markam, ko bija rakstījusi pirms četriem gadiem, tajā nebija nekā interesanta, viņa pavēstīja par savu dzīvi Tukā un lūdza, lai viņš paziņo jaunumus par savām mācībām. Kāpēc viņš bija to saglabājis? Pie viņa bija arī veca fotogrāfija, kur viņa bija daudz tievāka, tērpusies no modes izgājušā kostīmā, vēl kāda cita, kur Fransuāza un Daniels redzami pie jūras brīvlaikā, un vēl viena, ļoti liela, kur skumji smaidīja kāds ar skumju smaidu — zēns, kuru viņa tūlīt nepazina. Vēlāk viņas domas noskaidrojās. «Tas taču ir Zilbērs,» viņa piepeši nodomāja. Sai fotogrāfijai otrā pusē ar zīmuli daži uzšņāpti vārdi: «O, atspirdzinošā tumsa!»—Bodlērs—«Ļaunuma puķes». Un datums — 17. aprīlis. Viņa nojauta kādu noslēpumu šajā zēniskajā draudzībā un turpināja rakņāties galdā. Nevienas Valērijas fotogrāfijas, nevienas ar viņas roku rakstītas vēstules, pat ne visniecīgākās sentimentālās piemiņas. Varētu domāt, ka Žanam Markam viņa neeksistēja pat kāzu priekšvakarā. Sis trūkums vērsa vēl dīvaināku abu zēnu svētdienas braucienu pa Dienvidu autoceļu. Ko viņi darīja Zilbēra mašīnā, kaut gan, gluži dabiski, Žanam Markam vajadzēja būt kopā ar savu līgavu? Madlēna atcerējās vakaru, kad elegants un nepiespiests Zilbērs ieradās restorānā, kur viņa pusdienoja divatā ar savu brāļadēlu. Ar kādu prasīgu, īpašniecisku, nemierīgu skatienu Žans Marks bija vērojis viņu nākam. Pāris vārdu, ko abi pārmija viņas klātbūtnē, liecināja par mulsinošu gaumes vienotību. Piepeši viņa intuitīvi juta, ka ir nonākusi pie satriecošas pārliecības, un

kāpās atpakaļ, it kā pats Žans Marks būtu aizliedzis viņai iet tālāk. Viņi smējās, skaļi un ātri runāja, bija jauni, deklamēja dzejoļus, bija patiešām nopietni pieķērušies viens otram. Viņa bija uzaicinājusi viņus uz Tuku. Viņi bija aizrautīgi piekrituši. Bet šodien abi ir miruši. Gājuši bojā vienlaicīgi. Žanam Markam mugurkaula lūzums. Zilbēram sadragāts krūšu kurvis. Ārsts izteicās skaidri: viņi nav mocījušies. Jaunībai nepiestāv nāve. Tāpat kā sirmgalvim nočiepts apģērbs. Par ko kļūtu Žans Marks, ja nebūtu gājis bojā šajā muļķīgajā avārijā? Apprecētos ar Valēriju, bet nožēlotu to, iegrimtu un novārgtu no tūkstošiem saistību ar augstākajām aprindām, novērstos no saviem patiesajiem centieniem un varbūt no savām īstajām mīlestībām . . . «Kas zina, vai cilvēcisko vērtību svars, dažas neprātīgas laimes minūtes nesver daudz vairāk kā nosacītas veiksmes gadi?» viņa nodomāja. «Kas zina, vai Žanam Markam nav bijusi taisnība? . . .» Viņa nobijās no virziena, kur trauca viņas prāts. Uz viņu iedarbojās burvestība. Kā ilgi saulei pievērsta siena atdod siltumu, kad iestājas nakts, tā arī istaba, kur bija dzīvojis Žans Marks, pāri nāvei izstrāvoja viņa domas.

Madlēna piecēlās un norāva Oresta un Pilada skulptūras reprodukciju. Līdz kravāšanās beigām vairs nevajag domāt. Viņa ir vienīgi mehānisms, kas aizslauka pēdas, ir kā dzēšgumija. Viņa steidzās ieslegt somā fotogrāfijas, piezīmju burtnīcas, izplēstas lapas, vēstules. Varbūt šajos papīros viņa atradīs visas drāmās izskaidrojumu? Viņa nevēlējās to zināt. Kad viņa bija beigusi, istaba vairs nepiederēja nevienam. Varbūt Žans Marks nekad nebija te dzīvojis. Nikola varēja nākt šurp. Madlēna atvēra logu. Pilsētas troksnis viņu nogurdināja. Kāpēc viņa ir šeit — dzīva, ar saviem piecdesmit gadiem, Tukas māju, saviem nieciņiem, feneku, smagajām kājām, aizdusu, mazo rēķinu banka un savu lielo vientulību, turpretim Žans Marks . . . Viņa it kā veldzējās Truvilā, spēcīgs vilnis ietriecās viņas krūtīs, un viņa zaudēja elpu. Šoks nu pārvarēts, viņa jutās labāk. Viņa aizvēra logu un izstiepa pilno somu kāpņu laukumā. Atslēgas pagrieziens. Kas tagad notiek aiz slēgtajām durvīm? Soma bija ļoti smaga. Stiepjot to lejā, viņa nomocījās un paņēma taksometru, lai atgrieztos Bonaparta ielā.

Pēc brokastīm ģimene sapulcējās viesistabā. Dani ja pasniedza kafiju. Fransuāza vēroja savu brāli, Madū un saņēma drosmi. Filips paņēma divus cukurgraudus. Ar elkoni atspiedies pret kamīna malu, viņš turēja rokā tasi. Pieskardamās apakštasei, nošķindēja tējkarote. Sis vieglais troksnis bija kā signāls Fransuāzai. Izslietu galvu, skatoties tēvam acīs, viņa murmināja:

—  Tēt, es aizmirsu tev pateikt. Šorīt, kad tu biji aizgājis, zvanīja Karola. Es ieteicu piezvanīt tev uz biroju . . .

—  Jā, jā,— viņš sacīja.—Man bija saruna ar viņu. Paldies .. .

V'iņš pārlaida klātesošajiem valdonīgu skatienu. Vi sas sejas viņam šķita naidīgas. Tomēr vēl šorīt Fran suāza bija izturējusies tik maigi pret viņu un Daniels bija runājis ar tādu kvēli par savu nodomu studēt tieslietas, lai viņu aizstātu. Kas noticis šajās dažās stundās? Nav svarīgi! Viņš pasmejas par citu garastā vokli. Karolas tālā balss turpināja viņu valdzināt un uzmundrināt. Brīdī, kad viņš gribēja padoties izmisu mam, viņa bija apliecinājusi — ar kādu taktu, ar kādu maigumu!— ka joprojām ir tikpat labvēlīgi noskaņota. Minhenē viņa garlaikojas un cer atgriezties agrāk, nekā paredzēts. Tā viņi noslēgti un slepeni bija runā juši kādas divdesmit minūtes. Varbūt vairāk. Kā viņu attiecību sākumā . . .

—  Man jums tieši jāpaziņo svarīgs jaunums,— viņš sacīja.—Karola un es — mēs esam nolēmuši atsākt mūsu kopdzīvi.

Nedz Madlēna, nedz bērni nepakustējās. Vai viņi bija gaidījuši šo lēmumu vai varbūt nesaprata tā nozīmi? Filips iztukšoja kafijas tasi, nolika to uz kamīna un turpināja:

—  Sajā sakarībā domāju, ka mums visiem neva jadzētu dzīvot zem viena jumta. Katrai paaudzei ir savas domas, paradumi, klimats, kas neatbilst citam vecumam . . .

Tieši šos vārdus bija teikusi Karola, kad viņi nupat pa tālruni bija iztēlojušies viņas atgriešanos. Viņš nogaidīja brīdi, aizdedzināja cigareti un, slēpjoties dūmos, vēl piebilda:

—  Noteikti visiem būtu daudz loģiskāk un patīkamāk, ja jūs, jaunie, atstātu mūs, ne tik jaunos, un iekārtotos Sendidjē ielā tavā dzīvoklī, Fransuāza. Tad tas nebūtu jāpārīrē. Es kārtošu īres maksu un maksāšu jums katram nelielu mēneša pabalstu . . .

Kamēr runāja, viņš redzēja, ka nobāl un pārvēršas Fransuāzas seja, Danielam tā k|uva stingra, gluži ka savilkta dūrē. Arī Madlēna šķita no izbrīna ka sastingusi. Danija piegāja pie vīra, it kā lūgdama padomu. Iestājās ilgs klusums.

—  Tas ir viss, kas tev mums sakāms, tet?— Daniels neskaidri izrunāja.

—  Jā,— Filips sacīja.

Daniels devas uz durvīm.

—  Kur tu ej?— Filips jautāja.

—  Uz savu istabu,— Daniels teica.— Man jāmācās. Tu nāksi, Danij?

Viņu pavadīja Danija, kas izbiedēta nodūra acis.

—  Kad mums jāatbrīvo Karolai dzīvoklis?— Fransuāza jautāja.

Filips nosprieda, ka viņa ir nepiekāpīgā un asa. Viņa atgādināja savu māti strīdu brīžos. Bet viņš bija pārāk laimīgs par Karolas tālruņa zvanu, lai ļautu mazināt savu prieku.

—  Tavs jautājums ir ne visai smalkjūtīgs, Fransuāza,— viņš savaldīgi sacīja.— Karola nebūt nedomā iekārtoties šeit rit. Vienkārši viņa un es — mēs domājam par nākotni. Viņa, starp citu, būs iepriecināta, ja jūs uzņemtu viņu šajā mājā, kad pēc meneša vai diviem viņa te atgrieztos. Pēc tam jūs bez steigas noorganizētu savu pārvākšanos. Vai tev nešķiet, ka tas ir labs atrisinājums?

—  Ja gan, tēt. Es pat neredzu citu.

Fransuāzas acis mirdzēja, kā ugunij un ūdenim sajaucoties.

—  Vienīgais, par ko es neesmu vienisprātis ar tevi,— viņa atsāka,— ir mūsu aizbraukšanas datums. Manuprāt, jo ātrāk, jo labāk. Vari man ticēt: mēs tevi ilgi neapgrūtināsim.

