Franss Anatols

Eņģeļu dumpis

Anatols Franss

Eņģeļu dumpis

.

PIRMĀ NODAĻA, kur nedaudzas rindas ietverta kadas franču dzimtas vēsture no 1789. gada līdz mūsu dienām.

Sv. Sulpicija baznīcas pavēnī starp zaļām sūnām aizaugušu pagalmu un dārzu, kuru ar katru gadu jo vairāk iekļāva arvien augstāk tiecošās un ciešāk saspiestās ēkas un kurā vēl joprojām slej savas nokaltušās galotnes divas milzīgas kastaņas, paceļas d'Esparvjē drūmais trīsstāvu nams. Tieši šajā namā no 1825. līdz 1857.. gadam dzīvoja Valsts padomes viceprezidents Jūlija valdības laikā, Morālo un politisko zinātņu akadēmijas loceklis dzimtas augstmanis Aleksandrs Bisārs d'Esparvjē, autors, diemžēl, vēl nepabeigtam darbam trijos sējumos in octavo «Par dažādu tautu sabiedriskiem un reliģiskiem iestādījumiem».

Šā izcilā liberālās monarehijas teoretiķa asinis, mantu un slavu mantoja Filžanss Ādolfs Bisārs d'Esparvjē, kas Otrās impērijas laikā bija senators un stipri palielināja savu mantojumu, sapirkdams zemes gabalus, kurus vēlāk šķērsoja Ķeizarienes iela, un noturēja ievērojamu runu par labu pāvestu pasaulīgajai varai.

Filžansam bija trīs dēli. Vecākais, Marks Aleksandrs, iestājies armijā, taisīja tur spīdošu karjeru: viņam bija labas runas dāvanas. Otrais, Gaetans, neuzrādījis nekādas sevišķas spējas, dzīvoja lielākoties uz laukiem, medīja, audzēja zirgus un nodarbojās ar muziķu un glezniecību. Trešais, Renē, kurš jau bērnībā bija nolemts tieslietām, vēlāk atteicās no savas prokurora biedra vietas, lai neņemtu nekādu līdzdalību Ferī kongregaciju dekreta realizēšanā; vēlāk, Falje-ram kļūstot par prezidentu, viņš, redzēdams atgriežamies Decija un Diokleciana laikus, nolēma ziedot savas zināšanas un degsmi vajātajai baznīcai.

No 1801. gada" konkordata līdz pašiem pēdējiem Otrās impērijas gadiem visi d'Esparvjē apmeklēja mesu — citiem par paraugu. Savos sirds dziļumos būdami skeptiķi, viņi uzskatīja reliģiju par valdīšanas līdzekli. Marks un Renē pirmie savā dzimtā varēja uzrādīt patiesas dievbijības pazīmes. Būdams vēl pulka komandieris, ģenerālis ar savu pulku bija nolēmis kalpot «Jēzus sirdij» un izpildīja visas ticības prasības ar tādu dedzību, kas šķita neparasta pat karavīram, kaut gan bija zināms, ka dieva bijāšana — šī debesu meita — izvēlējusies par savu vistīkamāko mītni zemes virsū tieši Trešās Republikas ģenerāļu sirdis. Arī ticības likteņi ir mainīgi. Vecā režima laikā tauta bija ticīga; tāda nebija ne muižniecība, ne arī izglītotā buržuāzijā. Pirmās impērijas laikā armija no pašas augšas līdz apakšai bija visai neticīga. Tagad tauta vairs netic nekam. Buržuāzijā grib ticēt, un dažu reizi tas viņai ari izdodas, kā tas bija izdevies Markam un Renē dffisparvjē. Turpretim viņu brālis Gaetans, lauku muižnieks, līdz ticībai nebija nokļuvis: viņš bija agnostiķis, kā mēdz teikt sabiedrībā, lai nebūtu jālieto nīstais brīvdomātāja apzīmējums. Viņš pat izsludināja sevi par agnostiķi gluži pretēji jaukajam paradumam, ar kuru saskaņā kaut ko tādu vajadzētu slēpt. Gadsimtā, kurā mēs dzīvojam, ir tik daudz ticēšanas un neticēšanas veidu, ka nākotnes vēsturniekiem būs pavisam grūti tikt galā ar visiem šiem jautājumiem. Bet vai gan- mēs paši labāk orientējamies Simacha un Ambrozija laiku reliģiskajos novirzienos?

Dedzīgs kristietis būdams, Renē d'Esparvjē stipri vien piekrita arī liberalajām idejām, kuras viņš kā svētu mantojumu bija saņēmis no saviem senčiem. Un, lai arī Renē bija spiests cīn;ties pret neticīgo un jako-binisko republiku, viņš joprojām dēvēja sevi par republikāni. Baznīcas neatkarību un patvaldību viņš prasīja tieši brīvības vārdā. Kopš tā laika, kad iesākās lielās ķildas par baznīcas atdalīšanu no valsts un sadursmes baznīcas īpašumu dēļ, biskapu apspriedes un ticīgo sapulces notika viņa mājā.

Kad nu zaļajā salonā sapulcējās visi šie īstākie un ievērojamākie katoļu partijas vadoņi, prelati, ģenerāļi, senatori, deputāti, žurnālisti, kad visu klātesošo sirdis tiecās uz Romu, citas maigā padevībā, citas piespiestā paklausībā, un kad d'Esparvjē kungs, atspiedies pret kamina marmoru, nostādīja civiltiesībām pretim kanoniskās tiesības un daiļrunīgi protestēja pret Francijas baznīcas aplaupīšanu, divi senlaicīgi attēli mēmi un nekustīgi noraudzījās šai jaunlaiku sapulcē; pa labi no kamina bija Davida gleznotais Romāns Bisārs, zemnieks no Esparvjē, buru audekla svārkos un biksēs, pēc izskata rupjš un viltīgs un mazliet zobgalīgs. Viņam bija savs iemesls smīnēt: šis lāga vīrs bija licis pamatus dzimtas īpašumiem, uzpirkdams baznīcas zemes. Pa kreisi, Zerāra gleznots, parādes uzvalkā, viss vienos ordeņos bija šā zemnieka dēls barons Emils Bisārs d’Esparvjē, impērijas prefekts un galvenais Francijas zīmoga glabātājs Kārļa X laikā; viņš nomira 1837. gadā, būdams savas draudzes baznīcas vecākais, ar «Jaunavas» pantiņiem uz lūpām.

1888. gadā Renē d'Esparvjē apprecēja Mariju Antu-aneti Kupeli — barona Kupela, Blenviles (Augšluaras departamenta) fabrikas direktora meitu. Renē d'Esparvjē kundze no 1903. gada ir Kristīgo māšu biedrības priekšsēdētāja. Izdevis 1908. gadā pie vīra vecāko meitu, šis priekšzīmīgais .laulātais pāris dzīvoja tālāk ar trim pārējiem bērniem — vienu meiteni un diviem zēniem.

Jaunākā, sešus gadus vecā Leona istaba atradās blakus mātes un māsas Bertas istabām. Vecākais, Moriss, dzīvoja dārza dibenā mazā paviljonā, kurā bija divas istabas. Tur jaunais cilvēks baudīja brīvību, kas viņam darīja ģimenes dzīvi panesamu. Viņš bija diezgan skaists jauneklis, elegants, bez kādām uzkrītošām ārišķībām; viņa smalkais smaids, kas tikko manāmi savilka uz augšu vienu lūpu kaktiņu, nebija gluži bez pievilcības.

Divdesmit piecus gadus vecs, Moriss bija tik gudrs kā gudrais Zālamans. Šaubīdamies par to, ka kaut kāds labums varētu rasties no visiem cilvēka darbiem zem saulesy viņš nekad nedarīja sev pāri. No pašas agrās bērnības šīs labo aprindu ģimenes dēls bija skolojies mākslā, kā izvairīties no mācīšanās, bet galu galā, neieguvis ne nieka no skolas izglītības, tomēr kļuva par tiesību doktoru un advokatu Apelacijas tiesā.

Viņš nevienu neaizstāvēja un neveda nekādas prāvas. Nezināja nekā un negribēja zināt nekā, piemērodamies viscaur savam ģēnijam, kura apburošo vieglumu viņš neapgrūtināja ne ar kādām nastām, un sekoja savai laimīgajai nojautai, kas ieteica — labāk saprast maz nekā apjaust daudz ko, bet vāji.

Moriss, lietojot abata Patuija vārdus, bija saņēmis no debgsīm kristīgās audzināšanas veltes. No pašas bērnības Moriss varēja smelties dievbijības piemērus no saviem mājiniekiem, un, kad viņš pabeidza koledžu un iestājās juridiskajā fakultatē, ģimenes klēpī viņš atrada ir mācīto vīru zinātni, ir biktinieku tikumus, ir sievu uzticību. Iesācis savu sabiedrisko un politisko dzīvi tai laikā, kad Francijā notika lielās baznīcas vajāšanas, Moriss nepalaida garām nevienu katoļu jaunatnes manifestāciju: viņš piedalījās savā draudzē barikadu celšanā, kad notika sadursmes baznīcas īpašumu dēļ, un kopā ar biedriem izjūdza no ratiem zirgus arehibiskapam, kuru dzina ārā no tā pils. Jāsaka tomēr, ka visos šais notikumos viņš izrādīja tikai mērenu centību: nekad viņu nevarēja redzēt šo varoņu pirmajās rindās, kuri gumdīja zaldātus uz slavas pilnu nepaklausību un apmētāja valdības aģentus ar dubļiem un lamu vārdiem.

Viņš izpildīja savu pienākumu un nenieka vairāk; ja lielajā 1911. gada svētceļojumā viņš arī izpelnījās sevišķu ievērību starp nesējiem Lurdā, tad tas laikam gan tika darīts vienīgi tādēļ, lai patiktu Verdeljēra kundzei, kas mīl spēcīgus vīriešus. Abats Patuijs, ģimenes draugs, dziļš dvēseļu pazinējs, zināja, ka Morisa tieksmes pēc mocekļa slavas ir visai mērenas. Viņš pārmeta Morisam vēsumu un brīžiem, paplucinādams to aiz auss, sauca par dīkdieni. Moriss tomēr bija vismaz ticīgs. Jaunības maldos viņa ticība nebija neko cietusi, jo viņš nekad ar to nebija saskāries. Nekad Moriss nebija ņēmies pētīt kaut vienu vienīgu tās dog-matu. Daudz vairāk uzmanības tas nepievērsa arī tikumiskām idejām, kas valdīja sabiedrībā, pie kuras viņš piederēja. Moriss uzņēma šīs idejas tādas, kādas tās tika pasniegtas: tāpēc arī viņš visos apstākļos bija jāatzīst par pilnīgi godīgu cilvēku, par kādu nebūtu iespējams palikt, ja viņš būtu sācis prātot par tikumības pamatiem. Viņš bija nervozs, viegli aizkaitināms un ar savu goda sajūtu, kuru centās arvien izkopt. Godkārīgs un iedomīgs Moriss nebija. Kā lielākā daļa franču, viņš nemīlēja izšķiest naudu un nekad neko nedāvinātu sievietēm, ja vien tās nemācētu piespiest to darīt. Morisam gan likās, ka viņš nicina sievietes, taču patiesībā tās dievināja, bet bija pārāk dabiski kaislīgs, lai pats to pamanītu. Ka Moriss bija arī maigs un spējīgs uz draudzību, to neviens nezināja un arī viņš pats to neievēroja, bet to varēja tomēr nojaust kaut vai no valgā spīduma, kas brīžiem atmirdzēja viņa skaistajās, gaišajās, kastaņbrūnajās acīs; citādi — ikdienas dzīvē viņš ari bija diezgan ikdienišķs.

OTRA NODAĻA, kur atrodamas derīgas ziņas par kadu bibliotēku, kurā drīz norisināsies dīvaini notikumi.

Alkdams aptvert visu cilvēku zināšanu loku un vēlēdamies radīt savam enciklopēdiskajam ģēnijam konkrētu veidolu un iestādījumu, kas būtu arī viņa naudas līdzekļu cienīgs, barons Aleksandrs d'Esparvjē bija savācis kopā bibliotēku ar trīssimt sešdesmit tūkstošiem sējumu, gan iespiestu, gan rokrakstos, pie kam galvenie krājumi bija nākuši no Ligižē benediktiniešiem.

Sevišķā piezīmē testamentā barons saviem mantiniekiem bija uzlicis par pienākumu pēc viņa nāves papildināt šo bibliotēku ar visu ievērojamāko, kas vien parādītos dabas, tikumiskās, politiskās, sabiedriskās, filozofiskās un reliģiskās zinātnēs. Viņš bija norādījis arī sumas, kādas šajā nolūkā izdalāmas no mantojuma, un uzdevis rūpēties par bibliotēkas papildināšanu savam vecākajam dēlam Filžansam Ādolfam. Filžanss Ādolfs ar visu dēla godbijību izpildīja sava slavenā tēva gribu.

Pēc viņa nāves šī milzīgā bibliotēka, kurā nu jau bija ieguldīts vairāk par viena pēcnācēja mantojuma daļu, nesadalīta pārgāja senatora trīs dēlu un divu meitu rokās, un Renē d'Esparvjē, kurš dabūja namu Madaru ielā, bija ari jāuzņemas šā bagātā krājuma pārzināšana. Abas viņa māsas, Polē de Sen-Fena un Kiisāra kundzes, ne vienu reizi vien pieprasīja šā ievērojamā un nekāda labuma nenesošā īpašuma likvidēšanu. Bet Renē un Gaetans izpirka savu līdzmantinieču daļas, un bibliotēka bija glābta. Renē d'Esparvjē, izpildīdams dibinātāja gribu, ķērās pat pie bibliotēkas papildināšanas. Bet ar katru gadu vairāk jaunieguvumi slīdēja uz leju kā skaita, tā vērtības ziņā, jo Renē bija tajā pārliecībā, ka arī Eiropas garīgā jaunrade slīd uz leju.

Turpretim Gaetans no saviem līdzekļiem papildināja bibliotēku ar jauniem izdevumiem — gan Francijas, gan ārzemju, kurus tas atzina par labiem, un nevarēja teikt, ka viņam trūktu spriešanas spēju, lai gan brāļi viņam tās pilnīgi noliedza. Pateicoties šim bezrūpīgajam un ziņkārīgajam cilvēkam, barona Aleksandra krājumi cik necik turējās tagadnes prasību augstumos.

D'Esparvjē bibliotēka ari vēl tagad teoloģijas, jurisprudences un vēstures jautājumos ir viena no vispilnīgākajām privatajām grāmatu krātuvēm visā Eiropā. Tajā jūs varat studēt fiziku vai, labāk sakot, fiziskās zinātnes visās to nozarēs un metafiziku vai metafizis-kās zinātnes, tas ir, to, kas nepieslejas fiziskām zinātnēm un kam nav tomēr cita vārda, tāpēc ka nepavisam nav iespējams apzīmēt ar kādu lietas vārdu to, kam nav nekādas būtības, kas ir tikai sapnis un ilūzija. Te jūs varat apbrīnot filozofus, kuri ir nodarbināti ar absolūtā atrisināšanu, sadalīšanu un atjaunošanu, nenoteiktā noteikšanu un bezgalīgā norobežošanu. Visu ko var atrast šai svēto un pasaulīgo grāmatu un grāmatiņu drūzmā, visu ko — līdz pat visjaunākajam un elegantākajam pragmatismam.

Citās bibliotēkās ir varbūt vairāk grāmatu, kuru iesējumi godājami savas senatnības labad, slaveni ar savu izcelšanos un patīkami ar ādas graudainumu un nokrāsu, augsti vērtējami tās mākslas dēļ, ar kādu pie viņām strādājis zeltītājs, kurš metala apkalumus izveidojis gan šautrās, gan mežģinēs, gan žuburos, gan puķēs, gan emblemās un ģerboņos, kas ar savu kluso spožumu ielīksmina zinātņu vīru a<is; citas bibliotēkas var uzrādīt lielāku vairumu rokrakstu, kurus gan ve-neciešu,*gan flāmu, gan turiešu otas izdaiļojušas ar smalkām un ļoti dzīvām miniatūrām. Bet neviena nevar pārspēt šo bibliotēku ar glītiem un labiem seno un jauno, garīgo un laicīgo autoru izdevumiem.

Tajā var atrast visu to, kas mums ir palicis pāri no antikās pasaules: visus baznīctēvus, apoloģētus un dekretistus, visus renesanses humānistus, visus enci-klopedistus, visu filozofiju, visu zinātni.

Tāpēc arī kardinals Merlēns, kad viņam labpatikās šo bibliotēku apmeklēt, bija teicis:

«Nav pasaulē cilvēka ar tik stipru galvu, kas varētu uzņemt visu šajos plauktos savākto gudrību. Par laimi tas nemaz arī nav vajadzīgs.»

Un monsinjors Kašpo, kas pastāvīgi strādāja bibliotēkā tai laikā, kad tas bija vikārs Parizē, mēdza sacīt: «Es redzu te daudz ko, no kā varētu izaugt vairāki Akvinas Tomi un vairāki Āriji, ja vien prāti nebūtu zaudējuši savu agrāko degsmi uz labu un ļaunu.»

Rokraksti bez kādiem iebildumiem jāatzīst par šā milzīgā grāmatu krājuma galveno bagātību. Tur glabājas vēl neizdotas Gasendi, patera Mersēna, Paskala vēstules, kuras apgaismo no jaunas puses XVII gadsimta garu. Nav jāaizmirst arī ebreju bībeles, talmudi, rabinu traktati, gan iespiesti, gan rokrakstos, tad aramiešu un samariešu teksti uz aunādām un vīģu lapām un beidzot vēl visi šie senie un augsti vērtējamie eksemplāri, kurus bija savācis Ēģiptē un Sirijā slavenais Mozus no Dinas un kurus Aleksandrs d'Esparvjē bija ieguvis par smiekla naudu 1836. gadā, kad mācītais ebraists nomira Parizē lielā vecumā un nabadzībā.

D'Esparvjē bibliotēka aizņēma vecā nama trešo stāvu. Darbi, kam bija mazāka nozīme, kā, piemēram, XIX un XX gadsimta protestantu eksegezes grāmatas, kuras bija iegādājis Gaetans, neiesieti stāvēja sakrauti bezgalīgajos bēniņos. Katalogs ar visiem papildinājumiem sastāvēja ne mazāk kā no astoņpadsmit sējumiem irt folio. Šis katalogs bija rakstīts līdz pat pēdējām dienām, un bibliotēka atradās vispilnīgākajā kārtībā. Ziljens Sariets, arehivars paleografs, trūcīgs un kluss cilvēks, kurš pārtika no stundām, 1895. gadā pēc Agras biskapa ieteikuma kļuva par jaunā Morisa audzinātāju un gandrīz no tās pašas dienas ari par d'Esparvjē bibliotēkas pārzini. Būdams apveltīts ar metodisku rosīgumu un nesatricināmu pacietību, Sariets sadalīja un sakārtoja visu šo plašo grāmatu krātuvi. Sistēma, ko viņš izdomāja un izlietoja, bija tik sarežģīta, zīmītes, kuras viņš pielipināja pie grāmatām, sastāvēja no tik daudziem lieliem un maziem latiņu un grieķu burtiem, arabu un romiešu cipariem ar zvaigznītēm, divkāršām un trīskāršām zvaigznītēm un zīmēm, kas matematikā izteic pakāpes un saknes, ka šīs sistēmas izpētīšanai vajadzētu izlietot vairāk laika un pūļu nekā pilnīgai algebras apgūšanai. Un, tā kā nebija neviena, kas vēlētos ziedot šo tumšo simbolu izpētīšanai laiku, kuru daudz lietderīgāk var izmantot skaitļu likumu studēšanai, tad Sarieta kungs tā arī palika vienīgais, kurš spēja saprast un izlietot šos šķi-rojumus, un izrādījās, ka bez viņa palīdzības ir pilnīgi neiespējami uzmeklēt vienu otru vajadzīgo grāmatu starp trīssimt sešdesmit tūkstošiem sējumu, kas bija nodoti viņa pārziņā. Tāds bija viņa pūļu iznākums. Par to noskumt viņam nemaz neienāca prātā, gluži otrādi, viņš ar to bija īsti apmierināts.

Sariets mīlēja savu bibliotēku. Viņš mīlēja to ar greizsirdīgu mīlestību. Katru dienu septiņos no rīta viņš devās uz turieni un tur tad pie lielā sarkankoka galda strādāja savu kārtošanas un šķirošanas darbu. Kartītes, ko viņš bija uzrakstījis ar savu roku, piepildīja viņam blakus varenu krātuvi, pār kuru pacēlās Aleksandra d'Esparvjē ģipša krūšu tēls ar sajauktiem matiem, cēlu skatienu, vaigabārdu pie pašām ausīm, gluži kā Šatobrianam, ar apaļām lūpām un kailām krūtīm. Kad pulkstenis sita divpadsmit, Sariets gāja brokastot uz šauro un drūmo Pīļu ielu Četru Biskapu konditorejā, kuru kādreiz apmeklēja Bodlērs, Teodors de Banvils, Šarls Aselino, Luī Menārs un kāds spāņu grands, kas bija pārtulkojis konkvistadoru valodā «Parizes noslēpumu». Un pīles, kuras tik mīļi plikšķinājās uz vecās akmens izkārtnes, kuras bija devušas arī ielai šo nosaukumu, pazina Sarieta kungu. Tieši bez ceturkšņa vienos viņš atgriezās savā bibliotēkā, no kuras iznāca ārā tikai pulksten septiņos, lai ieturētu pie Četriem Biskapiem savas vienkāršās vakariņas, kuras pabeidza ar plūmēm. Katru vakaru pēc vaka

riņām Sarieta biedrs Mišels Ginardons vai, kā visi viņu sauca, Ginardona tēvs, mākslinieks dekorators, gleznu restaurētājs, kas strādāja baznīcās, ieradās no savas jumtistabas Princeses ielā pie Četriem Biskapiem iedzert kafiju ar liķieri, un abi draugi tad saspēlēja domino. Ginardona tēvs, ņiprs un spēcīgs, dzīvības pilns, bija vecāks, nekā viņš pats to spēja apjēgt: viņš bija pazinis vēl Šenavaru. Bargs savā šķīstībā, viņš drausmīgi nepieklājīgiem vārdiem nosodīja jaunpagānisma neķītrības. Viņam patika runāt. Sariets labprāt klausījās. Ginardbna tēvs visvairāk stāstīja savam draugam par Eņģeļu kapelu pie Sv. Sulpicija baznīcas, kurā gleznas vietām plaiso un krāsas no-drūp, bet būs tās jāatjauno dievs vēl to zina kad, jo no Atdalīšanas laika baznīcas palikušas vienīgi dieva ziņā un neviens pats vairs nerūpējas pat par vissteidzamākajiem labojumiem. Bet Ginardona tēvs jau neprasīja nekādas maksas.

— Miķelis ir mans aizstāvis, — viņš teica, — un pret svētajiem eņģeļiem es vispār jūtu sevišķas simpātijās.

Nospēlējuši domino partiju, Sarieta kungs, gluži sīciņš, un Ginardona tēvs, spēcīgs kā ozols, spalvains kā lauva, liels kā svētais Kristaps, devās projām pa

Sv. Sulpicija laukumu viens otram blakus, sarunādamies savā starpā, vai nakts bija maiga vai nejauka. Sariets gāja taisni uz mājām par jo lielām sirdssāpēm gleznotājam, mēļotājam un nakšu klaiņotājam.

Otrā dienā, tieši pulksten septiņos, Sariets no jauna ieņēma savu vietu bibliotēkā un strādāja pie kataloga. No sava rakstāmgalda viņš tomēr meta Medūzas skatienu uz katru apmeklētāju, baidīdamies, ka tikai tas neprasa kādu grāmatu līdzi uz mājām. Ar šo skatienu viņš vēlējās pārvērst par akmeņiem ne vien ierēdņus, politiskos darbiniekus, pre-latus, kuri, izmantodami savus sakarus ar īpašnieku, varēja aiznest kādu sējumu, bet pat Gaetanu bibliotēkas labvēli, kad tas kādreiz lietainās dienās paņēma sev līdz uz laukiem kādu jautru vai bezdievīgu veclaiku grāmatu, un arī Renē d'Espar-vjē laulāto draudzeni, kad tā ieradās sameklēt kaut kādu lasāmvielu slimniekiem savā slimnīcā, un pašu Renē d'Esparvjē kungu, kurš parasti apmierinājās ar Civillikumu krājumu un Dalloza izdevumiem. Viņam likās, ka rauj dvēseli no krūtīm ārā, ja kāds aiznesa vai pašu niecīgāko no vecajām grāmatelēm. Lai atraidītu pat tos, kam bija visvairāk tiesību un iemeslu, Sarieta kungs izdomāja tūkstošiem asprātīgu vai ari rupju melu, nebaidīdamies pat apmelot pats sevi, likdams šaubīties par viņa modro gādību un stāstīdams, ka viņš nezin kur iejaucis vai nozaudējis tādu un tādu sējumu, kuru varbūt tikko bija aplūkojis mīļām acīm vai pat spiedis pie savām krūtīm. Un, kad galu galā tomēr nācās izdot kādu grāmatu, Sarieta kungs vēl reizes divdesmit izņēma to apmeklētājam no rokām, iekams viņam to atstāja.

Viņš mūžīgi trīcēja, ka tikai nenozustu kaut kas no viņam uzticētajām lietām. Kā trīssimt sešdesmit tūkstošu sējumu pārzinim viņam vienmēr bija trīssimt sešdesmit tūkstošu iemeslu dažādām bailēm. Dažreiz viņš pamodās nakts vidū, pārplūzdams aukstiem sviedriem un šausmās iekliegdamies, kad viņam sapnī bija rādījusies tukša vieta kādā no grāmatu skapju plauktiem.

Viņam tas likās briesmīgi, netaisni un neizsakāmi sāpīgi, ja kāda grāmata kādreiz uz visiem laikiem tika izņemta no savas vietas. Šis cildenais skopums kaitināja Renē d'Esparvjē, kurš, neprazdams novērtēt sava lieliskā bibliotekārā labos tikumus, uzskatīja to par vecu maniaku. Sariets nekā nezināja par šo netaisnību; bet viņš bezbailīgi būtu pārcietis arī pašu lielāko nežēlastību, kaunu un apvainojumu, lai tikai pasargātu veselu savu krātuvi. Pateicoties viņa cītībai, modrībai un centībai, vārdu sakot — viņa mīlestībai, d'Esparvjē bibliotēka nebija pazaudējusi nevienu lapiņu visā viņa pārziņas laikā, kas ilga veselus sešpadsmit gadus un beidzās 1912. gada 9. septembri.

TREŠĀ NODAĻA, kura sakas noslēpumainas lietas.

Šās dienas vakarā pulksten septiņos, sakārtojis kā jau parasti pa plauktiem visas grāmatas, kuras bija izņemtas, un pārliecinājies, ka visu atstājis vislabākajā kārtībā, Sariets iznāca no bibliotēkas un aizslēdza durvis, apgriezdams atslēgu divas reizes.

Tad viņš ieturēja pēc sava paraduma Četru Biskapu konditorejā vakariņas, izlasīja avīzi «Krusts» un pulksten desmitos atgriezās savā mazajā istabelē Regar-ielā. Šis vientiesīgais vīrs nesajuta nekādas bailes, nekādas priekšnojautas; viņa miegs bija mierīgs. Otrā dienā tieši septiņos no rīta iegājis bibliotēkas priekšistabā, viņš kā jau ik dienas novilka labos svārkus, izņēma no sienas skapja virs mazgājamā trauka citus, vecākus un apvilka tos. Pēc tam devās uz darba kabinetu, kurā tas jau sešpadsmit gadus sešas no septiņām nedēļas dienām nodarbojās ar katalogu zem Aleksandra d'Esparvjē varenā skatiena, un, gribēdams pārliecināties, vai viss kārtībā, iegāja pirmajā — pašā lielākajā istabā, kura savos plašajos skapjos ietvēra teoloģiju un reliģijas un kur uz skapju malām bija nostādīti senlaiku dzejnieku un daiļrunātāju krūšu tēli no bronzēta ģipša. Logu ievelvējumos atradās divas milzīgas bumbas, kuras attēloja zemi un debesis. Bet, jau paspēris pirmo soli, Sarieta kungs apstājās baiļu pilnā izbrīnā, nedrīkstēdams šaubīties par to, ko redzēja, un nedrīkstēdams arī ticēt. Uz darba galda zilganā galdauta pilnīgā nekārtībā bija izsvaidītas atšķirtas grāmatas, citas ar lapām, citas ar muguriņām uz augšu. Irt quarto sējumi bija sakrauti nevērīgā kaudzē. No divām grieķu vārdnīcām, kuru lapas bija sajukušas kopā, bija radusies kāda jauna būtne, dīvaināka nekā dievišķā Platona cilvēku pāri. Kāds in folio sējums ar zeltītām malām bija atšķirts vaļā un tā trīs lapas visnecienīgākā kārtā ieliektas stūros.

Pēc kāda brīža atjēdzies no sava dziļā apmulsuma, bibliotekārs tuvojās galdam un ieraudzīja šai šausmīgajā jūklī savas dārgākās ebreju, grieķu un latiņu bībeles, kādu unikālu talmudu, iespiestos un rakstītos rabinu traktatus, aramiešu un samariešu tekstus, sinagogu tīstokļus, pašus vērtīgākos Izraēla gara pieminekļus, samestus juku jukām, saburzītus un atplēstus.

Sarieta kunga acu priekšā bija pavisam neiespējamas lietas, tomēr viņš pūlējās atrast tām kādu izskaidrojumu. Ar kādu patiku viņš apstātos pie domām, ka vainīgais visā šajā šaušalīgajā nekārtībā varētu būt Gaetana kungs, kuram nebija nekādu principu un kurš visnelāgākā veidā izlietoja savas tiesības, grābdams no bibliotēkas, kad viņš atradās Parizē, pilnām saujām. Bet Gaetans pašlaik ceļoja pa Itāliju. Pēc dažiem pārdomu brīžiem Sarietam ienāca prātā, ka droši vien Renē d'Esparvjē vēlu vakarā būs paņēmis atslēgas no sava sulaiņa Ipolita, kurš jau divdesmit piecus gadus uzturēja kārtībā trešo stāvu un bēniņu telpas. Renē d'Esparvjē nekad nestrādāja naktīs un nelasīja arī ebrejiski; bet varbūt, domāja Sariets, varbūt viņš ir atvedis vai licis atvest šai istabā kādu garīdznieku, kādu Jeruzalemes mūku, kas caurbraucot atradās Pa-rizē, kādu orientalistu, kurš nodevies svētai eksegezei. Tad vēl Sariets jautāja sev, vai tas nevarētu būt abats Patuijs, kam bija diezgan ziņkārīgs gars, kas bija paradis ieliekt lapu stūrus un kas tā būtu uzkritis visiem šiem bībeles un talmuda tekstiem, pārņemts no pēkšņas trauksmes apjaust Sema dvēseli. Uz brīdi viņam iešāvās prāyā doma, ka tas varētu būt arī vecais sulainis Ipolits, kas, veselu gadsimta ceturksni slaucīdams bibliotēkas putekļus un grīdu, lēnām piesūcies pilns šo zinātnisko putekļu un kļuvis pārāk ziņkārīgs un mēness gaismas ietekmē šai naktī pēkšņi būs zaudējis jēgu un izmisumā iegrimis šais neizdibināmajās zīmēs. Sarieta kungs nonāca tiktāl, ka sāka turēt aizdomās pat jauno Morisu, kas taču varēja, pārnācis mājās no kluba vai kādas nekādas nacionālistu sapulces, izvazāt no plauktiem un izmētāt visas šīs jūdu grāmatas aiz liela naida pret seno Jēkabu un viņa beidzamiem pēcnācējiem, jo šī godprātīgās ģimenes atvase daudzināja sevi par antisemītu un sagājās vienīgi ar tādiem jūdiem, kuri nebija mazāki antisemiti nekā viņš pats. Šādas aizdomas nevarēja pieļaut; bet Sarieta prāts, nespēdams palikt mierā, maldījās visdīvainākajās iedomās. Degdams aiz nepacietības uzzināt patiesību, cītīgais grāmatu sargs pasauca sulaini.

Ipolits nezināja nenieka. No durvju sarga arī nevarēja izdabūt nekādas ziņas. No kalpotājiem neviens

pats nebija nekā dzirdējis. Sarieta kungs nogāja lejā kabinetā pie Renē d'Esparvjē, kas to pieņēma nakts-svārkos, ar naktscepuri galvā, noklausījās viņa stāstā ar tāda cilvēka izskatu, kurš domā, ka viņu traucē nieku dēļ, un atlaida Sarietu ar vārdiem, kuriem vidēja cauri diezgan cietsirdīga līdzcietība:

— Neuztraucieties un esiet pārliecināts, mans mīļais Sarieta kungs, ka grāmatas šorīt ir bijušas tur, kur jūs tās esat atslējis vakar.

Sarieta kungs no jauna izprašņāja un pārprašņāja visus reizes divdesmit, bet netika ne pie kādas jēgas un jutās tāpēc liela nemiera pārņemts, kas laupīja tam miegu. Otrā dienā, ienācis krūšu tēlu un globusu zālē, viņš ieraudzīja, ka viss ir kārtībā, un atvieglots uzelpoja, bet tad pēkšņi viņa sirds sāka pukstēt tā, ka draudēja vai pārplīst; viņš pamanīja uz kamina dzegas neiesietu sējumu in oetavo, kādu jaunlaiku grāmatu, ar buksusa koka papīrnazi vidū, pie kam dažas lapas bija atgrieztas. Tā bija disertācijā, kuras temats bija divu Mozus pirmo grāmatu tekstu salīdzināšana, izdevums, kuru Sarieta kungs bija uznesis bēniņos un nekad nebija no turienes nesis lejā, jo d'Esparvjē namā līdz šim vēl neviens nebija izrādījis vēlēšanos izpētīt, ko tur saka par pirmo svēto grāmatu redaktors monoteists un ko savukārt — redaktors politeists. Šī grāmata bija ap-VIII

zīmēta ar R<3214 -ģ—. Un te Sarieta kunga pratu

piepeši pārsteidza tā nepatīkamā patiesība, ka visi zinātniskie apzīmējumi nevar palīdzēt atrast grāmatu, kas nav vairs savā vietā.

Ik dienas veselu mēnesi galds katru rītu bija pārblīvēts ar grāmatām. Grieķu un latiņu folianti jaucās ar ebreju sējumiem. Sariets jautāja pats sev, vai tikai šīs nakts pārkravāšanās neizdara kādi ļaundari, kuri iekļuvuši pa augšējām lūkām, lai izzagtu retas un dārgas grāmatas. Bet viņš nekur nevarēja atrast ielaušanās pēdas un par spīti visrūpīgākajiem meklējumiem neuzgāja, ka būtu pagaisusi kāda manta. Šausmīgs nemiers pārņēma viņa smadzenes, un viņš jautāja sev, vai varbūt kāds pērtiķis, iekļūdams bibliotēkā no jumta pa skursteni, neķēmojas te pakaļ zinātņu vīriem. Pērtiķi, tā viņš prātoja, ir varen manīgi cilvēka darbu atdarināšanā. Pazīdams šo dzīvnieku ieražas galvenokārt pēc Vato un Šardēna gleznām, viņš iedomājās tos žestu un raksturu atdarināšanas mākslā līdzīgus itāliešu komēdijas arlekiniem, skaramušiem, cerlinām un doktoriem; viņš iedomājās tos rīkojamies ar paleti un saru otām, beržam un gatavojam zāles piestiņā vai arī šķirstām pie ķīmiskās krāsns kādu vecu alķīmijas traktatu. Un, kad nu kādā nelaimīgā rītā viņš ieraudzīja zilā safjanā ar Mirabo vapeni iesietā daudzvalodu bībeles trešajā sējumā kādā lappusē lielu tintes traipu, tad viņam nebija vairs ne mazāko šaubu par to, ka šādā ļaundarībā vainīgs var būt tikai pērtiķis. Pērtiķis būs gribējis ko piezīmēt un apgāzis tintnīcu. Droši vien tas būs bijis kāda mācīta vīra pērtiķis.