To pateikusi, viņa pagriezās un devās prom. Sīs dzēlīgās piezīmes iepļaukāts, Filips norūca:

—  Kas viņai uznācis? Viņa ir jukusi.

—  Ne, Filip,— Madlēna sacīja.— Tu tikko sagādāji milzīgas ciešanas saviem bērniem.

—      Tas nu ir pāri mčram!— viņš iesaucās.— Kāds egoisms! Es lienu vai no ādas ārā, lai nodrošinātu viņiem pienācīgu nākotni, bet viņi mani uzskata par pēdējo niecību.

—      Dzīvē nav tikai komforts vien. Savās visdziļākajās skumjās viņi bija atraduši necerētu atlīdzību: mājas, ģimeni . . .

—  Sajā ģimenē patiešām kaut kā trūka — Karolas.

—  Tev, Filip, viņas trūka, nevis bērniem.

—      Kāpēc? Viņa mīl viņus, viņa daļēji ir tos audzinājusi . . .

—  Par nelaimi, viņa darīja ne tikai to!

—  Ko tu gribi ar to teikt?

—  Tavi bērni visu zina.

Viņš skatījās uz māsu ar neticību, kas mazpamazām pārauga niknumā.

—  Visu,— viņš rūca.— Es nesaprotu.

—     Jā, Filip, tu ļoti labi saproti! Viņi zina visu, un viņiem nav tāda pamata piedot Karolai, kāds ir tev.

Filips sasprindzināja žokļus. Viņu pārņēma tik spēcīgas dusmas, ka sāka trīcēt galva.

—      Nu labi! Lai viņi man liek mieru!— viņš kliedza.— Lai viņi vācas prom! Un ātri! Man nav vajadzīgi tiesneši savā mājā.

Tad, atstājis Madlēnu apstulbušu, viņš izgāja no dzīvokļa un aizcirta durvis.

Izgājis uz ielas, viņš ilgi soļoja bez mērķa, lai nomierinātu sirds dauzīšanos un doniu spējos brāzmojumus. Pēc tam viņš devās uz biroju. Fransuā I ielā viņš iegāja pie puķu tirgotāja un ar Interfloras starpniecību lika nosūtīt divdesmit piecas sarkanas rozes Egletjēra kundzei uz Minhenes viesnīcu «Četri gadalaiki».

XXV

—     Tu nejūties labi?— Filips jautāja, apsēzdamies uz gultas malas.

—      Esmu mazliet nogurusi, tas ir viss,— Karola sacīja.— Šovakar es labprāt neēstu pusdienas. Agnesa pasniegs man tēju. Bet tu . . .

—      Es arī dzeršu tēju,— viņš sacīja.— Tātad mēs neiesim uz teātri?

Viņa uzmeta Filipam iestudētu maiguma pilnu skatienu un nopūtās.

—  Es esmu neiedomājama, vai ne?

Izgājis no biroja, Filips bija iegādājies biļetes un pārnācis mājās agrāk nekā parasti, lai sagatavotos. Karolas atteikšanās viņu neizskaidrojami atviegloja.

—  Nē, nē,— viņš norūca.— Tas ir ļoti labi! Man ari nav noskaņojuma.

Agnesa atnesa paplāti un nolika to Karolai uz ceļgaliem.

—  Pielieciet vienu tasīti arī man,— Filips teica.

—  Mesjē neēdīs pusdienas?

—  Nē, Agnesa!

—  Bet es visu sagatavoju,— Agnesa noņurdēja.

No klusēšanas un nopēluma piepūtusies, viņa izgāja. Kopš Karolas atgriešanās viņa staigāja sapīkusi. Mazliet vēlāk viņa atgriezās ar otru tasi. Kad viņa atkal nozuda, Karola murmināja:

—  Viņa, nabadzīte, kļūst pretīga. Kādudien man vajadzēs atbrīvoties no viņas.

Filipu pārņēma neskaidra pretestība, bet viņš neiebilda. Karola atkal ir saņēmusi mājas vadību savās rokās, tas ir normāli. Viņš skatījās, kā viņa dzer tēju, ar vieglām, pievilcīgām kustībām apsmērē ar sviestu grauzdēto maizīti. Plecus apsegusi ar baltu, adītu apmetni sārtām lentītēm, caurspīdīgā naktskreklā, tik tikko krāsotām lūpām viņa pilnīgi atbilda tam tēlam, kādu viņš bija sev radījis, kad neprātīgi ilgojās viņu atkal redzēt; bet tagad, kad viņa ir šeit, viņš izjuta vairs tikai ierobežotu uzbudinājumu. Kopš Karola atkal ir pie viņa, viņi ne reizes nav runājuši par Žanu Marku. Jau iedomājoties vien kopā ar Karolu atsaukt atmiņas par dēlu, viņš jutās neērti. Arī viņa aiz piesardzības, aiz pieklājības izvairījās no jebkuras sarunas, kas var atplēst viņos brūci. Sī pieņemtā klusēšana smagi gulās uz viņu attiecībām. Tāpat viņi izvairījās runāt par Dānielu un Fransuāzu. Pēc Karolas domam, bērni agri vai vēlu apzināsies savu kļūdu un nožēlos to. Viņa sacīja, ka nekad dzīvē vecākiem nav jāsper pirmie soļi, ja baidās zaudēt cieņu. Bez šaubām, viņai ir taisnība. Tomēr viņš neskaidri cieta no šīs nesaprašanās. Pēc tam kad bija iepazinis ļoti lielas ģimenes kņadu, viņš ar sievu atradās it kā uz neapdzīvotas salas. Neveiksminieks, kam kabatas pilnas ar zeltu. Tukšums

un klusums, kas viņu apņēma, padarīja viņa bagātību nevajadzīgu. Pārsātināts ar to, ko bija visvairāk vēlējies, viņš gandrīz nožēloja pašreizējo laiku pretstatā garlaicības, cerību, meklējumu pilnai gaidīšanai. Viņš izdzēra teju un atzina, ka tā ir pliekana. Kad viņš nolika tasi, Karola pieskārās viņa rokai. Viņu skatieni krustojās. Filips ar grūtībām izturēja šis platās, pelēkās varavīksnenes spožumu, kur it kā ieurbās mazītiņa melna zīlīte. Pa atvērto logu ieplūda dienas siltums. Karolas roka sakļāvās. Viņš nevarēja izturēt šo saskarsmi un viegli atrāvās. Vai viņa nojauš, kas notiek viņa galvā? Uz viņas lūpām rotājās skumīgs smaids.

—  Jūlijā patiesi ir jāmūk no Parīzes,— viņa sacīja.

—  Vairs nav ilgi jāgaida.

—  Tu domā? Līdz ceturtajam augustam. Gandrīz trīs nedēļas. Un pēc tam Dienvidslāvija. Tā nav diez cik iepriecinoša perspektīva . . .

_—Fs tur neko nevaru darīt, Karola. Man noteikti jādodas darījumu braucienā uz Zagrebu . . .

—  Ja mēs vispirms brauktu uz dienvidiem? Divas nedēļas Kannās butu brīnišķīgi! Es esmu pārliecināta, ka tu varētu nokārtot ar Blondo . . .

—  Blondo, Blondo,— viņš rūca.— Ikdienišķos darījumos noteikti . . . Bet pārējos . . .

Izteicis šos vārdus, viņš skatījās uz Karolu, un piepeši šis priekšlikums, ko viņš vispirms bija atmetis kā absurdu, viņam šķita kā glābiņš. Saule, jūra izkliedēs tumšo dūmaku, kas viņā savilkusies. Ne jau šajā atmiņām pilnajā Parīzē, bet tur vasaras spilgtajā gaismā viņš atgūtu līdzsvaru. Jau tas vien, ka viņš var ieinteresēties par kādu ieceri, bija neizbēgamas izveseļošanās pazīme. Viņš jau domāja par viesnīcas izvēli, lidmašīnas biļetēm, nepieciešamajiem pirkumiem . . .

—  Ja nebūtu Meisaka-Bulē prāvas! Galu galā es izskatīšu šo lietu ar Blondo. Varbūt, atstājot viņam precīzus norādījumus . . .

—  Tu redzēsi, cik mums būs labi Kannās! — Karola sacīja.

Bez šaubām, arī viņa sapņoja par šo ceļojumu kā par ārstniecības kūri. Viņi cieta no vienas slimības un neuzdrošinājās viens otram to atzīt. Viņš maigi saņēma viņas roku un pacēla to pie lūpām. Tas bija kaut kas silts un gluds, kāds noslēpums. «Drīz viss mainīsies,» viņš domāja. «Drīz es atkal kļušu tāds kā agrāk.»

Bezgalīgi lēna un vienmērīga viļņu sišanās, savienojusies ar debesu zilo bezgalību, nogurdināja prātu kā ilgu laiku atkārtota lūgšana. Galvu paslēpis saulessarga ēnā, plecus un kājas atsedzis dedzinošajai saulei, Filips ļāvās dzīvnieciskam stingumam, kas mazpamazām pārvērtās riebumā. Divu soļu attālumā no viņa gandrīz kaila, uz ādas uzziestu krēmu Karola nekustīgi cepinājās uz šaura matrača, apklāta ar baltu frotē dvieli. Par laimi, šajā greznajā, viesnīcai rezervētajā pludmalē apmeklētāji ir atturīgi un no labas sabiedrības. Kopš nedēļas Filips zina no galvas katra paradumus un ķermeņa uzbūvi. Patiesībā šī greznās viesnīcas dzīve ir vienmuļības un garlaicības nomākta. Pludmale, jūras peldes, sauļošanās stundas, brokastis zaļumos, obligātais «Rozē», diendusa, Palmbīčas svinības, laiku pa laikam aperitīvs uz jahtas salu tuvumā, lielie restorāni «lauku krogu stilā», jūras asari ar dillēm vai mājās gatavota zivju vira, ar alkoholu pārāk piesūcināts omārs amerikāņu gaumē, siltas nebeidzamas naktis. Viņš varēja gulēt vienīgi pēc barbiturātu iedzeršanas. Turklāt viņam bija bieži jāmaina medikamenti, lai nodrošinātu sev pietiekamu miegu. No rīta bija smaga galva, lipīga mute. Karola šķita laimīga par šīm brīvdienām. Viņa pat bija kļuvusi manāmi skaistāka. Iedegums izcēla viņas smalkos vaibstus un kopto, gludo ādu. Viņš turpretim saulē kļuva sarkans, bet viesnīcas restorāna virtuve uzbaroja viņu. Viņam tas bija pilnīgi vienalga. Viņš bija pacēlies pāri sīkumainajām rūpēm par ārējo izskatu. Debesīs neviena mākoņa. Ideāls rīts. Aiz atpūtnieku mugurām mašīnas cita aiz citas brauca uz Kruazetu. Publiskās pludmales droši vien mudžēt mudž no kustīgiem bērneļiem. Pat šeit, kur ir samērā klusi, pūļa tuvums liek sevi manīt. «Jūlijā Kannās ir neizturami,» viņš nolēma. «Es vairs nebraukšu.» Karola izslējās uz elkoņa, paņēma flakonu, kas bija ierakts līdzās smiltīs, ar brūnganu šķidrumu noklāja seju, kaklu, rokas, veltīja Filipam eļļainu smaidu un jautāja:

—  Tu jūties labi?