Pārņemts no šīm domām, Sariets rūpīgi izpētīja kvartala topogrāfiju, lai labi zinātu visas mājas d'Es-parvjē nama apkārtnē, pēc tam izstaigāja visas četras apkārtējās ielas, pie katriem vārtiem apjautādamies, vai mājā nav pērtiķa. Viņš iztaujāja vārtu sargus un viņu sievas, veļas mazgātājas, kalpones, tad kādu kurpnieku, augļu pārdevēju, stiklinieku, ceļojošos grāmatniekus, kādu garīdznieku, vienu grāmatsējēju, divus kārtības sargus un bērnus, pie kam Sariets dabūja iepazīties ar raksturu dažādībām un izjūtu daudzveidību vienā un tai pašā tautā, jo atbildes, ko viņš saņēma, bija visai dažādas: dažas no tām bija dusmīgas, dažas laipnas, dažas rupjas, dažas pieklājīgas, dažas vienkāršas, dažas ironiskas, citas bija pļāpīgas, citas īsas — un bija pat gluži mēmas. Bet no dzīvnieka, kuru viņš meklēja, nekur nebija ne ziņas, ne miņas, līdz beidzot zem kādas vecas mājas velves Servandoni ielā sarkanmataina meitene viņam atbildēja:

— Ordono kungam ir pērtiķis... Jūs gribētu to redzēt?

Un, nepiebildusi vairāk ne vārda, viņa ieveda veco vīru pagalma dibenā kādā ratu nojumē. Tur uz sasmakušiem salmiem ,un gultas segas skrandām, pieķēdēts ap vidu, no aukstuma drebēja jauns makaks. Tas nebija lielāks par piecgadīgu bērnu. Viņa zilganā seja, sagrumbotā piere un plānās lūpas pauda nāves skumjas. Viņš pacēla apmeklētājam pretī savu vēl dzīvo, dzelteno redzokļu skatienu. Pēc tam saķēra ar mazo, izkaltušo roku burkānu, pielika pie mutes un tūliņ aizsvieda projām. Pavēries kādu brītiņu pienācējos, trimdinieks novērsās sāņus, it kā negaidīdams vairs nekā ne no cilvēkiem, ne no dzīves. Saliecies, apņēmis vienu celi ar rokām, viņš vairs nekustējās, tikai brīžiem viņa krūtis satricināja sauss kāss.

— Tas ir Edgars, — meitene teica. — Viņu pārdod, — jūs zināt? ...

Bet vecais grāmatu draugs, kurš bija pārņemts no dusmām un atriebības slāpēm, domādams sastapt ņirdzīgu ienaidnieku, visa Jauna izdzimumu antibiblio-filu, stāvēja tagad pārsteigts, apbēdināts un nospiests šā sīkā radījuma priekšā, kuram nebija ne spēka, ne prieka, ne kādas vēlēšanās. Apzinādamies savu maldīšanos, apmulsināts no šās gandrīz cilvēciskās sejas, kuru vēl cilvēciskāku vērta skumjas un ciešanas, viņš varēja tikai izdvest:

— Piedodiet! — noliekdams turklāt galvu.

CETURTĀ NODAĻA, kas, būdama īsa, aizrauj mus tomēr ar savu varenību pāri prāta robežām.

Pagāja divi mēneši. Tā kā nekārtības bibliotēkā turpinājās, Sarieta domas pievērsās masoniem. Laikraksti, kurus viņš lasīja, bija pilni ar masonu noziegumiem. Abats Patuijs uzskatīja, ka viņi ir spējīgi veikt vistumšākās neģēlības, un bija tai pārliecībā, ka viņi kopā ar jūdiem grib pavisam sagraut kristīgo sabiedrību. t

Pašlaik sasnieguši savas varas augstumus, masoni pārvaldīja jau visas svarīgākās valsts iestādes, vadīja deputātu palatu, pieci no viņiem bija ministri, un, beidzot, tie bija iekļuvuši arī Elizejas pilī. Nesen noslepkavojuši republikas prezidentu viņa patriotisma dēļ, tie ļāva nozust šā sava šausmu darba līdzdalībniekiem un lieciniekiem. Pagāja reta diena, kad Parizi nesatrauca kāda noslēpumaina slepkavība, kas, bez šaubām, nāca no masonu ložām. Kādā ceļā gan viņi iekļuva bibliotēkā? Sariets nevarēja to saprast. Un ko viņi tur meklēja? Kādēļ tik ļoti uzkrita svētajai senatnei un baznīcas pirmsākumiem? Kas par bezdievīgiem nolūkiem viņiem varēja būt? Dziļa tumsa klāja visas šīs šausmīgās machinacijas. Katoļticīgais archivars, juzams sev pievērst us Hirama dēlu skatienus, no bailērn saslima.

Cik necik atspirdzis, viņš nolēma pavadīt nakti tieši tur, kur norisinājās šie briesmīgie noslēpumi, lai reiz notvertu izmanīgos un bīstamos viesus. Ņemot vērā viņa bailīgo raksturu, šī apņemšanās nebija no vieglajām.

Pēc dabas nevarīgajam, garā nemierīgajam Sarieta kungam jau nu gluži dabiski vajadzēja atrasties baiļu varā. 8. janvarī pulksten deviņos vakarā, kad pilsēta iemiga sniega putenī, iekurinājis labu uguni kaminā, kuru greznoja seno dzejnieku un domātāju krūšu tēli, viņš ar segu pār ceļiem atlaidās atzveltnī pie kamina. Uz maza galdiņa viņam blakus atradās lampa, tasīte melnas kafijas un revolveris, kuru Sariets bija aizņēmies no jaunā Morisa. Viņš mēģināja lasīt «Krustu», bet rindiņas dejoja acu priekšā. Tad Sarieta acis sāka cieši raudzīties uz priekšu un, neredzēdams nekā cita kā tikai tumsu, nedzirdēdams nekā cita kā tikai vēju, viņš iemiga.

Kad Sariets atmodās, uguns kaminā bija apdzisusi; nodzisusi lampa izplatīja telpā asu smaku; tumsa ap viņu bija pilna pienbaltu atspīdumu un fosforisku dzirksteļu. Viņam šķita, ka uz galda kaut kas kustas. Aiz bailēm un aukstuma drebēdams pie visām miesām, tomēr vadīts no apņemšanās, kas bija stiprāka par bailēm, Sariets piecēlās, piegāja pie galda un pārvilka ar rokam pār galdautu. Redzēt nekā nevarēja, pat spīdumi bija nozuduši; taču zem pirkstiem viņš sajuta atšķirtu foliantu; viņš gribēja to aizvērt, bet grāmata viņam pretojās, uzlēca gaisā un trīs reizes spēcīgi iesila neapdomīgajam bibliotekārām pa galvu. Sariets pakrita nesamaņā ...

Kopš tā laika notikumi kļuva arvien ļaunāki. Vēl jo lielākā daudzumā nekā jebkad grāmatas atstāja savas vietas, un dažreiz pat tās nevarēja vairs dabūt atpakaļ: tās pazuda. Sariets katru dienu konstatēja jaunas zudības. Bolandisti bija izjaukti, trūka trīsdesmit ek-segezes sējumu. Sarietu nevarēja vairs ne pazīt; viņa galva saruka dūres lielumā un kļuva dzeltena kā citrons; kakls pārmērīgi izstiepās, pleci iekrita, drēbes, kuras viņš valkāja, šķita kā uz naglas pakārtas. Viņš vairs neēda un Četru Biskapu konditorejā ar drūmu izskatu un nolaistu galvu, ar neko neredzošu skatienu cieši raudzījās savā šķīvī, kur duļķainā sulā peldēja tā plūmes. Viņš nedzirdēja vairs arī, ka Ginardona tēvs paziņoja, ka nu beidzot esot ķēries pie Delakruā gleznu restaurēšanas Sv. Sulpicija baznīcā.

Renē d'Esparvjē uz nelaimīgā bibliotekārā uztrauktajiem ziņojumiem atbildēja sausi:

— Šīs grāmatas būs kaut kur iejukušas — pazudušas tās nevar būt! Pameklējiet vien labi, Sarieta kungs, pameklējiet vien, gan jūs tās atradīsiet!

Un aiz muguras vecajam viņš nomurmināja:

— Ar šo nabaga Sarietu gan vairs nav labi.

— Es domāju, — piebilda abats Patuijs, — ka galva viņam nav vairs kārtībā.

PIEKTĀ NODAĻA, kurā Eņģeļu kapela Sv. Sulpicija baznīcā dod vielu pārdomām par mākslu un teoloģiju.

Svēto Eņģeļu kapela, kas atrodas pa labi no ieejas Sv. Sulpicija baznīcā, bija pilnīgi pagaisusi aiz dēju sienas. Abats Patuijs, Gaetans, viņa brāļadēls Moriss un Sariets iekļuva tajā pa zemām durtiņām un atrada Ginardona tēvu uz viņa trepēm, kas pacēlās pretī He-liodoram. Vecais mākslinieks, apbruņojies ar dažādiem instrumentiem un darba rīkiem, pašlaik iezieda baltu javu plaisā, kas bija sašķēlusi divās daļās augsto priesteri Oniju. Zefirine, Pola Bodrī mīļākais modelis, Zefirine, kuras gaišos matus un baltos perlamutra plecus bija aizguvušas tik daudzas Madaļas, Margrietas, Silfidas un Undīnes, Zefirine, kurā, kā stāsta, bijis iemīlējies pats ķeizars Napoleons Trešais, stāvēja apakšā pie trepēm izjukušiem matiem, zemes pelēku seju, sarkanu dzīsliņu tīklotām acīm un sirmām, garām spalvām apzēlušu zodu, vēl vecāka nekā Ginardona tēvs, ar kuru viņa dzīvoja kopā nu jau vairāk nekā pusgadsimtu. Viņa bija gleznotājam atnesusi groziņā brokastis.

Lai gan dienas gaisma caur svina kalumiem mar-

goto ietvaru ieskauto un aizrežģoto logu ieplūda slīpiem un aukstiem stariem, Delakruā krāsas mirdzēja un laistījās un cilvēku un eņģeļu miesas krāsa savā svaigumā varēja sacensties ar spilgti sārto Ginardona tēva ģīmi, kas pašlaik pacēlās aiz kāda dievnama kolonas. Šīs freskas Eņģeļu kapelas sienās, kādreiz apsmietas un nopeltas, tagad bija pieskaitītas klasiskiem darbiem un ieguvušas nemirstību kopā ar Rubensa un Tintoreto šedevriem.

Vecais Ginardons, apaudzis ar garu bārdu un matiem, šķita esam pats Laiks, kas izdzēš Ģēnija darbus. Gaetans izbijies iesaucās:

— Lēnāk, Ginardona kungs, lēnāk! Nekasiet tik stipri!

Gleznotājs viņu mierināja:

— Nebaidieties neko, d'Esparvjē kungs! Es nemēdzu gleznot šādā garā. Mana māksla ir daudz augstāka. Es gleznoju tā kā Čimabue, Džoto, Beato Andže-liko; es negleznoju tā kā Delakruā. Šī lappuse ir pārlieku pieblīvēta ar pretrunām un pretstatiem, lai no tās varētu gūt patiesā- svētuma iespaidu. Ir jau taisnība, Šenavars mēdza sacīt, ka kristiānisms mīlot tieši gleznaino, bet Šenavars bija nelietis bez kādas ticības un morāles, bezdievis . . . Redziet, d'Esparvjē kungs, es aizpildu plaisu un pielipinu atrotījušās krāsu plāksnītes. Un tas ir viss . . . Bojājumi, kas, jādomā, cēlušies no sienas iegrimšanas vai arī, ticamāk, no zemestrīces, nav nekādi lielie. Šīs eļļas un vaska krāsas uz labi izžuvušā apmetuma ir pastāvīgākas, nekā to varēja domāt* Es redzēju, kā Delakruā strādāja, veidojot šo fresku. Dedzīgs, tomēr nemierīgs, viņš drudžaini veidoja, dzēsa un no jauna lika krāsas; viņa varenā roka bieži vien kļūdījās pavisam bērnišķīgi; viņa darbā apvieno-jās ģēnija meistarība ar skolnieka nevarīgumu. Tas ir vienkārši brīnums, ka krāsas vēl turas.

labais vīrs apklusa un no jauna ķērās aizlīdzināt plaisu.

Cik klasiska, un tradicionālā ir šī kompozicija! — teica Gaetans. — Kādreiz tajā saskatīja vienīgi pārsteidzošus jauninājumus. Tagad mēs tur redzam viscaur vecās italiskās formas.

Es varu atļauties greznumu būt taisnīgam, to es varu, — vecais teica no savu kāpņu lepnā augstuma.

Delakruā dzīvoja dieva zaimotāju un bezgožu laikā. Pagrimšanas laika gleznotājs, lai gan viņam netrūka ne lepnuma, ne lieluma. Viņš ir vairāk vērts nekā viņa laikmets. Bet viņam trūka ticības, sirds vienkāršības, skaidrības. Lai redzētu un gleznotu eņģeļus, viņam trūka eņģeļu un primitivu tikuma, augstākā tikuma, ko es ar dieva palīgu esmu centies izkopt sevī, cik nu tas bija manos spēkos; viņam trūka šķīstības.

— Tu nu labāk ciet klusu, Mišel, tu esi tāds pats cūka kā visi citi!

Tā izsaucās Zefirine, ko mocīja greizsirdība, jo šorīt viņa bija redzējusi savu mīļāko kāpnēs apkampjam maizes iznēsātājas skuķi, jauno Oktaviju, kas bija netīra un starojoša kā Rembranta līgava. Kādreiz — zudušajās jaukajās dienās Zefirine bija iemīlējusies Mišelā gluži bez prāta, un mīla viņas sirdī nebija arī tagad vēl izdzisusi.

Ginardona tēvs uzņēma šo glaimojošo apvainojumu ar smaidu, ko centās noslēpt, paceldams acis pret debesīm, kur savas slavas spožumā aiztraucās erceņģelis Miķelis, drausmīgs savās debeszilajās bruņās un ar sarkano ķiveri galvā.

Pa to laiku abats Patuijs, aizlicis cepuri priekš acīm, lai aizsargātos no spilgtās gaismas, kas ieplūda pa logu, aplūkoja pēc kārtas eņģeļu šausto Heli-odoru, Svēto Miķeli, dēmonu uzvarētāju, un Jēkaba cīņu ar eņģeli.

— Tas viss jau ir ļoti jauki, -— viņš beidzot nomurmināja, — bet kādēļ gan mākslinieks attēlojis uz šīm sienām tikai saniknotus eņģeļus? Manas acis šai kapelā redz vienīgi debesu bardzības vēstnešus, dievišķās atriebības pildītājus. Dievs tas kungs grib, lai no viņa bīstas; bet viņš grib arī, lai viņu mīl. Būtu tīkami ieraudzīt uz šīm sienām arī žēlastības un miera paudējus. Labi būtu, ja te varētu redzēt serafimu, kas šķīstīja pravieša lūpas; svēto Rafaelu, kas atdeva acu gaismu vecajam Tobijam; Gabrielu, kas pasludināja Marijai ieņemšanas noslēpumu; eņģeli, kas

atbrīvoja no važām svēto Pēteri; ķerubus, kas aiznesa nomirušo svēto Katrinu Zi-naja kalna virsotnē. Ar sevišķu prieku mēs vērotu te viņus debesu sargus, kurus dievs piešķir katram, kas kristīts viņa vārdā. Katram no mums ir savs sargeņģelis, kas pavada visus mūs, kas mierina mūs bēdās un palīdz mums. Cik tīkami būtu i cilzēt šai kapelā šos brīnišķīgos garus, šos apburošos tGlus!

- A! Abata kungs, te nu jāapmierinās ar to, kas ir, — iebilda Gaetans. — Delakruā nebija no maigajiem. Vecajam Engram bija taisnība, kad viņš apgalvoja, ka šā lielā meistara gleznas smirdot pēc sēra. Paraugieties tikai uz šiem mirdzošā un reizē drūmā daiļuma pilnajiem eņģeļiem, uz šiem lepnajiem un negantajiem androginiem, šiem nežēlīgajiem jaunekļiem, kuri paceļ pret Heliodoru atriebīgās rīkstes, uz šo jauno, noslēpumaino cīnītāju, kas saķēris ciltstēvu aiz gurna..»

— Pag! — teica abats Patuijs. — Bībelē šis eņģelis nav līdzīgs pārējiem; ja tas vispār ir eņģelis, tad tas ir eņģelis radītājs, mūžīgais dieva dēls. Esmu pārsteigts, ka godājamais Sv. Sulpicija baznīcas mācītājs, kas Ežēnam Delakruā kungam uzticēja šās kapelas izglez-nošanu, nav aizrādījis viņam, ka ciltstēva simboliskā cīņa ar to, kurš nav nosaucis savu vārdu, ir notikusi

dziļā naktī un ka šim notikumam patiesībā te nav vietas, jo tas rāda Jēzus Kristus iemiesošanos. Paši labākie mākslinieki var kļūdīties, ja viņiem nenāk palīgā kāds garīdznieks, kas labi pārzina kristīgās ikonografijas jēdzienus. Kristīgās mākslas likumi ir noderējuši par vielu daudziem zinātniskiem darbiem, kā jūs to, bez šaubam, zināt, Sarieta kungs.

Sarieta kungs pagrozīja nekā neredzošās acis. Tas bija trešajā rītā pēc nakts piedzīvojuma bibliotēkā. Bet, tā kā no godājamā priestera jautājuma tomēr nevarēja izvairīties, tad viņš saņēma visus prātus kopā un atbildēja:

— Šai jautājumā dažus norādījumus var sniegt Mo-lanuss — Dc historia sacrarum imaginum et pieturamai, grāmatā, kuru 1771. gadā Luvenā izdevis Noels Pako, pēc tam arī kardinals Frederiks Boromē savā Pietura Sacra un Didrona ikonografija; taču šis beidzamais izdevums jāizmanto ar apdomu.

Izteicis to, Sarieta kungs atkal iegrima domās. Viņš domāja par savu izpostīto bibliotēku.

— Turpretī, no otras puses, — turpināja tālāk abats Patuijs, — šai kapelā jau nu vajadzēja attēlot arī eņģeļu svētās dusmas, un gleznotājs ir darījis gluži pareizi, izvēlēdamies, tāpat kā Rafaels, to skatu, kurā debesu sūtņi nosoda Heliodoru. Izpildīdams Sirijas karaļa Seleuka uzdevumu, Heliodors gribēja aizvest dievnama dārgumus, bet viņu pārsteidza eņģelis zelta bruņās uz lieliski uzposta zirga. Divi citi eņģeļi sāka viņu šaust ar rīkstēm. Tad viņš nokrita zemē, kā to mums še rāda Delakruā kungs, un viņa acis aizplīvuroja tumsa. Galu galā ir tomēr taisnīgi un svētīgi, ka šis notikums te attēlots, tas vismaz var noderēt par mācību un biedinājumu republikāniskās policijas komisāriem un bezdievīgajiem valsts īpašumu aģentiem. Heliodori jau atradīsies vienmēr, bet lai viņi vismaz zina, ka ik reizi, kad to rokas sniegsies pēc baznīcas mantas, kas ir nabago īpašums, eņģeļi šaustīs tos rīkstēm un atņems tiem acu gaismu. Es vēlētos, ka šī glezna vai, vēl labāk, daudz pilnīgākais Rafaela darbs par to pašu temu tiktu reproducēts nelielā, krāsainā griezumā un izdalīts skolniekiem kā godalga par labām sekmēm.

— Tēvoc, — žāvādamies iebilda jaunais Moriss,

nekā lāga visās šais būšanās nav. Man daudz labāk

patīk Matiss un Mecanžē.

Šais vārdos neviens neklausījās, un Ginardona tēvs no savām kāpnēm sāka sludināt pravieša balsī:

— Vienīgi primitivu meistariem bija ļauts skatīt debesis. Daiļums ir atrodams vienīgi laikā starp XIII un XV gadsimtu. Senatne, nešķīstā senatne, kura ar savu postošo ietekmi samaitāja XVI gadsimta prātus, iedvesa dzejniekiem un gleznotājiem noziedzīgas domas un nekaunīgus tēlus, šausmīgas neķītrības un cūcības. Visi renesanses mākslinieki ir tīrie kuiļi, ieskaitot arī Mikelandželo.

Redzēdams, ka Gaetans gatavojas iet projām, Ginardona tēvs savilka padevīgu seju un čukstēdams, it kā uzticot noslēpumu, sacīja:

— Gaetana kungs, ja jūs nebaidāties no maniem pieciem stāviem, uznāciet augšā manā istabelē; man ir divas vai trīs mazas glezniņas, no kurām es vēlētos tikt vaļā un kuras jums var patikt. Kaut kas labs, īsts un sirsnīgs. Es jums parādīšu, starp citu, tādu mazāku Boduēnu — pikantu un vaļīgu; jūs kļūsiet mēms.

Noklausījies šo uzaicinājumu, Gaetans devās projām, un, tā kā, kāpjot lejā pa baznīcas kāpnēm un iegriežoties Princeses ielā, viņam visu laiku blakus atradās Sariets, tad viņš sāka izklāstīt tam savas domas, kā viņš to būtu darījis kuras katras būtnes, koka, laternas staba, suņa vai savas ēnas priekšā, savu sašutumu, kādu tas sajuta pret vecā gleznotāja estētiskajām teorijām.

— Nu, tad nu gribēja mums gan Ginardona tēvs iestāstīt pekstiņus ar savu kristīgo mākslu un primitīvu meistariem! Viss tas, ko mākslinieks attēlo kā piederošu debesīm, ir ņemts no zemes. Dievs, jaunava, eņģeļi, svētie un svētās, gaisma, mākoņi! Kad Engrs veidoja figūras Drē kapelas logiem, viņš ar svina zīmuli pēc kāda modeļa bija uzzīmējis smalku un šķīstu kailu sievieti, kuru kopā ar daudzām citām var dabūt redzēt Bonnā muzejā, Baijonā. Un šās lapas apakšējā malā vecais Engrs, baidīdamies aizmirst, atzīmējis: «Sesiles jaunkundze, brīnišķīgas kājas un gurni.» Un, lai pārveidotu Sesiles jaunkundzi par paradizes svēto, viņš to apģērba, uzmeta mantiju ap pleciem un plīvuru pār seju, ar ko tikai sagandēja visu, jo nekādus Lionas un Dženovas audumus nevar pielīdzināt dzīvas un jaunas miesas audumam, kurā sārto tīras asinis; un visskaistākās drēbju līnijas un krokas nav vērts nekā, tikko tās salīdzina ar daiļas miesas līnijām, jo drēbes nobriedušām un tīkamām miesām ir nepelnīts kauns un vislielākais pazemojums.

Un, nevērīgi soļodams pa Madaru ielas sasalušām peļķēm, Gaetans turpināja:

— Ginardona tēvs ir kaitīgs idiots. Viņš zaimo senatni, svēto senpasauli, viņējos laikus, kad vēl dzīvoja labie dievi. Viņš sajūsminās par laikmetu, kad gleznotājam un tēlniekam vajadzēja visu iesākt gluži no jauna. Kristiānisms patiesībā ir naidīgs mākslai, jo tas neveicina kailas miesas pētīšanu. Māksla ir dabas attēlošana, un daba vispirmām kārtām ir cilvēka miesa, kaila miesa.

— Bet atļaujiet, atļaujiet, — iemurminājās Sarieta tēvs. — Ir ari garīgs un, tā teikt, iekšējs daiļums, un to kopš Fra Andželiko līdz Ipolitam Flandrēnam kristīgā māksla . ..

Neklausīdamies viņā, Gaetans izšķieda savus nemiera pilnos vārdus vecās ielas akmeņiem un sniega mākoņiem, kas slīdēja pāri viņa galvai:

— Nevar spriest par visiem primilivu meistariem vienādi, jo viņi nemaz nelīdzinās cits citam. Šis vecais nelga sajauc visu vienkop. Čimabue ir samaitāts bizan-tietis. Džoto liek nojaust varenu ģēniju, bet viņš neprot veidot un piešķir tāpēc, tāpat kā bērni, visiem saviem tēliem vienu un to pašu galvu. Itāliešu primitivu meistariem piemīt vieglums un līksme, tāpēc ka viņi ir itālieši. Veneciešiem ir brīnišķīga krāsu izjūta. Bet galu galā visi šie smalkie meistari vairāk nodarbojas ar izrotāšanu un zeltīšanu nekā ar gleznošanu. Jūsu Beato Andželiko sirds un palete manai gaumei ir pārāk maigas. Flāmi, tie, lūk, ir pavisam citi vīri. Viņiem ir droša un veikla roka, un sava amata spožumā viņus var pielīdzināt ķīniešu lakas darbu meistariem. Brīnišķīga technika ir brāļiem van Eikiem. «Dieva jēra pielūgšanā» es tomēr neatrodu tā noslēpumainā burvīguma, kādu tajā slavē. Šai gleznā viss izveidots ar gluži nežēlīgu pilnību; jūtas tajā šķiet vulgārās, viss cietsirdīgi nejauks. Memlings varbūt spēj aizkustināt; bet viņš ir radījis tikai vārguļus un kropļus, un zem viņa jaunavu un svēto greznajiem, smagajiem un neveiklajiem uzvalkiem var nojaust nožēlojami vārgas miesas. Vairāk nekā Memlingu es cienītu Rožēru van der Veidcnu, arī nezinādams, ka viņš kļuvis francūzis un pārdēvējies par Rozē de la Patiru. Sis Rožērs vai Rožē nav jau nu nemaz tik tukšs, toties viņš ir daudz gaudenāks un viņa stingrie panno gleznošanas paņēmieni norāda tikai uz viņa nabadzīgajām formām. Tā ir tiešām dīvaina maldīšanās — apbrīnot šos gavēņa tēlus, kad ir Leonardo, Ticiana, Koredžo, Velaskeza, Rubensa, Rembranta, Pusēna, Pridona gleznas. Patiešām tas ir kaut kas līdzīgs sadismam! ...

Pa to laiku nopakaļus estetam un bibliotekārām lēnām soļoja abats Patuijs un Moriss d'Esparvjē. Abats Patuijs, kas parasti ne visai labprāt ielaidās teoloģiskās sarunās ar pasaulniekiem un pat ar garīdzniekiem, burvīgās vielas aizrauts, sāka stāstīt jaunajam Morisam par svēto kalpošanas darbu, kādu veicot sargeņģeļi, kurus Delakruā kungs, diemžēl, nebija uzņēmis savās kompozīcijās. Un, lai labāk varētu izteikt savas domas par tik cēliem tematiem, abats Patuija kungs aizņēmās no Bosiē vārdus, izteicienus, veselas frāzes, ko viņš bija izmācījies no galvas, lai iespraustu savos sprediķos, jo viņš visai cieši turējās pie tradicijām.

— Jā, mans dēls, — viņš teica, — jā, dievs ir licis sargeņģeļiem mūs apsargāt; tie ierodas pie mums ar savām veltēm, tie arī aiznes uz debesīm mūsu lūgšanas. Tas ir viņu darbs. Katru stundu, katru brīdi viņi gatavi mums palīdzēt, viņi, šie mūžam dedzīgie un nenogurstošie sargi, kas mūžam nomodā par mums.

—• Tieši tā, abata kungs, — nomurmināja Moriss, kas domāja par to, kā pielabināties mātes sirdij un izdabūt kādu sumiņu naudas, kuras tam ārkārtīgi vajadzēja.

SESTĀ NODAĻA, kura Sarieta kungs atkal atrod savus dārgumus.

Otrā dienā no rīta Sariets nepieklauvējis iegāja Renē d’Esparvjē kabinetā. Viņš bija pacēlis rokas pret debesīm; retie mati bija sacēlušies stāvus, acis šausmās izpletušās. Stostīdamies viņš pavēstīja jauno nelaimi: pazudis ļoti senais Flavija Jozefa dažāda formātā šesdesmit sējumu lielais rokraksts un tad vēl nenovērtējamais dārgums — Lukrecijs ar Van-domas Filipa — Francijas lielpriora ģerboni un Vol-tēra rakstītām piezīmēm, kāds Rišāra Simona rokraksts un Gasendi sarakstīšanās ar Gabrielu Nodē, kas sastāvēja no divsimt trīsdesmit astoņām vēl neizdotām vēstulēm. Šoreiz bibliotēkas īpašnieks uztraucās. Steidzīgi viņš uzskrēja augšā filozofu un globusu zālē un tur savām acīm konstatēja notikušās nelaimes apmērus. Dažos plauktos rēgojās tukšumi. Viņš uz labu laimi sāka meklēt vienā otrā vietā, pētīja pa sienu skapjiem un atrada tur slotas, lupatas, dažādus rīkus ugunsgrēka novēršanai, parušināja krāsnī ar lāpstiņu ogles, pieskārās Sarieta kunga jaunajiem svārkiem, kas karājās virs mazgājamā trauka, un apmulsumā un neizpratnē atkal pievērsās tukšajām vietām plauktos, kur agrāk atradās Gasendi vēstuļu mapes. Visa zinātniskā pasaule jau pusgadsimtu pieprasīja šās sarakstīšanās publicēšanu. Renē d'Esparvjē neizpildīja šo vispārējo vēlēšanos, jo negribēja pats ķerties pie grūtā darba un negribēja arī nodot to citiem. Pārliecinājies, ka šais vēstulēs daudz pārdrošu domu, daudz tādu izlaidību, kādas XX gadsimta dievbijīgums nezin vai paciestu, viņš labāk atstāja šīs lapas neizdotas, bet sajuta, ka viņam jāatbild par tām savas zemes un pasaules civilizācijās priekšā.

— Kā jūs varējāt pieļaut, ka jums nolaupa tādus dārgumus? — viņš bargi noprasīja Sarieta kungam.

— Kā es to varēju pieļaut? — atbildēja nelaimīgais bibliotekārs. — Ak Renē kungs, ja es varētu pāršķelt savas krūtis, tad jūs atrastu šo jautājumu manā sirdī.

Renē d'Esparvjē šie vārdi nemaz neaizkustināja, un viņš ar apvaldītām dusmām turpināja:

— Un jums nav nekādu pazīmju, kas varētu uzvest mūs uz pēdām zaglim, Sarieta kungs? Jums nav nekādu aizdomu, ne mazākās nojautas par to, kā viss tas varētu būt noticis? Jūs nekā neesat redzējis, nekā dzirdējis, ne pamanījis, ne izzinājis? Apjēdziet jel pats, ka tas nav apjēdzams. Piekrītiet taču, ka tas ir neticami. Padomājiet, Sarieta kungs, padomājiet tikai paisīs nedzirdētās zādzības varbūtējām sekām, zādzības, kas notikusi jūsu acu priekšā. Pazūd dokuments, kura vērtība cilvēces prāta vēsturei ir pavisam neatsverama. Kas to nozadzis? Un kādēļ? Kādam nolūkam? Tie, kas to nolaupījuši, zinās, bez šaubām, ka Francijā to pārdot nevarēs. Viņi nogādās to uz Ameriku vai uz Vāciju. Vācija ir kāra uz šādiem retumiem. Ja Gasendi korespondence ar Gabrielu Nodē nokļūs Berlinē, ja vācu pētnieki to izdos, kas tā būs par nelaimi, kas, es teikšu pat, tas būs par skandalu! Vai jūs nemaz neesat padomājis par to, Sarieta kungs?

Sarieta kungs samulsis nevarēja atteikt ne vārda uz šiem pārmetumiem, kas bija jo nežēlīgāki tāpēc, ka arī viņš pats ne vienu reizi vien bija tos sev izteicis.

Un d'Esparvjē kungs turpināja ļoti asi.

— Un jūs neko nedomājat darīt, nevarat neko iedomāties, kā atdabūt atpakaļ šos nenovērtējamos dārgumus? Sāciet meklēt, Sarieta kungs, kustieties jel, izgudrojiet taču kaut ko! Te ir vērts papūlēties.

Un, pametis vēl ledainu skatienu uz savu bibliotekāru, d'Esparvjē kungs aizgāja.

Sariets meklēja nozudušās grāmatas un rokrakstus pa malu malām, vai simto reizi izpētīdams vietas, kurās tās jau nu nepavisam nevarēja atrasties, kā, piemēram, spaini ar oglēm im sava atzveltņa ādas sēdekli. Kad pulkstenis nosita divpadsmit, viņš gluži neapzinīgi piecēlās un izgāja, un, saticis pie kāpnēm savu bijušo audzēkni Morisu, sasveicinājās ar to. Bet viņš neredzēja ne cilvēkus, ne lietas, jo viss viņam bija kā miglā.

Nelaimīgais bibliotekārs bija jau priekšnamā, kad Moriss vērsās pie viņa:

— Ak jā, Sarieta kungs, tikko atcerējos, — lieciet taču reiz aizvākt visas tās vecās grāmateles, kas sakrautas manā paviljonā!

— Kādas grāmateles, Moris?

— To nu gan es jums nevaru pateikt, Sarieta kungs; bet tur ir kaut kas kožu saēsts ebreju valodā, vispār vesels lērums visādu vecu papīru. Visas malas aizkrautas. Tur nevar vairs ne pagriezties.

— Kas tad to visu tur sanesis?

— Velns viņu zina.

Un jaunais cilvēks viegliem soļiem devās uz ēdamistabu, kur to gaidīja brokastis.

Sarieta kungs skriešus metās uz paviljonu. Moriss bija teicis patiesību. Ap simt sējumu bija izsvaidīti pa galdiem, krēsliem un grīdu. Ieraudzīdams to, prieka un baiļu plosīts, pārsteiguma un šaubu apmāts, laimīgs, ka atradis savus pazudušos dārgumus, un bīdamies tos pazaudēt no jauna, satricināts aiz brīnumiem, grāmatu vīrs gan šļupstēja kā zīdainis, gan kliedza un rēca kā ārprātīgais. Viņš atkal redzēja savas ebreju bībeles, savus vecos talmudus, savu Flavija Jozefa rokrakstu, seno starp senajiem, savas Gasendi vēstules Gabrielam Nodē un savu vislielāko dārgumu — I.ukre-ciju ar Francijas lielpriora ģerboni un ar Voltēra rokas ierakstītām piezīmēm. Viņš smējās un raudāja, apkampa un skūpstīja šos safjana, teļādas, pergamenta, velenpapīra un nagliņām rotātos koka sējumus. Ipolits, vecais sulainis, nu nesa tos atpakaļ uz bibliotēku, un Sarieta kungs drebošām rokām godbijīgi novietoja tos savās vietās.

SEPTĪTĀ NODAĻA,

kura jāatzīst par diezgan interesantu un kuras morāle, ceru, būs pa prātam lielākajai daļai lasītāju tāpēc, ka tā ietveras skumīgajā izsaucienā: «Kurp aizrauj tu mani, ak doma?» — un tāpēc, ka domāšana, kā tas vispār atzīts, ir kaitīga un ka īstā dzīves gudrība ir nedomāt ne par ko.

Visas grāmatas bija savāktas atkal kopā un atradās Sarieta kunga godbijības pilnajā pārziņā. Bet šī laimīgā saskaņa bija ļoti īsa. Jau nākamajā naktī nozuda divdesmit sējumu un starp tiem arī Vandomas priora Lukrecijs. Nedēļas laikā visi Vecās un Jaunās derības ebreju un grieķu teksti bija atgriezušies atkal atpakaļ uz paviljonu. Un visu nākamo mēnesi tie katru nakti atstāja savus plauktus un devās pa to pašu ceļu. Citas grāmatas nozuda nezin kur.

Noklausījies stāstu par šiem noslēpumainiem notikumiem, Renē d'Esparvjē neteica savam bibliotekārām neko vairāk kā tikai šos vārdus, kuros gan nebija nekādas sevišķas labvēlības:

— Mans nabaga Sarieta kungs, tas viss ir ļoti dīvaini, patiešām ļoti dīvaini.

Bet, kad Sarieta kungs ieteica iesniegt attiecīgā vietā sūdzību vai arī griezties pie policijas komisārā, d'Esparvjē kungs iesaucās:

— Ko jūs vēl neizdomāsiet, Sarieta kungs! Izpaust šos mājas noslēpumus, sacelt traci! ... Vai jūs par to nemaz neesat padomājis! ... Man ir naidnieki, un es esmu lepns uz to: es domāju, ka esmu to pelnījis. Ja jau es par ko varētu žēloties, tad par to, ka mana paša partijā ar pavisam nedzirdētu niknumu man uzbrūk monarchisti, kas, es gribētu tam ticēt, gan ir labi katoļi, tomēr visai nelāgi kristīgie. . . Vārdu sakot, mani novēro, izspiego, uzmana, un jūs, Sarieta kungs, ieteicat man, lai es nododu žurnālistu ķengām šo komisko noslēpumu, šos muļķīgos notikumus, kuros mēs, jāteic, spēlējam diezgan nožēlojamas lomas. Vai jūs gribat padarīt mani par apsmieklu ļaužu priekšā? ...

Galu galā abi kungi nolēma pārmainīt visas bibliotēkas atslēgas. Tika ,sastādīts aprēķins un atsaukti strādnieki. Sešas nedēļas pēc kārtas d'Esparvjē namā no rīta līdz vakaram skanēja veseru sitieni, svārpstu šņākoņa un vīļu spiedzoņa. Filozofu un globusu zālē dega ugunis, un pa visām istabām izplūda eļļas smaka, no kuras kļuva nelabi. Veco, mierīgo un kluso atslēgu vietā pie istabu un skapju durvīm nāca jaunas, iedomīgas un nepaklausīgas. Radās veselas atslēgu un bultu kombinācijās, stieņi, ķēdītes un elektriskie signāli. Visi šie dzelzs izstrādājumi iedvesa bailes. Slēdzenes mirguļoja, un bultas ņirgājās. Lai varētu atslēgt katru istabu, katru skapi un atvilktni, vajadzēja zināt katra šifru, un to zināja tikai Sarieta kungs. Viņa galva tagad bija pilna ar dažādiem dīvainiem vārdiem un milzīgiem skaitļiem, un viņš sapinās šais kriptogramās, kvadratu, kubu un trijstūru skaitļos. Viņš pats nevarēja vairs atvērt ne durvis, ne skapjus, bet ik rītus atrada tos jau atvērtus līdz galam vaļā un grāmatas izkaisītas, sajauktas, aiznestas. Kāds policists reiz naktī bija pacēlis renstelē Servandoni ielā Salamona Reinacha brošuru par Barabasa un Jēzus patību. Tā kā tai bija d'Esparvjē bibliotēkas zīme, viņš aiznesa grāmatu tās īpašniekam.

Renē d'Esparvjē neturēja nemaz par vajadzīgu paziņot to Sarietam, bet nolēma griezties pēc padoma pie kāda sava drauga, kas strādāja tieslietu laukā un bija pilnīgi uzticības cienīgs cilvēks, vārdu sakot, pie Dezobela kunga — tiesas padomnieka, kurš bija jau izmeklēji vairākas svarīgas lietas. Tas bija mazs cilvēciņš, apaļš, visai sārts, ar sevišķi pliku pakausi un galvaskausu, kas bija tik gluds un spīdēja kā biljarda bumba. Kādu rītu viņš ieradās bibliotēkā un mēģināja izlikties par bibliofilu, bet uzreiz pierādīja, ka par grāmatām tam nav nekādas jēgas. Un te nu, kur visi seno filozofu krūšu tēli atspoguļojās viņa plikajā pakausī, viņš ar dažiem viltīgiem jautājumiem vērsās pie Sarieta kunga, kurš samulsa un nosarka, jo nevainība ātri samulst. No šā brīža Dezobels turēja Sarietu stiprās aizdomās, proti, ka tieši viņš ir vainīgs zādzībās, par kurām tik izmisis žēlojās; un Dezobels tūlīt nolēma notvert arī līdzdalībniekus. Par iemesliem viņš nebēdājās nemaz: iemeslus var atrast vienmēr. Dezobels ieteica Renē d'Esparvjē kungam nodot namu slepenā uzraudzībā kādam prefektūras aģentam.

— Es teikšu, lai jums dod Minjonu, — viņš teica.

— Tas ir lielisks darbinieks, uzmanīgs un apdomīgs.

Otrā rītā pulksten sešos Minjons jau pastaigājās d'Esparvjē nama priekšā. Ierāvis galvu plecos, ar matu sprogām, kas spraucās ārā no viņa katliņa šaurajām malām, mazliet šķielējošām acīm, kuplām un garām blāvi melnām ūsām un milzīgām rokām un kājām, vārdu sakot, ievērojams pēc izskata, viņš kārtīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ ap kolonām ar aunu galvām, kuras greznoja Sordjēras namu, līdz pat Madaru ielas galam, iepretim Sv. Sulpicija baznīcai un Jaunavas Marijas kapelai. Kopš šā brīža neviens nevarēja no d'Esparvjē nama ne iziet, ne tajā ieiet, nesajūtot, ka visas tā kustības un pat domas izspiego. Minjons bija brīnišķīgs radījums, apveltīts ar spējām, kādas daba nepiešķir citiem cilvēkiem. Ne viņš ēda, ne gulēja; katrā laikā, dienu vai nakti, vējā un lietū, to varēja sastapt šās mājas priekšā, un neviens nevarēja izglābties no tā skatienu loka. Cilvēks, ko Minjons apskatīja, jutās it kā gabalos sadurstīts un līdz kauliem noplēsts, kailāks par kailu, pliks līdz skeletam. Un./as notika vienā mirklī; aģents pat neapstājās un turpināja savu mūžīgo pastaigāšanos. Tas nebija izturams. Jaunais Moriss piedraudēja, ka nesperšot vairs ne kāju tēva mājā, ja nebeigšoties šī radiografēšana. Viņa māte un viņa māsa Berta žēlojās par šo caururbjošo skatienu, kas apvainojot viņu dvēseļu šķīsto kautrību. Kapo-rala jaunkundzi, mazā Leona d'Esparvjē audzinātāju, šis skatiens uztrauca visaugstākā mērā. Renē d'Esparvjē kungs, nomocīts,_ kāpdams pār savas mājas slieksni, katru reizi uzmauca sev cepuri dziļi uz acīm, lai paglābtos no pētījošā skatiena, sūtīdams pie velna Sarieta kungu, kas bija visu šo likstu sākums un cēlonis. Tuvinieki un pazīstamie — kā abats Patuijs un tēvocis Gaetans — kļuva reti viesi, neieradās arī bibliotēkas apmeklētāji, tirgotāji negribēja vairs lāgā pārdot preces, lielo firmu rati tikko iedrošinājās apstāties šā nama priekšā. Bet vislielākās jukas šī uzraudzība radīja kalpotāju vidū. Bīdamies policijas acu priekšā apmeklēt kurpnieka sievu pēcpusdienas stundās, kad viņa strādāja mājās viena pati, sulainis uzskatīja dzīvi šai namā par nepanesamu un atstāja savu vietu; Odile, d'Esparvjē kundzes istabas meita, neuzdrošinājās vairs pēc savas kundzes apgulšanās ielaist, kā parasts, savā mansardā Oktāvu, pašu skaistāko kaimiņu grāmatu veikala pārdevēju, un iegrima tāpēc skumjās, kļuva viegli aizkaitināma un nervoza, sāka savai kundzei, matus sukājot, tos plēst, atbildēja rupji un kļuva mīlīga pret Morisa kungu; pavāriene Malguara kundze, nopietna sieviete tā ap gadiem piecdesmit, kad to vairs nevarēja apmeklēt Ogists, jaunais pārdevējs no vīna pagraba Servandoni ielā, nespēdama paciest tādu tās temperamentam tik pretišķīgu zaudējumu, kļuva traka: pasniedza savu saimnieku galdā jēlu trusīti un paziņoja, ka pāvests esot nodomājis ar to precēties. Beidzot pēc divu mēnešu pārcilvēciskas cītības, kas runāja pretī visiem organiskās dzīves likumiem un galvenajiem dabisko spēku taupības principiem, aģents Minjons, neuzgājis it nekā nenormālā, izbeidza savu uzraudzību un aizgāja, neteicis ne vārda un atteicies no jebkāda atalgojuma. Bibliotēkā grāmatu dejas turpinājās pilnā sparā.

— Tas viss ir ļoti labi, — teica Dezobela kungs.

— Ja jau neviens neienāk un neiziet, tad ļaundaris atrodas pašā mājā.

Sis tiesas virs bija tais domās, ka vainīgo varēs notvert bez kādām nopratināšanām un kratīšanām. Norunātā laikā viņš lika kādā pusnaktī nokaisīt ar talka kārtiņu grīdu bibliotēkā, kāpnes, priekšnamu, dārza aleju, kas veda uz Morisa paviljonu, un grīdu paviljona priekšnamā. Otrā dienā no rīta prefektūras fotogrāfā, Renē d'Esparvjē un Sarieta pavadībā Dezobela kungs ieradās nofotografēt pēdas. Dārzā viņi neatrada nekā: vējš bija nopūtis visu talku, tas pats bija arī paviljonā. Moriss paskaidroja, ka viņš, uzskatīdams to par kādu nelāga joku, esot noslaucījis baltos putekļus ar slotu, kas atradās pie kamina.

Patiesībā viņš bija noslaucījis istabmeitas Odiles kurpju pēdas. Kāpnēs un bibliotēkā vairākās vietās konstatēja vieglas kailas kājas nospiedumus, pie kam šī kāja acīm redzot bija slīdējusi pa gaisu un pieskārusies grīdai tikai pēc lielām atstarpēm un bez kāda svara. Pavisam tika pamanītas piecas šādas pēdas. Pašu skaidrāko atrada krūšu tēlu un globusu zālē uz galda malas, kur bija izmētātas grāmatas. Prefektūras fotogrāfs izdarīja vairākus šā nospieduma uzņēmumus.

— Tas ir pats šausmīgākais visā šai lietā, — murmināja Sarieta kungs.

Arī Dezobela kungam grūti nācās apslēpt savu pārsteigumu.

Pēc trim dienām prefektūras antropometriskā nodaļa atsūtīja atpakaļ tai piesūtītos uzņēmumus ar paziņojumu, ka tās reģistrācijās kartītēs nekā līdzīga neesot. Renē kungs pēc pusdienas šīs fotogrāfijās parādīja savam brālim Gactanam, kurš tās apskatīja visai dziļdomīgi un pēc ilgākas klusuciešanas iesaucās:

— Nu, es domāju gan, ka prefektūrā nav nekā līdzīga. Tā ir vai nu kāda dieva, vai senatnes cīkstoņa kāja. Kontūras, kādas iezīmējusi šī pēda, ir tik neredzēti pilnīgas, ka pie mūsu rasēm un mūsu klimatos tādas velti meklēt. Apbrīnojami smalki pirksti, dievišķīgs papēdis.

Renē d'Esparvjē iesaucās, ka viņa brālis esot zaudējis prātu.

— Viņš ir dzejnieks, — nopūtās d'Esparvjē kundze.

— Tēvoc, — teica Moriss, — jūs vēl iemīlēsieties šajā kājā, ja jums gadīsies to sastapt.

— Tā bija noticis ar Vivanu Denonu, kas aizbrauca Bonapartam līdzi uz Ēģipti, — atbildēja Gae-tans. — Denons atrada Tebās kādā arabu izlaupītā apakšzemes velvē mazu, brīnišķi daiļu mūmijas kāju. Viņš to aplūkoja ar neparastu dedzību. «Tai vajag būt kādas jaunas sievietes kājai,» viņš domāja, «kādas princeses, kāda burvīga radījuma kājai; neviens apavs nav sabojājis nevainojamās formas.» Denons apbrīnoja šo kāju, sāka to dievināt un beidzot iemīlējās tajā. Šīs mazās mūmijas kājas zīmējumu vai* apskatīt Denona Ēģiptes ceļojuma atlasā, kuru mēs, lai nebūtu nemaz tālu jāmeklē, varētu pašķirstīt tepat augšā, ja vien Sarieta kungs pieļautu kaut vai reizi apskatīt kādu sējumu no savas bibliotēkas.

Dažu labu reizi Morisam nakts vidū, gultā pamostoties, likās, ka viņš blakus istabā dzirdētu šķirstām lapas un nometam uz grīdas grāmatas.

Kādu ritu pulksten piecos, kad Moriss atgriezās pēc nelaimīgā spēlē pavadītas nakts no sava kluba un, stāvēdams pie paviljona durvīm, meklēja pa kabatām pēc atslēgām, viņš gluži skaidri sadzirda balsi, kas nopūtās:

«Meklēšanas gars, kurp gan tu mani ved? Kurp aizrauj tu mani, ak doma?»

Izstaigājis abas istabas, viņš tomēr neatrada tur neviena un nosprieda, ka ausis būs viņu pievīlušas.

ASTOTA NODAĻA,

kurā runāts par mīlu, kas, cerams, visiem patiks, jo stāsts bez mīlas ir tikpat kā desa bez sinepēm: kaut kas pavisam salkans.

*

Moriss nebrīnījās ne par ko. Viņš neko daudz neprātoja par visu lietu pirmsākumiem un dzīvoja mierīgi šai parādību pasaule. Nenoliegdams mūžīgo patiesību, viņš, savas iegribas pildīdams, traucās tomēr pēc tukšām formām.

Ar sportu un miesas izkopšanu viņš aizrāvās mazāk nekā vairums viņa biedru; gluži neapzināti viņš uzturēja savas rases vecās erotiskās tradicijas. Franči vienmēr ir bijuši paši galantākie ļaudis, un būtu žēl, ja viņi pazaudētu šo savu pārākumu. Moriss to uzturēja spēkā; tā īsti viņš nebija iemīlējies nevienā sievietē, bet mīlēja mīlēt, kā saka svētais Augustins. Nodevis pienācīgas godbijības meslus Verdeljēra kundzes nevīstošajam skaistumam un viņas slepenajām mākslām, viņš izbaudīja Lisioles — kādas jaunas liriskas artistes pārmērīgos glāstus; tagad viņš bez kāda sevišķa prieka cieta savas mātes istabmeitas Odiles pirmatnējās izvirtības un daiļās Buatjē kundzes asaraino pielūgsmi. Bet sirdī viņš sajuta lielu tukšumu.

Un tagad nu notika, ka kādā trešdienā, iegājis salona, kur viņa māte bija sapulcinājusi pa lielākai daļai bargas, nepievilcīgas dāmas, sirmgalvjus un ļoti jaunus ļaudis, viņš šai intimajā pulciņā pamanīja Dezobela kundzi, tiesu padomnieka sievu, pie kuras vīra Renē d’Esparvjē bija griezies bez kādiem panākumiem sakarā ar noslēpumainajām zādzībām bibliotēkā. Viņa bija jauna; Morisam tā likās daiļa — un ne bez pamata. Zilbertu bija veidojis sievišķības ģēnijs, un neviens cits ģēnijs nebija piedalījies šai darbā. Viss viņā modināja mīlas alkas, un nekas ne ārienē, ne viņas iekšējā pasaulē nenovirzīja prātu uz citām jūtām. Tā doma, kas liek griezties pasaulei, lika Morisam tuvoties šim apburošam radījumam. Viņš tad nu piedāvāja tai roku, lai vestu pie tējas galda. Un, kad Zilbertai bija pasniegta tēja, viņš teica:

— Mēs gan varētu uzsākt kaut ko abi kopā. Vai tas jums būtu pa prātam?

Viņš iesāka runāt tādā garā pēc jaunākā laika prasībām, lai izvairītos no salkaniem komplimentiem un sievietei nebūtu sapīkušai jānoklausās vecajās atklāsmēs, kurās nav nekā noteikta un skaidra un uz kurām tāpēc grūti arī atbildēt noteikti un skaidri. Izmantodams nedaudzos mirkļus, kuros viņš varēja parunāties viens ar Dezobela kundzi, viņš vērsās pie tās ar dažiem spriegiem un neatlaidīgiem priekšlikumiem. Zilberta, cik var spriest, bija radīta vairāk, lai izraisītu alkas, nekā lai tās pati izbaudītu. Bet viņa sajuta tomēr, ka tās uzdevums ir mīlēt, un labprāt un ar prieku arī izpildīja to. Nevarēja jau ari teikt, ka Moriss viņai nemaz nepatiktu. Zilberta tikai vēlējās, kaut viņš būtu bijis bārenis, jo zināja no piedzīvojumiem, cik nedroša dažkārt ir labas ģimenes atvases mīlestība.

— Jūs piekrītat? — Moriss beigdams jautāja.

Zilberta izlikās, it kā nebūtu nekā sapratusi, un,

turēdama nekustīgajā rokā pie mutes šķēlīti maizes ar zosu aknu pastēti, paskatījās uz Morisu izbrīnās pilnām acīm.

— Kam? — viņa prasīja.

— To jau nu jūs zināt.

Dezobela kundze nolaida acis, izdzēra malku tējas un nekā neatbildēja, jo viņas kaunīgums nebija vēl uzvarēts.

Tad Meriss, izņemdams tai no rokām tukšo tasīti, ierosināja:

— Sestdien piecos Romas ielā simt divdesmit seši, apakšstāvā, pa labi zem velves; pieklauvējiet trīs reizes.

Dezobela kundze pacēla uz mājas saimnieka dēlu savas stingrās un mierīgās acis un drošiem soļiem pievienojās cienījamo dāmu pulciņam, kurām senators Lefols izskaidroja par mākslīgu cāļu perināšanu Sen-Ziljenas lauksaimniecības kolonijā.

Nākamajā sestdienā Moriss Romas ielā, savā dzīvoklī apakšstāvā, gaidīja Dezobela kundzi. Viņš izgaidījās velti. Neviena maza rociņa nepieklauvēja trīs reizes pie durvīm zem velves. Moriss niknumā nopēla neatnākušo visļaunākajā veidā, nosaukdams to par klamzu un kamieli. Pieviltās gaidas un nepiepildītā iekāre padarīja viņu netaisnu. Jo Dezobela kundze, neierazdamās tur, kur viņa nebija apsolījusi ierasties, nepavisam nepelnīja šādus vārdus. Bet mēs jau parasti spriežam par cilvēku darbiem pēc tā prieka vai nepatikšanām, ko tie mums sagādā.

Pēc intimās sarunas pie tējas galda Moriss divas nedēļas nerādījās savas mātes salonā. Viņš ieradās vēlu, Dezobela kundze tur atradās jau kādu pusstundu. Viņš sasveicinājās ar to dzedri, nosēdās attālāk sāņus un izlikās klausāmies sarunās.

— ... Būdami viens otra cienīgi, — teica kāda vīrišķīga un skaista balss, — abi pretinieki bija tieši tādi, ka vajadzēja iedegties drausmīgai cīņai, kuras iznākums nebija paredzams. Ģenerālis Bols ar nedzirdētu stingrību turējās, tā sakot, uz vietas, kā zemē iemiets. Un ģenerālis Milpertijs, apveltīts ar gluži pārcilvēcisku veiklību, uzbruka savam nesatricināmajam pretiniekam no visām pusēm, izdarīdams apdullinoši straujas kustības. Kauja turpinājās ar šausmīgu niknumu. Mēs visi bijām satraukti...

Tas bija ģenerālis d'Esparvjē, kas trīsošajām dāmām stāstīja par lielajiem rudens manevriem. Viņš runāja kā mākslinieks un patika. Skicēdams tālāk franču un vācu metodes, viņš formulēja abu raksturīgākās īpašības, ar cildenu bezpartejiskumu norādīja uz abu vērtīgajām pusēm un nebijās no secinājuma, ka savs pārākums piemītot kā vienai, tā otrai, sākumā attēlodams Vācijas un Francijas cīņu svārstības, un pārsteigtās, vīlušās, apmulsušās dāmas klausījās viņā sadrūmušām sejām, kas izstiepās arvien garākas. Bet pamazām, karavīram iedziļinoties abu metodu sīkumos, franču metode izrādījās lokana, eleganta un spēcīga, pilna gracijas, smalka prāta un modruma, turpretī vācu metodē kļuva redzamas visas tās kļūdas, sma-

52 gums un gausums. Un pamazām dāmu sejas noskaidrojās un atplauka līksmā smaidā. Lai galīgi nomierinātu šīs mātes, laulātās draudzenes, māsas un mīļākās, ģenerālis viņām darīja zināmu, ka franči spēj, ja tas vajadzīgs, izlietot arī vācu metodi, turpretī franču metode vāciem nav pa spēkam.

Tikko ģenerālis bija izteicis šos vārdus, viņu noveda sāņus le Triks de Rifeka kungs, kurš pašlaik dibināja patriotisku biedrību «Rapieri visiem» ar tādu mērķi (viņš teica: ar tādu mērķi), lai atdzemdinātu Franciju un nodrošinātu tai pārākumu pār visiem tās pretiniekiem. Biedrība bija nolēmusi uzņemt tajā bērnus no peša šūpuļa, un le Triks de Rifeka kungs piedāvāja ģenerālim d'Esparvjē uzņemties goda prezidenta amatu.

Moriss pa to laiku izlikās, it kā viņu ļoti interesētu kādas vecas un ļoti maigas dāmas saruna ar abatu Lapetitu, Svēto asiņu sieviešu klostera garīdznieku. Vecā dāma, kurai beidzamā laikā bija nācies pārciest grūtas sēras un slimības, vēlējās zināt, kādēļ gan esot nepieciešams, lai cilvēks būtu tik nelaimīgs šai pasaulē, un jautāja abatam:

— Kā jūs izskaidrojat visas šīs likstas, kas piemeklē cilvēci? Kam gan vajadzīgas sērgas, bads, plūdi, zemestrīces?

— Ir labi, ka dievs laiku pa laikam atceras mūs, — abats Lapetits atbildēja ar debess smaidu.

Morisu acīm redzot šī saruna bija ļoti ieinteresējusi. Vēlāk atkal šķita, ka viņu apbūrusi Filo Grandēna kundze, jauna un vēl diezgan svaiga sieviete, kuras naivā nevainība tomēr nolaupīja tās skaistumam visu garšu, miesai visu kairumu. Kāda visai veca dāma, rupja un kliedzoša, kura savā drūmajā vilnas tērpā dižojās ar kristīgās naudas pasaules augstās dāmas lepnumu, iebrēcās spiedzošā balsī:

— Ak jā, mana mī]ā d'Esparvjē kundze, jums taču bijušas nepatikšanas: laikraksti rakstīja par kaut kādām tur zādzībām un nekārtībām d'Esparvjē bagātajā bibliotēkā, par kaut kādām tur nolaupītām vēstulēm.

— Nu, — atbildēja d'Esparvjē kundze, — nevajag jau ticēt visam, ko raksta avīzēs! . ..

— Galu galā jūs, dārgā kundze, taču esat atradusi savus dārgumus. Viss ir labi, kas labi beidzas.

— Bibliotēka ir vispilnīgākā kārtībā, — apstiprināja d'Esparvjē kundze. — Netrūkst nenieka.

— Sī bibliotēka ir tepat vienu stāvu augstāk. Vai ne? — iejautājās jaunā Dezobela kundze, izrādīdama negaidītu interesi par grāmatām.

D'Esparvjē kundze viņai atbildēja, ka bibliotēka aizņemot visu otro stāvu un ka mazāk vērtīgas grāmatas atrodoties bēniņos.

— Vai es nevarētu to apskatīt?

Namamāte atbildēja, ka nekas neesot vieglāk izdarāms. Viņa pasauca savu dēlu:

— Moris, parādi bibliotēku Dezobela kundzei!

Moriss piecēlās un, ne vārda neteicis, kopā ar

Dezobela kundzi devās uz augšstāvu. Viņš izlikās gluži vienaldzīgs, bet pats sevī priecājās, jo bija pārliecināts, ka Žilbertu bibliotēka nemaz neinteresē, bet ka viņa to izdomājusi tikai tādēļ, lai dabūtu parunāties divatā ar viņu. Arēji izlikdamies vienaldzīgs, viņš nolēma atkārtot savu priekšlikumu, būdams pārliecināts, ka šoreiz to neatraidīs.

Zem romantiskā Aleksandra d’Esparvjē krūšu tēla viņus klusi sagaidīja izkaltis, ēnai līdzīgs vecītis m zilganpelēku seju, dziļi iekritušām acim, kurās bija parastā sastingušo izbaiļu izteiksme.

— Neliecieties nemaz traucēties, Sarieta kungs, — teica Moriss, — es tikai parādīšu bibliotēku Dezobela kundzei.

Moriss un Dezobela kundze iegāja lielajā zālē, kurā no četrām pusēm pacēlās ar grāmatām pilni skapji, uz kuriem stāvēja senatnes dzejnieku, filozofu un daiļrunātāju bronzētie krūšu tēli. Viss atradās priekšzīmīgākajā kārtībā, kuru, likās, nekas nebūtu varējis traucēt no pašiem pirmsākumiem. Tikai vienā vietā, kur vēl vakar bija atradies neizdotais Rišāra Simona rokraksts, rēgojās tukšums. Bāls, sarāvies, mēms Sarieta kungs klusi sekoja jaunajiem ļaudīm.

Moriss, pavērsis pret Dezobela kundzi pārmetumu pilnu skatienu, iesāka:

— Nu, man jāsaka, ka diezin cik laipna gan jūs nebijāt.

Viņa pameta ar galvu, ka bibliotekārs varētu noklausīties. Bet Moriss to apmierināja:

— Nepievērsiet viņam nekādu uzmanību! Tas ir Sarieta tēvs. Viņš ir kļuvis pilnīgs idiots.

Un piebilda tālāk:

— Nē, laipna jūs nebijāt. Es jūs gaidīju; jūs neatnācāt. Es biju ļoti nelaimīgs.

Pēc īsa klusuma, kurā varēja dzirdēt sērīgo un maigo astmas dziesmu nelaimīgā Sarieta plaušās, Moriss uzsāka no jauna:

— Jums jāatzīst sava vaina.

Viņa:

— Kāda vaina?

— Ka jūs neatnācāt.

— Vai jūs vēl domājat par to?

— Saprotams.

— Tad jau tas gluži nopietni.

— Tik nopietni, ka nopietnāk vairs nevar.

Aizkustināta no šīm sirsnīgām un pastāvīgām jūtām un uzskatīdama, ka viņa diezgan jau cīnījusies pretī, Zilberta apsolīja Morisam to, ko bija noraidījusi pirms divām nedēļām.

Viņi ieslīdēja loga iedobumā un noslēpās zem milzīga debesu globusa, uz kura varēja redzēt zodiaka zīmes un zvaigžņāju kopas. Un te, acīm skatīdami Lauvu, Jaunavu un Svarus, daudzu bībeļu klātbūtnē, grieķu un latiņu baznīctēvu darbu priekšā, zem Homēra, Eschila, Sofokla, Eiripida, Herodota, Tukidida, Sokrātā, Platona, Aristoteļa, Demostena, Cicerona, Vergilija, Horacija, Senekas un Epikteta tēliem viņi apmainījās mīlas zvērestiem un viņu lūpas sakļāvās ilgā skūpstā.

Tikko tas bija noticis, Dezobela kundze atcerējās, ka viņai vēl jābūt vairākās vietās un ka tādēļ tai jāsteidzas: jo mīla nebūt neļāva viņai aizmirst rūpes par labo slavu. Tikko viņa ar Morisu bija pie kāpnēm, atskanēja izmisis kliedziens un viņiem priekšā izlēca Sariets brēkdams pilnā kaklā:

— Turiet! Turiet viņu! Es pats redzēju, ka viņš aizlaidās! . . . Viņš pats nobrāzās no plaukta ... Izskrēja cauri istabai... Lūk, viņš! Lūk, viņš! Viņš metas lejā pa kāpnēm . .. turiet jel viņu ... Nu viņš jau ārā pa apakšstāva durvīm . . .

— Kas tad? — jautāja Moriss.

Sariets skatījās lejā pa kāpņu telpu lodziņu un šausmās murmināja:

— Laižas pa dārzu! ... Iedrāžas paviljonā! ... Ķeriet viņu ciet. . . Ķeriet! . . .

— Jā, — bet ko tad? — vēlreiz jautāja Moriss.

— Dieva dēļ, — ko tad?

— Manu Flaviju Jozefu! — iekliedzās Sariets.

— Dieva dēļ, noķeriet viņu! .. .

Un viņš smagi nogāzās augšpēdus.

— Nu redziet, viņš ir pavisam traks, — Moriss teica Dezobela kundzei, pieceldams nelaimīgo bibliotekāru.

Zilberta, mazliet bāla, teica, ka arī viņai esot licies, it kā šā nabaga vīra norādītajā virzienā būtu kāds laidies. Moriss gan neko nebija redzējis, bet sajutis it kā vēja dvesmu.

Viņš atstāja Sarietu īpolitam un saimniecības pārzinei, kuri uz kliedzieniem bija atskrējuši.

Vecajam vīram bija caurums galvā.

— Jo labāk, — teica saimniece.

— Šis ievainojums varbūt neļaus saskriet asinīm smadzenēs.

Dezobela kundze iedeva asiņu apturēšanai savu kabatas lakatiņu un ieteica arnikas kompreses.

DEVĪTĀ nodaļa,

kurā noskaidrojas, ka «nav neka maigaka par zeltstaru Afroditi», kā teicis kāds sengrieķu dzejnieks.

Lai gan Dezobela kundze piederēja Morisam jau veselus sešus mēnešus, viņš tomēr to vēl mīlēja. Patiesību sakot, skaistās vasaras dienas tos bija izšķīrušas. Naudas trūkums bija piespiedis Morisu ceļot līdzi mātei uz Sveici un pēc tam atkal dzīvot kopā ar visu ģimeni d'Esparvjē pilī. Zjiberta pavadīja vasaru pie savas mātes Niorā un rudeni kopā ar savu vīru kādā mazā miestiņā Normandijas jūrmalā, un pa visu šo laiku viņiem bija izdevies satikties tikai kādas četras vai piecas reizes. Kad nu mīlētājiem labvēlīgā ziema no jauna saveda tos kopā pilsētā zem sava miglas apmetņa, Moriss satikās ar Zilbertu divas reizes nedēļā savā mazajā mītnē Romas ielā un atsacījās no visām citām. Neviena sieviete viņam nebija vēl iedvesusi tādas pastāvības un uzticības jūtas. Viņa baudu vēl pavairoja apziņa, ka arī viņu mīl. Morisam šķita, ka tā viņu neviļ, gan ne tāpēc, ka tieši būtu kādi iemesli tā domāt, bet tāpēc, ka viņš uzskatīja par gluži taisnīgu un dabisku to, ka tai vajadzētu apmierināties ar viņu vien. Ar ko Moriss vēl nebija mierā, — bija tas, ka tā viēnmēr lika uz sevi ilgi gaidīt un pastāvīgi nokavēja satikšanās stundas, gan ne katru reizi vienādi, bet bieži vien krietni daudz.

Sestdien, 30. janvarī, pulksten četros pēc pusdienas Moriss, švītīgi ģērbies puķainā pidžamā, atkal gaidīja Dezobela kundzi savā mazajā, rožainajā istabiņā, pie gaišas uguns smēķēdams austrumu tabaku. Sākumā Moriss sapņoja, ka saņems to ar brāzmainiem skūpstiem un dedzīgiem apkampieniem. Pēc ceturtdaļstundas viņš sāka jau domāt par izjustiem un smagiem pārmetumiem. Bet pēc stundas veltas gaidīšanas viņš nolēma saņemt to ar saltu nicināšanu.

Beidzot yiņa ieradās — moža un smaržu pilna.

— Nevajadzēja jau nu vairs nemaz nākt, — rūgti sacīja Moriss.. kamēr viņa nolika uz galda savu uzroci un somiņu un spoguļskapja priekšā noņēma plīvuru.

Zilberta ņēmās apgalvot savam mīļajam, ka nekad vēl neesot tā nomocījusies kā šodien, un minēja tūkstošiem atvainojošu iemeslu, bet viņš visus tos atraidīja. Bet, kad tā apķērās, ka labāk ir ciest klusu, arī viņš pārtrauca visus savus pārmetumus: nekas vairs nestāvēja ceļā alkām, kuras tā iedvesa viņam.

Radīta, lai patiktu un apburtu, Zilberta mierīgi sāka izģērbties —• kā sieviete, kas zina, ka viņai izdevīgi būt kailai un ka viņas skaistums ir cienīgs, ka to parāda. No sākuma viņš atdevās kaislei ar drūmu niknumu — kā cilvēks, kas atrodas cilvēku un dievu valdnieces Nepieciešamības varā. Ar visu savu traus-lumu Zilberta tomēr bija diezgan stipra, lai izturētu nenovēršamās dievietes triecienus. Vēlāk viņa glāsti zaudēja savu liktenīguma raksturu un viņš piegriezās jau kādas citas, eruditās Veneras padomiem un atjautīgā Erota norādījumiem. Viņa dabiskajam spēkam tad pievienojās izsmalcināta prāta izdomas, kā vīnogulāji apvij bakchanteņu zižļus. Redzēdams, ka Zilbertai patīk šīs rotaļas, viņš turpināja tās, jo mīlētāju dabā ir rūpēties par mīlamā apmierināšanu. Un pēc tam viņi abi iegrima mēmā un maigā gurdenumā.

Logiem aizkari bija nolaisti: istabā pludoja silta tumsa, kurā dejoja kamina ogļu atspulgi. Miesa un veļa likās fosfora pilnas; skapja un kamina spoguļos laistījās noslēpumaina vizma. Zilberta, atbalstījusies pret spilvenu un satvērusi galvu rokās, iegrima domās. Kāds sīks zeltkalis, godīgs un saprātīgs cilvēks, bija parādījis viņai brīnišķīgi skaistu aproci ar pērlēm un safiriem, kas bija ļoti dārga, bet iegūt to tagad varēja par smiekla naudu. Kāda viegla rakstura dāma, kura bija nonākusi naudas grūtībās, bija to piedāvājusi zeltkalim. Tas bija rets gadījums, un būtu ļoti žēl palaist to garām.

— Vai tu gribētu to apskatīt, mīļais? Es palūgšu savu zeltkalīti, lai viņš man to uztic.

Moriss noteikti neatraidīja šo priekšlikumu. Bet bija tomēr redzams, ka viņš nepavisam neinteresējas par brīnišķīgo aproci.

— Kad mazajiem zeltkalīšiem gadās rets gadījums, — viņš

RO teica, — tad viņi paglabā to sev un neatdod pircējiem. Turklāt dārgakmeņiem un rotas lietām tagad nav nekādas vērtības. īstas dāmas tās vairs nenēsā. Tagad visi nodevušies sportam, un rotas lietas nekā nesaderas ar sportu.

Tā nemaz nebija patiesība, bet Moriss teica to tāpēc, ka nesen bija uzdāvinājis savai mījākai kažoku un tāpēc domāja, ka ar jauniem dāvinājumiem nemaz nebūtu jāsteidzas. Viņš nebija skops, tikai taupigs. Vecāki nedeva viņam nekā liela, un parādi auga ar katru dienu. Moriss baidījās, ka tāpat sāks pieaugt ari viņa mījākās iegribas, ja viņš sāktu tās izpildīt pārāk ātri. Šis gadījums tam nemaz nelikās tik rets kā 2il-bertai, un viņš domāja arī, ka ir svarīgi paturēt ierosmi savās rokās. Un beigu beigās, — viņš iegalvoja sev, — ja sāktu dāvināt pārāk bieži, viņam zustu pārliecība, ka viņu mīl viņa paša dēļ.

Dezobela kundzi tāda izturēšanās nenoskumdināja un arī nepārsteidza: viņa bija maiga un pieticīga sieviete, viņa pazina vīriešus un zināja, ka tie nu reiz jāņem tādi, kādi ir; viņa zināja arī, ka tie nemēdz būt sevišķi devīgi un ka sievietei vajag prast nostādīt sevi tā, lai viņai pašai piedāvātu to, ko viņa vēlas.

Pēkšņi caur aizkariem istabā ieslīdēja gaisma no kādas gāzes laternas, kas jau bija iededzināta uz ielas.

— Pusseptiņi, — viņa teica, — tagad jāģērbjas.

It kā satraukts no apziņas, ka laiks skrien, Moriss sajuta, ka viņā no jauna pamostas saldā iekāre un spēki. Kā balts un starojošs upurjērs ar atpakaļ atmestu galvu, dziestošām acīm un pavērtām lūpām, puspamirusi, Zilberta dziļi nopūtās, bet tūliņ uzslējās sēdus un izbailēs iekliedzās:

ai

— Kas tas?

— Apmierinies, — atbildēja Moriss, no jauna satverdams viņu savos apkampienos.

Viņa sajūta pašlaik bija tāda, ka viņš neuztrauktos ari tad, ja virs galvas sagrūtu debesis. Bet Zilberta vienā lēcienā izrāvās viņam no rokām; sarāvusies starp sienu un gultu, šausmās izplestām acīm, viņa ar pirkstu rādija uz kādu tēlu, kas parādījās istabas kaktā starp kaminu un spoguļskapi. Un, nespēdama paciest šo skatu, viņa, būdama tuvu nesamaņai, aizsedza seju rokām.

DESMITA NODAĻA, kura iztēles drosmē tālu pārsniedz Danti un Miltonu.

Beidzot arī Moriss pagrieza galvu, pamanīja tēlu un savukārt jiobijās. Zilberta pa to laiku bija atjēgusies; viņai ienāca prātā, ka tēls, ko viņa nupat kā bija ieraudzījusi, var būt kāda Morisa mīļākā, kuru tas noslēpis istabā. Iedomādamās vien tādu nodevību, kvēlodama dusmās un niknumā, atriebības pilna, gatava mesties sejā savai iedomātajai sāncensei, viņa kliedza:

— Sieviete . . . Turklāt gluži kaila! ... Tu sagaidi mani istabā, kur tu pieņem ari šos savus sieviešus, un, kad nu es ierodos, viņām nav vairs laika ne apģērbties. Un tu vēl pārmet man, ka es esot ieradusies par vēlu! Tev nemaz nav kauna. Bet tagad lai tava vazaņķe tūliņ vācas prom .. . Zini, ja jau tu gribēji mūs abas divas reizē, tev vajadzēja papriekš pajautāt man, vai tas man pa prātam ...