—  Jā, protams,— viņš atbildēja.

—  Tev neslāpst?

—  Nē. Bet tev?

—  Es gribu pamēģināt līdz brokastīm neko nedzert.

— A! Labi . . .

Viņa atkal apgūlās, aizvēra acis un atkal kļuva par muļķības un baudas manekenu. Jūras spilgtās atstarošanās dēļ mirkšķinājās plakstiņi, Filips skatījās uz šo augumu ar cerībām kaut uz visniecīgākajām jūtām. Viņš redzēja tik tikko aizsegtas krūtis, skūtu padusi, kaulaino gurna izliekumu un šo bērna nabu sievietes vēderā. Nekas no tā visa nemodināja viņa iekāri. Vel vakarvakarā viesnīcas istabā, kad bija iekļāvis Karolu savās rokās, viņš juta starp viņiem vienīgi aukstu sērīgumu. Mīlēšanās viņam kļuva par nežēlīgu, alkainu cīņu pret nāves apsēstību. Vai viņam bus drosme atsākt? . . . Patiesībā Karola to neprasīs. Viņai vairs nemaz nav vēlēšanās pēc viņa tāpat kā viņam pēc viņas. Atgūstot ģimenes māju, viņa bija klausījusi nevis sirds dziņai, bet gan vajadzībai pēc drošības. Šobrīd viņai bija daudz interesantāk saukties par Filipa Egletjera, nevis Rišāra Roša kundzi. Pārējais bija tikai komēdija vai, precīzāk, pieklājība. Hroniska koķetērija mudināja viņu savaldzināt pašas vīru. Tā bija viņu savienības neizteikto nosacījumu sastāvdaļa. Kādudien viņa atsāks krāpt viņu. Varbūt tad viņš atgūs tieksmi pec viņas auguma? Nē, šeit viņa ziņkāre beigusies. Rišārs Rošs var droši atgriezties. Filips neķildosies ar viņu savas sievas dēļ. Viņa vienaldzība pret Karolu ir tik acīm redzama, ka piepeši .viņš nodomāja — kas gan kavē viņu skriet pie citas? Tikai šajā pludmalē vien nebija grūti izvēlēties. Skaistas, veselīgas, vieglprātīgas, brīvas meičas . . . Karola neuzskatītu par nepiedienīgu pārejošu aizraušanos. Varbūt viņa pat iedrošinātu viņu aiz uzjautrināšanās vai arī — lai savukārt justos brīva. Viņš sīki nopētīja savas kaimiņienes un ar skumjām atzina, ka šī jauno miesu izstāde viņu vairs nesatrauc. Kaut kas viņā ir mainījies. Viņa dzīves jēgai nevar būt sievietes seja. Viņš juta, ka saskaras ar kādu svarīgu domu. Bet nezināja, kā to satvert. Dzidrās debesis padarīja viņu aklu. Viņš, kurš tā bija mīlējis sauli, lūk, nu pieķer sevi, ka ienīst to. Sis dzeltenais un vertikālais starojums saēda krāsas viņa acu priekšā un domas viņa galvā. Viņa āda dega, svila, kļuva mitra; apvārsnis sadalījās mirdzošos vizlas gabaliņos, un pavisam tuvu novārdzinātais Visums sašķīda bezkrāsainas

un siltas vielas blokos, līnijas sajaucās, saplūda zibšņi: aceņu stikli, ilustrēta žurnāla lappuses, gāzētā ūdens pudeles . . . Kā Karola var paciest pludmali? Pie pon tona jauniešu bariņš kāpa motorlaivā. Trokšņaina aiz braukšana, brutāli no ūdens izrauts slēpotājs iztaisnojās, elegantā slīdējumā pa labi, pa kreisi vagoja jūru. Zem saulessargiem biski pacēlās dažas galvas. Tālumā baltas buras. Ieradās laikrakstu tirgotājs pilnām rokām sliktu ziņu. Viņa kājas grima smiltīs. Neviens neko no viņa nepirka. «Galvenais nezināt, kas notiek citur,» Filips domāja. «Nieki aprij svarīgāko.» Vēl šovakar vajadzēs ģērbties, kaut kur doties, pievienoties Ašcsoniem tajā brīnišķīgajā restorānā kalnos virs Nicas, kur nav pat elektrības un kur apmeklētāji ēd sveču gaismā uz vīnogulāju stīgu uguns apcepinātu gaļu un pelnos ceptus kartupeļus. Atgriezies viņš iedzers bismutu, pēc tam barbiturātu, iekritīs gultā un ar slēptu naidu un nevarību skatīsies, kā Karola caurspīdīgā mājastērpā iet un nāk pie Kruazetas naktij atvērtā loga. Baiļu sajūta aizžņaudza viņam kaklu. Viņš bija cerējis rast atpūtu Kannās, bet nekur nebija juties tik pamests kā šajā pārpildītajā, tveicīgajā un dīkajā pilsētā. Parīzē vismaz ir darbs, kuram nepieciešamā disciplīna palīdzēja dzīvot. Šeit, no saviem pienākumiem atslogots, viņš dienu un nakti bija nolemts atmiņu draudīga jai klimšanai. Viņa domās strīdējās Karola un Žans Marks. Tas, ko viņš ir atguvis, vairs neinteresēja viņu, bet. tas, ko bija zaudējis, viņam šķita neaizstājams. Tas ir klasisks process. Viņš netaisās tam padoties. Kaut kur noteikti eksistē zāles. Tikai ne šajā saules nomāk tajā pludmalē, pie šīs nemainīgi zilās jūras.

—  Tu nāksi peldēties?

Karola bija piecēlusies. Nekustēdamies viņš no lejas skatījās uz viņu un atklāja, ka viņas kājas augšdaļā ir mazliet par tievām. Vēl nekad viņš nebija ievērojis šo defektu. Pat sakļauti — augšstilbi nesavienojās. Tagad viņš redzēja vienīgi šo tukšo, smieklīgo atstarpi, vājo vietu augumā, ko bija uzskatījis par pilnīgu. «Ko tas man dod?» viņš nodomāja. Viegla viņa skriešus devās pretī viļņiem. Vīrieši sekoja viņai ar skatieniem. Filips apskauda viņu baudkāri un arī piecēlās.

Saskare ar auksto ūdeni viņam šķita nepatīkama. Viņš izdarīja pāris kustību brasā, atgriezās krastā un slapjš un netīrs izstiepās uz matrača. Ūdens lāsītes

mirdzēja kāju spalviņās. No debesīm viņam virsū brāzās krāsns svelme. Pēc mirkļa viņš bija sauss. Tur, lejā, Karola joprojām peldēja — mazītiņš dzīvs punktiņš, ko šūpo draudzīgā jūra. Bet ja nu viņa neatgriežas? Viņa sasniedza mazu plostu, ko balstīja četras sarkani krāsotās mucas, uzrāpās uz tā un apgulās ar seju pret sauli. Garām brauca motorlaiva, kas vilka pa ūdens virsmu kārtīgu un veiklu slēpotāju ar putu spārniem pie papēžiem. Vai tas ir tas pats, kas pirmīt? Filips domāja: «Man būs jāpiezvana uz Parīzi.» Viņam nebija nekāda iemesla to darīt, jo bija norunāts, ka Blondo zvanīs viņam, līdzko sadursies ar pirmajām grūtībām. Taču piepeši vairs nebija ticības nevienam. Viņam vajadzēja sev iegalvot, ka vismaz tur nevar iztikt bez viņa . . .

Izmantojot Karolas prombūtni, viņš devās uz pludmales bāru un lūdza savienojumu. Deju būdiņa smaržoja pēc kuģa lakas un solāreļļas. Peldbiksēs stāvot šajā smacīgajā patvērumā, Filips iztēlojās savu sarunas biedru pilnīgi apģērbušos, apāvušos, ar kaklasaiti un mirkli uzjautrinājās par šo kontrastu.

—  Viss noris labi,— Blondo apgalvoja.— Pēc jūsu norādījumiem es sagatavoju rakstisku vienošanos par Meisaka-Bulē lietas nodošanu šķīrējtiesai. Parit viņi ieradīsies, lai parakstītu . . .

—  Kāpēc tik ātri?

—  Mesjē Meisaks nākamā mēneša sākumā dodas uz Savienotajām Valstīm. Viņš lūdza, lai pasteidzos . . .

Filips dusmīgi klakšķināja mēli. Lieta bija no sarežģītākajam. Viņš nevarēja ļaut parakstīt vienošanos bez viņa klātbūtnes. Tas pieder pie profesionālā apzinīguma. Sis tikko atklātais pienākums radīja enerģijas pieplūdumu. Viņš izlikās, ka domā par to nelaikā, bet viņu jau pārņēma līksma steiga. Saules stari iespīdēja caur vaļīgo dēļu spraugu. Līdzās bija dzirdami pingponga spēlētāju izsaucieni un smiekli.

—  Klausieties, Blondo,— viņš teica,— tas ir pārāk svarīgi … Es ieradīšos . . . Jā, jā . . . Atri, ar lidmašīnu . . . man labāk gribētos . . .