Moriss, plaši ieplestām acīm, rokām taustīdams pa naktsgaldiņu revolveri, kurš viņam nekad tur nebija atradies, iečukstēja ausī savai draudzenei:

— Apklusti jel! Tā nebūt nav sieviete... Te jau ne velna nevar saredzēt... Bet man liekas — tas drīzāk ir vīrietis.

2ilberta no jauna ieslēpa seju rokās un sāka vaimanāt, kā vien mācēdama:

— Vīrietis! No kurienes? Zaglis! ... Slepkava! ... Palīgā! Palīgā! Moris, nogalini viņu, nogalini viņu! . . Iededzini gaismu ... Nē, nevajag gaismas!

Klusībā viņa deva solījumu ziedot sveci svētajai jaunavai, ja tā izglābs viņu no šīm briesmām. Zobi tai klabēja.

Tēls sakustējās.

— Nenāciet tuvāk! — iekliedzās Zilberta. — Nenāciet tuvāk!

Viņa solīja zaglim atdot visu naudu un rotas lietas, kuras atradās uz mazā galdiņa, ja vien viņš nekustēšoties no vietas.

Visos šais pārsteigumos un izbailēs Zilbertai piepeši iešāvās galvā doma, ka viņas vīram varētu būt radušās aizdomas, ka viņš būtu licis tai sekot, paslēpis lieciniekus un griezies pie policijas komisārā. Vienā acumirklī viņa skaidri Iztēlojās tālu, moku pilnu nākotni, skaļo skandalu sabiedrībā, savu draudzeņu augstprātīgo nicināšanu, gļēvo novēršanos un pelnīto augstākās sabiedrības izsmieklu, jo galu galā patiešām smieklīgi ļauties tā pieķert sevi. Viņa paredzēja laulības šķiršanu un savas cieņas un stāvokļa zaudēšanu. Viņa jau skatīja norisam savu dzīvi pelēku un šauru pie savas mātes, kur neviens to vairs neievērotu, jo vīrieši atraujas no sievietēm, kurām nav droša laulības stāvokļa. Un par ko tas viss? Kādēļ viss šis posts, šī nelaime? Muļķības, nieku dēļ. Tā pēkšņā apgaismē prātoja Zilbertas Dezobelas sirdsapziņa.

— Nebīstieties, kundze! — atskanēja kāda ļoti maiga balss.

2ilberta bija mazliet nomierinājusies un uzdrošinājās pat jautāt:

— Kas jūs esat?

— Es esmu eņģelis, — balss atbildēja.

— Ko jūs teicāt? ...

— Esmu eņģelis; Morisa sargeņģelis.

— Atkārtojiet vēlreiz!... Es kļūšu traka... Es nekā nesaprotu ...

Moriss, kurš tāpat nesaprata nekā, bija sadusmots. Viņš sakārtoja savu puķaino pidžamu un izlēca ārā no gultas. Tā nu viņš stāvēja, noziedējis no vienas vietas ar puķēm, pacēlis gaisā vienu roku ar rītakurpi, un ar draudošu žestu teica bargā balsī:

— Krāpnieks jūs esat... Dariet man to prieku un pazūdiet no šejienes tāpat, kā jūs tikāt iekšā.

— Moris d'Esparvjē, — maigā balss turpināja,

— tas, ko jūs godināt kā savu radītāju, ir devis katram ticīgajam savu labo eņģeli, kura uzdevums ir sniegt tam padomus un apsargāt to: tāda ir arī baznīctēvu ciešā pārliecība, kas balstās uz vairākām vietām svētajos rakstos; un baznīca vienprātīgi atzīst šīs domas, nenolādēdama tomēr arī tos, kas turas pie pretējiem uzskatiem. Jūs redzat tagad savā priekšā vienu no šiem eņģeļiem, savējo, Moris. Man uzdots būt nomodā par jūsu nevainību un apsargāt jūsu šķīstību.

— Var jau būt, — atbildēja Moriss, — bet viens ir skaidrs, — labi audzināts jūs neesat. Labi audzināts vīrietis nekad neatļausies ienākt svešā istabā tādā brīdī, kad . . . Un, beidzot, kā jūs īsti še iekļuvāt?

— Esmu iemiesojies veidā, kuru jūs tagad skatāt, Moris, tāpēc ka man, lai es varētu darboties starp cilvēkiem, jākļūst līdzīgam viņiem. Debesu gari spēj iemiesoties apjaušamos veidos, kas padara tos redzamus un viešamus. Šis veids ir patiess, jo tas ir parādība, un pasaulē visas tiešamības ir parādības.

Žilberta nomierinājusies sakārtoja uz pieres matus.

Eņģelis turpināja:

— Debesu gari izvēlas pēc savas patikas vienu vai otru dzimumu vai arī abus divus reizē. Bet viņi nevar pārveidoties, kad tiem ienāk prātā un kā tie vien vēlas. Viņu pārvērtības padotas stingriem likumiem, kurus jūs nemaz nespēsiet saprast. Tā, piemēram, es nemaz negribu un arī nespēju pārvērsties jūsu acu priekšā jums vai sev par patikšanu par lauvu, tīģeri, mušu vai vīģes koka skaidu — kā tas jaunais ēģiptietis, kura stāstu atrada kādās kapenēs, vai arī iemiesoties ēzelī, kā to ar jaunās Fotidas ziedes palīdzību bija izdarījis Lūcijs. Mans prāts jau pirmlaikos bija izvēlējies cilvēka veidolu, un nekas nevarēja to grozīt.

Alkdams skaidrības, Moriss jautāja pa otram lāgam:

— Bet galu galā tomēr, ko jūs meklējat tieši te?

Un Dezobela kundze piebiedrojās savam mīļākam un

jautāja:

— Jā, patiešām! Ko jūs te meklējat?

Eņģelis atbildēja:

—< Vīrs, atdari savas ausis! Sieva, uzklausi manu balsi! Es pavēstīšu jums noslēpumu, no kura atkarīgs pasaules liktenis. Es gribu sacelties pret to, kuru jūs godināt par visu redzamo un neredzamo lietu radītāju; es gatavoju eņģeļu dumpi.

— Nemuļķojieties! — teica Moriss, kam tomēr bija sava ticība un kas nevarēja tāpēc paciest jokošanos ar svētām lietām.

Bet eņģelis atbildēja pārmetumu pilnā balsī:

— Kas jums, Moris, par iemesliem domāt, ka es esmu frivols un kuļu tukšus niekus?

— Ziniet, tādā gadījumā, — paraustījis plecus, teica Moriss, — jums nevajadzētu gan sacelties pret. . .

Un viņš, neuzdrošinādamies pabeigt, norādīja uz griestiem.

Bet eņģelis iebilda:

— Vai tad jūs nezināt, ka dieva dēli jau reiz ir sacēlušies pret viņu un ka debesīs ir izcīnītas lielas kaujas?

— Tas noticis ļoti sen, — apvilkdams zeķes, atteica Moriss. *

Tad eņģelis teica:

— Tas bija pirms pasaules radīšanas. Bet kopš tā laika debesīs nekas nav pārgrozījies. Eņģeļu daba arī tagad neko neatšķiras no pirmsākuma veida. To, ko viņi izdarīja toreiz, viņi var izdarīt arī tagad.

— Nē, tas nav iespējams, tas ir pret ticību. Ja jūs būtu eņģelis — un vēl labais eņģelis, kā jūs apgalvojat, tad jums nevarētu rasties galvā doma par nepaklausību jūsu radītājam.

— Jūs maldāties, Moris, un baznīctēvu autoritatīvais spriedums ir pret jums. Origens savos sprediķos saka, ka arī labie eņģeļi varot maldīties, ka viņi grēkojot ik dienas un krītot no debesīm kā mušas. Varbūt jums ir tieksme šo baznīctēvu, par spīti viņa plašajām zināšanām svētajos rakstos, noraidīt (ja es drīkstu tā izteikties) tāpēc, ka viņš ir izslēgts no svēto sabiedrības. Tādā gadījumā es jums atgādināšu Jāņa Parādīšanās grāmatas otro nodaļu, kurā Efesas un Perga-mas eņģeļiem izsacīts pārmetums, ka viņi vāji sargājuši savu baznīcu. Jūs, bez šaubām, aizrādīsiet, ka eņģeļi, par kuriem šai gadījumā runā apustulis, īstenībā ir šo divu pilsētu biskapi, ko tas sauc par eņģeļiem viņu svētā amata dēļ. Tas varēja tā būt, un es tam piekrītu. Bet ko gan jūs, Moris, teiksiet par tik daudzu doktoru un augstāko garīdznieku domām, kuri uzsver, ka visi eņģeļi var mainīties no laba uz ļaunu? To apstiprina arī svētais Hieronims savā Vēstulē Damaskai. . .

— Cienījamais kungs, — pārtrauca viņu Dezobela kundze, — es lūdzu jūs, — ejiet jel projām!

Bet eņģelis neklausījās viņā un turpināja:

— Svētais Augustins «Par patieso ticību» XIII nodaļā; svētais Gregors «Pamācību» XXIV nodaļā; Isi-dors .. .

— Esiet tik laipns un ļaujiet man apģērbties, man jāsteidzas.

—... «Par augstāko žēlastību» pirmajā grāmatā, XII nodaļā; Beda «Par Ijabu» ...

— Kungs, es lūdzu jūs ...

— ... VIII nodaļā; Damaskietis «Par ticību» otrajā grāmatā, III nodaļā. Es domāju, tie būs pierādījumi, kas pietiekami svarīgi; jums, Moris, nekas cits neatliks kā vien atzīt savu maldīšanos. Jūs esat ļāvies maldināties tāpēc, ka neesat izpratis manu dabu, kas. tāpat kā visiem eņģeļiem, ir brīva, dziņu un vēlēšanos pilna, un tāpēc, ka esat ievērojis tikai vēlību un laimes balvas, ar kādām, kā jums liekas, esmu pārpārēm apbalvots. Luciferam negāja nemaz ļaunāk, un viņš tomēr sacēlās.

— Bet kādēļ tad jūs gribat sacelties? Kādēļ gan? — Moriss jautāja.

— Jau Ezaja, — atbildēja gaismas bērns, — jau Ezaja vaicāja sen pirms jums: «Quomodo cecidisti de coelo, Lucifer, qui mane oriebaris?» Tad ziniet jel, Moris! Jau viņos aizlaikos eņģeļi sacēlušies, lai iegūtu virsvaru debesīs. Visdaiļāko no serafimiem dzinusi sacelties godkāre. Manī šīs varenās atbrīvošanās ilgas iedvesusi zinātne. Atrazdamies pie jums, mājā, kurā ir viena no visplašākajām bibliotēkām pasaulē, es ieguvu patiku uz lasīšanu un mācīšanos. Kad jūs, noguris no smagas jūtu dzīves, gulējāt dziļā miegā, es apkrāvos ar grāmatām, lasīju un pētīju tekstus gan bibliotēkas zālē zem senatnes lielo vīru tēliem, gan dārzā, jūsu paviljona priekšistabā.

Šos vārdus dzirdot, jaunais d'Esparvjē sāka skaļi smieties un stipri uzsita vairākas reizes pa spilvenu, kas vislabāk parādīja nevaldāmo jautrību, kura bija viņu pārņēmusi.

— Ai! Ai! Ai! Tātad tas esat jūs, kas jau kopš laba laika saimnieko tētes bibliotēkā, kas padarījis traku mūsu veco nabaga Sarietu! Ziniet, viņš ir kļuvis pilnīgs idiots.

— Es biju tā aizņemts, — teica eņģelis, — cenzdamies savu saprātu izveidot līdz pilnībai, ka nevarēju pievērst nekādu lielāku uzmanību šai zemākajai būtnei; un, kad tā mēģināja kavēt manus pētījumus un izjaukt manus darbus, es biju spiests viņu par to sodīt. Viņā ziemas naktī filozofu un globusu zālē es iesitu viņam pa galvu ar kādu visai smagu grāmatu, kuru viņš gribēja izraut no manām neredzamām rokām. Kad vēlāk es ar stipru, sabiezinātā gaisa strāvā ieveidotu roku aiznesu kādu visai vērtīgu Jozefa Flavija rokrakstu, šis nelga tā pārbijās, ka brēkdams izskrēja kāpņu laukumā un (patapinot kādu spēcīgu izteicienu no Dantes Aligjeri) nogāzās zeme gluži kā līķis. Viņš saņēma par to jauku atlīdzinājumu, jo jūs, kundze, atdevāt savu smaržīgo kabatas lakatiņu, lai apturētu viņa ievainojumu asinis ... Tas bija viņā dienā, ja jūs vēl to atceraties, kad jūs ar Morisu zem debesu globusa pārmijāt pirmo skūpstu uz lūpām.

— Cienītais kungs! — uzacis savilkusi un sadusmota iesaucās Dezobela kundze, — es neļaušu jums . . .

Bet pēkšņi viņa atkal apklusa, jo tai ienāca prātā, ka tagad nav īstais brīdis nākt klajā ar cieņas prasībām.

Eņģelis mierīgi turpināja:

— Es biju nolēmis pārbaudīt ticības pamatus. No sākuma pievērsos jūdu rakstiem un izlasīju visus vecos ebreju tekstus.

— Jūs protat ebreju valodu! — Moriss iesaucās.

— Tā ir mana mātes valoda; paradizē mēs ilgāku laiku runājām vienīgi šai valodā.

— A, jūs esat jūds. To jau gan varēja spriest pēc jūsu takta trūkuma.

Eņģelis neturēja par vajadzīgu atbildēt un turpināja savā melodiskajā balsī:

— Es izņēmu cauri visu Austrumu senatni, Grieķiju un Romu, visus teologus, filozofus, fiziķus, ģeologus un dabas zinātniekus. Es pētīju, pārdomāju un zaudēju savu ticību.

— Kā? Jūs neticat dievam?

— Es ticu viņam, jo mana esamība atkarīga no viņa, ja viņa nav, tad arī es zūdu nebūtībā. Es ticu viņam, kā sileni un menadas ticēja Dionisam, un aiz tiem pašiem iemesliem. Es ticu jūdu un kristīgo dievam. Bet neatzīstu, ka viņš būtu radījis pasauli; labi, ja dievs savedis kārtībā kādu niecīgu tās daļiņu un viss, kam viņš pieskāries, apzīmēts ar viņa rupjā un īsredzīgā prāta zīmogu. Es neticu, ka viņš būtu mūžīgs un bezgalīgs, jo pilnīgs absurds būtu domāt, ka ir kāda būtne, kuru neierobežo ne telpa, ne laiks. Es domāju, ka viņš ir ierobežots, pat ļoti ierobežots. Es vairs neticu, ka viņš ir vienīgais dievs; labu laiku arī viņš pats tam neticēja: no sākuma viņš bija politeists. Vēlāk paša augstprātība un pielūdzēju glaimi padarīja viņu par monoteistu. Viņa domas ir stipri nesakarīgas, un viņš nemaz nav tik varens, kā par viņu domā. Vārdu sakojļ, viņš nav tik daudz dievs kā iedomīgs un tukšs demiurgs. Tie, kas tāpat kā es pazīst viņa īsto dabu, sauc viņu par Jaldabaotu.

— Kā jūs teicāt?

— Jaldabaotu.

— Ko tas nozīmē — Jaldabaots?

— Es jums jau teicu — tas ir demiurgs, kuru jūs savā aklumā pielūdzat kā vienīgo dievu.

— Jūs esat prātu zaudējis. Es neieteicu jums vērsties ar šādām melu tenkām pie abata Patuija.

— Es nemaz neceru, dārgais Moris, izkliedēt jūsu apziņas dziļo tumsu. Iegaumējiet tikai to, ka es cīnīšos pret Jaldabaotu un ceru to uzvarēt.

— Ticiet man, ka tas jums neizdosies.

— Lucifers taču satricināja viņa troni, un uzvara vienu brīdi svērās uz viņa pusi.

— Un kāds ir jūsu vārds?

— Abdiels priekš eņģeļiem un svētajiem, Ar-kads — cilvēkiem.

r— Mans nabaga Arkad, man ļoti žēl, ka redzu jūs uz Jauna ceja. Bet atzīstieties, ka jūs smejaties par mums. Es labprāt ticētu, ka jūs esat atstājis debesis kādas sievietes dēļ. Mīla pavedina uz vislielākajām muļķībām. Bet jūs nekad nepiespiedīsiet mani ticēt, ka jūs, kas esat skatījis dievu vaigu vaigā, tad nu galu galā būtu atradis patiesību vecā Sarieta apputējušajos papīros. Nē, tādas domas nekad neieperināsies manā galvā!

— Mans mīļais Moris, arī Lucifers skatīja dievu vaigu vaigā, un vēlāk viņš tomēr atteicās tam kalpot. Un, kas attiecas uz patiesību, kura atrodama grāmatās, tad tā ir tāda patiesība, kas rāda lietas tādas, kādas tās nav, neizpaužot mums nekur, kādas tās ir. Un šīs nožēlojamās patiesības pietika, lai es pārliecinātos, ka tas, kam es akli ticēju, nav ticības cienīgs un ka eņģe-Jus un cilvēkus pievīluši Jaldal aota meli.

— Nav nekāda Jaldabaota. Ir tikai dievs. Ļaujieties labai iedvesmai, Arkad! Atsakieties no savām ne-prātībām, no savām bezdievībām, atveidojieties atkal un kļūstiet par tīru garu un uzņemieties vēlreiz savu sargeņģeļa amatu! Atgriezieties pie saviem pienākumiem! Es piedodu jums, taču nelieciet vairs sevi redzēt!

— Es labprāt izpildītu jūsu gribu, Moris. Es sajūtu pret jums zināmu maigumu, jo sirds man ir vāja. Bet liktenis mani aizrauj pie būtnēm, kas spēj domāt un darboties.

— Arkada kungs, — iejaucās atkal Dezobela kundze,

— atstājiet mūs, es jūs lūdzu. Es šausmīgi kaunos atrasties kreklā starp diviem vīriešiem. Ticiet man, es nemaz neesmu pie tā pieradusi.

VIENPADSMITĀ NODAĻA,

kurā eņģelis, ietērpies kāda pašnāvnieka pamestās drānās, atstāj Morisu, kam tādā kārtā atņemts viņa debesu sargs.

Gultā, kurā Zilberta bija sakņupusi, tumsā no īsā un vieglā krekla apakšas spīdēja pretim viņas gludie ceļi; aiz sakrustotām rokām, ar ko tā aizsedza krūtis, varēja redzēt tikai pilnos, apa]os plecus, pār kuriem klaidā bija iziruši tās sarkanzeltainie mati.

— Apmierinieties, kundze, — atbildēja parādība,

— jūsu stāvoklis nav nemaz tik nepieklājīgs: jūs atrodaties nevis starp diviem vīriešiem, bet gan starp vienu vīrieti un vienu eņģeli.

Viņa uzlūkoja svešinieku ar pētījošu skatienu, kas izspiedās cauri tumsai, bet palika tomēr neziņā par kādu nenoteiktu, bet diezgan svarīgu pazīmi un jautāja:

— Kungs, tas ir pilnīgi droši, ka jūs esat eņģelis?

Parādība lūdza viņu nešaubīties par to un sniedza

sīkākas ziņas par savu izcelšanos:

— Ir trīs debesu garu kārtas, no kurām ikviena sastāv no deviņām pakāpēm. Pirmā kārta aptver sera-fimus, ķerubus un troņeņģeļus; otrā — eņģejus, kurus apzīmē valdonības, varas un spēka vārdi; trešā — tā sauktos sākumus, erceņģeļus un eņģeļus šā vārda tiešajā nozīmē. Es piederu pie trešās kārtas devītās pakāpes.

Dezobela kundze, kurai vēl bija iemesli šaubīties, izteica vismaz vienu no tiem:

— Jums nav spārnu.

— Kādēļ lai tie man būtu, kundze? Vai tad man jāizskatās tieši tādam kā eņģeļiem uz jūsu svētītā ūdens slacekļiem? Debesu vēstneši ne vienmēr apgrūtina savus plecus ar šiem spalvu airiem, kas vienlīdzīgiem vēzieniem šķeļ gaisa viļņus. Ķerubi var būt arī bez spārniem. Tā nemaz nebija spārnu tiem brīnišķīgajiem eņģeļiem, kuri pavadīja vienu nemierīgu nakti Lata mājā, ko bija ielenkusi kāda austrumnieku banda. Ne, viņi bija pilnīgi līdzīgi cilvēkiem, un ceļa putekļi klāja to kājas, kuras nomazgāja ciltstēvs ar savām pazemīgajām rokām. Man jāaizrāda jums, cienītā kundze, ka saskaņā ar Lamarka un Darvina radīto organiskās attīstības zinātni putnu spārni pie četrkājiem pamazām pārvērtušies' par priekškājām un augstākajā sugā kļuvuši par rokām. Tāpat jūs varbūt atcerēsieties, Moris, ka jūsu angļu audzinātājas miss Ketes rokas, kuras bieži vien ar tādu prieku sadeva jums pa pakaļpusi, aiz diezgan nepatīkama atavisma stipri līdzinājās noplucināta putna spārniem. Jāsaka arī, ka tāds radījums, kam ir rokas un spārni, patiesībā ir izdzimums un piederas teratoloģijai. Paradizē mums ir ķerubi spārnotu vēršu veidā; bet šos neveikļus izgudrojis dievs, kurš nav bijis mākslinieks. Ir gan taisnība, nenoliedzama taisnība, ka uzvaras dievietes Atēnas Nikes templī Atēnu Akropolē ir skaistas ar savām rokām un spārniem; ir ari taisnība, ka skaista ir Brešijas uzvaras dieviete ar savām izplestajām rokām un garajiem, uz varenajiem gurniem noslīdošajiem spārniem. Tas arī ir viens no grieķu ģēnija brīnumdarbiem, ka viņš pat nezvērus radījis daiļus. Grieķi nekļūdījās nekad. Mūslaiku ļaudis kļūdās pastāvīgi.

— Bet, — Dezobela kundze teica, — jūs tomēr nemaz neizskatāties pēc īsta gara.

— Un tomēr es tas esmu, kundze, ja tādi vispār ir. Un jums, kas esat kristīta, nepavisam nevajadzētu šaubīties. Daudzi baznīctēvi, kā svētais Justins, Tertu-lians, Origcns un Aleksandrijas Klements, ir bijuši tais domās, ka eņģeļi nav nekādi tīrie gari, bet miesa tiem ir uo visai smalkas vielas. Svētais Augustins domā, ka eņģeļiem ir mirdzoša miesa. Baznīca šo uzskatu noraidījusi; es tātad esmu gars. Bet kas gan ir gars, un kas ir viela? Kādreiz tos nostādīja vienu otram pretim kā pretstatus; tagad jūsu cilvēciskā zinātne tiecas tos apvienot kā divus vienas un tās pašas lietas veidus. Tā māca, ka viss rodas no etera un ka viss atkal atveidojas viņā, ka vienīgi kustība pārvērš gaisa viļņus akmeņos un metālos un ka bezgalīgajā izplatījumā izkliedētie atomi ar savu orbitu dažādajiem ātrumiem rada visas redzamās pasaules vielas...

Dezobela kundze nemaz neklausījās; viņai nedeva miera kāda doma, un, lai reiz atbrīvotos no tās, viņa uzprasīja:

— No kāda laika jūs īsti esat še?

— Es ierados reizē ar Morisu.

Viņa nolieca galvu:

— Nu, tas tik ir jauki!

Bet eņģelis turpināja īstā debesu rāmumā:

— Visa pasaule pastāv no lokiem, elipsēm, hipei-bolām, un tie paši likumi, kas noteic zvaigžņu gaitu, vada ari beidzamo puteklīti. Pēc savas vielas pirmajām un dabiskajām kustībām mana miesa ir gars; bet, mainoties tās elementu ritmam, tā var, kā jūs redzat, pieņemt ari materialu veidu.

Viņš pabeidza un apsēdās atzveltni uz Dezobela kundzes melnajām zeķēm.

Kaut kur nosita pulkstenis.

— Ak dievs! Jau septiņi! — iesaucās Zilberta.

— Ko lai nu saku savam vīram? Viņš domā, ka es atrodos tējas vakarā Rivoli ielā. Šovakar mēs esam ieaicināti pie Verdeljēricm. Atstājiet mūs labi drīz, Arkada kungs! Man jāģērbjas, es nevaru zaudēt nevienu mirkli.

Eņģelis atbildēja, ka viņš ar lielāko prieku paklausītu Dezobela kundzei, ja vien varētu parādīties ļaudīs pieklājīgā veidā, bet ka viņš neuzdrošinoties ne domāt par ārā iešanu bez jebkāda drēbes gabala.

— Ja es iziešu kails uz ielas, — viņš piebilda,

— es tikai aizskaršu tautu, kas pieturas pie vecām paražām un nekad nav tās apšaubījusi. Tas ir visu tikumu pamats. Kādreiz gan eņģeļi, tādi paši dumpinieki kā es, rādījās kristīgajiem dažādos dīvainos un smieklīgos veidos — melni, ragaini, spalvaini, sašķel-tām pēdām un dažreiz pat ar cilvēka seju dibenpusē. Tīrās muļķības! . . . Par tiem ļaudis ar labu gaumi tikai smietin smējās, un tic izbiedēja vienīgi vecas sievas un bērnus un nepanāca nenieka.

— Tas ir taisnība, tāds, kāds viņš ir, ārā iet viņš nevar, Dezobela kundze saprātīgi atzina.

Moriss pasvieda debesu sūtnim savus rītasvārkus un tupeles. Bet pilsētas tērpam tā vēl bija par maz Zilberta mudināja savu mīļāko tūlīt sameklēt apģērbu. Viņš gribēja griezties pie durvju sarga. Žilbertai tikai ar lielām pūlēm izdevās viņu no tā atrunāt. Pēc viņas domām, tā būtu neprātīga neapdomība — iejaukt šajā lietā durvju sargu.

— Vai jūs gribat, — viņa iesaucās, — lai viņi dabū zināt, ka ...

Viņa norādīja uz eņģeli, nepiebilzdama vairāk ne vārda.

Jaunais d'Esparvjē tad nu devās uzmeklēt drēbju tirgotāju.

Pa to «laiku Zilberta, kas, lai sabiedrībā neizceltos šausmīgs skandals, nevarēja vairs ilgāk vilcināties, iededzināja uguni un sāka apģērbties eņģeļa klātbūtnē. Viņa to darīja gluži brīvi, jo prata piemēroties apstākļiem un saprata arī, ka tādos ārkārtējos gadījumos, kad debesis un zeme sajūk kopā neatrisināmā mudžeklī, kautrību var arī neievērot. Zilberta zināja, ka viņai bija skaisti veidots augums un visjaunākās modes apakšveļa. Tā kā parādība kautri atsacījās izmantot Morisa rītasvārkus, Žilbertai lampu gaismā nebija iespējams nepamanīt, ka viņas aizdomas bijušas dibinātas un ka eņģeļiem patiešām ir visas cilvēciskās pazīmes. Gribēdama zināt, vai šī līdzība ir tikai šķietama vai reala, viņa jautāja gaismas dēlam, vai ar eņģeļiem neesot tāpat kā ar pērtiķiem, kuriem trūkstot tikai naudas, lai varētu mīlēt sievietes.

— Jā gan, Zilberta, — Arkads atbildēja, — eņģeļi var mīlēt ari mirstīgās. To liecina ari svētie raksti. Pirmās Mozus grāmatas septītajā nodaļā ir rakstīts: «Kad cilvēki bija savairojušies zemes virsū un kad viņiem bija piedzimušas meitas, dieva dēli redzēja, ka cilvēku meitas ir skaistas, un ņēma sev par sievām tās, kas viņiem iepatikās.»

Piepeši Zilberta ievaimanājās:

— Mans dievs! Es taču nevarēšu aizāķēt savu tērpu, tas aiztaisāms uz muguras.

Kad Moriss atgriezās, viņš atrada eņģeli, nometušos uz ceļiem, sasprādzējam kurpes laulības pārkāpējai.

Paņēmusi no galdiņa savu uzroci un somiņu, Zil-berta iesaucās:

— Vai es neesmu ko aizmirsusi? Arlabvakar, Ar-kada kungs, arlabvakar, Moris . .. Nu, šo dienu es gan atcerēšos!

Un viņa pagaisa kā sapnis.

— Te jums būs, — Moriss teica, pasniegdams eņģelim drēbju saini.

Jaunais cilvēks vecu lifetu pārdevēja logā bija ieraudzījis kopā ar klarnetēm un klistirtraukiem dažādas nožēlojamas skrandas un nopircis par deviņpadsmit frankiem šīs drānas, ko agrāk bija lietojis kāds nabaga vīrs, kurš bija mīlējis ģērbties melnā un beidzot pats sev padarījis galu. Eņģelis saņēma un apģērba šos drēbju gabalus ar īstu iedzimtu cildenumu. Viņam tie piegulēja ar pavisam negaidītu eleganci.

Viņš paspēra soli uz durvju pusi.

— Tātad jūs mani atstājat, — Moriss viņam teica.

— Tas ir nolemts? Es baidos, ka jums kādā dienā nenākas šo neprātīgo soli rūgti nožēlot.

— Es nevaru vairs raudzīties atpakaļ. Ardievu, Moris!

Moriss kautrīgi iespieda viņam saujā piecus lui-dorus.

— Ardievu, Arkad!

Bet, kad eņģelis jau vēra durvis, tieši tajā mirklī, kad durvju spraugā pazibēja tikai viņa paceltais papēdis, Moriss vel iesaucās:

— Arkad! ... Es par to nemaz nebiju padomājis! ... Man taču vairs nebūs sava sargeņģeļa!

— Gluži pareizi, Moris, tā jums vairs nebūs.

— Bet ko tad es iesākšu? ... Katram vajadzīgs savs sargeņģelis. Sakiet man, — vai nevar rasties grūti sarežģījumi, kādas bīstamas sekas man?

— Pirms es jums atbildu, Moris, man jājautā, vai jūs gribat, lai es runāju tā, kā to prasa jūsu ticības ieskati, kas lidz šim bija arī manējie, tā, kā uz to raugās baznīca un katoļu reliģija, vai arī tā, kā to izskaidro dabas filozofija.

— Jūsu dabas filozofija ir tirās blēņas. Atbildiet man saskaņā ar reliģiju, kurai es ticu un kuru es atzīstu, ar kuru es gribu dzīvot un mirt.

— Nu, tad man jāsaka jums, manu dārgo Moris, ka, pazaudēdams sargeņģeli, jūs droši vien zaudēsiet ari zināmu garīgu palidzību, zināmu debesu žēlastību. Es jums varētu atgādināt, ko šai jautājumā allaž domājusi baznīca. Jūs paliksiet bez atbalsta, bez palīdzības, bez iepriecinājuma, kas jūs vadīja un stiprināja glābšanas ceļā. Sabruks jūsu pretestība grēkam. Jau tā viņa nebija visai liela. Vārdu sakot, garīgā ziņā jūs būsiet bez možuma un prieka. Ardievu, Moris! Kad jūs satiksiet Dezobela kundzi, pasveiciniet, lūdzu, viņu no manis.

— Jūs aizejat?

—- Ardievu.

Arkads nozuda, un Moriss, iegrimis atzveltnī, nosēdēja ilgi, galvu atbalstījis rokās.

DIVPADSMITA NODAĻA,

kurā pastāstīts, ka eņģelis Mirārs Parizē ceļā uz Elizejas lauku kvartalu, kur viņam bija jāizdala žēlastības veltes un iepriecinājumi, ieraudzījis kādu kafejnīcas dziedātāju vārdā Bušoti un iemīlējies viņā.

Eņģelis uzsāka savu gaitu pa ielām sarkanīgā, dzeltenas un baltas gaismas caurstarotā miglā, kurā zirgi izpūta savu kūpošo dvašu un vagas dzina steidzīgie automobiļu lukturi; viņš iejuka melnajos gājēju pūļos, kas plūda nemitīgi, un šķērsoja pilsētu no ziemeļiem uz dienvidiem lidz pat upes kreisā krasta tukšajiem bulvāriem. Netālu no Porojala vecajiem mūriem kāds mazs restorāns ik vakaru apspīdēja ielu ar savu apsūbējušo rūšu nespodro gaismu. Te Arkads apstājās un nokļuva zālē, no kuras uz nelaimīgajiem sala un izsalkuma mocītajiem plūda tik tīkamas treknas un karstas smaržas. Pārlaidis visapkārt acis, viņš ieraudzīja krievu nihilistus, itāliešu anarchistus, visu zemju bēgļus, sazvērniekus un dumpiniekus; vecas, gleznainas galvas, no kurām matu krēpes un bārdas pludoja tā, kā vērpetes un ūdenskritumi gāžas lejup no klintīm; jaunas, skarbas šķīstības apstarotas sejas, drūmus un mežonīgus skatienus, bālus, neizsakāma

maiguma pilnus redzokļus, moku sarautus vaibstus un kādā kaktā divas krievietes, no kurām viena bija ga brīnišķīgi daiļa, otra nejauka, bet abas vienlīdzīgas savā vienaldzībā kā pret nejaukumu, tā pret daiļumu. Bet, neatrazdams to, ko viņš meklēja, jo zālē nebija neviena eņģeļa, Arkads nosēdās pie kāda brīva maza marmora galdiņa.

Izsalkuma skubināti, eņģeļi ēd tāpat kā zemes būtnes, un viņu barība, pārveidodamās gremošanas karstumā, pielīdzinās debesu vielām. Kad Ābrams ieraudzīja zem Mambres ozoliem trīs eņģeļus, viņš piedāvāja tiem Zāras ceptos plāceņus, veselu teļu, sviestu un pienu, un tie ēda. Lats, uzņemdams savā namā divus eņģeļus, lika izcept viņiem neraudzētu maizi, un viņi ēda. Ar-kadam nosmulējies viesmīlis pagādāja sīkstu bifšteku, un viņš ēda. Bet viņa domas kavējās pie saldajiem vaļas brīžiem un atpūtas, pie jaukajām studijām, kuras viņš nu bija pametis, pie grūtā uzdevuma, ko viņš bija uzņēmies, darbiem, nogurumu, briesmām, ko viņš pats sev sagādāja, un viņa dvēsele noskuma un sirds samulsa.

Kad viņš bija pabeidzis savu pieticīgo maltīti, zālē ienāca kāds nožēlojama izskata trūcīgi ģērbies jauneklis, pārlaida acis visiem galdiņiem, pienāca klāt eņģelim un apsveica to, nosaukdams Abdiela vārdā, jo viņš pats arī bija debesu gars.

— Es biju pārliecināts, Mirār, ka tu paklausīsi manam aicinājumam, — atbildēja Arkads, tāpat nosaukdams savu eņģeļu brāli vārdā, kādā tas senāk bijis pazīstams debesīs.

Mirāram pašam tas bija jau pazudis no miņas, kopš viņš — toreiz erceņģelis — bija mitējies kalpot die-

vam. Zemes virsū viņš saucās Teofils Belē un, lai nota pelnītu savu dienišķo maizi, dienās mācīja maziem bērniem muziķu, bet naktīs spēlēja kroga dzīrēs vijoli.

— Tas esi tu, dārgais Abdiel, — atteica Teofils.

— Te nu mēs atkal esam satikušies šai nožēlojamajā pasaulē! ... Esmu laimīgs, ka atkal reiz redzu tevi. Man tomēr jāsūdzas, ka mūsu dzīve te ir pavisam nelāga.

Arkads atbildēja:

— Draugs, tavs trimdas laiks beigsies. Man ir lieli nodomi: es gribu, lai arī tu piedalītos to realizēšanā.

Un jaunā Morisa sargeņģelis, pasūtījis divas tasītes kafijas, atklāja biedram savas idejas, savus projektus; yiņš pastāstīja, ka, atrazdamies zemes virsū, viņš nodevies debesu gariem diezgan svešiem pētījumiem un iedziļinājies teoloģijā, kosmogonijā, pasauļu sistēmās, vielas teorijās, jaunākā laika darbos par enerģijas pārvērtībām un izbeigšanos. Pētīdams, kā viņš teica, dabu, viņš visur nonācis pretrunā ar sava kunga mācībām, kuram tas kalpojis. Šis slavas kārais valdo-nis, kuru viņš tik ilgu laiku bija pielūdzis, tagad viņam likās tikai neizglītots, stulbs un cietsirdīgs tirāns. Viņš noliedz to un zaimo un alkst cīnīties pret to. Viņa nodoms — no jauna ievadīt eņģeļu sacelšanos. Viņš gribēja karu un cerēja gūt uzvaru.

—• Bet vispirms ir visai svarīgi, — viņš piebilda,

— izzināt mūsu un mūsu pretinieka spēkus.

Un viņš jautāja, kāds esot Jaldobaota ienaidnieku skaits un spēks zemes virsū.

Teofils izbrīnījies pavērās savā brālī. Viņam likās, ka tas nebūs labi sapratis Arkada vārdus.

— Dārgo tautieti, — viņš teica, — es paklausīju tavam uzaicinājumam, jo tas nāca no veca biedra; bet

es nezinu, ko tu vēlies no manis, un baidos, ka nevarēšu nekā tev palīdzēt. Es nenodarbojos ar politiku; es nedomāju ari kļūt par reformatoru. Es neesmu nekāds dumpīgs gars, nekāds brīvdomātājs un revolucionārs — kā tu. Savas dvēseles dziļumos es vēl arvien esmu uzticīgs savam debesu radītājam. Vēl arvien pielūdzu to kungu, kuram vairs nekalpoju, un es raudu, atcerēdamies tās dienas, kad uz saviem spārniem ar gaismas bērnu bariem griezos liesmu lokā ap viņa slavas apstaroto troni. Vienīgi mīla, pasaulīgā mīla atrāva mani no dieva. Es atstāju debesis, lai sekotu kādai cilvēku meitai. Viņa bija skaista un dziedāja kafešantanā.

Viņi piecēlās. Arkads pavadīja Teofilu, kurš dzīvoja pilsētas otrā malā, Rošešuāra bulvara un Stenkerkas ielas stūrī. Soļojot pa tukšajām ielām, dziedātājas mīļākais stāstīja brālim par savu mīlu un mokām.

Viņa krišana, kas notika pirms diviem gadiem, bijusi pēkšņa. Viņam ķā trešās kārtas astotās pakāpes eņģelim bijis uzdots izdalīt debesu žēlastību ticīgiem, kādu Francijā vēl diezgan daudz, sevišķi starp sauszemes un jūras karaspēka augstākajiem virsniekiem.

— Kādā vasaras naktī, — viņš stāstīja, — kad es nolaidos no debesīm, lai izdalītu iepriecinājumus, uzmudinājumus un svētlaimīgu nāvi vairākiem dievbijīgiem ļautiņiem Zvaigznes kvartalā, manas acis, kaut arī tās bija pieradušas pie nemirstīga spožuma, apstulbināja uguņu ziedi, ar kuriem viscaur bija nosēti Elizejas lauki. Milzu kandelabri, kas zem kokiem norādīja ieejas kafejnīcās un restorānos, lika lapotnei mirdzēt kā dārgiem smaragdiem. Garas vizmainu pērļu vijas ietvēra brīvā gaisā laukumus, kur vīriešu un sieviešu pūļi drūzmējās jautra orķestra priekšā, kas mulsināja manas ausis ar savām skaņām. Nakts bija silta; mani spārni sāka pagurt.

Es nolaidos kādā no šiem koncertiem un neredzams nosēdos starp klausītājiem. Šai brīdī uz skatuves parādījās kāda sieviete īsā, vizuļiem nokaisītā tērpā. Rampas atspulgi un krāšļi, kas klāja viņas seju, neļāva redzēt nekā vairāk kā tikai viņas skatienu un smaidu. Tās augums bija lokans un kairs. Viņa dziedāja un dejoja... Arkad, es vienmēr esmu mīlējis muziķu un deju, bet šā radījuma neatvairāmā balss un tvīksmī-gās kustības aizrāva mani vēl nepiedzīvotā mulsā. Es bālēju un sarku, manas acis apmiglojās, mēle mutē izkalta; es nespēju pakustēties.

Un Teofils nopūzdamies stāstīja, ka viņu sagrābušas tādas alkas pēc šās sievietes, ka viņš nav atgriezies vairs debesīs, bet pieņēmis cilvēka izskatu un uzsācis zemes dzīvi, jo stāv rakstīts: «Un dieva dēli redzēja, ka cilvēku meitas ir skaistas.»

Lai gan Teofils, grēkā krizdams un dievu vairs neskatīdams, bija pazaudējis savu nevainību, viņš vismaz bija vēl saglabājis sirds skaidrību. Ietērpies skrandās, ko tas nozaga kāda izraeliešu uzpircēja klāstā, viņš bija devies uzmeklēt savu sirdsmīļoto: viņa saukusies pār Bušoti un dzīvojusi kādā mazā namelī Monmartrā. Viņš nometies ceļos tās priekšā un teicis tai, ka tā esot dievišķīgi daiļa, dziedot apburoši, ka viņš to neprātīgi mīlot, esot pametis tās dēļ savu ģimeni, savu tēviju, ka viņš esot mūziķis un ka viņam neesot ko ēst. Aizkustināta no tādas jauneklības, sirds skaidrības, posta un mīlas, viņa to pabarojusi, apģērbusi un iemīlējusi.

Pa to laiku pēc ilgām un sarežģītām gaitām viņš bija dabūjis solfedžo stundas un nopelnījis kādu nieku naudas, ko atdevis savai draudzenei, sev nepaturēdams nekā. Kopš tā laika viņa to vairs nemīlējusi. Tā nicinājusi viņu tāpēc, ka viņš tik maz var nopelnīt, un likusi viņam manīt savu saltumu, apnikumu un pat riebumu. Viņa uzbrukusi tam ar pārmetumiem, lamu vārdiem un zobgalībām. Viņa tomēr vēl pieturēja to, tāpēc ka ar citiem bija dzīvojusi vēl ļaunāk un bija pieradusi pie mājas ķildām, un arī tāpēc, ka ārpasaules priekšā viņa tēloja ārkārtīgi stingru un darba pilnu mākslinieces un namamātes dzīvi. Teofils mīlēja viņu tikpat karsti kā pirmajā naktī un cieta mokas.

— Viņa pārpūlas, — viņš teica savam debesu brālim, — un tas padara viņas raksturu tik smagu; bet es esmu pārliecināts, ka viņa mani mīl. Jau tuvākajā nākotnē ceru sagādāt viņai vieglāku dzīvi.

Un viņš stāstīja gari un plaši par kādu opereti, pie kuras viņš strādājot un kuru viņš cerot uzvest kādā no Parizes teātriem. Kāds jauns dzejnieks viņam bija sacerējis libretu. Tas bija stāsts par Gol-kondas karalieni Aliņi pēc kādas XVIII gadsimta noveles.

— Es tur izkaisu, — Teofils sacīja, — melodijas no vienas vietas; šī mūzika man nāk no sirds. Mana sirds ir neizsīkstošs melodiju avots. Diemžēl, tagad iecienīti zinātniski veidojumi un sarežģīta rakstība. Man pārmetīs, ka mana mūzika ir pārlieku plūstoša, pārlieku dzidra, ka mans stils nav diezgan krāsains, ka manām harmonijām par maz varenu efektu un asu kontrastu. Harmonija, harmonija! ... Bez šaubām, tai ir savas labās īpašības, bet tā nerunā sirdij. Vienīgi melodija pacilā un aizgrābj mūs, rada smaidus lūpās un acīs asaras.

Šos vārdus izteicis, viņš smaidīja un raudāja pats par sevi. Pēc tam aizkustināts turpināja:

— Es esmu melodiju fontāns. Bet orķestrēšana, — ar to, lūk, ir posts! Tu zini, Arkad, ka vienīgie instrumenti, kādus mēs pazinām paradizē, bija arfa, kokles un hidrauliskās ērģeles.

Arkads klausījās visai neuzmanīgi. Viņš domāja par projektiem, kas pildīja viņa dvēseli un padarīja nemierīgu viņa sirdi.

— Vgi tev ir zināmi sadumpojušies eņģeļi? — viņš jautāja savam biedram. — Man jāsaka, ka es zinu tikai vienu tādu — princi Istaru, ar ko esmu pārmijis dažas vēstules un kas man ir piedāvājis savu mansardu, kamēr es atrodu mītni šai pilsētā, kurā, kā man šķiet, īres nauda ir ļoti augsta.

Neviena eņģeļa dumpinieka Teofils nezināja. Kad viņš sastapa kādu kritušu garu, kura biedrs viņš bija agrāk bijis, viņš sniedza tam savu roku, jo bija uzticīgs draudzībai. Dažas reizes viņš bija redzējis arī princi Istaru. Bet parasti viņš izvairījās no visiem šiem ļaunajiem eņģeļiem, kuru krasie uzskati viņu aizskāra un kuru sarunas garlaikoja.

•— Tātad tu nepiekrīti man? — jautāja straujais Arkads.

— Draugs, es tev nepiekrītu, bet ari nenosodu tevi. Es nesaprotu ne nieka no visām tām idejām, kas nodarbina tevi. Un es neticu, ka māksliniekam būtu labi iejaukties politikā. Diezgan ko nopūlēties ar paša mākslu.

Vieš mīlēja savu darbu un cerēja izlauzties kādreiz uz augšu, bet teatra tikumi viņam riebās. Viņš neredzēja nekādas iespējamības uzvest savu sacerējumu bez viena, divu vai triju līdzdarbinieku palīdzības, kuri bez kādiem nopelniem vēlāk tad dalītos slavā un ienākumos. Drīz vien Bušoti neviens vairs neangažēs. Jo, kad viņa mēģināja iekļūt kādā nakts krodziņā, direktors vispirms gribēja zināt, ar kādu sumu viņa domā piedalīties uzņēmumā. Tie nu, pēc Teofila domām, bija pavisam bēdīgi tikumi.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA,

kurā mēs iepazīstamies ar daiļās erceņģelienes Zitas lepnajiem nodomiem un redzam, ka Mirāra spārnus kādā skapī saēd kodes.

Tā sarunādamies, abi eņģeļi bija sasnieguši Roše-šuāra bulvāri. Ieraugot alus pārdotavu, no kuras miglā izplūda zeltaina gaisma, Teofils pēkšņi atcerējās erc-eņģeli Isturielu, kurš bija pieņēmis daiļas un nabaga sievietes izskatu un dzīvoja kādā nožēlojamā istabelē uz Pakalna un ieradās katru vakaru šai alus pārdotavā izlasīt laikrakstus. Mūziķis bija viņu saticis te vairākas reizes. Viņa saucās par Zitu. Viņam nekad nebija bijusi sevišķa ziņkāre izzināt šās erceņģelienes uzskatus. Bet viņu daudzināja par krievu nihilisti, un Teofils domāja, ka ari viņai, tāpat kā Arkadam, vajadzētu būt ateistei un revr lucionarei. Par viņu bija izplatītas dīvainas baumas: runāja, ka viņa esot androgins un ka, pateicoties pastāvīgam līdzsvaram, kādā pie viņas aktivā sākotne apvienojoties ar pasivo, viņa sevi pašā rodot pilnīgu un pastāvīgu apmierinājumu, kā vienīgo nelaimi savā laimē sajuzdama vēlēšanos trūkumu.

— Bet, — piebilda Teofils, — es par to stipri šaubos. Es domāju, ka viņa tomēr ir sieviete un pakļauta

mīlestībai tāpat kā viss, kas vien pasaulē dvašo. Bez tam reiz viņa jau ir sagādājusi pārsteigumu, izrādīdama mīlas pazīmes pret kādu spēcīgu zemnieku.

Viņš lūdza savu biedru iepazīstināt to ar Zitu.

Eņģeļi atrada viņu vienu pašu lasām. Viņiem tuvojoties, Zita pacēla uz augšu lielās acis, kuru plūstošais zelts šķieda dzirkstis. Viņas uzacis veidoja tādu pašu stingru kroku kā to, kas redzama pitiju Apolona pierē, nevainojamais deguns slīdēja taisnā līnijā, un cieši sakniebtās lūpas piešķīra visai sejai augstprātīgu izteiksmi. Rūsganzeltainie mati, mezdami kvēlus atspulgus, sakļāvās zem melnas cepures, kas bija nevērīgi izgreznota ar kāda lielāka laupītāja putna izplūkātām spalvām, viņas drānas plīvoja tumšos un bezveidīgos viļņos. Viņa bija atbalstījusi zodu uz mazas, nekoptas rokas.

Arkads, kas jau daudz ko bija dzirdējis par šo vareno erceņģeli, apliecināja viņam savu dziļāko cienību un pilnīgāko uzticību un bez kādas kavēšanās tūlīt izstāstīja, kā viņa prāts tuvojies patiesām atziņām un brīvībai, par savām nakts studijām d'Esparvjē bibliotēkā, saviem filozofiskiem lasījumiem, dabas pētījumiem, svēto rakstu izskaidrojumiem, par savām dus-inām un nicināšanu, kādu viņš izjutis, kad iepazinis demiurga melus, par labprātīgo trimdu pie cilvēkiem un par nodomu organizēt sacelšanos debesīs. Viņš izsacīja dziļāko prieku, ka Isturiela personā saticis garu, kurš spēs dot viņam padomus un pabalstīt viņu šai lielajā pasākumā, jo pats esot gatavs izlietot visu cīņā pret šo drausmo valdoni, kuru ienīstot ar visu dvēseles spēku.

— Jums nav vēl īsti krietnu piedzīvojumu dumpju lietās, — smaidīdama viņam teica Zita.

Tomēr viņa neapšaubīja ne Arkada vaļsirdību, ne izpaustā lēmuma spēku un novēlēja tam laimes par garīgo drosmi.

— Tas, lūk, ir mūsu tautas galvenais trūkums, — viņa teica, — tā nedomā.

Un turpat piebilda:

— Bet kā gan arī lai saasinātos garīgie spēki zemē, kur klimats tik maigs un dzīve tik viegla? Pat še, kur garu uzmundrina nepieciešamība, nekas nav tik reti sastopams kā domājoša būtne.

— Un tomēr, — atbildēja Morisa sargeņģelis, — cilvēki ir radījuši zinātni. Jāpanāk tās ieviešana debesīs. Kad eņģeļiem būs zināšanas fizikā, ķīmijā, fizioloģijā, kad vielas pētījumi būs tos iemācījuši saskatīt atomā visumu un atomu — sauļu miriadēs, tā ka paši viņi šķitīs pazūdam starp abām šīm bezgalibām, kad viņi būs izsvēruši un izmērījuši zvaigznes, izanalizējuši to būtību un izrēķinājuši to gaitas, tad viņi nojēgs, ka šīs milzu pasaules klausa spēkiem, kurus neviens prāts nespēj aptvert, vai arī ka katrai no tām ir savs vietējais dēmons, savs pusdievs; un tad viņi sapratīs arī, ka Al-debarana, Betelgeizes un Sirija dievi ir lielāki nekā

Jaldabaots. Un, kad tie tad pievērsīs dziļāku skatienu mazajai pasaulītei, kurā tie dzīvo, un, uzrakdami zemes garozu, skatīs visu stādu un dzīvnieku ilgo attīstību un rupjos cilvēka pirmveidus, kam klinšu patvertnēs un pāļu ciematos nebija cita dieva kā vien viņš pats, kad tie būs atklājuši, ka, vienoti visaptverošām radniecības saitēm ar stādiem, dzīvniekiem un cilvēkiem, tie izdzīvojuši cauri citu pēc citas visas organiskās attīstības formas, sākot ar pašām vienkāršākām un neveiklākām, lai beidzot ieveidotos visdaiļākajos Saules bērnos, tad tie redzēs arī, ka Jaldabaots, kas pats ir tikai nenozīmīgs dēmons izplatījumā pazūdošā mazā pasaulītē, ir tos pievīlis, teikdams, ka viņš izsaucis tos no nebūtības, ka viņš melo, teikdams sevi esam bezgalīgu, mūžīgu un visvarenu, un ka viņš, nebūt nepelnīdams pasauļu radītāja slavu, nezina ne to skaitu, ne likumu; tie pamanīs, ka viņš līdzinās ikvienam no tiem, tie sāks viņu nicināt, nokratīs tā jūgu un viņu pašu nometīs ellē, kur viņš nogrūdis tos, kas bijuši vairāk vērti nekā viņš pats.

— Kaut viss arī tā notiktu! — noteica Zita, izpūzdama dūmus no savas cigaretes... — Bet šīs zināšanas, ar kurām jūs cerat atbrīvot debesis, tomēr nav iznīcinājušas reliģiozās jūtas virs zemes. Visās tais valstīs, kur nodibināta un mācīta šī fizika, šī ķīmija, šī astronomija, šī ģeoloģija, tieši ar kurām jūs domājat atbrīvot pasauli, kristiānisms paturējis gandrīz visu savu varu. Ja jau pozitivām zinātnēm tik vāja ietekme uz cilvēku uzskatiem, tad grūti arī ticams, ka tā būs daudz lielāka uz eņģeļiem, un patiesībā nekas nav tik nedrošs kā tieši šī propaganda ar zinātņu palīdzību.

Arkads iesaucās:

— Kol Jūs noliedzat, ka zinātne būtu devusi nāvi-gus triecienus baznīcai! Vai tas iespējams? Baznīca :..ii ziņā ir citādos ieskatos nekā jūs. No šās zinātnes, kurai, pēc jūsu domām, nav nekādas varas pār baznīcu, tā baidās, jo noliedz to. Tā nolād visu, kas tajā parādās, sākot ar Galileja dialogiem līdz pat mazajām Olara kunga rokasgrāmatām. Un ne bez iemesla. Kādreiz, cilvēka visaugstākās domas aptverdama, baznīca pārvaldīja kā miesas, tā arī dvēseles un ar šķēpa un uguns palīdzību gādāja par vienotu paklausību. Tagad no tās varas atlikusi tikai ēna un prātu izlase atkāpjas no tās. Tādā stāvoklī to novedusi zinātne.

— Varjau būt, — atteica daiļā erceņģeliene, — bet cik lēni tas iet! Ar kādām likstām! Un kādas pūles un upurus tas maksā!

Zita zinātnisko propagandu nenoliedza pilnīgi, bet viņa negaidīja no tās nekādus ātrus un drošus panākumus. Pēc viņas domām, eņģeļus nevajadzēja izglītot, viņus vajadzēja atbrīvot. Pēc viņas uzskatiem, spēcīgi ietekmēt atsevišķus īpatņus, lai tie būtu kādi būdami, var tikai, pamodinot viņu kaislības un vēršoties pie viņu interesēm.

— Eņģeļus vajag pārliecināt, ka, tirānu nogāzdami, viņi iegūs lielu slavu un ka viņi kļūs laimīgi, kad būs brīvi, — tas ir pats iedarbīgākais līdzeklis, ko vajadzētu izmēģināt, un es no savas puses darīšu, ko spēšu. Bez šaubām, tas nav viegli, jo debesu valstība ir militārā autokratija un nekādas sabiedriskas domas tur nav. Par spīti visam es tomēr ceru, ka jaunas idejas tur būs iespējams izplatīt. Es negribu pats sev glaimot, bet dažādās eņģeļu sabiedrības šķiras neviens nepārzina tik labi kā es.

Zita, nomezdama savu cigareti, brītiņu iegrima domās; tad, sasitoties un klaudzot ziloņkaula biljarda bumbām, šķindot glāzēm, spēlētājiem strupi pieteicot savus punktus un viesmīļiem vienmuļi atsaucoties uz viesu pieprasījumiem, erceņģelis uzskaitīja visu slaveno garu tautu.

— Nemaz nav ko runāt par debesu sīkburžuaziju, valdonības, varas un spēka eņģeļiem. Man nemaz nebūs jums sevišķi jāpaskaidro, jo jūs zināt tikpat labi kā es šās vidus šķiras egoismu, zemiskumu un gļēvumu. Kas attiecas uz augstiem varas vīriem, ministriem, ģenerāļiem, troņeņģeļiem, ķerubiem un serafi-miem, jūs pazīstat arī tos: viņi pakļaujas liktenim. Ja mēs būsim stiprākie, tad arī viņi būs mūsu pusē. Jo patvaldnieki gan nav tik viegli nogāžami, bet, ja tie reiz krīt, visi spēki vēršas pret tiem. Labi būtu ķerties pie armijas. Lai nu tā cik uzticīga, veiklai anarehistiskai propagandai tur būs savi panākumi. Bet mūsu galvenās un neatlaidīgākās pūles jāpievērš, Arkad, jūsu kategorijas eņģeļiem, sargeņģeļiem, kas tik lielā skaitā dzīvo zemes virsū. Viņi ieņem kārtu zemāko pakāpi, ir pa lielākai daļai neapmierināti ar savu likteni un vairāk vai mazāk gadsimta ideju piesātināti.

Viņa bija jau vienojusies ar Monmartras, Klinjan-kuras un Fijdi Kalveras sargeņģeļiem. Viņa bija uzmetusi arī plānu plašai garu sabiedrībai virs zemes, kuras mērķis būtu iekarot debesis.

— Lai piepildītu šo uzdevumu, — viņa teica, — es esmu apmetusies Francijā. Ne jau tāpēc, ka es būtu tāda muļķe un domātu, ka republikā dzīve brīvāka nekā monarehijā. Gluži otrādi, nav nevienas zemes, kur personīgā brīvība tiktu cienīta tik maz kā Francijā.

Met lauta še ir vienaldzīga ticības lietās; tāpēc nekur man nebūtu tik mierīgi kā te.

Viņa uzaicināja Arkadu apvienot abu pūles, un viņi izgāja ārā pa alus pārdotavas durvīm, kad dārdēdami jau brauca lejup skatlogu aizlaidņi.

— Un vispirms, — teica Zita, — jums vajag iepazīties ar dārznieku Nektāru. Kādu dienu es aizvedīšu jus uz viņa lauku mājām.

Teofils, kurš pa visu sarunu laiku bija gulējis, ielūdza savu draugu pie sevis izsmēķēt vēl kādu cigareti. Viņš dzīvoja tepat tuvumā, mazās Stenkerkas ielas stūrī, kur bija jāiegriežas tūlīt tepat no bulvara.

Arkadam bija jāredz Bušote; tā viņam patiktu.

Viņi uzkāpa piektajā stāvā. Bušote nebija vēl pārnākusi. Uz klavierēm stāvēja atvērta sardiņu kārbiņa. Uz atzveltņu krēsliem mētājās sarkanas zeķes.

— Plaši te nav, toties mīļi, — Teofils teica.

Un, paskatījies ārā pa logu iesārtajā, uguņu pilnajā naktī, piebilda:

— No šejienes var redzēt Svēto Sirdi.

Uzlicis roku Arkadam uz pleca, viņš atkārtoja vairākas reizes:

— Esmu priecīgs, ka tu esi še.

Tad, ievezdams savu vecās godības biedru virtuves gaitenī, viņš aizdedza sveci, izņēma no kabatas kādu atslēgu, atslēdza sienas skapi un, pacēlis segu, norādīja uz diviem lieliem, baltiem spārniem.

— Tu redzi, — viņš teica, — es esmu tos uzglabājis. Dažreiz, kad esmu viens, es tos apraugu, tas man dara prieku.

Un viņš noslaucīja savas sasarkušās acis.

Kādu brītiņu aizgrābti klusējis, viņš pielika sveci pie lielās lidspalvas, kurai vietām bija nogājušas visas dūnas.

— Viņas saēd to, — tas murmināja.

— Vajag uzkaisīt piparus, — Arkads teica.

— To esmu jau darījis, — nopūzdamies atteica muzikālais eņģelis. — Es apkaisīju to ar pipariem, kamparu un sāli. Bet nekas nelīdz.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA,

kurā mēs satiekamies ar ķerubu, kas strādā cilvēces labā, un kura gluži nedzirdētā kārtā beidzas ar flautas brīnumu.

Pirmo’nakti pēc savas iemiesošanās Arkads pārgulēja pie eņģeļa Istara kādā nožēlojamā jumtistabā šaurajā un drūmajā Mazarini ielā — vecā Francijas institūta pakrēslī. Istars, kurš viņu sagaidīja, nogrūda pie sienas visu savu kustamo mantu, kas sastāvēja no saplēstām retortēm, ieplīsušiem katliņiem, pudeļu stikliem un krāsns podiem, un savas lupatas nosvieda uz grīdas, lai tad tur pats ierīkotos, jo savu saliekamo gultu ar salmu maisu viņš atdeva viesim.

Debesu gari cits no cita atšķiras pēc sava izskata, kārtas un pakāpes, pie kādas tie pieder, un arī pēc savas dabas. Visi viņi ir skaisti, taču skaisti dažādos veidos, un ne visi iepriecina acis ar bērnišķās miesas mīkstajiem apaļumiem un smaidīgajām dobītēm, kurās rotājas perlamutra atspulgas un iesārti mirdzumi. Visi viņi arī nelepojas mūžīgā jaunībā ar to divdomigo daiļumu, kādu grieķu māksla savā norietā ieveidojusi visvairāk izlolotos marmoros, kuriem tik daudz reižu savos piemīlīgajos un aizplīvurotajos tēlos bailīgi pieskārusies kristīga glezniecība. Starp eņģeļiem ir daži, kuru zodus silda kuplas bārdas un kuru locekļi izveido tik spēcīgus muskuļus, ka liekas, zem ādas savijas čūskas. Dažiem spārnu nav nemaz, dažiem tie ir divi, četri vai seši, un daži pastāv tikai no spārnu savienojumiem; daudzi citi, kuri nav mazāk ievērojami, izskatās kā lepni nezvēri, līdzīgi pasakainajiem centauriem; un var dabūt redzēt pat tādus, kas ir kā dzīvi rati un uguns riteņi. Kā augstākās debesu kārtas loceklis Istars piederēja pie ķerubu pakāpes, par kuriem augstāki ir tikai serafimi. Kā visi šās kārtas gari, debesīs viņš bija iemiesots spārnota vērša ķermenī, kuru vainagoja cilvēka galva ar bārdu un ragiem un kura gurnus pušķoja dāsnas auglības atribūti. Būdams lielāks un varenāks par visiem zemes radījumiem, viņš stāvus ar izplesto spārnu ēnu apsedza sešdesmit erceņģeļus. Tāds Istars bija savā tēvijā; tur viņš staroja spēkā un maigumā. Viņa sirds nebaidījās ne no kā, un viņa dvēsele visiem vēlēja labu. Vēl nesen viņš mīlēja savu valdnieku, kurš viņam šķita labs, un kalpoja tam uzticīgi. Bet, sargādams tā kunga slieksni, viņš mūždien domāja par dumpīgo eņģeļu sagrāvi un Ievas nolādēšanu. Viņa domas bija lēnas un dziļas. Kad pēc ilgiem gadsimtiem viņš pārliecinājās, ka reizē ar visumu Jaldabaots laidis pasaulē arī ļaunumu un nāvi, viņš mitējās to pielūgt un tam kalpot. Viņa mīla vērtās naidā un godbijība nicināšanā. Viņš izkliedza tam sejā savu riebumu un aizbēga uz zemi.

Jau ieveidojies cilvēciskā tēlā un pieņēmis Ādama dēlu izskatu, viņš vēl saglabāja dažas savas pirmās dabas īpašības. Viņa lielās, izvalbītās acis, kuprainais deguns, biezās lūpas, kuras ietvēra uz krūtīm izplūstoša melna, cirtaina bārda, atgādināja tos Jahves svētā galda ķerubus, kurus mums diezgan pareizi attēlo Ni-uives vērši. Viņš zemes virsū, tāpat kā debesīs, saucās par Istaru, un, kaut gan viņš nepavisam nebija iedomīgs un bija ari brīvs no visiem sabiedriskiem aizspriedumiem, bet aiz nepārvaramas tieksmes būt visās lielas atklātam un patiesam viņš izpauda augsto pakāpi, kādā viņš pēc savas izcelšanās bija nostādīts debesu hierarehijā, un, pārkārtodams ķeruba godu līdzvērtīgā franču titulā, lika sevi saukt par princi Istaru. Būdams bēglis starp cilvēkiem, viņš sajuta pret tiem dedzīgu maigumu. Kamēr viņš gaidīja debesu atbrīvošanas stundu, viņš domāja arī par atjaunotās cilvēces labklājību un gribēja paātrināt šās nelāgās pasaules bojā eju, lai tad uz tās pelniem, lirām skanot, paceltos līksmē un mīlā starojoša valstība. Viņš strādāja par ķīmiķi pie kāda minerālmēslu tirgotāja, dzīvoja trūkumā, rakstīja brīvdomātāju laikrakstos, uzstājās atklātās sapulcēs un kā antimilitarists bija nosēdējis dažus mēnešus cietumā.

Istars uzņēma savu brāli Arkadu sirsnīgi, uzslavēja, ka viņš sarāvis sakarus ar noziedzīgo partiju, un paziņoja, ka Parizē nolaidušies kādi piecdesmit debesu bērni, kas Valdegrasas tuvumā pašlaik nodibinājuši koloniju, kur valdot priekšzīmīgs gars.

— Pār Parizi līst eņģeļu lietus, — viņš smiedamies teica. — Katru dienu mums nokrīt uz galvas pa svētās pils augstmanim, un drīz vien mākoņu sultānā vienīgie veziri un sargi būs mazie plikdibeņi no viņa eņģeļu audzētavām.

Šo priecīgo ziņu iešūpots, Arkads iemiga pilns prieka un cerību.

Viņš pamodās mazā gaismiņā un redzēja princi Is-taru noliekušos pār savām krāsniņām, retortēm un baloniem. Princis Istars strādāja cilvēces labā.

Ik ritu pamozdamies, Arkads redzēja princi Istaru strādājam savu līdzjūtības un mīlas darbu. Brīžiem ķerubs, atbalstījis galvu rokās, klusiņām murmināja kādas ķīmiskas formulas, brīžiem atkal, izslējies visā augumā kā tumšs mākoņu stabs, spraucās ar galvu, rokām un krūtīm ārā pa jumta lodziņu, lai uz jumta noglabātu savu kausētavu, jo viņš baidījās no mājas kratīšanas, kas to apdraudēja ik bridi. Sajuzdams bezgalīgu līdzcietību pret šās pasaules postu, jūtīgs varbūt arī pret slavas šalkām, kādas izraisīja viņa vārds, paša tikumu apreibināts, viņš kļuva cilvēcības sludinātājs un, aizmirsis uzdevumu, kuru pats bija izraudzījies, nokrītot uz zemes, nedomāja vairs par eņģeļu atbrīvošanu. Arkads, kurš turpretim domāja tikai par to, lai atgrieztos kā uzvarētājs iekarotajās debesīs, pārmeta ķerubam, ka viņš esot piemirsis savu tēviju. Princis Istars ar neganti skaļiem un bērnišķīgiem smiekliem atzinās, ka eņģeļus viņš necienot nemaz vairāk par cilvēkiem.

— Ja es pūlos, — viņš atbildēja savam debesu brālim, — sacelt Franciju un Eiropu, tad es daru to tāpēc, ka tuvojas diena, kurā uzvarēs sociālā revolūcija. Sēklas tik pamatīgi apstrādātā zemē var kaisīt ar prieku. Franči, kas no monarchijas ir nonākuši pie finansialas oligarchijas, pavisam viegli pāries no finansialās oli-garchijas uz anarchiju.

Kāda dziļa maldīšanās, — atteica Arkads, — ir

ticēt pēkšņām un lielām pārvērtībām Eiropas sabietl riskajā iekārtā. Vecā sabiedrība ir vēl jauna savā varenībā un spēkā. Aizstāvēšanās līdzekļi, kādi atrodas I«is rīcībā, ir milzīgi. Turpretim proletariats labi ja domā par kādu aizstāvības organizēšanu un cīņā ieplūdina tikai vājumu un apjukumu. Mūsu debesu tēvijā viss ir gluži citādi: šķietamajā nekustībā tur viss trūd; vajag tikai kādam nākt palīgā, lai sagāztu šo ēku, kas nav aizskarta miljardiem gadsimtu. Vecā pārvalde, vecais karaspēks, vecās finanses — tas viss ir vēl daudz lielākā sabrukumā nekā krievu vai persiešu patvaldība.

Un jū£īgais Arkads lūgtin lūdza ķerubu steigties tomēr papriekš palīgā saviem brāļiem, kuri, lutinoties savos mākoņos, kur skan citaras un laistās paradizes vīnu kausi, daudz nelaimīgāki par skopajā zemē salīkušajiem cilvēkiem; jo tiem tomēr noģiedama kāda taisnība, kamēr eņģeļiem jālīksmo mūžīgā netaisnībā. Viņš mudināja to atbrīvot gaismas princi un tā sagrautos biedrus un atgūt tiem seno godu.

Istars ļāvās pierunāties. Viņš apsolījās debesu revolūcijas labā izlietot savu maigi pārliecinošo runas mākslu un savu sprāgstošo vielu priekšzīmīgās formulas. To viņš apsolīja.

— Ritdien, — viņš teica.

Bet nākamajā dienā viņš īsilemulino rajonā turpināja savu antimilitaro propagandu. Tāpat kā titans Prometejs, Istars mīlēja cilvēkus.

Arkads, būdams pakļauts Ādama ģints visām vajadzībām, tomēr nespēja tās apmierināt. Ķerubam izdevās pagādāt viņam darbu kādā spiestuvē Vožirāra ielā, kuras vadītājs tam bija pazīstams. Pateicoties savai debesu sapratnei, Arkads driz iemanījās uzlasīt burtus un īsā laikā kļuva labs burtlicis.

Nostāvējis visu dienu dūcošā saliktuvē ar likni kreisajā rokā, steidzīgi vākdams kopā no burtenes mazās svina zīmes tādā kārtībā, kādu prasīja tureklī iespraustais rokraksts, viņš pie pumpja nomazgāja rokas un ieturēja pusdienas kādā krodziņa, izpletis laikrakstu pāri marmora galdiņam.

Tā kā Arkads vairs nebija neredzams, viņš nevarēja arī iekļūt d'Esparvjē bibliotēkā un dzesēt savas degošās zināšanu slāpes šai neizsīkstošajā avotā. Tāpēc viņš pa vakariem gāja uz Svētās Zenevjevas bibliotēku, zināšanām izdaudzināto vielu, bet tur viņš sadabūja tikai ikdienišķas, nosmulētās, smieklīgām piezīmēm izraibinātās grāmatas, kurām turklāt vēl bija izrautas daudzas lapas.

Sievietes viņu mulsināja un lika atcerēties Dezobela kundzi, kuras ceļi toreiz tā spīdēja savandītajā gultā. Un, lai gan viņš bija' skaists, mīlēt viņu nemīlēja, jo viņš bija nabags un valkāja strādnieka drēbes. Viņš apciemoja Zitu un mazliet izklaidējās, pastaigājoties ar viņu pa putekļainajām ielām, kas aizstiepās gar zāles pieaugušajiem nocietinājumu grāvjiem. Viņi gāja gar lauku krodziņiem, sakņu dārziem, lapenēm, izklāstīdami, pārspriezdami plašākos nodomus, kādi jebkad ierosināti šās zemes virsū; un dažreiz tirgus karuseļa orķestris pavadīja viņu vārdus, kas apdraudēja debesis.

Zita bieži atkārtoja:

— īstars ir godīgs, taču pavisam vientiesīgs. Viņš tic, ka visas būtnes un lietas ir labas. Viņš domā sagraut veco pasauli un kārtību un radīt saskaņu uz spontānās anarchijas pamatiem. Jūs, Arkad, jūs ticat zinātnei; jumā liekas, ka cilvēki un eņģeļi spēj ko ap-ļrgt, kaut gan viņi radīti tikai jūtām. Ticiet man, ka, \ cršoties pie viņu prāta, nekas nav panākams: vajag «izskart viņu intereses un tieksmes.

Dažreiz Arkads, Istars, Zita un trīs vai četri citi sazvērnieki eņģeļi sanāca kopā Teofila Belē dzīvoklī, kur Bušote tos pacienāja ar tēju. Nemaz nezinot, ka lie ir dumpīgi eņģeļi, viņa sajuta pret tiem instinktivu naidu un baidījās no tiem, kam par cēloni varēja būt kristīga un, jādomā, visai nevērīgā audzināšana. Viņai patika vienīgi princis Istars; Bušote juta viņā labsirdību ua iedzimtu diženumu. Viņš sagrandīja dīvānu, salauzīja atzveltņus un noplēsa partituru lapām stūrus piezīmēm, kuras sabāza daudzajās, allaž brošūrām un pudelēm piebāztajās kabatās. Mūziķis ar skumjām noskatījās, ka viņa operetes «Golkondas karaliene A 1 i n e» rokrakstu tādā veidā pavisam ap-plucina. Bez tam princis parasti uzticēja Teofilam Belē daždažādākos mechaniskos rīkus un ķīmiskās vielas, dzelžus, gružus, pulverus, šķidrumus, kas izplatīja nejēdzīgu smirdoņu. Teofils Belē visai piesardzīgi ieslēdza tos skapī, kurā glabāja savus spārnus, un šī noliktava sagādāja viņam nemieru.

Arkadu ļoti nomocija nicināšana, kādu viņam izrādīja debesīm uzticību saglabājušie biedri. Kad viņi to sastapa savās svētajās gaitās, viņi izrādīja tam nežēlīgu naidu vai arī līdzjūtību, kas bija vēl nežēlīgāka par naidu.