Viņš izgāja no būdiņas atvieglots, attaisnots, atbrīvotām krūtīm. Karola bi ja atgriezusies no plosta. Izstiepusies uz matrača, viņa noņēma melnās acenes, skatījās uz Filipu un vaicāja:

Kur tu biji?

Norūpējušos seju viņš p.askaiclroja, ka ir spiests rīt doties uz Parīzi.

Es tur palikšu divas, ilgākais, trīs dienas, tik ilgi cik nepieciešams, lai nokārtotu šo lietu. Tas ir apgrūti noši, bet ko lai dara? Vajadzīgs . . .

Viņa neiebilda, atkal uzlika acenes un klusi ļāvās saules varai.

XXVI

Atvadīdamās no «Top Copy» izdevniecības clirek tora, Fransuāza bija apjukusi. Vai 'ir vērts nopelnīt vairāk, strādājot birojā pilnu dienu, ka šis vīrietis viņai piedāvā, vai tomēr pelnīt mazāk un arī turpmāk strādāt mājās, un būt nesaistītai ar darba laiku? Otrais atrisi nājums viņai patika labāk, bet viņa sprieda, ka nebūtu prātīgi noraidīt pirmo. Pirms nedēļas beigām viņai jādod atbilde. Par to būs jārunā šovakar pie galda Mēnesis, kopš viņa ir atgriezusies Sendidjē ielas dzī voklī, un viņai iepatikušās šīs garās sarunas pie pus dienu galda. Ikviens izklāstīja savas problēmas visiem un pēc tam rīkojās pēc sava prāta — tādējādi jutās ļoti saistīts un reizē ļoti brīvs. Protams, sākumā Fransuāzu traucēja Alisijas klātbūtne, kurai Nikolā bija licis nākt jau tad, kad viņš viens pats ieņēma telpas. Neiespējami izlikt šo meiču aiz durvīm. Viņa, starp citu, ir jauka, paklausīga, atturīga un ieguldīja savu dalu kopējā kasē. Daniels bi ja salīdzis darbā uz laiku O. D. I. L. telefona komutatorā un saņēma sešsimt piecdesmit franku mē nesī; Nikolā guva neregulārus ienākumus no fotoromā niem, bet cerēja uz lielu summu par televīzijas feļetonu, beidzot — nelielajam mēneša pabalstam, ko Filips bija solījis saviem bērniem, vajadzēja uzlabot grupas budžetu. Fransuāza pārvaldīja finanses, bet Danija nodarbojās ar iepirkumiem un virtuvi. Laiku pa laikam Sovelo apmeklēja savu meitu un znotu un atnesa kādus produktus. Turpretim Filips kopš viņu pārvākšanās ne reizi nerādījās. Savukārt nedz Daniels, nedz Fransuāza nebija atgriezušies Bonaparta ielā. Pirms aizbraukša nas uz Tuku Madlēna uzstāja, lai piedabūtu viņus apmeklēt tēvu. Bez īpaša entuziasma viņi solījās to darīt, bet laiks ritēja, un iepriekšējā nedēļā, kad Fran suāza piezvanīja, Agnesa atbildēja, ka kungs un kun

dze jau piecas dienas ir Kannās. Viņa jutās atvieglota un reizē apbēdināta. Tagad, kad Karola ir atgriezusies, Fransuāza arvien mazāk un mazāk vēlējās tuvināties tēvam. Viņas ģimene bija Daniels, Danija, Nikolā. Zināmā mērā pat Alisija. Metro troksnis plēsa ausis. Viņas acu priekšā lēkāja kāda aperitīva marka. Pustukšajā vagonā viņa prātoja par tēva neizprotamo attieksmi un cieta, ka nevar rast tam nekādu attaisnojumu. Vai viņš vispār ir jutis bēdas par dēla nāvi? Jā, pirmajās dienās noteikti. Bet loti ātri viņa egoisms ņema virsroku. Viņš bija pārāk Jauns pret Žanu Marku dzīvē, lai nebūtu tāds arī nāvē. Vēl ļaunāks par Jaunu — vienaldzīgs. Un palikušie bērni viņu neinteresē vairāk. Karolas atgriešanās atdeva viņam otro jaunību. Viņš gribēja atbrīvoties no visiem traucēkļiem, lai pilnība piederētu viņai. Viņš neatzina, ka ir tēvs. Vai jel kad viņš tas ir bijis? Ar īgnumu, kam jaucās klāt nepatika, Fransuāza iedomājās Karolas triumfu, ka ir atgriezusies pie sava vira, savām mēbelēm. Viņam vajadzēja būt pret Karolu vēl pieļāvīgākam nekā agrāk. «Galu galā vai es pati nepazinu šo pazemojošo pakļautību ar Aleksandru?» viņa piepeši nodomāja. Bez šaubām, tā ir ģimenes iezīme. Taču viņa bija pratusi izbēgt no noburtibas, bet tēvs tai ar baudu padevās. Šobrīd Aleksandrs ir grūti aptverama pagātne. Vai viņš vel atrodas kaut kur Parīzē vai ir aizbraucis uz Padomju Savienību? Tas viņai neko nenozīmē. Kļuvis nenoteikts, neaktuāls un nekaitīgs, viņš apveltīja viņas atmiņu ar zināmu devu nostalģijas, kas viņai nepieciešama, lai vērstu krāsaināku ikdienas dzīvi. Fransuāza domāja, ka viņai, tāpat kā citiem, ir bijusi aizraušanās, vilšanās, ka viņai tātad nav nedz ko iebilst, nedz cerēt un, tāpat kā ikvienas dzīvas būtnes uzdevums ir laimes meklēšana, arī viņai jāmeklē tā nevis mīlestībā, bet citur. Turklāt pietika apskatīties apkārt, lai pārliecinātos, ka lielākai daļai sieviešu ir tāds pats liktenis kā viņai. Sajā spožajā un trokšņainajā vagonā, kas ātri slīdēja cauri pazemes tumsai, visās sejās varēja ieraudzīt nogurumu. Vai iemīlējušās? Nē, vienīgi mājsaimnieces, ģimenes mātes. Ja atvērtu viņu galvaskausus, tur iekšā atrastu vienīgi saiņu kaudzes un produktu groziņus. Pat visjaunākajām bija mērķtiecīgs, aprēķinātājs un utilizēts izskats. Cik no viņām, lai nomierinātos par savu neveiksmi dzīvē, lasa «Maigo skatienu»? Galu galā, ja Nikolā

grib, lai viņam veicas, viņam noteikti jāatsakās pozēt fotogrāfiem. Simtiem reižu viņa ir to viņam teikusi. Veltas pūles! Sasodīts! Fransuāza novērsa acis no savas kaimiņienes, kas adīja tukšu skatienu un izstieptu lūpu, un redzēja pati savu atspulgu spogulī. Viņa ir neglīta. Melna. Viņas dzīvē nav vīrieša. Viņas seju apgaismoja elektriskās spuldzes. Tad sekoja afiša. Viktora Igo stacija. Viņa aši izgāja no metro, kas neatbilda viņas smagajām domām.

Dzīvoklī viņa sastapa Dāniju, kas peldināja Kristīni, Alisijas lielo, melno iemīlējušos acu vērota.

—      Man,— Alisi ja sacīja,— man gribētos dabūt bērnu no tipa, kas man patīk, ar noteikumu — pēc tam viņu neprecēt!

Fransuāza uzmeta viņai norūpējušos skatienu. Alisi ja skali smējās.

—  Neskaties tā! Es nedomāju par Nikolā!

—  Par ko tad?

—      Ne par vienu . . . Tāpat — doma vien . , . Tev nepatiktu, ja tev būtu bērns, bet vīra nebūtu?

—  Nē.

—  Man ņe tik,— Danija sacīja.

—     Jūs abas esat jocīgas!—Alisija iesaucās.— Bērns bez vīra — tas ir laimīgas ģimenes noslēpums.

—      Mātei varbūt,— Fransuāza sacīja.— Bet bērnam … Es nezinu . . . Bērnam ir vajadzīgs kāds stiprāks par viņu … Vai ne? . . .

Fransuāza atkal iedomājās sava tēva atsvešinātību, ģimenes sašķeltību, un viņas sirds sažņaudzās. Varbūt Alisijai ir taisnība? «Ja man būtu bērns no Aleksandra? …»

—      Paklau, es aizmirsu tev pateikt: Lorāns un Beatrise parit nāks uz pusdienām,— Danija paziņoja.

—  Viņi visu atnesīs, vienīgi vīnu un augļus ne.

—  Ļoti labi,— Fransuāza sacīja.

Tad viņai radās doma ielūgt arī Didjē Koplēnu. Bērēs viņa bija redzējusi puisi tik satrauktu. Būtu gandrīz tā, ka Žans Marks sēstos pie galda.

—      Es uzskatu Lorāna Beatrisi drīzāk par nožēlo jamu,— Alisija sprieda.

Danija sašutusi iebilda viņai. Fransuāza izvairījās izteikt savas domas. Viņai nepatika šī meiča, kuru Lorāns bija apprecējis pirms divām nedēļām un kura valkā platas kleitas un izgāž vēderu, lai gan viņas

grūtniecība ir tikko manāma. Lorāns viņai blakus izskatījās vēl jaunāks. Nesaderīgs pāris. Vai saderīgi pāri eksistē? Visi tie, kurus viņa pazīst,— viņas tēvs un Karola, viņas māte un īvs, Daniels un Danija, viņa pati un Aleksandrs — iet pa dzīvi uz priekšu, smieklīgi klibodami. Vai nav tā, ka vīrietim un sievietei bez gultas nav vairs nekā kopīga?

Danija,beigusi mazgāt Kristīni, slaucīja viņu, iepūdereja ar talku, ātrām un noteiktām kustībām ģērba viņu.

Pa to laiku trokšņaini pārnāca abi jaunekļi. Nikolā bija gaidījis Dānielu pie izejas no biroja. Draudzība, kas izveidojusies viņu starpā, iepriecināja Fransuāzu. Viņi pieprasīja dzert, un Alisija steidzās uz virtuvi. Par pozešanu mājsaimniecības aparātu fotogrāfijām viņa bija ka prēmiju saņēmusi elektrisko putotāju ar daudzpusīgu lietojumu. Kopš tā laika viņa visu ģimeni dzirdīja ar burkānu sulu, atšķaidītu ar ūdeni, un nebija iespējams, neaizvainojot viņu, atteikties no šī veģetārā dzēriena.