Viņš apmeklēja dumpīgos eņģeļus, kurus viņam norādīja princis Istars, un tie viņu parasti saņēma silti. Bet, tikko viņš sāka runāt par debesu iekarošanu, tie neslēpa savu samulsumu un nepatiku. Arkads pamanīja, ka tie nevēlas, lai tos traucētu to tieksmēs, darīšanās, paražās. To spriedumu maldīgums, to prāta aprobežotība viņu nepatīkami aizskāra, un sāncensība un skaudība, kādu tie izrādīja savā starpā, laupīja viņam visas cerības apvienot tos kopējā rlarbā. Redzēdams, cik loti trimda nomāc raksturus un sagandē prātus, viņš juta saplokam arī savu drosmi.

Kad viņš kādā vakarā žēlojās par savu nogurumu Zitai, skaistā erceņģeliene viņam teica:

— Iesim pie Nektārā, Nektaram ir noslēpumainas zāles pret skumjām un nogurumu.

Viņa aizveda to uz Monmoransī mežu un apstājās pie mazas, baltas mājiņas ziemas izpostītā dārzā, kur no tumsas spīdēja pretim siltumnīcu stikli un ieplaisājušie meloņu zvani.

Nektārs atvēra viesiem durvis un, apklusinājis kāda liela doga — dārza sarga riešanu, ieveda tos zemā telpā, ko apsildīja podiņu krāsns. Iepretim kaļķiem izbalsinātai sienai uz egles dēļa starp sīpoliem un sēklām atdusējās flauta, kas, likās, pati piedāvājās lūpām. Uz apaļa lazdu galda atradās porcelānā tabakas tilpne, pīpe, pudele vīna un glāzes. Dārznieks piedāvāja saviem viesiem salmu krēslus un pats nosēdās uz soliņa galda tuvumā.

Tas bija spēka pilns vecs vīrs; iesirmi, kupli mati sedza viņa galvu; viņam bija uz āru izliekta piere, strups deguns, sārta seja, žuburaina bārda. Lielais dogs nogulās savam saimniekam pie kājām, nolika melno un strupo purnu uz ķepām un aizvēra acis. Dārznieks ielēja viesiem vīnu. Kad viņi bija dzēruši un pārmijuši pāris vārdu, Zita sacīja Nektaram:

Es lūdzu jūs uzspēlēt mums kaut ko uz flautas. jūs darīsiet prieku draugam, kuru esmu atvedusi pie jums.

Vecais tūlīt bija ar mieru. Viņš pielika pie lūpām Imksuskoka stabuli, tik lempīgu, ka tā likās būt paša d.irznieka izdrāzta, un iesāka ar pāris dīvainām skaņām. Tad viņš atritināja krāšņas melodijas, kurās triļļi mirguļoja kā dimanti un pērles samtā. Izveicīgu pirkstu vadīta, radošas elpas atdzīvināta, lauku stabule skanēja kā sudraba flauta. Tās skaņas nebija pārāk asas, tembrs visu laiku bija līdzens un dzidrs. Likās, ka vienlaikus dziedātu lakstīgala un mūzas, visa daba un viss cilvēciskais. Un vecais izteica, sakārtoja, izveidoja savas domas smalkuma un drosmes pilnā priekšnesumā. Viņš pauda mīlu, bailes, veltīgus strīdus, uzvarošus smieklus, prāta mierīgo skaidrību, gara bultas, kas ar savām zelta smailēm satriec Tumsības un Naida briesmoņus. Viņš pauda arī Līksmi un Sāpes, kas nolieca pār zemi savas dvīņu galvas, un Ilgas, kuras rada pasaules.

Nektārā flauta skanēja visu nakti. Pie izbālējušā apvāršņa jau ausa rīta zvaigzne. Zita bija cieši apkampusi rokām savus ceļus, Arkads atspiedis galvu uz rokas un pavēris lūpas; abi klausījās nepakustēdamies. Kāds cīrulis, pamodies gluži tuvu smilšainajā tīrumā, šo jauno skaņu izvilināts, pacēlās steigšus gaisā, noturējās tur dažus brītiņus un vienā vēzienā nometās spēlētāja augļu dārzā. Kaimiņu zvirbuļi atstāja veco mūru spraugas un bariem nometās uz palodzes, no kurienes sprēgāj ar skaņas, kas tiem likās vēl jaukākas par miežu un auzu graudiem. Kāds sīlis, atstājis pirmo reizi mežu, sakļāva savus safirspārnus kailā ķiršu kokā dārzā.

Pagraba lūkā parādījās liela, melna žurka, no kuras vēl ritēja netīras ūdens lāses, piecēlās stāvus un no brīnumiem izstiepa īsās ķepiņas ar plānajiem pirkstiem. Kāda lauku pelīte, augļu dārza iemītniece, turējās viņai blakus. Mājas runcis, kas no saviem mežonīgajiem priekštečiem bija paglabājis pelēko kažoku, gredzenoto asti, stiprās gūžas, drosmi un lepnumu, nokāpis lejā pa noteku cauruli, ar purnu atgrūda vaļā puspievērtās durvis, nedzirdamiem soļiem tuvojās flautistam un, cienīgi nosēdies, saslēja nakts kaujās cietušās ausis. Viņam sekoja pārtikas preču tirgotāja baltā kaķene, paošņāja skanošo gaisu un, sametusi kūkumu un aizvērusi zilās acis, klausījās kā apburta. Peles, kas iznāca no savām pagrīdes alām, barā ielenca tos abus, nebīdamās no zobiem un nagiem, nekustīgas, tīksmīgi sakrustojušas uz krūtīm iesārtās ķepiņas. Pie griestiem, tālu no saviem tīkliem, uz trīcošām kājām salasījās savaldzināto zirnekļu bars. Maza, pelēka ķirzaka uzrāpās uz sliekšņa un palika tur stāvam-kā apburta, un bēniņos varēja redzēt sikspārni, kas, aizķēries ar nagiem, karājās ar galvu uz leju un, pa pusei pamodies no sava ziemas miega, iesāka šūpoties nedzirdētās flautas ritmā.

PIECPADSMITĀ NODAĻA,

kurā mēs redzam jauno Morisu pat mīļākās rokās skumstam pēc zudušā eņģeļa un kurā mēs dzirdam, ka abats Patuijs nosoda kā maldīgu un veltu jebkuru domu par jaunu eņģeļu dumpi.

Bija pagājušas divas nedēļas pēc eņģeļa parādīšanās vecpuiša dzīvoklī. Pirmo reizi Zilberta bija atnākusi uz satikšanos agrāk nekā Moriss. Moriss bija drūms, Zilberta saīgusi. Daba viņiem bija atkal kļuvusi skumja un vienmuļa. Viņu maigi krustojošies skatieni pastāvīgi pievērsās kaktam starp spoguļskapi un logu, kur kādreiz bija neskaidri izveidojies Arkada tēls un kur tagad bija redzamas tikai zilganās kretona tapetes.

Nenosaukdama viņu vārdā (tas nemaz nebija vajadzīgs), Dezobela kundze iejautājās:

— Tu neesi viņu vairs redzējis?

Lēnām, skumji Moriss pagrozīja galvu no labās puses uz kreiso un no kreisās uz labo.

— Liekas, tev viņa žēl, — Dezobela kundze turpināja. — Bet atzīsties tomēr, viņš tev sagādāja šausmīgas izbailes un sadusmoja tevi ar savu takta trūkumu.

— Tas tiesa, takta viņam nebija, — Moriss apliecināja bez kādas atriebes kāres.

Iesēdusies gultas vidū, 2.ilberta puskaila, zodu uz ceļiem atbalstījusi un kājas rokām apvijusi, uzlūkoja savu mīļāko ar lielu ziņkāri.

— Saki jel, Moris, — tev nepietiek vairs ar to, ka tu redzi tikai mani? ... Tev vajag eņģeļa, lai tu tiktu ierosināts? Tas ir bēdīgi tavos gados! ...

Moriss izlikās nedzirdam un nopietni noprasīja:

— 2.ilberta, vai tu jūti sava sargeņģeļa klātbūtni?

— Es? Nepavisam. Es nekad neesmu domājusi par savu ... Un turklāt es taču esmu reliģioza. Kam nav reliģijas, tie ir tikpat kā dzīvnieki. Un arī godīgs neviens nevar būt bez reliģijas; tas nav iespējams.

— Nu, labi, jā, tā tas ir, — teica Moriss, raudzīdamies savas pidžamas violetajās svītrās, — šoreiz bez puķītēm. — Kad ir savs sargeņģelis, tad viņš nemaz neienāk prātā. Bet, kad tā vairs nav, jūties visai vientuļš. •/

— Tātad tu skumsti pēc šā ...

— Tas ir, es ...

— Kā tad! Kā tad! Tu sēro pēc viņa ... Nu, mans mīļais, nav nekāda lielā nelaime pazaudēt tādu sargeņģeli kā šo. Ak nē! Tavs Arkads nebija nekā vērts. Tajā pieminamā dienā pa to laiku, kamēr tu pirki viņam skrandas, viņš nevarēja un nevarēja saāķēt man blūzi uz muguras, un es gluži labi jutu, ka viņa roka man . . . Vārdu sgkot, nemaz tā neuzticies viņam.

Moriss aizsmēķēja cigareti un kļuva domīgs. Viņi runāja par sešas dienas ilgajām riteņbraucēju sacīkstēm ziemas velodromā un par aviacijas izstādi Briseles automobilistu klubā, nerazdami šais sarunās nekāda prieka. Tad viņi izmēģināja mīlu kā vieglu izklaidēšanos, un tiem arī pietiekami jau izdevās tajā iedziļināties, bet tieši tajā mirkli, kad Zilbertai vajadzēja kļūt rosīgākai un atbildēt ar pretjūtām, viņa, negaidīti strauji uztrūkusies, iesaucās:

— Mans dievs! Moris, tas tomēr bija pavisam muļķīgi — pateikt, ka mans sargeņģelis mani redz. Tu nevari ne iedomāties, kā šī doma mani mulsina.

Moriss, kas pats bija apjucis, mazliet parupjā veidā uzaicināja savu mīļāko savaldīties. Viņa paskaidroja, ka tas principi pat domās nepieļaujot šādu izpriecu četratā ar eņģeļiem.

Moriss*ilgojās no jauna tikties ar Arkadu un nevarēja vairs domāt ne par ko citu. Viņš izsacīja pats sev visrūgtākos pārmetumus, ka bija pametis eņģeli un pazaudējis tā pēdas, un dienām un naktīm gudroja, kā to atkal atrast.

Uz labu laimi viņš ievietoja kādā lielā laikrakstā vietējās ziņās šādu mazu aizrādījumu: «Moriss Arka-dam: atgriezies.» Dienas gāja, bet Arkads neatgriezās.

Kādu rītu septiņos Moriss devās uz mesu Sv. Sulpi-cija baznīcā pie abata Patuija un, priesterim iznākot no ģērbkambara, griezās pie tā un lūdza kādu brītiņu to uzklausīt. Viņi nogāja lejā pa baznīcas kāpnēm un pastaigājās zem skaidrajām debesīm ap Četru Biskapu strūklaku. Neskatoties uz sirdsapziņas mulsumu un grūtībām attēlot šādu ārkārtēju notikumu ticami, Moriss izstāstīja, kā tam bija parādījies tā sargeņģelis un pavēstījis drausmīgo lēmumu pamest to un sagatavot jaunu debesu garu dumpi. Un jaunais d'Esparvjē vaicāja godājamajam garīdzniekam, kā atkal atrast savu debesu aizbildni, bez kura viņš nevarēja iztikt, un kā atgriezt šo eņģeli pie kristīgās ticības. Abats Patuijs ar skumju līdzjūtību atbildēja, ka viņa dārgais dēls gan būšot sapņojis un noturējis par tiešamību kādu slimīgu halucināciju un ka nepavisam neesot piejaujams, ka labie eņģeļi varētu sadumpoties.

— Daži apgalvo, — viņš piebilda, — ka nesodīti var dzīvot nekārtīgu un vieglprātīgu dzīvi. Tās ir maldīgas domas. Baudu pārmērība sagandē prātu un sajauc spriešanas spējas. Velns sagrābj grēcinieka jūtas, lai nokļūtu līdz viņa dvēselei. Moris, viņš tevi piekrāpis ar pavisam rupjiem trikiem.

Moriss apgalvoja, ka viņš nebūt neesot kritis par upuri halucinācijām, ka viņš neesot arī sapņojis, ka viņš sargeņģeli esot redzējis savām acīm un dzirdējis savām ausīm. Viņš apgalvoja:

— Abata kungs, kāda dāma, kura toreiz atradās pie manis un kuru būtu li^ki minēt vārdā, redzēja un dzirdēja viņu tāpat kā es. Pat vēl vairāk, viņa jutusi arī eņģeļa pirkstus, kas ... kas aizmaldījušies zem ... Vārdu sakot, viņa tos jutusi... Ticiet man, abata kungs, nekas nevar būt patiesāks, reālāks, drošāks par šo parādību. Eņģelis bija gaišmatis, jauns, ļoti daiļš. Viņa spodrā āda vizēja tumsā kā pienbaltas gaismas palos. Viņš runāja maigā un dzidrā balsī.

Abats to dzīvi pārtrauca:

— Jau tas vien, mans bērns, pierāda, ka jūs esat sapņojis. Visi demonologi apliecina, ka ļaunajiem eņģeļiem ir aizsmakusi balss, kas tarkšķ kā sarūsējusi atslēga, un ka pat tad, ja tiem izdodas piešķirt savai sejai kaut jel kādu daiļuma atēnu, tie nespēj atdarināt labo garu dzidro balsi. Šo faktu apliecinājuši daudzi, tas ir pilnīgi drošs.

— Bet, abata kungs, es viņu redzēju! Viņš pilnīgi kails nosēdās atzveltnī uz melnu zeķu pāra. Ko lai es jums vēl saku?

Abatu Patuiju šis apgalvojums nesatricināja ne mazākā mērā.

— Es teikšu jums vēlreiz, mans bērns, ka šīs bīstamās parādības, šie dziļi satrauktās dvēseles sapņi izskaidrojami ar jūsu sirdsapziņas nožēlojamo stāvokli. Un es domāju, ka varu saskatīt arī nejaušos apstākļus, kas likuši paklupt jūsu svārstīgajam garam. Šai ziemā, būdams nelāgā garastāvoklī, jūs kādu dienu gājāt kopā ar Sarieta kungu un savu krusttēvu Gaetanu apskatīt šai baznīcā Eņģeļu kapelu, ko pašlaik laboja. Vēl un vēl reizi māksliniekiem jāatgādina, es jau toreiz teicu, ka viņiem jāievēro kristīgās mākslas likumi; allaž un allaž viņiem jāiedveš cieņa pret svētajiem rakstiem un to autoritatīvajiem iztulkotājiem. Ežēns Delakruā savu kvēlo ģēniju nav pakļāvis tradicijām. Viņš klausījis vienīgi pats savai galvai un radījis šai kapelā gleznas, no kurām, lietojot kādu pazīstamu izteicienu, kūp sērs, kaislīgus, drausmīgus .mākslas darbus, kas nepavisam nespēj dvēseles iedvesmot mieram, domu iegremdei un rāmai saskaņai, bet gan rada tajās šausmu pilnu nemieru. Eņģeļiem tur saniknotas sejas; viņu vaibsti mežonīgi un drūmi. Lucifers un viņa biedri domājot par sacelšanos. Redziet, mans bērns, tieši šīs gleznas satraukušas jūsu jau tā novājināto un nomākto prātu, ierāvušas savā jūklī, pamezdamas pilnīgā samulsumā.

Moriss iesaucās:

— O! Nē, abata kungs, nē, nē! Nedomājiet, ka Ežēna Delakruā gleznas sajaukušas manu prātu! Es tās neesmu nemaz apskatījis. Tāda māksla man pilnīgi vienaldzīga.

— Ticiet man, mans dārgais bērns, ka it visā, ko jūs man stāstāt, nav nekā patiesa, it nekā reala. Jūsu sargeņģelis nemaz nav jums parādījies.

— Bet, abata kungs, — vēlreiz iebilda Moriss, kas pilnīgi paļāvās pats uz savām sajūtām, — es redzēju, ka viņš sasprādzēja zināmai dāmai kurpes un beigās pats apvilka kāda pašnāvnieka bikses! . ..

Un, piecirzdams kāju uz asfalta, Moriss par savu vārdu pa Liesibas lieciniekiem piesauca debesis, zemi, visu dabu, Sv. Sulpicija baznīcas torņus, seminārā sienas, Četru Biskapu strūklaku, klozetu, fiakru, taksometru kiosku un autobusu kiosku, kokus, garāmgājējus, suņus, zvirbuļus, puķu pārdevēju un viņas puķes.

Abats gribēja šo sarunu ātrāk izbeigt.

— Tas viss, mans bērns, ir maldi, meli, māņi. Jūs esat kristietis, tad ari domājiet kā kristietis. Kristīgais neļausies pievilties no tukšām parādībām. Ticība satgā kristiešus pret visbrīnišķīgākajiem kārdinājumiem; lētticību tā atstāj brivdomāLājiein. Māņu un mujķibu pasaulē priekš viņiem ir diezgan. Bet kristietim ir ierocis, kas izkliedē visus velnišķos maldus: krusta zīme. Varat būt pārliecināts, Moris, ka jūs neesat zaudējis savu sargeņģeli. Viņš ir vienmēr nomodā par jums. Un no jums paša ir atkarīgs nepadarīt viņa uzdevumu pārāk grūtu un pārāk sarežģītu. Uz redzēšanos, Moris! Tuvojas laika maiņa, jo es jūtu durstošas sāpes kāju īkšķos.

Un abats Patuijs aizgāja ar savu lūgšanu grāmatu rokās, klibodams ar tādu cieņu, kas vēstīja viņā nākamo biskapu.

Tajā pašā dienā, atspiedušies uz Pakalna kāpņu margām, Arkads un Zita raudzījās dūmos un tvaikos, kas cēlās no milzīgās pilsētas.

— Vai prāts var pilnīgi aptvert, — teica Arkads,

— cik daudz sāpju un ciešanu šai lielpilsētā? Es domāju, ka cilvēku, kam tas izdotos, šī aina satriektu kā zibens.

— Un Jtomēr, — atbildēja Zita, — visi, kas mājo šai ellē, mīl d*zīvi. Tas ir lielais noslēpums!

— Būdami nelaimīgi, kamēr vien dzīvo, viņi tomēr baidās izbeigt dzīvi; viņi nemeklē mierinājumu iznīcībā; viņi tajā pat neparedz mieru. Viņu neprāts apšauba pašu nebūtību: viņi piepildījuši to ar rēgiem. Paraugieties tikai uz šīm ģēvelēm, zvanu torņiem, katedrālēm un smailēm, kas sašķeļ miglu, mirdzoša krusta vainagotas! . . . Cilvēki pielūdz demiurgu, kurš viņiem devis dzīvi, kas ir ļaunāka par nāvi, un nāvi — ļaunāku par dzīvi.

Zita iegrima ilgās domās un beidzot teica:

— Man jums, Arkad, kas jāatklāj. Tās nemaz nebija ilgas pēc kādas taisnīgākas taisnības, pēc gudrākiem likumiem, kas notrieca Isturielu zemes virsū. Godkāre, intrigu tieksme, bagātības un slavas dziņas padarīja man nepanesamu debesu mieru, un es alktin alku iekļauties nemierīgajā cilvēku rasē. Es devos turp un, pateicoties mākslai, ko nezina gandrīz neviens eņģelis, izveidoju sev miesu, kas, mainīdama pēc manas patikas vecumu un dzimumu, deva man iespēju iepazīties ar visdažādākiem un visdīvainākiem likteņiem. Simtiem reižu es ieņēmu izcilāko vietu starp dienas varoņiem, zelta karaļiem un tautu valdoņiem. Es neuzskaitīšu jums, Arkad, visus tos slavenos vārdus, kādi man bijuši; pietiks, ja jūs zināsiet, ka es gan ar zināšanām, gan ar mākslām, gan ar varu, daiļumu un bagātību esmu valdījis pār visas pasaules tautām. Beidzot, pirms nedaudziem gadiem, ceļodams pa Franciju kā slavens ārzemnieks, es kādā vakarā, klaiņā-dams Monmoransī mežā, izdzirdu flautu, kurā izskanēja debesu skumjas. Tās dzidrā un bēdu pilnā balss plosīja manu dvēseli. Nekad es nebiju dzirdējis kaut ko tik daiļu. Manas acis kļuva valgas no asarām, kaklu aizžņaudza elsas, es devos uz priekšu un meža noriņas malā ieraudzīju faunam līdzīgu vecu vīru, kas pūta lauku stabuli. Tas bija Nektārs. Es metos viņam pie kājām, skūpstīju viņa rokas, viņa dievišķās lūpas un aiztraucos prom... '/

Kopš tā laika, sajuzdams cilvēku darba niecīgumu, noguris no zemes lietu tukšās burzmas, savu milzīgo un velto pūļu nomākts, es spraudu savai godkārei cēlāku mērķi un, pacēlis acis pret savu cildeno tēviju, zvērēju atgriezties uz turieni kā atbrīvotājs. Es pametu savus titulus, savu vārdu, mantu, draugus un pielūdzēju baru un, pārvērties par neievērojamo Zitu, trūkumā un vientulībā ķēros pie debesu atbrīvošanas.

— Arī es, — Arkads teica, — esmu klausījies Nektārā flautu. Bet kas gan ir šis vecais dārznieks, kas devis neveiklajai koka stabulei tik aizgrābjošu un daiļu balsi?

— To jūs drīz dabūsiet zināt, — atbildēja Zita.

SEŠPADSMITA NODAĻA,

kurā cils pēc cila parādās pareģe Mira, Zefirine un liktenīgais Amedejs un kura pierāda ar Sarieta kunga drausmo piemēru Eiripida domu, ka Jupiters laupa prātu tiem, ko viņš grib pazudināt.

Redzēdams, ka viņš nespēs ar savām atziņām apgaismot tāda cienījama garīdznieka ticību un nespēs atgriezt arī savu eņģeli uz patiesās ticības ceļa, Moriss prātoja meklēt palīdzību okultās zinātnēs un nolēma vērsties pēc padoma pie kādas pareģes. Viņš, bez šaubām, būtu griezies pie Tebas kundzes, bet bija to jau izjautājis savās pirmās mīlestības bēdās, un tā viņam bija atbildējusi tik pārgudri, ka viņš vairs neuzskatīja to par burvi. Tāpēc Moriss griezās pēc padoma pie kādas pašlaik izdaudzinātas gaišreģes — Miras kundzes.

Viņam bija atstāstīti vairāki piemēri, kas liecināja par šās pareģes ārkārtīgo gaišredzību, bet Miras kundzei katrā ziņā vajadzēja pagādāt kādu priekšmetu, kuru nēsājis vai aizskāris nozudušais, lai viņa tad varētu saskatīt to ar savām tālredzīgajām acīm. Moriss, meklēdams lietas, kurām eņģelis būtu pieskāries pēc savas diezgan nelaimīgās iemiesošanās, atcerējās, ka savā paradizes kailumā Arkads bija nosēdies atzveltnī uz Dezobela kundzes melnajām zeķēm un pēc tam palīdzējis šai dāmai apģērbties. Moriss lūdza Zilbertu dot viņam kādu no šiem talismaniem, kas bija vajadzīgi gaišreģei. Zilberta nevarēja atrast vairs neviena cita tāda talismana kā vienīgi sevi pašu, jo eņģelis izturējies pret viņu augstākā mērā nepieklājīgi un bijis turklāt tik izveicīgs, ka viņa nav varējusi aizkavēt visus tā pasākumus. Dzirdot šo atzīšanos, kas viņam gan nesniedza nekā jauna, Morisu pārņēma dusmas pret eņģeli, un viņš nolamāja to visnicināmāko dzīvnieku vārdiem un nozvērējās aiztriekt to ar kājas spērienu, ja vien tas pagadīšoties tik tuvu. Bet drīz vien viņa dusmas pievērsās Dezobela kundzei: Moriss apvainoja to, ka tā pati esot izaicinājusi to uz nekaunībām, par kurām tagad sūdzoties, un savā niknumā viņš apzīmēja to visiem bezkaunības un izvirtības zooloģiskajiem simboliem. Viņa sirdī ar jo lielāku spēku pamodās mīlestība pret Arkadu, un pamestais jaunais cilvēks izpleta rokas, nokrita uz ceļiem un raudās un elsās sauca savu eņģeli.

Bezmiega naktīs Morisam ienāca prātā, ka buršanai varētu noderēt grāmatas, ko eņģelis šķirstījis pirms savas parādīšanās. Tādēļ viņš kādu rītu uzkāpa bibliotēkā un novēlēja labu rītu Sarietam, kas kārtoja savu katalogu, Aleksandra d'Esparvjē romantiskā skatiena novērots. Bāls kā nāve, Sarieta kungs pasmaidīja. Tagad, kad nekāda neredzama roka vairs nejaucās pa grāmatām, kas bija nodotas viņa pārziņā, tagad, kad bibliotēkā viss atradās mierā un kārtībā, Sariets jutās laimīgs, bet viņa spēki izsīka diendienā; no viņa patiesībā bija atlikusies vairs tikai viegla jo viegla nomierinājusies ēna.

Žņaudz nāve laimes pilnumā ar pagājības mokām.

— Sarieta kungs, jūs gan atcerēsieties, — teica Mo-riss, — viņas dienas, kad jūsu vecajām grāmatām caurām naktīm nebija miera; tās tika sajauktas, aizva-zātas nezin kur, tās vēlās, krita un bruka, bēgšus bēga un aizklīda līdz pat Palatinielas noteku grāvim. Tas tik bija laiciņš! Parādiet, Sarieta kungs, man pašas nemierīgākās!

Šie vārdi Sarietu pagalam apstulbināja, un Morisam vajadzēja tos atkārtot trīs reizes, līdz vecais bibliotekārs tos saprata un beidzot norādīja Morisam uz kādu ļoti vecu Jeruzalemes talmudu, kuru nenotveramās rokas bieži bija cilājušas. Arī kāds viltots III gadsimta evaņģelijs, kas sastāvēja no divdesmit papirusa lapām, vairākas reizes bija atstājis savu vietu; daudz, kā rādās, bija šķirstītas Gasendi vēstules.

— Bet, — Sariets piebilda, — vislielāko uzmanību noslēpumainais apmeklētājs, bez šaubām, ir pievērsis kādam mazam Lukrecijam sarkanā safjana iesējumā ar Francijas lielpriora Vandomas Filipa ģerboni un pašrocīgām Voltēra piezīmēm, kurš savā jaunībā, kā zināms, apmeklējis Templi. Drausmīgais lasītājs, kas man sagādāja tik daudz rūpju, nevarēja un nevarēja šķirties no šā Lukrecija, it kā gribēdams, kā mēdz teikt, lai tas allaž būtu viņa pagalvī. Viņam bija laba gaume, jo tas ir dārgums. Ak, šis briesmonis uzmetis 137. lappusē tintes traipu, kuru varbūt nevarēs izdabūt ārā nekāda ķīmiķu māksla.

Un no Sarieta krūtīm izlauzās dziļa nopūta. Kad jaunais d'Esparvjē pieprasīja no viņa šo dārgo Lukreciju, viņš nožēloja, ka bija pastāstījis tik daudz. Velti cītīgais pārzinis atsaucās uz to, ka grāmata atrodoties izlabošanā pie sējēja un to nevarot tāpēc pašlaik izdot. Moriss lika saprast, ka ar šo āķi viņš nav ķerams. Apņēmīgi viņš iegāja filozofu un sfēru zālē un, atlaidies atzveltnī, paziņoja:

— Es gaidu.

Sariets piedāvāja kādu citu latiņu dzejnieka izdevumu. Viņš norādīja, ka ir izdevumi, kas korektāki teksta ziņā un tātad arī noderīgāki studijām. Viņš piedāvāja Barbū Lukreciju, Kuteljē Lukreciju vai arī, vislabāk, kādu franču tulkojumu. Te varēja izvēlēties vai nu barona de Kutīra tulkojumu, kas varbūt mazliet novecojies, vai Lagranža, vai arī kādu Nizāra un Pankūka izdevumu; bija arī divi sevišķi eleganti tulkojumi, viens dzejā un otrs prozā, kurus bija veicis Pon-žervils, Franču akadēmijas loceklis.

— Tulkojuma man nevajag, — Moriss augstprātīgi iesaucās. — Dodiet man Vandomas priora Lukreciju!

Sariets lēnām piegāja pie skapja, kurā bija ieslēgts šis dārgums. Slēdzenes žvadzēja viņa drebošajā rokā; Sariets pielika tās pie atslēgas un tūliņ atkal atrāva un piedāvāja Morisam vispārlietojamo Lukreciju no Garnjē sērijas.

— Tas ir ļoti parocīgs, — viņš ieteica ar mīlīgu smaidu.

Bet pēc klusuma, kas sekoja šim priekšlikumam, viņš varēja spriest, ka pretošanās gluži velta; lēnām viņš izņēma grāmatu no atvilktnes un, pārliecinājies, ka uz galda nav neviena puteklīša, trīcēdams nolika to Aleksandra d'Esparvjē bērnubērnu dēla priekšā.

Moriss iesāka to šķirstīt un, nokļuvis līdz simt trīsdesmit septītajai lappusei, apskatīja tintes traipu, kas bija violetā krāsā un zirņa lielumā.

— Jā, lūk, — noteica vecais Sariets, kurš Lukreciju ne uz brīdi neizlaida no acīm, — tās ir pēdas, ko šai grāmatā atstājuši šie neredzamie briesmoņi...

— Ko? Sarieta kungs, vai viņi ir bijuši vairāki? — iesaucās Moriss.

— To es nezinu. Bet es nezinu ari, vai man jel pavisam ir tiesības izdzēst šo plankumu, kas tāpat kā tintes traips, kuru Pols Luī Kurjē bija uzmetis Florences rokrakstam, ir kļuvis, tā sakot, savā ziņā literārs dokuments.

Tikko vecais bija izteicis šos vārdus, atskanēja durvju zvaniņš un blakus zālē atbalsojās liels soļu un balsu troksnis. Sariets metās uz trokšņa pusi un sadūrās ar Ginardona tēva mīļāko, veco Zefirini, kas brāzās šurp, — mati viņai bija sapinušies kā čūsku midzenis, seja liesmoja, krūtis vētraini cilājās, vēders viļņojās kā dūnu spilvens šausmīgā negaisā un pati viņa vai slāpa sāpēs un niknumā. Un starp elsām, nopūtām, vaidiem un vēl tūkstoš citām skaņām, kas nāca no tās ķermeņa un ietvēra sevī visu zemes būtņu uztraukumu un nemieru, tā kliedza:

— Viņš ir projām, šis briesmonis ir projām! Viņš aizlaidies kopā ar to! Viņš smalki pievācis visas mantiņas, atstājis mani ar vienu franku un septiņdesmit santīmiem kabatā! ...

Un viņa sāka stāstīt sīki un nesakarīgi, ka Mišels Ginardons viņu atstājis, lai samestos kopā ar Oktaviju, maizes iznēsātājas meitu. Un viņa izgāza pār nodevēja galvu veselu lāstu straumi:

— Cilvēks, ko esmu uzturējusi ar savu naudu vairāk nekā piecdesmit gadu! Jo man bija naudiņa, man bija laba pazīšanās un viss, kas vajadzīgs. Es izvilku viņu no posta, un, lūk, kā viņš man par to atmaksā. Tas ir slīpēts zellis, šis jūsu draugs! Un sliņķis! Man viņš bija jāapģērbj kā bērns . .. Tāds žūpa! Nelietis tāds! Jūs viņu vēl nepazīstat, Sarieta kungs . . . Viņš ir blēdis. Viņš ražo Džoto gleznas, jā gan, Džoto un Fra Andželiko, un Grēko vienā laidā, Sarieta kungs, un pārdod gleznu tirgotājiem, un turklāt vēl arī Frago-nara un Boduēna gleznas arī. .. Pļēgurs, kas netic dievam! ... Un tas ir tas ļaunākais, Sarieta kungs, jo bez dieva bijāšanas ...

Ilgi vēl ķengājās Zefirine. Un, kad viņai beidzot aptrūka elpas, Sariets to izmantoja un lūkoja viņu nomie-runāt un iedvest viņai jaunas cerības. Ginardons atgriezīsies: piecdesmit gadu kopdzīvi un saprašanos nevar aizmirst...

Šie lēnīgie vārdi izraisīja jaunu dusmu izvirdumu, un Zefirine zvērēja nemūžam neaizmirst negodu, ko viņa piedzīvojusi, un neuzņemt vairs pie sevis šo briesmoni. Un, ja arī viņš uz ceļiem lūgtos no tās piedošanu, — lai viņš izlaiž garu pie tās kājām!

— Vai tad jūs nesaprotat, Sarieta kungs, ka es nicinu viņu, ka es ienīstu viņu, ka viņš man derdzas?

Šīs lepnās jūtas viņa izteica neskaitāmas reizes un atkal un atkal zvērēja, ka nekad vairs neuzņemšot pie sevis Ginardonu, ka viņa negribot vairs redzēt ne to, ne tā gleznoj urnus.

Sariets nedomāja cīnīties pret lēmumu, ko viņš pēc šādiem zvērestiem turēja par negrozāmu. Viņš nenosodīja vairs Zefirini, bet pat tai piekrita. Viņš norādīja pamestajai uz jaunām, skaidrākām izredzēm, uzsvēra cilvēcisko jūtu trauslumu, uzmudināja atsacīties no visa un ieteica lēnīgi zemoties dieva gribas priekšā.

— Tā kā jūsu draugs, — viņš teica, — patiesībā nemaz nav cienīgs, ka viņam tā pieķeras ...

Tālāk viņš netika. Zefirine uzbrāzās viņam virsū un nikni raustīja pie svārku apkakles.

— Nav cienīgs, ka viņam pieķeras, — viņa kliedza elsdama, — Mišels nav cienīgs! ... Ak, kur jūs atradīsiet vēl kādu piemīlīgāku, jautrāku, asprātīgāku par manu draudziņu, vēl kādu citu mūžam tik jaunu kā viņš, mūžam ... Nav cienīgs, ka tam pieķeras! Tūliņ var redzēt, ka mīlestības lietās tev nav nekādas sajēgas, veco kraķi! ...

Izmantodams to, ka Sarieta tēvs bija tik ļoti aizņemts, jaunais d'Esparvjē iebāza mazo Lukreciju kabatā un droši pagāja garām tik ļoti tirdītajam bibliotekārām, pametis ardievodamies viņam viegli ar roku.

Apbruņojies ar šo talismanu, viņš steidzās uz Ternes laukumu pie Miras kundzes, kas viņu pieņēma sarkan-zeltītā salonā, kur nebija manāmas ne pūces, ne krupji, ne arī kādas citas vecās maģijas pazīmes. Miras kundze plūmju krāsas tērpā un nopūderētiem matiem, kaut gan tuvojās jau rietam, izskatījās ļoti labi. Miras kundzes valoda bija smalka, un viņai patika domāt, ka viņa spēj atrast nozudušas lietas ar zinātnes, filozofijas un reliģijas palīdzību vien. Viņa aptaustīja safjana sēju-miņu, aizvēra acis un pa plakstu spraudziņu pētīja latiņu uzrakstu un ģerboni, nekā tur nesajēgdama. Miras kundze bija paradusi, ka viņai kā pazīšanās zīmes pienes gredzenus, kabatas lakatiņus, vēstules un matus, un nesaprata, kādai ļaužu sugai gan varētu piederēt šās dīvainās grāmatas īpašnieks. Ar parastu un mechanisku izveicību Miras kundze savu patieso pārsteigumu apslēpa liekuļotā izbrīnā.

— Savādi, — viņa murmināja, — savādi! .. . Nesaskatu labi ... Es redzu sievieti.. .

Izsacījusi šo maģisko vārdu, viņa slepeni vēroja, kādu iespaidu tas atstāj uz izprašņātāju, un lasīja tā sejā negaidītu maldīšanos. Redzēdama, ka uzņēmusi nepareizu ceļu, viņa tūliņ pārgrozīja savu vēstījumu.

— Bet viņa tūliņ nozuda . . . Dīvaini... dīvaini. . . Es saskatu kādu izplūdušu tēlu, kādu nenosakāmu būtni...

Atri uzmetusi acis jautātājam, viņa pārliecinājās, ka šoreiz viņas vārdus kāri uzklausa, un sāka runāt par pazudušās personas divdabīgumu, par miglu, kas to aizplīvuro.

Pa šo laiku parādība pilnīgi nostājās Miras kundzes acu priekšā, un viņa tai sekoja soli pa solim.