Visi uzturējās virtuvē glāzēm rokās.

—  O.D.I.L. ir jaunumi,— Daniels sacīja.— Šķiet, no oktobra taisās salīgt mani pieņemšanas dienestā.

—  Bet tad tā vairs nebūs aizvietošana,— Fransuāza sacīja.

—  Nē, es strādāšu kantorī pastāvīgi.

—  Bet tavas tieslietas?

—  Es tikos ar dienesta vadītāju: viņš ir ar mieru sadalīt manu darba laiku tā'/ lai es varētu piedalīties praktiskajos darbos un nodarbībās un gatavoties eksāmeniem. Kad reiz būšu ieguvis licenciāta grādu tieslietās, man būs daudz interesantāka nodarbošanās.

—  Tu taču nedomā taisīt karjeru O.D.I.L.?—Fransuāza jautaja.

—  Bet kāpēc ne?

—  Tev tas noteikti nebūtu tik interesanti kā iesaistīties teva birojā.

—  Un tu vel vari iedomāties, ka viņš pieņems mani sava vieta pēc tā, kas noticis?

—  Es nezinu . . . Bez šaubām, jā . . .

Daniels pakasīja galvu.

—  Ne, vecenīt. Tik ilgi, kamēr Karola būs viņam līdzas, viņš neizkustēsies. Ar Žana Marka nāvi nepietika, lai viņam atvērtu acis. Un tu domā, ka viņš atmaigs musu sīko nepatikšanu dēļ?

—      Es kaut ko nesajēdzu,— Nikolā sacīja.— Tieslietu dēļ tu pameti filozofiju vienīgi tādēļ, lai iepriecinātu tēvu. Tagad tev nav nekādas jēgas turpināt … Ja vien neesi apzinājies, ka tomēr . . .

—      Lūk, esmu apzinājies,— Daniels sacīja.— Filozofija ir lieliska nodarbošanās cilvēkiem, kuriem ir laiks sapņot. Man jādzīvo un jāļauj dzīvot!

Fransuāza atzina, ka viņam ir taisnība, un paziņoja, ka pati jau no nākamās nedēļas strādās pilnu darba dienu «Top-Copy» izdevniecībā. Viņa nevarēja pa teikt, kad un kā bija pieņēmusi šo lēmumu.

—     Tad es visu laiku būšu gandrīz viena mājās,— Dānijā nopūtās.— Tas ir jautri!

Viņa paņēma uz ceļgaliem Kristīni, sakratīja pudelīti un deva to viņai. Nikolā palūdza vēl burkānu sulu — ti kai šoreiz —, un Alisija pateicās viņam ar tvīkstošu spānietes skatienu.

—      Burkāni atsvaidzina sejas krāsu,— viņš teica.

—  Un man ir nepieciešams svaigs tonis: nākamnedēļ es sākšu jaunu fotoromānu. Kostīmos —«Starp mums nav hercogu».

—  Atkal!— Fransuāza iesaucās.

Viņš izslēja zodu jautrā izaicinājumā

—  Jā. So pēcpusdienu es parakstīju līgumu.

—  Varēji par to agrāk parunāt ar mani.

—      Es esmu pietiekoši pieaudzis, lai pats zinātu, ko daru.

—  To nevarētu teikt!

—     Tu neko nezini, bet šķendējies. Šoreiz būs vairāk turpinājumu. Trīs pilnus mēnešus. Es nopelnīšu.

Viņa pārtrauca Nikolā pusvārdā:

—  Es pasmejos par to, ko tu nopelnīsi.

—  Vari iedomāties, ka tam tomēr ir sava nozīme.

—     Tev varbūt. Un tieši to es tev pārmetu. Tu taisi karjeru niekos. Lai pēc iespējas ātrāk iebāztu kabatā dažus simtus franku, tu riskē sabojāt savu aktiera karjeru. Neviens režisors tevi negribēs, ja tava fotogrāfija gadiem ilgi ceļos pa šādiem preses izdevumiem. Ar to tu mazini savu vērtību, tu grimsti . . .

Viņš iekaisa dusmās.

—  Tu nekā no tā nesaproti. Tu runā kā mietpilsone.

—      Es esmu tāda pati mietpilsone kā tu. Vai tu domā, ka izskaties smalki, kad iztaisies par ākstu šajās lētajās bildēs?

—  Bet tu, kad raksti ar rakstāmmašīnu izdevniecībai «Top Copy»?

Viņš ierāva galvu plecos, savilka idiotisku grimasi un kustināja pirkstus tukšumā virs iedomātās klaviatūras. Niknums sagrāba Fransuāzu, padarīja viņu aklu.

—  Nožēlojamais kretīns!— viņa sakostiem zobiem novilka.

—  Ko jūs abi — jūs abi!—Daniels sacīja.— Vai strīds drīz beigsies?

—  Jā,— Nikolā rūca.— Es vācos prom!

Viņš izgāja un aizcirta durvis.

—  Vai man nebija taisnība?— Fransuāza aizelsusies sacīja, pagriezusies pret pārējiem.

—  Nē,— Alisija teica, atlaidusies uz virtuves krēsla.— Es domāju, ka viņam nemaz nav tik slikti šie fotoromāni. Tie padarīs viņu slavenu. Ja man gadītos . . .

_— Visādā ziņā,— Daniels noteica,— tu biji nesmalkjūtiga, Fransuāza, tu apvainoji viņu.

—  Es nekad neesmu saudzīgi izturējusies pret Nikolā,— Fransuāza sacīja,— un nesākšu šodien.

—  Starp citu, viņš sarunāja tev daudz ko nepatīkamu,— Daniela aizrādīja.

Fransuāza paraustīja plecus.

—  Man par to nospļauties!

—  Uz kurieni viņš aizgāja?— Alisija nopūtās un izstieptu mēli laizīja glāzi.

Aizvien dusmu un nepatikas uzbudināta, Fransuāza iegāja savā istabā. Strīds turpinājās viņas domās. Viņa atrada jaunus argumentus. Nikolā atbildēja. Viņa aizbāza viņam muti. Viņa — maza mietpilsone! Ja viņa tāda būtu, tad neprecētos ar Aleksandru, nepieņemtu Nikolā, nedzīvotu ar Dānielu, Dāniju, Alisiju un pašu Nikolā šajā dzīvoklī, kas atgādina bohēmiešu mītni. Kas tad, viņaprāt, vajadzīgs, lai viņa vairs nebūtu maza mietpilsone? Viņš nezina. Viņš ir ķildīgs muļķis. Ar piepešu kustību viņa nolika pie rakstāmmašīnas «Top Copy» izdevniecības dokumentus. Pēc tam nomierinājusies viņa atkal sasukājās pie spoguļa. Uz marmora kamīna starp diviem Madū dāvinātiem maziem, romantiskiem slīpēta kristāla flakoniem svinīgi sēdēja saliekamā lelle, ko Aleksandrs bija atvedis no Krievijas,— kad noskrūvē krāsotās koka lelles galvu, iekšā atrod mazāku, tai iekšā vēl mazāku. Piepeši Fransuāza

iedomājās, ka ir līdzīga šai rotaļlietai. Kad viņa apsvēra savas dzīves pēdējos gadus, viņa redzēja vairākas Fransuāzas, kas slēpjas cita citā. Ir vientiesīga un ticīga Fransuāza, Fransuāza, kas prātīgi mīl Patriku, ilūziju pilna Fransuāza, neprātīgi iemīlējusies Aleksandrā, Fransuāza, kas aiz izmisuma spējīga uz pašnāvību, un, aizmirsusi reliģiju, lepnumu, precējusies Fransuāza, kas pakļāvusies kāda vīrieša gribai, atstāta, pazemota Fransuāza, atdzimstoša, apņēmīga, mierīga Fransuāza, kāda viņa ir šodien un kāda viņai vismazāk patīk pašai. Viņa ar pirkstu glāstīja lelli ar apaļo seju, ko apņēma sarkans lakatiņš. Par spīli visām pārvērtībām, viņai pat nebija sajūtas, ka zaudējusi savu viengabalainību. Vai šī uzticība pašai sev tik dažādos aspektos nav Dieva eksistences pierādījums ikvienā no mums? Protams, viņa ilgu laiku bija novērsusies no Dieva un vairs neapmeklēja baznīcu. Bet Dievs nebija pametis viņu. Laiku pa laikam viņa atpazina to kādā reibinošā domā, kādā žilbinošā starā. Viņa juta pacēlumu. Pēc tam dzīve atguva savas tiesības. Viņa domāja par ko citu. Pie durvīm klauvēja.

—  Kas tur ir?

Ienāca 'Nikolā. Pa pusei izsmējīgs, pa pusei samulsis, pienāca klāt un sniedza viņai vaigu skūpstam. Sasprindzinātiem muskuļiem, ciešu skatienu viņa nekustējās.

—  Tu nenoskūpstīsi mani?— viņš vaicāja.

—  Nē.

—  Esi sabozusies?

Laimīga par atspēlēšanos un izlīgumu viņa neatbil dēja.

—  Labi,— viņš turpināja.— Tev bija taisnība, bet es arī nekļūdījos . . . Bifšteks tomēr kaut ko nozīmē . . . Tad, lūk, es aprēķināju: fotoromāns būs pēdējais. Apsolu tev to . . . Vienīgi — ja vēlāk mani nepaņems televīzijas uzvedumā, par ko es kļūšu?

— Tevi paņems,— Fransuāza teica,— vai arī atradīsi ko citu.

Viņa uzspieda skūpstu Nikolā uz vaiga. Viņi atgriezās virtuvē, kur viņus gaidīja pārējā saime. Acīm redzami starp viņiem bi ja noslēgts miers, neviens neko viņiem nejautāja.

—  Kas šovakar ēdams?— Daniels vaicaja. i» — Pastētes,— Danija sacīja.

—  Un pēc tam?

—  Ilm . . . Kā parasti, biezpiena sieriņi . . .

—  Tas viss?— Nikolā novilka.

—      A! Es gribētu redzēt, ko darītu jūs!— Danija iesaucās.— Man ir japabaro visi no niecīga budžeta. Jalauza galva. Un jūs vēl neesat apmierināti! . . .

—      Pagaidiet!— Nikolā piepešā apskaidrībā teica.

—  Es pagatavošu jums Buloņas spageti manā gaumē. Man vajag cīsiņu gaļu, rīvētu Šveices sieru, tomātu pastu . . .

—  Man nekā nav,— Danija vaimanāja.

—      Iešu sameklēt,— Nikolā sacīja, uzsitot pa bikšu kabatu, lai paradītu, ka viņam ir ar ko samaksāt par šim dzīrēm.

Daniels izgāja līdz ar viņu.

Abi drīz atgriezās, nesdami tīstokļus, ko izsaiņoja uz virtuves galda. Ieinteresētas un skeptiskas meitenes nostājās viņiem apkārt. Kristīne, noguldīta blakusistabā, viena pati čivināja. Uzrotījis piedurknes, atpogājis apkaklīti un apjozies ar dvieli, Nikolā teica svarīgu runu.

—  Pasniedz piparus, Danij!

—      Tu jau esi pielicis tos par daudz,— Fransuāza teica.

—      Pirms degustēšanas nekādas kritikas, vai arī es likšu, lai visi evakuējas no virtuves.— Un ar spēcīgu kustību Nikolā grieza piparnīcas vāciņu virs bļodas, kurā gatavoja mērci.

—      Es tavā vietā pieliktu, lauru lapas,— Daniels sacīja.

—  Brīnišķīga ideja! Un ķiploku!

—  Nē1 ķiploku ne,— Danija pretojās.

Nikolā iemērca pirkstu mērcē, nolaizīja to, piemiedza ar aci un sacīja:

—  Ļoti garšīgs! Bet kā tas dedzina!

—  Redzi nu, tā ir pārāk pikanta!— Danija teica.

—  Ne taču! Ne taču!

—     Es brīdinu, ka ir tikai puspudele vīna,—paziņoja Fransuaza, kas bija sākusi klāt galdu.

—  Vīns ir rezervēts vīriešiem,— Daniels sauca.

—      Pārāk nesacep makaronus, Nikolā!— Alisija lūdzas.

Fransuāza nokļuva saucienu krustugunīs. Viņai blakus kads smējās. Lielās virtuves smarža pildīja gaisu. Zem matēta stikla griestu lampas laistījās pieci šķīvji.

No katliņa plūda tvaiks un izgaisa pa atvērto logu. Alisija bija atbalstījusies pret Nikolā plecu un ar pirkstu kutināja viņa ausi. Viņš pagriezās un noskūpstīja meiteni uz lupām. Kristīne sāka raudāt. Danija skriešus metās prom. Daniels atkrita uz krēsla, aizdedzināja cigareti un teica:

—  Cik es esmu izsalcis!

Danija atgriezās.

—  Nav nekas, kaprīze vien!

—  Ka būtu, ja pievienotu mērcei biezpiena sieriņus?— Nikolā iedvesmots vaicāja.

—  Tu esi jucis!—Fransuāza izsaucās.— Tā vairs nebūs mērce.

—  Nē. Bet varbūt bus vēl garšīgāka!

Viņa smējās.

—  Turklāt, kas neriskē, tas . . .

—  Pie galda!— Alisija saUca.

Visi apsēdās. Kad pienāca Nikolā, ar abām rokām nesdams dziļu bļodu, no kuras rēgojās mīkstu spageti kalns, atskanēja aplausi.

Filips atvēra dzīvokļa durvis, iegāja krēslainajā viesistabā, iededza lampu un ielēja glāzē viskiju. Sī pēcpusdienas sēde birojā bija smieklīgi vienkārša. Blondo sagatavotā vienošanās bija precīza un detalizēta, viņš pats nebūtu veicis to labāk. Katrā ziņā labak nevajadzēja iejaukties. Tomēr viņš nolēma pagarināt savu uzturēšanos par divām diennaktīm. Tas ļautu pārskatīt dažas vecas lietas, kuras bija aizmirsis . . . Acīm redzami māja ir nemīlīga. Aizvērti slēģi, samitrināti paklāji, kopā sabīdītas, ar palagiem pārklātas mebeles padarīja šīs lielās istabas pamestas un naidīgas. Pirms atvaļinājuma Agnesa pec Karolas rīkojuma bi ja nodarbojusies ar dzīvokļa slēgšanu. Droši vien viņa bija aizbraukusi iepriekšējā dienā un devusies uz Bretaņu pie vienas no savām māsām. Turklāt Filipam ne visai patika atrasties divatā ar Agnešu. Kopš kāda laika viņai radusies maniere uzmanīgi skatīties uz viņu un klusēt, kas lika viņam justies neērti. Viņam nebija vajadzīgs, lai kāds viņu apkalpotu. Sasilis viskijs. Neaizmirst ieslēgt ledusskapi! Šovakar viņš pusdienos

restorānā. Kur? To viņš vel nezina. Katrā ziņā viens. Viņš nevarēja ciest sev līdzās nevienu, vienalga, kas tas būtu. Blondo bija viņu tikko nokaitinājis ar savu jauneklīgo pārākumu un pārspīlēto akurātību. Viņš atgādinaja cietu zīmuli, kas tikko noasināts ar roku griežamo drāžamo. Un šī bālā āda, lielās acenes . . . Lielākā daļa parīziešu, kurus Filips sastapa, šķita slimi salīdzinājumā ar cilvēkiem, kas valstījās pludmalēs. Viņš iztēlojās Karolu, kas, saules un svaigā gaisa apreibināta, atgriežas viesnīcā, iet dušā, ģērbjas pusdienām ar draugiem. Ar Ašesoniem, bez šaubām, vai ar Laparūžiem. Piezvanīt viņai? Kālab? Viņa maz raizējas par to, ko viņš dara Parīzē, tāpat kā viņš neraizējas par to, ko viņa dara Kannās. Viņu traucēja smarža, ko uzreiz nebija sajutis. Dzīvoklī vēdīja sastāvējusies pelējuma, puvuma smaka.

Viņš izdzēra glāzi viskija, aizdedzināja cigareti, ievilka pāris dumu, kas atstāja rūgtumu uz mēles, iegāja savā darbistabā, aplūkoja grāmatas pie sienām, un viņu nomāca to daudzums un izvietojums. Sīs zinības, kas neko nedod! Vai nāves priekšā ir kāds darbs, kas nav veltīgs? Lai cīnītos ar šo smakšanas sajutu, viņš atvēra logu, pēc tam aizvirtņus, kuru sarusējušās eņģes grūti padevās viņa pirkstu spiedienam. Zilgana un silta krēsla apņēma viņa seju. Viņu aicināja atkailinātā pilsēta.

Filips nokāpa lejā uz ielas un gāja uz kvartāla centru. Senžermēndeprē laukums ir kā teātra dekorācija, kur starp tumsu un gaismu klīst pūlis līdzīgi zvaigžņveidīgajiem koraļļiem. Pie kafejnīcu ieejām pavīdēja sejas, novērsās, no jauna uzradās, līdzjūtīgi smaidīja vai ari bija garlaikoti sastingušas pār laikrakstu. Sī anonīmā šurpu turpu staigāšana atgādināja medības vai tirgu. Daudz tūristu, uzjautrinātu vai nosodošu skatienu. Lēni brauca garām mašīnas ar nolaistiem jumtiem. Senbenuā ielā pārpildīti restorāni pleta savus galdiņus līdz pat ietvei. Sī kņada, kas kādreiz Filipu izklaidēja, šodien viņu atstāja vienaldzīgu. Tomēr viņš notrīsēja un ar acīm sekoja jauneklīgam stāvam, kurš attālinājās. Izslieta galva, atbrīvoti pleci, kāda līdzība ar viņa dēlu! Nekur citur Žana Marka klātbūtni nevarēja izjust vairāk kā šeit. Viņš bija tik bieži staigājis pa šejieni krēslas stundās, kad nedz skatiens, nedz prāts vairs neatšķir baltu no melna, viņš droši vien ir materializē

jies atmosfērā, apvienojoties tūkstošiem izbārstītu sīku daļiņu. Sī doma nepatīkami aizskāra Filipu. Viņš ienīda neveselīgas iztēles rotaļas, kurās griež piruetes uz bezdibeņa malas. Nekad viņš nebija ļāvies aizsaules sofismiem. Slāpēm, kas viņu moka, ir cilvēcisks iemesls un atrisinājums. Galvenais ir zināt, kur un kā viņš var dzesēt slāpes. Kāds iznīcinošs sausums viņā, kāda traģiska vajadzība pēc atsvaidzinājuma, bet visapkārt ir tāds tukšums, tāds klusums! Pārapdzīvota un tomēr tuksnesīga pilsēta. Par daudz ļaužu un it kā neviena. Viņš gāja uz labu laimi, citu grūstīts, pats citus grūstot. Piepeši viņš izlēma: ieraudzīja stāvvietā taksometru un nosauca šoferim Fransuāzas adresi. Pie saviem bērniem viņš noteikti atradīs atvieglinājumu, ko viņam liedz pārējā pasaule.

Mašīnā, kas nevienmērīgi virzījās uz priekšu, viņš apsveica sevi, ka ir pārvarējis lepnumu. Ko nozīme šie bezjēdzīgie likumi, kurus izdevusi Karola? «Vecākiem nav jāiet pirmajiem!» Bieži vien ģimenē daudz vairāk prieka dod maiga piekāpšanās, nevis uzvara aiz lepnuma. Bet vai tas patiesi ir maigums? Nē, kaut kas spēcīgs un apslāpēts, kā instinktīva tieksme pēc sarunas grūda viņu uz priekšu. Tā viņam patika labak. yiņš vienmēr ir jutis riebumu pret tēvišķīgas pārspīlētības cēlo bezspēcibu. Viņš jau iztēlojās, kā nostāsies Daniela un Fransuāzas priekšā: «Ko tas nozīmē? Man jāuztraucas, ka nav nekādu ziņu no jums. Jūs nedomājat, ka šī klusēšana ir smieklīga? Fransuāza, tu tomēr varēji piezvanīt!» Turpmākajā viņš paļāvās uz savu iedvesmu. Abu laime, atkal sastopot tēvu. Viņi droši vien tāpat ir nomocīti, samulsuši, apsēsti no atmiņām par Žanu Marku. Doma, ka viņš viņiem ir tikpat nepieciešams kā viņam bērni, piepildīja viņu ar daudzvārdīgu pateicību par radīšanas pavēli. Kāda muļķība gaidīt vairāk nekā mēnesi, lai atkal apvienotu ģimenes sakropļotos, atlūzušos atzarus! Viņš nolēma šovakar aizvest visus uz restorānu.