— Liels bulvāris ... laukums ar kādu statuju ... tukša iela, kāpnes. Viņš ir tur, zilganā istabā ... tas ir jauns vīrietis bālu, rūpju pilnu seju. Ir lietas, ko viņš nožēlo un ko viņš nedarīs vairs, ja ari varētu darīt...

Bet zīlēšanas saspringtiba bija bijusi pārāk liela. Nogurums neļāva pareģei turpināt pārdabiskos meklējumus. Ar beidzamiem spēkiem viņa cieši ieteica savam apmeklētājam palikt tuvā sadraudzībā ar dievu, ja viņš gribot atrast pazudušo un redzēt piepildāmies savus nodomus.

Iziedams Moriss atstāja uz kamina luidoru un jutās satraukts, samulsis, pārliecināts, ka Miras kundzei ir pārdabiskas spējas, tikai, diemžēl, nepietiekamas.

Kāpņu galā viņš atcerējās, ka mazais Lukrecijs bija palicis uz pitijas galda, un, būdams pārliecināts, ka vecais maniaks nepārciestu šās grāmateles zudumu, atgriezās un paņēma to. Tēva namā viņa priekšā izauga nožēlojama ēna. Tas bija vecais Sariets, kurš balsī, kas bija tik žēlabaina kā novembra vējš, prasīja atpakaļ savu Lukreciju. Moriss to nevērīgi izvilka no savas mēteļa kabatas:

— Neuztraucieties, Sarieta kungs! Te jau ir tā jūsu manta!

Bibliotekārs, pie krūtīm piespiedis, aiznesa atrasto dārgumu, uzmanīgi nolika to uz zilganā galdauta un iegrima domās, kā visdrošāk noglabāt savu pērli, garā apsvērdams visus bargā mantziņa līdzekļus. Bet kurš gan no mums var teikt sevi gudru? Cilvēki maz ko paredz uz griekšu, un viņu piesardzība pastāvīgi izrādās velta. No likteņa triecieniem neviens nevar izvairīties; neviens nevar izbēgt no tā, kas tam nolemts. Nekāds padoms, nekādas pulēs nevar novērst nenovēršamo. Nelaimīgi mēs esam, un aklais spēks, kas vada zvaigžņu un atomu ceļus, rada no mūsu nelaimīgajiem likteņiem vispasaules kārtību. Māsu posts izvēršas pasauļu harmonijā. Sī diena piederēja grāmatsējējam, kurš parādījās divas reizes gadā — Auna un Svaru zvaigžņu zīmju laikā. Šodien jau no paša rīta Sariets grāmatsējējam sagatavoja saiņus; viņš sakrāva uz galda jauniegūtās neiesietās grāmatas, kuras bija vērts iesiet ādā vai papē, un arī tās, kuru ietērps bija jāizlabo, un rūpīgi sastādīja visām sīku sarakstu. Tieši pulksten piecos d'Esparvjē bibliotēkā ieradās vecais Amedejs — Abatijas ielas grāmatsējējs, Ležē-Masjē kalpotājs un, kad Sariets bija pārbaudījis sarakstu divas reizes, sasaiņoja viņa saimniekam nolemtās grāmatas audeklā, sasprauda kopā visus četrus stūrus un uzcēla sev plecos; tad viņš atsveicinājās no bibliotekārā šādiem vārdiem:

— Arlabvakar, cienījamā sabiedrība! — Un devās pa kāpnēm lejā.

Viss noritēja šoreiz tāpat kā parasti. Bet Amedejs, atradis uz galda Lukreciju, pilnīgā nevainībā iesaiņoja savā audeklā arī to un aiznesa kopā ar citām grāmatām, ko Sariets nepavisam nemanīja. Bibliotekārs atstāja sfēru un filozofu zāli un pavisam piemirsa grāmatu, kuras nozušana viņam veselu dienu bija sagādājusi tik daudz nežēlīgu rūpju. Bargi soģi to viņam pārmetīs kā viņa gara vājību. Bet vai pareizāk nebūs, ja mēs teiksim, ka liktenis bija tā nolēmis un tas, ko sauc par gadījumu, bet kas patiesībā ir dabas kārtība, licis spert arī šo niecīgo soli, kura sekas ļaužu spriedumos var tikt izskaidrotas visļaunākajā kārtā? Sariets devās pusdienās uz Četru Biskapu konditoreju un izlasīja tur avīzi «Krusts». Viņš bija mierīgs un apskaidrots. Tikai otrā rītā, ierodoties atkal debess globusu un filozofu zālē, viņš atcerējās Lukreciju un, neatrazdams to uz galda, izmeklēja bez kādiem panākumiem malu malas. Viņam neienāca ne prātā, ka Amedejs būtu pārskatījies un aiznesis to līdz. Savā prātā viņš iedomājās, ka atgriezies atkal neredzamais apmeklētājs, un viņu pārņēma liels nemiers.

Nelaimīgais mantzinis sadzirdēja troksni uz trepēm, atvēra durvis un ieraudzīja mazo Leonu trcsotā karavīra cepurē, kurš sauca: «Lai dzīvo Francija!» — un apmētāja savus iedomātos ienaidniekus ar Ipolita beržamām lupatām, spalvu sukām un grīdas spodrināmo vasku. Mazais savām kareiviskajām rotaļām bija iecienījis šo kāpņu laukumiņu vairāk par visām citām mājas daļām un dažreiz ielavījās arī bibliotēkā. Sarietam tūliņ radās aizdomas, ka tas būs aizvilcis L u k r e-c i j u, lai izmantotu to kā šāviņu, un draudīgā balsī viņš pieprasīja to atpakaļ. Bērns noliedza, ka viņš to būtu paņēmis, un Sariets lūkoja pielabināties ar solījumiem:

— Leon, ja tu man atnesīsi atpakaļ mazo, sarkano grāmatiņu, es tev došu šokolādi.

Bērns kļuva domīgs. Un, kad vakarā Sariets devās lejā pa trepēm, viņš sastapa Leonu, kas pavēstīja:

— Te būs tā grāmata!

Un, pasniegdams viņam kādu saplēstu bilžu grāmatu, pieprasīja savu šokolādi.

Dažas dienas vēlāk Moriss pa pastu saņēma prospektu no kāda bijušā prefektūras ierēdņa, kura vadītais izmeklēšanas birojs apsolīja ātrumu un slepenību. Pēc uzdotās adreses viņš atrada drūmti un norūpējušos vīru ar ūsām, kurš prasīja avansu izdevumiem un apsolījās atrast meklējamo personu.

Agrākais prefektūras ierēdnis drīz vien piesūtīja jaunu vēstuli, kurā paziņoja, ka ļoti sarežģītā izmeklēšana esot iesākta un ka esot vajadzīga nauda jauniem izdevumiem. Naudu Moriss nedeva un nolēma meklēt pats. Viņš diezgan pareizi iedomājās, ka eņģelim vajag draudzēties ar trūcīgiem ļaudīm, ar visu tautu trimdiniekiem un revolucionāriem, jo tam nebija naudas, un izstaigāja Sentuenas, Sapellas, Monmartras un Ita-lijas vārtu pažobeles, īfķus, kur guļ blakus cits citam, kroģeļus, kur vienīgā maltīte ir dzīvnieku iekšas, un vēl citas vietas, kur dabū ēdienu paliekas par trim sū, centrālā tirgus pagrabus un tad vēl iegriezās pie vecā Momija.

Moriss izstaigāja restorānus, kur mēdza ēst nihilisti un anarehisti; tur viņš sastapa sievietes vīriešu un vīriešus sieviešu drēbēs, drūmus un mežonīgus jaunekļus un astoņdesmit gadus vecus sirmgalvjus ar zilām acīm, smaidošām kā maziem bērniem. Moriss novēroja, izvaicāja; viņu uzlūkoja par spiegu; kāda ļoti skaista sieviete viņam ietrieca sānā dunci, bet jau otrā dienā Moriss atkal meklēja pa krogu krogiem, mēbelētām istabām, meitu mājām, spēļu ellītēm, lupatlašu dzertu-vem, plītnlcām un ārpilsētas krodziņiem, kas ielenca vecos nocietinājumus, pie vecu lietu tirgotājiem un npašiem.

Redzēdama dēlu novājējušu, nogurušu, nerunīgu, viņa māte uztraucās.

— Viņš jāizprecina, — māte teica. — Ļoti žēl, ka Verdeljēra jaunkundzei tik mazs pūrs.

Abats Patuijs neslēpa savu nemieru.

— Šis bērns, — teica viņš, — pārdzīvo morālu krizi.

— Es drīzāk domāju, — atbildēja Renē d'Esparvjē kungs, — ka Moriss iekļuvis kādas nelāga sievietes ietekmē. Jāatrod viņam nodarbošanās, kas viņu pilnīgi aizņemtu u» glaimotu viņa patmīlai. Es varu Morisu ierīkot par sekretāru Lauku baznīcu saglabāšanas komitejā vai ari par advokatu konsultantu Katolisko svina rūpniecības strādnieku sindikātā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA,

kurā mēs redzam, kā Solārs, alkdams naudas tāpat kā Mamons, uzskata Franciju, svētīto krājkasu un kredita zemi, par labāku nekā savu debesu tēvzemi, un kura mums vēlreiz pierāda, ka tas, kam ir kāds Īpašums, baidās no katras pārmaiņas.

Arkads pa to laiku dzīvoja nomaļus, taču rosīgi. Viņš strādāja kādā spiestuvē Svētā Benuā ielā un dzīvoja mansardā Mufe tara ielā. Kad Arkada biedri uzsāka streiku, viņš atstāja darbnīcu un veltīja savu laiku propagandai, turklāt tik veiksmīgi, ka viņam izdevās piegriezt dumpja partijai vairāk nekā piecdesmit tūkstošus sargeņģeļu, kuri, kā to liecināja Zita, bija nemierā ar savu stāvokli un kurus aizrāva jaunlaiku idejas. Bet Arkadam trūka naudas, tātad arī brīvības, un viņš nevarēja izmantot savu laiku tā, kā būtu vēlējies, lai apgaismotu debesu dēlus. Tā paša naudas trūkuma dēļ princis Istars izgatavoja mazāk bumbu, nekā būtu vajadzīgs, un arī ne tik krietnas. Tiesa, mazas kabatas bumbas viņš bija pagatavojis lielā daudzumā. Ar tām viņš bija piepildījis visu Teofila dzīvokli un katru dienu vairākas aizmirsa uz kafejnīcu dīvāniem. Bet eleganta, parocīga, ērta bumba, kas va-

rētu iznīcināt vairākas lielas mājas, maksā divdesmit līdz divdesmit pieci tūkstoši franku. Un princim Ista-tam bija tikai divas tādas bumbas. Vienlīdz vēlēdamies iegūt jaunus kapitalus, Arkads un Istars devās pie slavenā finansista Makša Everdingena, kas vada, kā tas katram zināms, vienu no lielākajām kreditieslādēm Francijā un visā pasaulē. Nedaudzi turpretim zinās, ka Maksi Everdingenu nav dzemdējusi sieviete, bet ka viņš ir grēkos kritis eņģelis. Un tā tomēr ir patiesība. Debesīs viņš saucās par Sofāru un sargāja Jaldabaota mantu, kurš ir liels zelta un dārgakmeņu cienītājs. Izpildot šos pienākumus, Sofāru bija sagrābusi liela bagātību ķāre, ko nevarēja apmierināt sabiedrībā, kur nebija ne biržas, ne banku. Viņa sirds dega kvēlā mīlā pret ebreju dievu, kam viņš palika uzticīgs ilgus gadsimtus. Bet kristīgās eras XX gadsimta sākumā, pame-tis acis no firmamenta augstumiem uz Franciju, viņš ieraudzīja, ka, saukdamās republikas vārdā, šī zeme izvērsusies plutokratijā un ka zem demokrātiskās valdības plīvura augstākā vara bez kādas pārskatos un kontroles tur pieder lielfinansistiem. No šā brīža dzīve debesu augstumos viņam kļuva nepanesama. Franciju viņš uzlūkoja par savu ilgu dzimteni, un kādā dienā, savācis tik daudz dārgakmeņu, cik vien bija iespējams aiznest, viņš nolaidās uz zemes un apmetās Parizē. Te šis mantkārīgais eņģelis taisīja labus veikalus. Pēc iemiesošanās viņa sejā nepalika vairs nekā dievišķīga; pilnīgi viņā atveidojās semitiskais tips, kas pārsteidza ar grumbām un saraustītām līnijām, kuras saviebj baņķieru sejas un sastopamas jau pie Kintena Maseisa zelta svērējiem. Viņa pirmie pasākumi bija visai pieticīgi, viņa laime bezkaunīga. Viņš apprecēja neglītu sievu, un savos bērnos viņi abi var skatīt sevi kā spogulī. Barona Makša Everdingena nams, kas atrodas Trokadero augstienē, bija pārpilns ar visā kristīgajā Eiropā salaupītajām mantām.

Barons pieņēma Arkadu un princi Istaru savā darba kabinetā, kas bija viena no vienkāršākajām istabām

namā. Griestus greznoja Tjepolo freska, kas bija aizvākta no kādas Venecijas pils. Šai kabinetā var dabūt redzēt pavaldoņa Orleanas Filipa rakstāmgaldu. Tur atrodas skapji un vitrinas, gleznas un statujas.

Pārlaidis acis sienām, Arkads teica:

— Kā gan izskaidrojams, ak mans brāli Sofār, ka jūs ar savu vēl izraelisko sirdi tik vāji pildāt sava dieva bausli: «Tev ne

būs nekādus dievu tēlus taisīt.» Es redzu še Hu-dona Apolonu, Le-muana Hebi un

vairākus Kafjeri krūšu tēlus. Un kā Zālamans savās vecumdienās, ak dieva dēls, jūs pildāt savu mītni ar svešu tautu elku dieviem, jo tādi patiesībā ir šī Bušē Venera, šis Rubensa Jupiters un šīs nimfas, kurām par savu gūžu saldo krāšņumu jāpateicas Fragonara otai. Un šai vienā pašā vitrinā jūs, Sofār,

glabājat svētā Ludviķa scepteri, seši simti pērļu no karalienes Marijas Antuanetes izputinātās kaklarotas, Kārļa Piektā ķeizarmantiju, tiāru, kuru Giberti izkalis pāvestam Mārtiņam V Kolonam, Bonaparta zobenu . . . Un nezin ko vēl...

— Tie ir nieciņi! — atteica Maksis Everdingens.

— Mans dārgais baron, — teica princis Istars, — jums ir pat gredzens, ko Kārlis Lielais uzmauca pirkstā kādai fejai un ko domāja esam pazudušu... Bet runāsim par mūsu lietu. Es un mans draugs — mēs atnācām pie jums pēc naudas.

— Tā jau es domāju, — atbildēja Maksis Everdin-gens. — Visi prasa naudu, tikai dažādiem nolūkiem. Kam jums vajag naudas?

Princis Istars atbildēja vienkārši:

— Lai saceltu revoluciju Francijā.

— Francijā? — barons atkārtoja. — Francijā? ... Nē, šādam nolūkam es jums naudu nedošu, varat būt par to pārliecināti.

Arkads neslēpa, ka no debesu brāļa viņš gaidījis lielāku brīvdomību un augstsirdīgāku palīdzību.

— Mūsu projekts, — viņš teica, — ir plašs. Tas aptver debesis un zemi. Plāns izstrādāts visos sīkumos. Vispirms mēs izraisīsim Francijā, Eiropā, visā zemeslodē sociālo revoluciju, pēc tam uzsāksim karu debesīs un nodibināsim tur miermīlīgu demokrātiju. Bet, lai iznīcinātu debesu cietokšņus, lai satriektu tā kunga kalnu un iešturmētu debesu Jeruzalemi, vajag lielas armijas, milzīgu daudzumu materialu — drausmīgu bumbu un elektroforu ar tādu jaudu, kāda līdz šim vēl nav pazīstama. Mums nav līdzekļu, lai visu to iegūtu. Revolūcija Eiropā prasītu mazāk izdevumu. Mēs esam nodomājuši iesākt ar Franciju.

— Jūs esat traki, — iesaucās barons Everdingens,

— traki un galīgi plānprātiņi. Paklausieties, ko es jums teikšu: Francijā nav vajadzīga ne viena vienīga reforma. Viss te ir pilnīgs, galīgs un negrozāms. Dzirdiet — negrozāms!

Un, lai piešķirtu savam apgalvojumam vairāk spēka, barons Everdingens uzsita ar dūri trīs reizes uz paval-doņa rakstāmgalda.

— Mūsu redzes viedokļi mazliet atšķiras, — rāmi ieteicās Arkads, — es, tāpat kā princis Istars, domāju, ka šai zemē grozāms it viss. Bet ko gan mēs strīdēsimies? Ir jau pārāk vēls. Mēs griežamies pie tevis, ak, mans brāli Sofār, piecsimt tūkstošu debesu garu vārdā, kuri nolēmuši rītdien uzsākt vispasaules revoluciju.

Barons Everdingens iesaucās, ka tie visi esot stulbeņi, ka viņš nedošot neviena sū, ka būtu noziegums un neprāts uzbrukt visbrīnišķīgākajam iestādījumam pasaulē, iestādījumam,* kas zemi vērš skaistāku par debesīm, — finansēm.

Viņš bija dzejnieks un pravietis; viņa sirds trīsēia svētā sajūsmā; viņš attēloja franču Taupību, tikumīgo krājēju, šķīsto un nevainīgo noguldītāju, pielīdzinādams to Aygstās Dziesmas jaunavai, — kā viņa, ģērbusies zemnieces brunčos, nāk no laukiem ar savas mīlas dārgumiem pie līgavaiņa, kurš viņu jau gaida, — pie spēcīgā un krāšņā Kredita. Un viņš rādīja Kreditu, kuru bija padarījušas bagātu viņa laulātās draudzenes dāvanas, izplūdinām pār visas pasaules tautām zelta straumes, kuras pa tūkstošiem neredzamu straumīšu atgriežas atpakaļ svētītā gultnē vēl bagātākas.

— Pateicoties noguldījumam un aizdevumam, Francija kļuvusi jaunā Jeruzaleme, kuras spožums izstaro pār visām Eiropas nācijām, un pasaules karaļi nāk skūpstīt tās sārtās kājas. Un to jūs gribat iznīcināt? Jūs esat bezgoži un zaimotāji!

Tā runāja eņģelis finansists. Neredzama arfa skanēja, pavadīja viņa balsi, un zibeņi šāvās no viņa acīm.

Pa to laiku Arkads, nevērīgi atspiedies uz paval-doņa rakstāmgalda, izplāja barona acu priekšā virs-un apakšzemes Parizes un arī tās debesu plānus, kuros ar sarkaniem krustiņiem bija apzīmētas vietas, kur vienā un tai pašā laikā vajadzēja uzspridzināt bumbas pagrabos un apakšzemes ejās, bet citas atkal aero-planu flotile nosviestu uz ceļiem un ielām. Visas finansiālās iestādes un vispirms Everdingena banka ar tās filiālēm bija apzīmētas sarkaniem krustiņiem.

Finansists paraustīja plecus.

— Ak vai! Jūs tomēr esat tikai nelaimīgie un klaidoņi, kurus vajā visa pasaules policija. Jums nav neviena sū. Kā jūs pagatavosiet visus šos daiktus?

Atbildes vietā princis Istars izvilka no kabatas mazu vara cilindru un izveicīgi pasniedza baronam Everdingenam.

— Jūs redzat, — viņš teica, — šo vienkāršo kārbiņu. Vajag tikai nosviest to uz grīdas, lai acumirklī pārvērstu šo lielo namu ar tā iedzīvotājiem kūpošā pelnu kaudzē un nodedzinātu visu Trokadero iecirkni. Tādu man ir desmit tūkstoši; ik dienas es pagatavoju trīs dučus.

Finansists lūdza ķerubu noslēpt spridzekli atkal kabatā un samierinošā balsī teica:

— Uzklausieties, mani draugi! Saceliet tūliņ pat revolūciju debesīs un atstājiet visu šai zemē tādu, kāds tas ir! Es izrakstīšu jums čeku. Jūs varēsiet iegūt visus materialus, kādi jums vajadzīgi, lai uzbruktu debesu Jeruzalemei.

Un barons Everdingens prātā jau kombinēja lielisku elektroforu un kara materialu piegādes afēru.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA,

kurā sākas dārznieka stāsts, kas pasaules likteņus attēlo tikpat plaši un krāšņi, cik Bosiē savos «Priekšlasījumos par vispasaules vēsturi» to izdara šauri un nožēlojami.

Dārznieks ieaicināja Arkadu un Zitu meža vīnogulājiem apaugušā lapenē dārza dziļumā.

— Arkad, — teica daiļā erceņģeliene, — varbūt šodien Nektārs tev atklās to, ko tu tā tvīksti izzināt. Palūdz viņu!

Arkads to arī darīja, un vecais Nektārs, nolicis pie malas savu pīpi, iesāka šādiem vārdiem:

— Es viņu pazinu, — viņš bija skaistākais starp serafimiem. Viņš izstaroja prātu un drosmi. Viņa plašā sirds bija piebriedusi ar visiem tikumiem, kādus vien rada lepnums: viņš bija atklāts, bezbailīgs, pastāvīgs pārbaudījumos, nekad nezaudēja cerības. Viņos laikos, kas bija pirms visiem pasauļu laikiem, ziemeļde-besīs, kur spīd septiņas magnetzvaigznes, viņš dzīvoja kādā dimanta un zelta pilī, kur mūžam trīsēja spārnu šalkoņa un uzvaras himnas. Jahve savā kalnā apskauda Luciferu.

To jūs abi jau zināt: eņģeļi, tāpat kā cilvēki, sajūt mīlu un naidu. Dažbrīd viņi gan spēj būt arī augstsirdīgi, bet ļoti bieži viņi tomēr kalpo tikai sava labuma dēļ vai arī aiz bailēm. Toreiz, tāpat kā tagad, viņu lielais vairums nespēja tvert augstākas domas un bailes no tā kunga bija viņu vienīgais tikums. Lucifers, dziļi nīzdams visu zemisko, nicināja šo sulainisko garu pūli, kas pavadīja laiku spēlēs un izpriecās. Bet tiem, kas bija apveltīti ar drosmīgāku garu, nemiera pilnu dvēseli, tiem, kas kvēloja nesavaldāmās brīvības ilgās, viņš dāvināja, savu draudzību, uz kuru tie atbildēja ar dievināšanu. Veseliem bariem viņi atstāja tā kunga kalnu un skandināja serafimam slavas dziesmas, kuras Otrais gribēja visas sev vienīgam.

Es ieņēmu zināmu vietu pie Valdonības eņģeļiem, un manam Alasiela vārdam bija sava slava. Lai apmierinātu savu garu, kuru mocīja nepiepildāmas ilgas zināt un saprast, es sāku novērot visu lietu būtību, izpētīju akmeņu, gaisa': un ūdens īpašības, izdibināju likumus, kas valda pār rupjām un smalkām vielām, un pēc ilgākām pārdomām nācu pie atziņas, ka visums nav nemaz izcēlies tā, ka gribēja piespiest ticēt t a s, kurš pretendēja uz viņa radīšanas slavu; es redzēju, ka viss, kas pastāv, pastāv pats no sevis un ne Jahves iegribas dēļ, ka pasaulē pašā ir tās pirmsākums un ka gars pats ir savs dievs. Un tad es sāku nicināt Jahvi kā melkuli un ienīdu to, jo viņš bija pret visu to, ko es atradu par vēlamu un labu: pret brīvību, zināšanas alkām, šaubām. Sīs sajūtas tuvināja mani serafimam. Es apbrīnoju viņu un iemīlēju; es dzīvoju viņa gaismā. Kad beidzot kļuva skaidrs, ka jāizvēlas starp viņu un to Otro, es nostājos Lucifera pusē un zināju vairs tikai vienas ilgas — alku kalpot viņam, dalīties viņa liktenī.

Tā kā karš bija neizbēgams, viņš gatavojās uz to ar nenogurstošu modrību, izmantodams visus lidzek-ļus, kādi vien atradās visu apsverošā prāta rīcībā. Troņu un Valdonības eņģeļus viņš pārvērta par halibiem un ciklopiem, izraka no kalniem, kas ieskāva viņa valstību, dzelzi, ko tas cienīja vairāk par zeltu, un debesu alās izkala ieročus. Pēc tam viņš tukšajos ziemeļu klajumos sapulcināja kopā miriadēm garu, apbruņoja tos, apgādāja ar visu vajadzīgo, apmācīja. Lai gan sagatavošanās notika slepenībā, šis pasākums bija pārāk liels, lai to ilgi noslēptu pretiniekam. Jāsaka — viņš jau sen to bija paredzējis un bijies no tā, jo savu mājokli bija pārvērtis par cietoksni, savus eņģeļus par karavīriem un pieņēmis pats sev jaunu vārdu — Valdnieks pār karapulkiem. Arī savus zibeņus viņš turēja gatavībā. Vairāk nekā puse debesu bērnu bija palikusi viņam uzticīga; viņš redzēja drūzmējamies ap sevi paklausīgas dvēseles un pacietīgas sirdis. Erceņģelis Miķelis, kas nepazina baiļu, uzņēmās virspavēlniecību pār šiem iztapīgajiem pulkiem.

Tikko Lucifers redzēja, ka viņa armija nevar vairs ne pieaugt, ne arī kļūt vēl kareivīgāka, viņš steidzīgi sūtīja to pret ienaidnieku un, apsolīdams eņģeļiem bagātību un slavu, devās pats tās priekšgalā pret tā kunga kalnu, kurā atrodas visuma valdnieka tronis. Trīs dienas etera klajumi liesmoja no mūsu spārnu vēzieniem. Pār mūsu galvām plīvoja melnie sacelšanās karogi. Jau parādījās tā kunga kalns, kuru sārtoja austrumu debesu gaisma, un mīīsu vadonis mēroja acīm spīguļojošos vaļņus. Aiz safirsienām, mirdzēdamas zeltā un dārgakmeņos, izpletās ienaidnieku rindas, kurpretim mēs bijām iekalti bronzā un dzelzi. Viņu zilie un sarkanie karogi plandījās vējā, un no viņu šķēpu galiem izšāvās mirgas. Drīz vien starp abām armijām palika vairs tikai šaura joma, līdzenas un tukšas zemes strēle, kuru uzskatot pat paši drošākie nodrebēja, iedomādamies vien, ka te nu asiņainā cīņā vajag izšķirties likteņiem.

Eņģeļi, kā jūs zināt, nekad nemirst. Bet, kad bronza vai dzelzs, dimanta smailes vai liesmojošs šķēps saplosa viņu smalkās miesas, viņi sajūt tik nežēlīgas sāpes, kādas cilvēki nevar ne iedomāties, tāpēc ka viņu miesas audi ir gleznāki, un, kad tiek sašķelts kāds loceklis, viņi pakrīt kā bez dzīvības, lēnām sadalās, izgaist kā migla un ilgus gadus nejūtīgi un iz-kliesti maldās pa salto eteru. Un, kad beidzot tie līdz ar ārējo veidu atdzimst ari garā, tie neatgūst vairs atmiņu par pagājušo dzīvi. Tāpēc arī uzskatāms par gluži dabisku tas, ka eņģeļi bīstas no ciešanām un ka visdrošākos starp viņiem nomāc domas par gaismas un saldo atmiņu zaudēšanu. Ja tas būtu citādi, tad eņģeļu rase nezinātu ne cīņas skaistuma, ne uzupurēšanās slavas. Tad tie, kas viņos laiku aizsākumos cīnījās debesu augstumos par vai pret visu Karaspēku dievu, būtu bez kāda goda izgājuši cauri māņu kaujām un es nevarētu jums, bērni, teikt ar taisnīgu lepnumu: «Es biju tur.»

Lucifers padeva zīmi uzsākt kauju un pats metās tajā pirmais. Mēs uzbrukām ienaidniekam, domādami viņu satriekt uz vietas un ar pašu pirmo triecienu ieņemt svēto cietoksni. Skaudīgā dieva zaldāti gan nebija tik dedzīgi kā mūsējie, tomēr palika tikpat stingri un nesatricināmi. Erceņģelis Miķelis vadīja viņus aukstasinīgi, ar dižas sirds noteiktību. Trīs reizes mēs mēģinājām iespiesties viņu rindās, un trīs reizes viņi vērsa pret mums savu šķēpu liesmojošās svelmes, kuras varēja pāršķelt pašas stiprākās bruņas. Krāšņie karotāji krita miljoniem. Beidzot ienaidnieka kreisais spārns padevās mūsu labā spārna spiedienam un mēs ieraudzījām no mugurpuses Sākuma, Spēka, Varas, Valdonības un Troņu eņģeļus, kuri bēga, juzdami vajātāju asmeņus pie saviem papēžiem, kamēr trešās kārtas eņģeļi, kas sakauti laidās virs viņiem, plūdināja uz viņu galvām spalvu sniegu un asiņu lietu. Mēs sekojām tiem starp salauztiem ratiem un ieroču kaudzēm un vēl paātrinājām to raito bēgšanu . . . Piepeši mūsu ausis apdullināja kliedzienu vētra, kas auga un tuvojās, piepildīdama visu visapkārt ar izmisuma elsām un uzvaras rēkoņu: ienaidnieka labais spārns — varenie visaugstākā erceņģeļi bija uzbrukuši mūsu kreisajam un pārrāvuši to. Mums vajadzēja pamest bēgošos un doties palīgā sajauktajiem pulkiem. Mūsu princis pats dodas turp un atjauno cīņu. Bet ienaidnieka kreisais spārns, kura sabrukumu mēs nevarējām izmantot līdz galam, nejuzdams vairs aiz sevis bultas un pīķus, saņemas un apgriežas no jauna pret mums.

Nakts apturēja vēl neizšķirto kauju. Kamēr nu, pateicoties tumsai, kaujas lauks gulēja mierā, ko brīžiem pārtrauca ievainoto vaidi, Lucifers gatavojās otrajai dienai. Jau pirms rīta ausmas taures cēla visus augšā. Mūsu kareivji pārsteidza ienaidnieku lūgšanas stundā, satrieca to un sarīkoja īstu asins pirti. Kad visi bija krituši vai aizbēguši, erceņģelis Miķelis viens pats ar dažiem biedriem, kuriem bija četri uguns spārni, turējās pretim milzīgās armijas uzbrukumam. Viņi atkāpās, ne uz brīdi nepagriezdami mums muguras, un Miķelis rādīja vēl gluži aukstasinīgu seju. Saule bija nostaigājusi trešo daļu no sava ceļa, kad mēs sākām doties augšā tā kunga kalnā. Negants ceļš; sviedri plūda no mūsu pierēm; liesmojoša gaisma apžilbināja mūs. Apkrauti ar dzelzi, mūsu spārni nespēja mūs nest; bet cerība deva mums spārnus, kas mūs cēla augšup. Daiļais serafims, arvien augstāk un augstāk paceldams starojošo roku, rādīja mums ceļu. Visu dienu mēs traucāmies augšup, uz dižo kalnu, kas vakarā ietērpās zilgmes, rožu un opālu skavās. Zvaigžņu pulki, kas atausa firmamentā, likās kā mūsu ieroču atspulgi. Bezgalīgs klusums valdīja pār mūsu galvām. Cerību apreibināti, mēs gājām uz priekšu. Pēkšņi no satumsušajām debesīm izšāvās zibeņi. Sāka rūkt pērkoni, un no mākoņu ieskautās kalna virsotnes lejup brāzmoja debesu uguns. Pār mūsu ķiverēm un bruņām straumēm plūda uguņi, un mūsu vairogi sašķīda no pērkonbultām, ko pret mums raidīja neredzamas rokas. Lucifers nezaudēja savu lepnumu arī šai uguns viesulī. Velti pērkoni gāzās tam virsū ar divkāršu sparu: viņš palika uz vietas un vēl nonicināja ienaidnieku. Beidzot zibeņi, satricinādami kalnu, svieda mums virsū milzīgās safira un rubina šķeltnes un mēs — nevarīgi, pārmākti — vēlāmies lejup, — cik ilgi, to neviens nespēja noteikt.

Atmodos baigā tumsā. Un, kad manas acis bija pieradušas pie tās, es ieraudzīju tūkstošiem savu cīņas biedru guļam uz sērainās zemes, pār kuru brīžiem plaiksnījās palsa rūsa. Manas acis visapkārt redzēja tikai sēra bedres, kūpošus krāterus, indīgus purvus. Ledus kalni un tumsas jūras ieslēdza apvārsni. Pār mūsu pierēm gulās bronzas debesis. Un šās vietas šausmas bija tik lielas, ka mēs salīkuši, ar elkoņiem pret ceļiem un dūres pret vaigiem atspieduši, raudājām.

Bet drīz es, pacēlis acis, ieraudzīju serafimu, kas stāvēja manā priekšā it kā tornis. Sāpes piešķīra viņa senajam spožumam jaunu, drūmu un varenu krāšņumu.

— Biedri, — viņš uzrunāja mūs, — mēs varam vēlēt cits citam laimes un priecāties, jo nu esam atbrīvoti no debesu verdzības. Še mēs būsim brīvi, un brīvība ellē ir vairāk vērta nekā verdzība debesīs.[1] Mēs nebūt neesam uzvarēti, jo mūsu uzvaras griba vēl ir dzīva. Mēs satricinājām skaudīgā dieva troni; mēs to arī gāzīsim. Celieties augšā, cīņu biedri, un saņemieties!

Pēc viņa pavēles mēs tūliņ sakrāvām kalnus uz kalniem un pašā augšā nostādījām mašīnas, kas meta uz dievišķajiem mājokļiem liesmojošu klinšu bluķus. Debesu pulki to nebija gaidījuši, un no mūžīgās slavas pils atskanēja vaidi un izbaiļu kliedzieni. Mēs jau cerējām atgriezties kā uzvarētāji debesu tēvzemē, bet valdnieka kalns ieskāvās zibeņos, un pērkoni sagrāva mūsu cietoksni putekļos.

Pēc šās jaunās sagrāves serafims uz kādu laiku iegrima domās, aizklājis ar rokām seju. Tad viņš atkal parādīja savu satumsušo seju. Tagad viņš bija sātans un vēl lielāks nekā Lucifers. Uzticīgie eņģeļi drūzmējās ap viņu.

— Draugi, — viņš teica mums, — ja mēs ari šoreiz neuzvarējām, tad tāpēc, ka mēs neesam ne cienīgi, ne spējīgi uzvarēt. Iegūsim to, kā mums vēl nav. Vienīgi ar zināšanām var valdīt pār dabu, apgūt visumu, kļūt par dievu. Mums jāiegūst zibens, uz to mums jāvērš visas mūsu pūles. Mūs neatbrīvos akla drosme (nevienam šais dienās tā nav bijusi lielāka kā jums): no dievišķiem pērkoniem mūs atbrīvos tikai pētījumi un pārdomas. Sai mēmajā mītnē, kur esam nogāzti, pārdomāsim, izpētīsim lietu apslēptos cēloņus. Novērosim dabu; sekosim tai ar varenu dedzīgumu un dziļām alkām; centīsimies izdibināt tās bezgalīgo lielumu un bezgalīgo niecīgumu. Izzināsim, kad tā ir neauglīga un kad ražīga; kā tā rada karstumu un aukstumu, priekus un sāpes, dzīvību un nāvi; kā tā savieno un kā sadala savus elementus, kā tā veido dzidro gaisu, ko mēs ieelpojam, un dimanta un safira klintis, no kurām mēs esam nosviesti, un dievišķo uguni, kas mūs apsvilinājusi, un lepnās domas, kuras vada mūsu garu. Dziļu brūču saplosīti, liesmu un ledaina aukstuma skauti, mēs vēl pateiksimies liktenim, kas parūpējies atvērt mums acis, un būsim priecīgi par savu likteni. Sāpēs, šai dabas pirmajā pārbaudījumā, mēs alksim dabu apzināt un savaldīt. Kad daba reiz pilnīgi paklausīs mūs, mēs būsim kļuvuši dievi. Bet arī tad, ja tā nemūžam neatklās mums savus noslēpumus, nedos mūsu rokās savus ieročus un zibeņus, ari tad vēl mums būs iemesls priecāties, ka esam iepazinuši sāpes, jo tās mums atklājušas jaunas sajūtas, vērtīgākas un saldākas nekā tās, ko sniedz mūžīgā svētlaime, jo tās iedveš mums mīlestību un žēlsirdību, kas ir svešas debesīm.

Šie serafima vārdi pārvērta mūsu sirdis un pavēra mums jaunas cerības. Bezgalīgas alkas zināt un mīlēt pildīja mūsu krūtis.