Beidzot taksometrs iegriezās Sendidjē ielā. Uzmetis skatienu skaitītājam, Filips sagatavoja sīknaudu, lai iegūtu laiku. Mašīna apstājās pie majas, otraja rinda. Viņš samaksāja, iesteidzās kāpņu telpā un cerību pilns apstājās pie dzīvokļa durvīm. Brīdi, kad piezvanīja, viņš izdzirdēja kņadu un skaļus smieklus. Viņam šķita, ka kļūdījies ar stāvu. Tomēr nē, tas patiesi ir pie

Daniela un Fransuāzas, kur šādi priecājas. Neapšaubāmi jaunajiem nāve aizmirstas atri. Cik viņš izskatās neveikls savā apmulsumā pie šo svētku durvīm, kur neviens neraizējas par viņu! Smiekli turpinājās. Atskanēja aplausi. Pagriezies Filips kāpa lejā pa kāpnēm un izmetās uz ielas, lai aizbēgtu no tiem, kuri tur augša turpināja dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis.

Viņš apturēja taksometru un lika aizvest sevi uz Bonaparta ielu. Dzīvoklis šķita vēl drūmāks nekā iepriekš. Viņš iegāja darbistabā, šķirstīja kādu lietu, atkal iegāja savā istabā, apsēdās atzveltnī — sagumušiem pleciem, elkoņus uz ceļgaliem atspiedis, nomākts, bezdarbīgs. Vai tas iespējams, ka šī lielā, muļķīgā un platā gulta, kas izbīdīta uz āru no nišas, tik ilgu laiku bijusi viņa dzīves centrs? Iepriekšējā naktī viņš gulējis taja viens, viņš gulēs tajā viens arī šonakt. Bet pēc tam? Sis dienas beigās viņam bija jāatzīst acīm redzamais: Parīze viņam nav ko darīt. Ko tad? Atgriezties Kannās? Atgūt pludmali, sauli, pusdienas, ieeļļojušos Karolu, iedegušo Karolu — elegantu, smaidīgu, triumfējošu Karolu, Karolu ar viņas augšstilbiem, kns ir mazliet par tieviem . . . Tam viņam nebija drosmes. Vai šādā gaišredzība un vientulībā viņam vēl ir spītīgi jāspēlē loma? Katra galdabiedra tiesības ir atbīdīt šķīvi, ja viņam negaršo ēdiens. Kad pārēdas, sākas pārsātinātība. Fi lips izģērbās, apgūlās gultā ar saņurcītiem palagiem, mēģināja lasīt detektīvromānu, atcerējās, ka nav ēdis pusdienas, paskatījās pulkstenī: piecas minūtes pāri desmitiem: Nedz pārāk agrs, nedz pārāk vēls: vismuļķī gākais brīdis nakti. Viņš nejutās izsalcis. Ja vien varētu aizmigt!

Viņš piecēlās, atgriezās vannasistabā un paņēma no tualetes komplekta barbiturāta pudelīti. Divas tabletes nodrošina atpūtu. Un dažas tabletes vairāk? . . . Fran suāza kādreiz tā bija mēģinājusi izdarīt pašnāvību. Bet viņa neuzdrošinājās iet līdz galam. Meitenes savā neprātā ir piesardzīgas. Savādi: viņa bija gribējusi nogalināties aiz izmisuma, bet, ja viņš noindējas, tad tas notiks apzināti. Nekad viņš nav bijis lielāks noteicējs pār savām domām. Loģiski, viņam vairs nav nekada motīva, lai turpinātu dzīvot… Dievs vai ne Dievs? Vēlāk būs laiks par to padomāt. Katrā ziņā, lai uzzinātu, jāuzlauž durvis. Viņš ieņēma divas tabletes un uzdzēra virsū glāzi ūdens. Odenim bija hlora

piegarša. Viņš saviebās. Virs izlietnes spogulī rēgojās viņa seja — vientuļa, vērīga un tukla. Saules stari bija apsārtinājuši degungalu. Viņš pielieca pudelīti un izbēra saujā visas tabletes.

XXVII

Nogurusi no kājās stāvēšanas, Madlēna pievilka saliekamo krēslu un apsēdās tajā, lai skatītos, kā strādā mūrnieks. Feneks, kas okšķerēja dārzā, nodrebēja aiz bailēm no motora trokšņa un pāris lēcienos bija atpakaļ, lai paglābtos pie savas saimnieces kājām. Viņa paņēma to uz ceļiem. Salmu cepuri galvā, kājās audekla kurpes ar pītu auklu zoli — viņa glāstīja dzīvnieka trauslo muguru un mirkšķināja acis iepretim svaigi apmestajai sienai, kas atstaroja saules gaismu. Sis bija svarīgs brīdis. Jānosaka, vai nojume, ko viņa ir paredzējusi uzbūvēt, izbīdīsies uz priekšu divarpus vai tieši divus metrus.

—  Kundze, divi metri man šķiet maksimums,— Koloīnbo kungs sacīja.

—  Nē. Divarpus metri,— Madlēna nolēma.— Vajag, lai zem tās var uzturēties pieci vai seši cilvēki.

—  Tad jums jāliek balsti.

—  Jā, Kolombo kungs.

Kolombo kungs, kuram bija mazs vēderiņš, muskuļi un vairākās tauku krokās iespīlēta pavisam sīciņa seja, deva rīkojumu mclnstrādniekam — vājam, melnīgsnējam portugālim, kas stūma ķerru, pilnu ar akmeņiem.

Portugālis uzstūma ķerru uz dēļa, kas bija pārlikts pāri zālienam, un ar lavīnas dārdoņu izbēra kravu pie patrona kājām. Notupies Kolombo kungs šķiroja akmeņus, ar āmuru noslīpēja tos un pēc Madlēnas norādījumiem ievietoja celtnes pamatmūrī.

—  Es lūdzu, maksimāli padziļiniet savienojumus!— viņa sacīja.— Visam ansamblim jārada iespaids, ka to visu jau labi sen cēlis kāds, kurš nav bijis amatnieks.

—  Nebūs glīti, ja tas būs neregulārs.

—  Es galvoju, ka būs, Kolombo kungs!

Kolombo sarauca uzacis, bet viņam nebija nekāda

pamata izteikt neapmierinātību klientei. Izvietojis ak meņus, viņš sāka iebūvēt tos sienā. Viņš piepildīja salaidumus ar cementu un tūlīt ar žēlām nopūtām tos

padziļināja. Darbs virzījās uz priekšu lēni. Galdnieks bija brīdinājis, ka nevarēs atnākt ātrāk kā nākamnedēļ. Ar šādiem nosacījumiem nojume nekad nebūs gatava līdz 31. jūlijam. Sis datums, taisnību sakot, nav saistošs. Taču Daniels un Fransuāza augustā nolēmuši ņemt atvaļinājumu. Tātad, prātīgi spriežot, viņus var gaidīt nākamā mēneša sākumā.

Tā ir veiksme, Madlēna nodomāja, ka Uendra tēvs beidzot atdeva viņai šo augļu dārza galu apmaiņā pret nelielu zemes gabalu, kas viņai piederēja uz Onflēras ceļa. Cik daudz garu runu, viltību un papīru, lai pie tā nonāktu! Pašlaik, kad ir apmesta starpsiena, pie viņas ir divreiz plašāk. Nojume palielinātā dārza galā radīs lauku intimitātes pieskaņu. Protams, balsti būs no veciem baļķiem un pārsegums — no seniem apvidus dakstiņiem. Viņa jau bija nopirkusi nepieciešamos materiālus no nojaukšanas darbu uzņēmēja. Līdz ar nojumi pārveidosies arī mājas dzīve. Kaut tikai augustā būtu skaists laiks! Kopš dažiem gadiem klimats ir kļuvis tik mainīgs. Ja visu laiku līs . . . Nē, nē . . . Pāris soļu attālumā ir Dovilas pludmale. Jūra ir nepieciešama jaunajiem. Visskaidrākās dienas viņi pavadīs pie ūdeņiem un pārnāks mājās izsalkuši. Viņa iedomājās, kā viņi jautrā bariņā brokastos ārā zem nojumes maigas saules izdedzinātas zemes un sūnu krāsā. Neņemdamās apgalvot, ka parasti viņus no Tukas attur nojumes trūkums, viņa ir pārliecināta, ka tagad, kad viņa tādu ir uzbūvējusi, viņi,ieradīsies ar lielāko prieku. Viņiem tik ļoti nepieciešams apmainīties domām, atkal ļauties maigai ģimenes maiguma atmosfērai. Gadu pēc notikušās drāmas viņi ar mokām atguvās no sabrukuma. Daudzreiz Madlēna bija traukusies uz Parīzi, lai dotu viņiem padomus. Pēdējā vēstulē Daniels rakstīja, ka viņai nevajag uztraukties, ka beidzot viņi ir atguvuši «otro elpu». Viņai patika šī brāļadēla vīrišķīgā rakstības maniere. Kad viņa atkal domāja par iepriekšējā gada notikumiem, viņa nespēja samierināties ar to, ka galvenā ieguvēja no šīs briesmīgās sašķelšanās ir Karola. Sī sieviete ir viens vienīgs aprēķins un saltums. Acīmredzot pēc Filipa nāves viņa negribēja saglabāt nedalāmu īpašumu. Pēc viņas rīkojuma tika pārdots viss — birojs, dzīvoklis, Bromeijas māja, mēbeles — un rīcības kapitāls sadalīts starp viņu un bērniem. īsta nelaime! Madlēna nekad nebūtu domājusi, ka, atrēķi

not no mantojuma parādus, katram paliks tik maz. Vēl šodien viņai ir tāda pārliecība, ka tur slēpjas kāda viltība, ka Karola un viņas pilnvarotais ir viltojuši rēķinus. Par iegūto naudu Karola nopirkusi dzīvokli Montekarlo un mitinās tur viena. Bez šaubām, pagaidām. Sāda tipa sievietes tik viegli neatstās rampas gaismu. Daniels — viņš tūlīt bija iegādājies mašīnu. Sporta kabrioletu par milzu naudu. «Vainīgs viņa vecums,» Madlēna domāja. «Viņš būtu varējis pārvākties, iekārtoties ar Dāniju citur. Viņa vietā es tā noteikti būtu darījusi. Galu galā — ja viņam patīk aizvien dzīvot kopā ar Fransuāzu Sendidjē ielā . . . Katrā ziņā viņš labi darīja, aiziedams no dienesta O.D.I.L. un turpinādams tieslietu studijas. Tagad, kad Danija gaida otro bērnu, viņam jābūt vēl prātīgākam. Divi bērni viens pēc otra, tas ir neprāts! Bet Daniels gavilē. Savāds zēns! Savāda paaudze. Vai tas ir viņu neapzinības pierādījums vai akla ticība sabiedrības kārtībai? Starp citu, man noteikti tūlīt jāpiezvana mesjē Igam, lai zinātu, vai viņam nav kas jauns pavēstāms par šo hipotēkas aizdevumu . . .» Viņa bija apmierināta, ka Daniels un Fransuāza ir uzticējuši notāram rūpes pārvaldīt nelielo kapitālu, kas pienācās no mantojuma. Viņu paklausījuši, viņi atzīs, ka tas ir labi. «Nabaga Fransuāza! Viņa ir tā pārvērtusies pēc tēva nāves! Attālinājusies. Sapņaina, noslēpumaina, apkrāvusies ar pārāk smagu pagātni. Galvenais, ka beidzot viņa ir izšķīrusies. Šķita, ka Aleksandrs īsa laikā zaudējis visu varu pār viņu. Vai viņas dzīvē nav kāds cits? Varbūt, ieradusies šeit, viņa ļausies vaļsirdībai? Bet — uzmanību! Viņa spēj tik ātri noslegties. Galvenais, nevajag uzdot viņai jautājumus. Kā viņa man pateicās, kad sacīju, ka Nikolā, protams, arī ielūgts uz Tuku,» Madlēna domāja. «Fransuāzas pieķeršanās šim puisim kādreiz bija viņu uztraukusi, taču šodien viņa to uzskata par aizkustinošu un cēlu. Jaunībai ir likumi, kam nav varas pār mums. Zēl, ka viņš nevar ierasties!» Pēc viņa pirmās daudzsēriju televīzijas filmas panākumiem viņš jau ir sācis filmēties otrā, kuras ārskati tiek uzņemti Itālijā. Speciālie laikraksti publicēja viņa fotogrāfiju un muļķīgas tenkas par viņu. Viņš bija šķīries no Alisijas un dzīvoja Parīzes apkaimē ar nepilnus septiņpadsmit gadus vecu, ļoti skaistu atkrisi, kas arī bija sākusi karjeru televīzija. Daniels

abiem paredzēja spīdošus panākumus kinematogrāfā. Bet Daniels par to neko nejēdz. Domājot par brāļadēlu, Madlēna smaidīja: viņa nevarēja uztvert viņu nopietni, kaut arī viņš grasās otru reizi kļūt par tēvu. Viņš par katru cenu grib dēlu. Citādi, viņš sacīja, pēc viņa izzudīs Eglctjēra uzvārds. Skaisti! Kādu lepnumu viņš var just, piederēdams šai neprātīgajai ģimenei? Pēc šo pēdējo gadu jukām šķita, ka dzīvos pārņēmis sastingums. Fransuāza, tāpat kā Daniels, tiecas vairs tikai pēc pieticīgas, ikdienišķas laimes. Madlēna ar skumjām viņiem piekrita. Viņa viena glabāja patiesas atmiņas par visiem viesuļiem, kas bija pluinījuši šo mazo grupiņu. Patiesas atmiņas. Viņa kasīja fenekam aiz ausīm, skatījās, kā paceļas nojume, un ar nostalģiju iedomājās Žana Marka sāpes, Aleksandra cinismu, Karolas divkosību, Filipa egoismu . . . Kāpēc viņš devās nāvē? Ārsts apliecināja, ka tā ir pašnāvība. Bet reizēm viņa par to šaubījās. Tāds vīrietis kā Filips — materiālists, uzdzīvotājs un bezsirdis — nevarēja padarīt galu sev depresijas brīdī. Viņš pārāk mīlēja sevi, lai tiektos izzust. Vai, drīzāk, to negribēdams, pārsniedzis devu? Tas bija negadījums, pārpratums . . . Ikreiz, kad atsauca iztēle šo nāvi, viņa juta it kā čuguna stieni uzguļamies uz krūtīm. Ja viņa butu palikusi Parīzē, Filips neizdarītu šo muļķību. Piepeši viņa, kas vienmēr nosodījusi savu brāli, atskārta, ka žēlo viņu. Varbūt viņš bija visnelaimīgākais šajā saārdītajā ģimenē? Ir tik daudz iespēju but vientuļam!

—  Vai jūs netraucē tas, ka' šis akmens pa vidu ir nedaudz dzeltenāks nekā citi?— Kolombo kungs jautāja.

—Bet nē,— viņa sacīja.— Gluži otrādi!

Kolombo droši rīkojās ar mūrnieka ķelli. Portugālis — vara krāsas seju un izbalējušā, zilā darbatērpa — ar lieliem lāpstas vēzieniem smiltīs gatavoja cementa javu. Zvanīja tālrunis. Madlēna pielēca kājās, nolika feneku un klibodama steidzās uz māju. Kad pacēla klausuli, viņa bija pavisam aizelsusies. Viņu aizsniedza skaidra un līksma Fransuāzas balss.

—  Hallo! Madu! . . . Kā tev klājas?

—  Labi, mana dārgā! Un tev?

—  Ļoti labi! Man jāpaziņo tev liels jaunums!

Madlēna smagi apsēdās, ar plecu atspiedās pret sienu

un murmināja:

—  Kāds jaunums?

—  Tu pazīsti Didjē . . . Did je Kopienu . . .

—  Jā,— Madlēna sacīja.

Viņa iepriecināta klausījās turpinājumu, kam pirjau cās skumjas.

—      Nu! Es apsveicu tevi!— viņa beidzot sacija. l-'s galvoju, ka nebiju to gaidījusi. Šovasar mēs par to parunāsim . . .

—      Es tev gribēju teikt, Madu . . . Atvaino mani . . . Šovasar tas nav iespējams . . . Didjē vecāki ielūdza mani . . . Tas ir pavisam tuvu Spānijas robežai, jauka vietiņā . . .

—     ja, jā, es ļoti labi saprotu,— Madlena sacīja.

—  Bet tu neesi oficiāli saderinājusies . . .

—  Tas nekas, Madū!

—  Tātad Daniels un Danija ieradīsies bez tevis?

—  Viņi nav zvanījuši?

—  Nē'.

—      Aizvakar viņi ar Kristīni aizbrauca uz Arkašonu . . . Sovelo tur noīrējuši villu . . . Jūlijā un augustā, jā . . .

—  Ka tad ta! . . . Daniels tomēr varēja mani brīdināt!

—      Viņš'bija tik aizņemts ar darbu un eksāmeniem. Viņš atrakstīs tev no turienes. Tātad par Didjē tu mani atbalsti?

—      Protams!— Madlena attapusies iesaucās.— Labāk nevar vēlēties. Viņš ir tik taisnīgs, tik vienkāršs, tik patiess puisis . . . Un turklāt viņš ir Žana Marka labākais draugs! _. . .

Viņa neīstā sajūsma turpināja sarunu. Pa logu viņa redzēja Kolombo kungu, kas mūrēja nojumes pamatu. Atkal viņš starp akmeņiem liek pārāk daudz cementa. Viņa piesita pie rūts, lai piesaistītu Kolombo uzmanību, un ar pirkstu norādīja, lai viņš vairāk padziļina salaidu mus.

Лири Т р у а й я СЕМЬЯ ЭГЛЕТЬЕР ГОЛОД ЛЬВЯТ ГНИЛЬ В РОДОСЛОВНОМ ДРЕВЕ Цикл романов

Рига «Лиесма> 1990 На латышском языке Перевела с французского Инта Сиполписце Художник Майя Драгуне

ИБ М 4867 AnrITruaja EGLETJERU ĢIMENE

Mākslinieciskā redaktore M. Dragune Tehniskā redaktore M Pavlovska Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 23.03.90. Parakstīta iespiešanai 05.07.90. Formāts 84 X 108/32. Tipogrāfijas papīrs 2 Kudrjašova garnitūra. Augstspiedums. 42 U7.sk. iespiedi.; 42,21 U7.sk. krasu nov. 43,77 izdevn. I. Metiens 90 000 eks. Pasūt. N? 328-5 c. Cena 8rbJ. Izdevniecība «Liesma, 22625G Rīgā, Aspa zijas bulv. 24. Izdevn .Nfr 274/33428/D-111G.

Izdevums sagatavots dialoga sistēmā DIS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas skaitļošanas centram. Programmētāja D. Veipa.

Iespiesta Latvijas republikāniskā izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības ražošanas apvienības «Litta tipogrāfijā <Rota>, 226011 Rīgā, Blaumaņa iela 38/40.

Anrī Truajā

Tr 820 Egletjēru ģimene, Izsalkušie lauvēni, Puve ciltskoka / No fr. vai. tulk. I. Sipolniece; Māksi. M..Dragune;—R.: Liesma, 1990.—799 lpp, il.

ISBN 5-410-00591-0.

4703010100—274

T- 134—90- 84.4 Fr—44

M 801 (11)—90

Content

Truajā Anrī Egletjēru ģimene

Egletjēru ģimene

Izsalkušie lauvēni

Puve ciltskokā