Pa to laiku veidojās zeme. Tās milzīgā, miglainā lode sabiezēja un sacietēja ar katru stundu jo vairāk. Ūdeņi, kas baroja aļģes, korāļus un gliemežus un nesa sev līdzi vieglus molusku barus, neapklāja vairs to visu; tie iegrima gultnēs, un jau parādījās cietzemes, kuru slapjajās dūņās locījās šausmīgas amfibijas. Tad kalni pārklājās mežiem un ar zāli, sūnām, krūmāju ogām un ozolzīlēm sāka baroties dažādas dzīvnieku sugas.

Beidzot alas un klinšu paslēptuves savā varā sagrāba tas, kas ar noasinātu akmeni prata savaldīt zvērus un ar viltu pacēlās pār visiem senajiem mežu, līdzenumu un kalnu iemītniekiem. Bailīgi iesāka cilvēks savu valdīšanu. Viņš bija nevarīgs un kails. Retas spalvas to vāji sargāja no aukstuma. Cilvēka rokas beidzās ar nadziņiem, kas bija pārāk mīksti cīņai ar meža zvēru nagiem; bet īpatnējais stāvoklis, kādu ieņēma īkšķis, kas nostājās iepretim pārējiem pirkstiem, ļāva viņam viegli saņemt daždažādākās lietas un nodrošināja spēka vietā veiklību. Neko sevišķi neatšķirdamies no citiem dzīvniekiem, viņš bija spējīgs novērot un salīdzināt labāk nekā kurš katrs cits. Tā kā cilvēks varēja izdabūt no savas rīkles dažādas skaņas, viņš ar sevišķu balss locījumu sāka apzīmēt katru lietu, kas saistīja viņa uzmanību, un šo dažādo skaņu vija palīdzēja viņam apzīmēt un izteikt savas domas citiem. Cilvēka nožēlojamā dzīve un bailīgais gars modināja līdzjūtību uzvarētajos eņģeļos, un viņi iedvesa tam drosmi, līdzīgu tai, kāda piemita viņiem pašiem, un radīja cilvēkā tā lepnuma iedīgļus, kas bija viņu moku un slavas cēlonis. Lieliem bariem eņģeļi kopā ar cilvēku devās apdzīvot šo jauno zemi, kur viņu spārni pletās tik viegli. Viņiem tikās paasināt cilvēka prātu un apaugļot tā ģēniju. Viņi iemācīja to tērpties meža zvēru ādās un savu alu priekšā aizvelt akmeņus, lai aizkrustotu ieeju lāčiem un tīģeriem. Viņi iemācīja to, tiinnt ar nūju sausās lapās, radīt uguns liesmu un uzglabāt svēto uguni pavardā. Ar izgudrošanas- spējām apveltīto dēmonu iedvesmots, cilvēks uzdrošinājās sašķeltos un izdobtos kokos doties pāri upēm; viņš izgudroja ratu, dzirnas un arklu; lemesis ieplēsa zemē auglīgas rētas, un vārpas gādāja tiem, kas saberza to graudus, dievišķu barību. Cilvēks izveidoja no māliem traukus un no krama dažādus rīkus. Vārdu sakot, mēs palikām starp ļaudīm un mierinājām un pamācījām tos. Vienmēr mēs viņiem nebijām redzami; bet pa vakariem ceļu līkumos rādījāmies tiem dažādos, bieži vien dīvainos un neparastos veidos, dažreiz cildenos un jaukos, pieņemdami pēc savas patikas gan meža vai ūdens ērma, cienījama vīra, daiļa bērna vai kuplgurnainas sievas izskatu. Brīžiem mums ietikās pazoboties par viņiem dziesmās vai arī pārbaudīt viņu spriešanas spējas ar kādu atjautīgu joku. Vienam otram nemierīgākam no mums patika kaitināt viņu sievas un bērnus, bet allaž mēs bijām gatavi palīdzēt šiem zemākajiem brāļiem.

Pateicoties mūsu rūpēm, viņu prāts attīstījās tiktāl, ka spēja jau atskārst dažu maldu un apjēgt dažas nepareizas attieksmes starp pasaules lietām. Ticēdami, ka tēlu ar tiešamību vieno maģiskas saites, viņi sazīmēja savu alu sienās dzīvnieku figūras un iegrieza ziloņkaulā ziemeļbriežu un mamutu veidolus, lai nodrošinātu sev laupījumu, ko tie attēloja. Bezgalīgi lēnām vilkās gadsimti ar šiem viņu ģēnija pirmajiem pasākumiem. Sapņos mēs tos uzvedinājām uz laimīgām domām, pamudinājām tos pieradināt meža zirgus, izrūnīt vēršus, izmācīt suņus par aitu sargiem. Viņi nodibināja dzimtu, cilti. Kādu dienu vienai no šīm klejotāju ciltīm uzbruka mežonīgi mednieki. Cilts jaunie locekļi tūlīt izveidoja no saviem ratiem loku, kurā tie ietvēra sievietes, bērnus, sirmgalvjus, vēršus un manta^, un no ratiem svieda nāvējošus akmeņus uz saviem uzbrucējiem. Tā tika nodibināta pirmā pilsēta. Ar Jahves likumiem dzemdināts nelaimē un nolemts slepkavošanai, cilvēks kaujās norūdīja savu sirdi un karā izveidoja visus savus augstākos tikumus. Ar savām asinīm viņš apliecināja svēto tēvzemes mīlestību, kurai (ja cilvēks izpildīs līdz galam savu uzdevumu) jāaptver visa zeme mūžīgā mierā. Dedals, viens no mūsējiem, deva viņiem cirvi, svērti un buras. Tā mēs mīkstinājām un atvieglinājām mirstīgo dzīvi. Tie uzcēla uz pāļiem niedru mītnes, kurās varēja baudīt domu pilnu mieru, kādu nepazina citi zemes iemītnieki, un, kad tie beidzot prata jau apmierināt savu izsalkumu bez lielām un smagām pūlēm, mēs iedvesām viņu krūtīs mīlestību uz daiļumu.

Viņi uzcēla piramidas, obeliskus, torņus, milzīgas statujas, kas raudzījās lejup ar stīvu un mežonīgu smaidu, un radīšanas simbolus. Tā kā viņi bija iemācījušies mūs pazīt vai vismaz nojaust, viņi sajuta pret mums bailes un draudzību. Gudrākie no viņiem slepus novēroja mūs svētās drausmās un pārņēma mūsu mācības. Savā pateicībā Grieķijas un Āzijas tautas veltīja mums akmeņus, kokus un ēnainus mežus, ziedoja mums upurus, dziedāja himnas; vārdu sakot, mēs viņiem bijām dievi, un viņi sauca mūs par Horu, Izidu, Astarti, Zevu, Paladu, Kibelu, Demetru un Trip-tolemu. Sātans tika pielūgts Dionisa, Evana, Jakcha un Leneja vārdos. Viņš savās parādībās bija tik skaists un spēcīgs, cik vien cilvēki to varēja aptvert. Viņa acīs bija meža vijolīšu maigums; lūpas tam dega kā pāršķeltu granatābolu rubini, vaigus un zodu klāja pūkas, kas bija maigākas par persiku samtu; viņa gaišos matus, kas bija sapīti un viegli apvīti ap galvu diadēmas veidā, ieskāva efejas. Viņš savaldzināja meža zvērus un, izstaigādams visus meža biezokņus, pievilināja un saistīja visus meža garus, visus tos, kas rāpās pa kokiem un mežonīgām acīm blenza pa zaru spraugām, visas negantās un kautrās būtnes, kuras pārtika no rūgtām ogām un kuru spalvainās krūtīs pukstēja mežonīga sirds, mežāju puscilvēkus, pret kuriem viņš izturējās ar labsirdību un žēlastību un kuri tam sekoja, noreibuši no prieka un skaistuma. Viņš sāka kopt vīna koku un iemācīja mirstīgos spiest ķekarus, lai no tiem iztecētu vīns. Viņš izstaigāja pasauli, mirdzošs un labdarīgs, lielas svitas pavadībā. Lai sekotu viņam, es pieņēmu āžkāja izskatu: pierē man izauga divi ragi, deguns izpletās platumā, bet ausis kļuva smailas; pie kakla man, tāpat kā kazām, karājās divi dziedzeri, pār gūžām šūpojās āža aste un spalvainās kājas nobeidzās ar melniem, šķeltiem nagiem, kas ritmiski pieskārās zemei.

Dioniss uzsāka savu uzvaras gājienu pa visu pasauli. Es izstaigāju ar viņu Lidiju, friģiešu laukus, kvēlos Persijas līdzenumus, ar sarmu klāto Mediju, laimīgo Arabiju un bagāto Āziju, kuras jūra apskaloja ziedošas pilsētas. Viņš brauca ratos, kuros bija iejūgti lauvas un lūši, skanot flautām, cimbolēm un bungām, kas bija izgudrotas viņa mistērijām. Bakchan-tes, tiadas un menadas šūpoja savus vīnogulājiem apvītos zižļus. Viņš aizsauca sev līdz satirus, kuru jautro baru es vadīju, silenus, panus un centaurus. Kur viņš spēra soli, tur izauga puķes un augļi, un no klintīm, kuras viņš sita ar savu zizli, strūkloja dzidri avoti.

Vīna r^as laikā viņš apmeklēja Grieķiju; un laucinieki bariem salasījās ap viņu, nošķiedušies zaļām un sarkanām augu sulām, apklājuši sejas ar koka maskām, mizām vai lapām, ar māla traukiem rokās un dejoja saldkaislas dejas. Viņu sievas, atdarinādamas dieva pavadoņus, apvija galvas ar zaļiem tīteņiem un apsedza lokanos gurnus ar stirnēnu un kazlēnu ādām. Jaunavas kāra sev kaklā vīģu vijas, mīcīja kviešu pīrāgus un nesa mistiskajos grozos fallusu. Un vīnkopji, noziedušies ar raugu, savos ratos stāvēdami, ķircinādamies un zākādamies ar garāmgājējiem, radīja traģēdiju.

Saprotams, Dioniss nemācīja, ka stādi audzējami un sulīgi augļi iegūstami, guļot un sapņojot avota malā, bet gan skarbā darbā. Un, kad viņš domāja par to, kā no neveiklajiem meža iemītniekiem izveidot ļaužu cilti, kura mīlētu liru un pakļautos taisnīgiem likumiem, ne vienu vien reizi viņa apgarotībā starojošo pieri sedza skumjas un tumšas neprāta domas. Bet viņa dziļās zināšanas un mīlestība uz cilvēkiem līdzēja pārvarēt visus šķēršļus. Ak, dievišķās dienas! Ak skaistā dzīves rīta blāzma! Mēs svinējām bakcha-nalijas mežiem apaugušajās kalnu virsotnēs un blāvajā jūras krastā. Najadas un oreadas pievienojās mūsu rotaļām. Afrodite, mums tuvojoties, piecēlās no viļņu putām un uzsmaidīja mums.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Stāsta turpinājums.

Kad cilvēki bija iemācījušies apstrādāt zemi, uzturēt ganāmpulkus, nostiprināt svētās citadeles ar mūriem un pazīt dievus pēc to skaistuma, es atgriezos atpakaļ uz to jauko apgabalu, ko no visām pusēm ieskauj biezi meži un apūdeņo Stimfala, Olbija, Eri-manta un lepnā Kratida, kurā ieplūst Stiksas ledainie ūdeņi, un tur, kādā vēsā ielejā, kazenājiem, priedēm un olivām apauguša kalna piekājē, platanu un sudrabaino vītolu pavēnī pie strautiņa, kas, maigi burbuļodams, tecēja starp biezajiem krūmiem, es dziedāju ganiem un nimfām par pasaules rašanos, par uguns, dzidrā gaisa, ūdens un zemes izcelšanos. Es stāstīju viņiem, kā pirmie cilvēki, nožēlojami un kaili, dzīvoja mežos, līdz izdomu pilnie dēmoni tiem iemācīja dažādās mākslas; stāstīju par dieva mistiskajām dejām un par to, ka Dioniss dabūjis par māti Semelu, tāpēc ka viņa žēlastības pilnā doma bija dzimusi zibeņos.

Šī tauta, kura garu acīm patika vairāk par visām citām, šie laimīgie grieķi pie labās iekārtas un mākslām nonāca ne bez pūlēm. Viņu pirmais templis bija lauru zarņ būda; viņu pirmais dieva veidols bija kāds koks, pirmais altaris — neaptēsts akmens, pār kuru lija Ifiģenijas asinis. Bet īsā laikā viņi attīstīja gudrību un daiļumu tiktāl, ka tādu augstumu nebija sasniegusi neviena tauta pirms viņiem un ka tam nav arī tuvojusies neviena tauta līdz pat šim laikam. Kā gan, Arkad, ir radies šis brīnums, kas ir vienīgais virs zemes? Kāpēc gan Jonijas un Atikas svētā zeme izaudzinājusi šo nesalīdzināmo ziedu? Tāpēc, ka tur nebija ne garīdzniecības, ne dogmu, ne debess iedvesmo-jumu, un tāpēc, ka grieķi nekad nepazina skaudīgo dievu. No sava paša ģēnija, no sava skaistuma helenis radīja savus dievus un, kad viņš pacēla acis pret debesim, tad tur ieraudzīja pats savu attēlu. Viņš mēroja visas lietas pēc sava prāta un atrada saviem tempļiem ideālās proporcijas; viss tur bija tīkams, saskanīgs, samērīgs un gudrs; viss tur bija nemirstīgo cienīgs, kuri šos tempļus apdzīvoja un ar saviem laimīgajiem vārdiem un idealajām formām izteica cilvēka ģēniju. Kolonām, kuras atbalstīja marmora siju, frizi un dzegu, piemita kaut kas cilvēcisks, kas lika tās cienīt, un šur tur, kā, piemēram, Atēnās un Delfos, redzējām, ka jaunas skuķes, druknas un smaidošas, tur uz saviem pleciem mantnīcu un svētnīcu antable-mentus. Ak krāšņums, saskaņa, gudrība!

Dioniss nolēma doties uz Itāliju, kur tautas, kas alka svinēt viņa mistērijas, sauca to par Bakchu. Es ieņēmu vietu Dionisa kuģī, kas bija izgreznots ar vīnogulājiem, un, abu Helenas brāļu skatienu pavadīts, piestāju pie dzeltenās Tibras grīvas. Latijas iedzīvotājus dievs jau bija iemācījis sapotēt vīnogulājus ar vīksnām. Man iepatikās apmesties Sabinas kalnu piekājē, kādā ar lapotni vainagotā ielejā, ko veldzēja skaidri avoti.

Pļavās es saplūcu verbenas un malvas. Bālganās olivas, kuru izlocītie stumbri mīlēja pakalnu nogāzes, piedāvāja man savus eļļainos augļus. Tur es mācīju cilvēkus ar stūrainām galvām, kuriem gan nebija grieķu izgudrotāju gara, bet stipra sirds, pacietīgs prāts un dziļa cieņa pret dieviem. Mans kaimiņš, karavīrs no laukiem, piecpadsmit gadus, salīcis zem savas nastas, bija sekojis romiešu ērglim pār kalniem un jūrām un visur redzējis bēgam valdonīgās tautas ienaidniekus. Tagad viņš vadīja vagās savus divus sarkanbrūnos vēršus, kuru pierēs starp izplestajiem ragiem baltoja zvaigzne. Pa to laiku būdā viņa tiklā un nopietnā sieva bronzas jjļiestiņā sašķldināja ķiplokus un uzlika uz svētā pavarda akmens vārīties cūku pupas. Un es, viņu draugs, sēdēju turpat tuvumā zem ozola, ar savas stabules skaņām uzjautrināju viņu darbā un uzsmaidīju viņu mazajiem bērniem, kad tie, zemai saulei metot garas ēnas, apkrāvušies ar žagariem, atgriezās no meža. Pie dārza, kur brieda bumbieri un ķirbji un ziedēja lilijas un mūžam zaļais akants, no vīģu koka izgriezts Priaps draudēja zaglim ar savu drausmo locekli un niedres, kas vējā līgojās uz viņa galvas, aizbaidīja iekārīgos putnus. Jaunam mēnesim lecot, miermīlīgais zemkopis upurēja saviem mājas dieviem, kas bija vainagoti ar mirtēm un rosmarinu, sāls sauju un sauju miežu.

Es redzēju izaugam šā zemkopja bērnus un bērnubērnus, kuri savā sirdī saglabāja senlaiku bijīgumu un nepiemirsa ne ziedot Bakcham, Dianai, Venerai, ne arī veltīt avotu gariem vīnu un ziedus. Bet pamazām viņi atrada no senās pacietības un vienkāršības. Es dzirdēju viņus vaidam, kad milzīgas lietus gāzes pārplūdināts strauts spieda tos uzcelt dambi, lai aizsargātu tēva vīna laukus; skābais Sabinas vīns vairs neapmierināja viņu izsmalcināto gaumi. Viņi gāja uz tuvējo tavernu dzert grieķu vīnus un tur, vīnogulājiem apvītā lievenī, aizmirsa laiku, skatīdamies vijīgajā flautistē, kas, kastaņetēm skanot, šūpoja savu gludo klēpi. Laucinieki baudīja saldu atpūtu, lapām šalcot un strautiem burbuļojot, bet svētā ceļa malā starp papelēm redzēja paceļamies plašas kapenes, statujas un altarus, un no nodeldētā bruģa arvien biežāk atskanēja ratu rīboņa. Jauns ķiršu koks, kura sēkliņu atnesa kāds veterāns, stāstīja mums par kāda konsula tālajiem iekarojumiem, un, liras skaņu pavadītas, odas pauda mums par pasaules valdnieces Romas uzvarām.

Visas zemes, ko bija izstaigājis Dioniss, pārvērzdams meža zvērus par cilvēkiem un likdams zelt savu menadu ceļā augļiem un druvām, ieelpoja tagad Romas mieru. Vilku mātes '-izzīdītais karavīrs un zemes rūķis, uzvarēto tautu draugs, ierīkoja ceļus no miglainā okeana krastiem līdz pat stāvajām Kaukaza nogāzēm; visās pilsētās pacēlās Augusta un Romas tempļi, un tik liela bija visas pasaules ticība latiņu taisnībai, ka vergs kaut kur Tesalijas aizās vai mežainos Reinas krastos, pagurdams zem pārmērīgas nastas, sauca: «Cezar!» Bet kāpēc gan uz šās nelaimīgās zemes un ūdeņu lodes visam jāvīst un jāmirst, un kāpēc skaistāko lietu mūžs ir pats īsākais? Ak dievišķās Grieķijas meitas, ak Zinātne, Gudrība, Daile, labvēlīgās dievības, jūs iegrimāt dziļā miegā, pirms vēl jūs aizskāra zaimotāji barbari, kas, gatavi jums uzbrukt, ziemeļu purvos un tukšajās stepēs jādīja jau savus mazos, neapseglolos garkrēpju zirgus.

Dārgais Arkad, kamēr pacietīgais leģionārs stāvēja nometnēs pie Fasisas un Tanaidas krastiem, Āzijas un drausmi ērmainās Āfrikas sievas un priesteri iebruka Mūžīgajā Pilsētā un ar savu burvību samulsināja Rema dēlus. Līdz šim darbīgo dēmonu vajātāju Jahvi visā pasaulē, kuru viņš teicās esam radījis, pazina tikai dažas nožēlojamas siriešu ciltis, kas ilgu laiku bija tikpat mežonīgas kā viņš pats un atradās nemitīgā verdzībā. Izmantodams Romas mieru, kas nodrošināja tirdzniecisko sakaru un ceļošanas brīvību un atvieglināja ražojujnu un ideju apmaiņu, šis vecais dievs sāka nekaunīgi gatavoties uz visas pasaules iekarošanu. Viņš gan nebija vienīgais, kas būtu ķēries pie šāda nodoma izvešanas. Tai pašā laikā, kad viņš, mierā apvaldīto pasauli gribēja iekarot bars citu dievu — demiurgu, dēmonu, starp kuriem bija Mitra, Tamuss, labā Izida, Eibuls. Jahve no visiem šiem gariem likās būt vismazāk sagatavojies uzvarai. Viņa izglītības trūkums, cietsirdība, bramanība, aziatiskā greznība, viņa necieņa pret likumiem, ākstība būt neredzamam, tas viss varēja tikai aizskart šos heleņus un latiņus, kas bija Dionisa un muzu uzaudzināti. Viņš pats sajuta, ka nespēs iekarot brīvu cilvēku sirdis un izsmalcinātus prātus, un tāpēc ķērās pie viltības. Lai savaldzinātu dvēseles, viņš izdomāja teiku, kas gan nebija tik atjautīga kā miti, ar kuriem mēs izdaiļojām savu seno audzēkņu garu, tomēr varēja aizkustināt nevarīgus prātus, kādu visur lielu lielais daudzums. Viņš pavēstīja, ka visi cilvēki esot noziegušies pret viņu, ka šis noziegums pārejot no paaudzes uz paaudzi un ka šā nozieguma lāsts viņiem jānesot kā tagadējā, tā nākošajā dzīvē (jo mirstīgie bija gluži neprātīgi iedomājušies, ka viņu dzīve turpināšoties arī viņpus kapa), un blēdīgais Jahve tad nu darīja zināmu, ka viņš esot nosūtījis uz zemi savu miesīgo dēlu, lai tas ar savām asinīm izpirktu cilvēku vainu. Nav domājams, ka ar ciešanām varētu izpirkt nodarītu kļūdu, un vēl neticamāk ir tas, ka nevainīgais varētu izciest sodu vainīgā vietā. Nevainīgā ciešanas nenolīdzina it nekā, tikai pievieno ļaunumam klāt jaunu ļaunumu. Atradās tomēr nelaimīgas būtnes, kas sāka pielūgt Jahvi un viņa dēlu, visu grēku izlīdzinātāju, un sludināja viņa mistērijas it kā priecas vēsti. Šo neprātu mēs gan varējām jau sagaidīt. Vai mēs neskaitāmas reizes nebijām redzējuši, ka šie ļaudis, kad viņi bija nabagi un kaili, pazemojās savu izbaiļu rēgu priekšā un ka viņi labāk klausīja nežēlīgu demiurgu pavēlēm, nekā žēlastības pilno garu mācībām? Jahve ar savu viltu satvēra dvēseles kā tīklā. Bet viņš neieguva no tā savai slavai visu to labumu, kādu bija gaidījis. Cilvēki slavināja nevis viņu, bet viņa dēlu, kurš arī deva savu vārdu jaunajam kultam. Viņš pats zemes virsū palika gandrīz vai nepazīstams.

DIVDESMITA NODAĻA Stāsta turpinājums.

Jaunā māņticība no sākuma izplatījās Sirijā un Āfrikā; tā „iekaroja jūras ostas, kur mudžēt mudžēja netīri jaužu pūļi, un iekļuva Itālijā, satraukdama vispirms kurtizānes un vergus, un guva lielus panākumus pilsētu zemākajos slāņos. Bet lauki ilgu laiku palika pilnīgi neaizskarti. Tāpat kā senāk zemnieki veltīja Dianai kādu priedi, kuru viņi katru gadu aplaistīja ar jauna kuiļa asinīm, izlūdzās mājas dieviņu labvēlību, upurējot tiem cūku, un ziedoja cilvēces labdarim Bakcham mirdzoši baltu kazlēnu, un, ja viņi bija pārāk nabadzīgi, tad pavarda, vīndārzu un druvu sargātājam atlicināja vismaz kādu mazumiņu vīna un miltu. Mēs viņiem mācījām, ka pietiek, ja pieskaras altarim ar tīru roku, un ka dievi apmierinās ar pašu pieticīgāko ziedojumu. Turpretim Jahves vara parādījās simtiem vietās visdažādākās ārprātībās. Kristīgie dedzināja grāmatas, grāva tempļus, nodedzināja pilsētas un sagandēja pat tuksnešus. Tur nu dzīvoja tūkstošiem šo nelaimīgo, kas vērsa trakumu paši pret sevi un saplosīja gurnus ar dzelzs smailēm. Un no visas zemes labprātīgo upuru vaidi cēlās dievam pretī kā slavinājumi. Arī mana ēnainā paslēptuve nevarēja ilgi paglābties no šo neprāšu niknuma.

Pakalnā, kas valdīja pār olivu birzi, ko ik dienas ielīksmoja manas flautas skaņas, no pašiem pirmajiem Romas miera gadiem atradās mazs marmora templis, apaļš kā senču būdas. Sienu tam nebija; uz septiņas pakāpes augstā pamata lokā pacēlās sešpadsmit kolonas ar akanta spirālēm, ko klāja baltu kārniņu jumols. Šis jumols sargāja Amora statuju — Amoru ar uzvilktu stopu — kāda ateniešu tēlnieka darbu. Mazais, likās, elpoja; līksme šalca no viņa lūpām; visi viņa locekļi bija saskanīgi un lokani. Es cienīju šo visvarenākā dieva tēlu un ierādīju ciema iedzīvotājiem ziedot tam kausu divgadēja vīna, kas apvīts ar verbenām.

Kādu dienu, kad es pēc sava paraduma biju apsēdies pie dieva kājām, domādams par pamācībām un dziesmām, templim tuvojās nepazīstams, mežonīgs vīrs ar nekoptu bārdu, uzdrāzās ar vienu lēcienu augšā pa marmora pakāpēm un, negantu gaviļu sagrābts, iesaucās:

— Izgaisti, dvēseļu samaitātāj, un lai izgaist ar tevi pats prieks un daiļums!

Tā viņš kliedza, izvilka aiz jostas aizbāztu cirvi un pacēla to pret dievu. Es saturēju viņa roku, nosviedu pašu pie zemes un uzminu viņam ar savām nagaina-jām kājām.

— Dēmon, — viņš kliedza ar baigu drosmi,

— ļauj man nogāzt šo elku tēlu, un tad tu vari mani nonāvēt!

Es nepievērsu nekādu uzmanību viņa negantajam lūgumam, bet ar visu savu svaru saspiedu viņa krūtis, kas sāka brīkšķēt zem maniem ceļiem, un manas rokas savukārt aptvēra viņa kaklu un nožņaudza šo bezdievi.

Kad nu viņš ar violetu seju un izkārtu mēli sabrucis gulēja pie smaidošā dieva kājām, es gāju nošķīstī-ties svētavotā. Pēc tam es atstāju zemi, kas bija kļuvusi par laupījumu kristīgajiem, izstaigāju Galliju un nonācu Sonas krastos, kur Dioniss kādreiz bija atnesis vīnkoka stādu. Kristīgo dievs šīm laimīgajām tautām vēl nebija pasludināts. Tās pielūdza kādu kuplu vīksnu, jo tā bija skaista, tās varenie zari nokarājās līdz pašai zemei, un ļaudis tajos kāra mazus vilnas saišķīšus. Viņi dievināja arī kādu svētu avotu un izveidoja valgā alā māla tēlus. Viņi piedāvāja mežu un kalnu nimfām mazus sieriņus un pienu. Bet drīz vien jaunais dievs uzsūtīja tiem bēdu apustuli. Tas bija sausāks par kaltētu zivi. Lai gan viņš no gavēšanas un nomoda naktīm bija pamatīgi sadilis, tomēr ar nenogurstošu dedzīgumu sludināja par kaut kādām baigām mistērijām. Viņš mīlēja ciešanas un atzina tās esam labas; viņa dusmas bija vērstas pret visu, kas bija skaists, mīlu iedvesošs un līksms. Viņa cirvis nogāza svēto koku. Viņš nīda nimfas, jo tās bija daiļas, un lādēja tās, kad vakaros pa zaru starpām tās mirdzināja savus apaļos gurnus, un viņam riebās arī mana melodiskā flauta. Nožēlojamais pintiķis domāja, ka ir vārdi, ar kuru palīdzību var aizdzīt nemirstīgos garus, kas dzīvo vēsās alās, mežu dziļumos un kalnu virsotnēs. Viņš ticēja, ka mūs var Mzvarēt ar dažām ūdens lāsēm, pār kurām pārliecies tas bija norunājis zināmus vārdus un šā tā izvaibstījies. Lai atriebtos, nimfas rādījās viņam pa naktīm un iedvesa kvēlojošas un kaislas ilgas, ko šis nelga uzskatīja par noziegumu un grēku; tad viņas metās projām un viņu gaišie smiekli izskanēja laukos, kamēr viņu upuris ar kvēlojošiem gurniem vārtījās pa savām lapu cisām. Tā dievišķīgās nimfas apmuļķoja garu izdzinējus un izsmēja ļaundarus un viņu netīro šķīstību.

Apustulis tomēr nenodarīja tik daudz ļauna, cik bija vēlējies, jo sludināja savu mācību vienkāršām un dabai uzticīgām dvēselēm, un tāds nu reiz ir pa lielākai daļai ļaužu mērenības gars, ka viņi nenoved līdz pēdējām konsekvencēm principus, ko tiem grib iekalt. Mazā birzs, kurā es dzīvoju, piederēja kādam gailam no senatoru dzimtas, gailam, kas bija saglabājis latiņu iznesību. Viņš mīlēja savu brīvlaisto verdzeni un dalījās ar to savā guļas vietā, pār kuru bija pārklāta ar narcisēm izšūta purpura sega. Vergi apstrādāja viņa vīna un augļu dārzu, viņš pats bija dzejnieks un apdziedāja pēc Auzona parauga Veneru, kā viņa per savu dēlu ar rozēm. Lai gan bija kristījies, viņš tomēr ziedoja mājas garam pienu, augļus un dārza saknes. Es no jauna apbūru to ar savas flautas skaņām un sūtīju tam laimīgus sapņus. Sie mierīgie gaili patiešām maz ko zināja par Jahvi un viņa dēlu.

Bet tad pie apvāršņa aizdegas ugunis un vēja nesti pelni krīt mūsu meža izcirtumos. Zemnieki garās rindās brauc pa visiem ceļiem vai arī dzen sev pa priekšu ganāmpulkus. No ciemiem atskan izbaiļu kliedzieni: «Burgundieši! ...» Parādās kāds jātnieks ar šķēpu rokā, viss tērpies gaišā bronzā ar gariem, sarkaniem matiem, kas divās pīnēs nokrīt pār pleciem. Tad nāk divi, tad divdesmit, tad tūkstoši — mežonīgi un asiņaini. Viņi apkauj sirmgalvjus, bērnus, netaupa pat cilts mātes, kuru sirmie mati kopā ar jaunpiedzimušo smadzenēm līp pie viņu zābakiem. Mans jaunais galls un viņa jaunā brīvlaistā krāso ar savām asinīm narcišu guļas vietu. Barbari sadedzina bazilikas, lai to liesmās izceptu veselus vēršus, sadauza amforas un uzlok vīnu no pieplūdušo pagrabu netīrā klona. Viņu sievas, puskailas sa-blieztas kara ratos, pavada tos. Kad senāts un pilsētu iedzīvotāji un baznīcu galvas aizgājuši bojā liesmās, burgundieši izguļ dzērumu zem foruma arkām. Un pēc nedēļām divām vienu otru no viņiem redz jau uzsmaidām savā kuplajā bārdā mazam bērnam, kuru gaišmataina sieva JJaceļ tam pretim pār dzīvokļa slieksni, citu aizdedzam kalvē uguni un saskanīgi kaļam dzelzi, citu atkal zem ozola biedru barā dziedam par dieviem un savas cilts varoņiem, citu piedāvājam pircējiem no debesīm nokritušus akmeņus, sumbru ragus un amuletus. Un zemes senie iemītnieki, pamazām kļūdami drošāki, iznāk no mežiem, kur tie slēpušies, un atjauno savas nodedzinātās būdas, apstrādā laukus, apgriež vīna kokus. No jauna sākas dzīve; bet šie laiki bija ļaunākie no visiem, kādus vien cilvēce pārlaidusi. Barbari ieņēma visu impēriju. Viņu tikumi un ieradumi bija rupji, un, tā kā viņos valdīja atriebes un mantkā-res jūtas, viņi cieši ticēja grēku izpirkšanai. Jahves un viņa dēla teika, tiem iepatikās, un viņi noticēja tai jo vieglāk tāpēc, ka bija uzzinājuši to no romiešiem, kurus tie uzskatīja pārākus gudrībā un kuru mākslas un tikumus slepenībā apbrīnoja. Ak vai! Grieķijai un Romai bija pagalam nespējīgi mantinieki. Visas zināšanas pagaisa. Toreiz liels nopelns bija dziedāt pie baznīcas pults, un tos, kas spēja paturēt galvā dažus teikumus no bībeles, izdaudzināja par brīnišķīgas gudrības pilniem vīriem. Bija vēl ari dzejnieki, tāpat kā bija putni, taču izrādījās, ka viņu panti pagalam nevarīgi. Senie dēmoni, cilvēka labie gari, kuriem bija nolaupīta to slava, dzīvoja mežos trenkāti, vajāti, apsmieti vai arī, ja vēl rādījās ļaudīs, tad, lai iedvestu cieņu pret sevi, pieņēma briesmīgu izskatu — ar sarkanu, zaļu vai melnu ādu, greizām un šaurām acīm, milzīgu muti ar meža kuiļa ilkņiem, ragiem, asti un dažreiz ar cilvēka seju uz vēdera. Nimfas palika skaistas, un barbari, nezinādami nevienu no to agrākajiem maigajiem vārdiem, sauca tās par fejām, apveltīja ar untumainu dabu un bērnišķīgām tieksmēm, bijās no tām un mīlēja tās.

Mēs bijām stipri pazemoti, mūsu rindas bija izretinātas, drosmi tomēr nezaudējām, un, tā kā bijām saglabājuši prāta jautrību un labsirdīgu garu, tad šais nežēlīgajos laikos bijām tie īstākie cilvēku draugi. Redzēdami, ka barbaru neuzticība un cietsirdība pamazām mazliet atvilgst, mēs centāmies piekļūt tiem, parādīdamies visdažādākajos veidos. Aplinkus un ar vislielāko uzmanību mēs vedinājām viņus uz domām neatzīt veco Jahvi par nemaldīgu valdnieku, neklausīt akli tā baušļiem un nebaidīties no tā draudiem. Vajadzības gadījumos mēs pielietojām burvestības un maģiju. Mēs mudinājām viņus nemitīgi pētīt dabu un sameklēt senatnes gudrības pēdas. Šie ziemeļu karotāji, lai cik neaptēsti tie arī būtu bijuši, tomēr piekopa dažus amatus un mākslas. Viņi domāja redzam debesīs kaujas; arfas skaņas saviļņoja tos līdz asarām, un varbūt to gars bija spējīgāks uz lielām lietām nekā izvirtušajiem gaiļiem un romiešiem, kuru zemēs tie bija iebrukuši. Viņi neprata ne akmeņus cirst, ne noslīpēt marmoru; bet viņi ņēma porfirus un kolonas no Romas un Ravenas; viņu vadoņi izvēlējās par zīmogu gemu, ko daiļuma dienās vēl bija izgriezis kāds grieķis. Viņi cēla mūrus, izveicīgi likdami ķieģeli pie ķieģeļa, un viņiem izdevās arī uzcelt baznīcas, kas bija diezgan tīkamas ar savām dzegām, ko atbalstīja spāres ar draudīgām galvām galos, un smagajiem kapiteļiem, uz kuriem dīvaini nezvēri tiecās cits citu aprīt.

Mēs iepazīstinājām viņus ar rakstiem un zinātnēm. 2.erbers, kāds viņu dieva vietnieks zemes virsū, mācījās pie mums fiziku, aritmētiku un muziķu, un ļaudis runāja, ka viņš esot pārdevis mums savu dvēseli. Pagāja gadsimti, bet ieražas joprojām bija varmācīgas. Pasaule slīka asinīs un liesmās. Šā mācītā Zerbera pēcteči, nebūdami apmierināti ar dvēselēm vien (jo labums, kādu no tām var iemantot, vieglāks pat par gaisu), gribēja valdīt arī pār miesām. Viņi tīkoja pēc vispasaules varas, atsaukdamies uz tiesībām, kuras viņi it kā būtu ieguvuši no kāda Tiberiadas ezera zvejnieka. Viens no viņiem domāja reiz uzveikt trulo ģermāni, Augusta pēcteci. Bet galu galā garīgajai varai vajadzēja sakļauties ar pasaulisko, un tautas tika raustītas šurp un turp starp diviem valdonīgiem pretiniekiem. Šīs tautas izveidojās šausmīgās jukās. Sekoja cits citam tikai kari, bada laiki, ļaužu izdeldēšana. Tā kā viņi visu šo bezgalīgo postu, kas pār viņiem bruka, pierakstīja savam dievam, viņi dēvēja to par visžēlīgo, turklāt nebūt ne ironiski, bet tāpēc, ka viņiem tik tiešām labākais bija tas, kas tos visvairāk nomāca. Lai šais varmācīgajos gados varētu nodoties pēc sirds patikas pētījumiem, es nācu pie lēmuma, kas var likties pārsteidzošs, tomēr bija ļoti gudrs.

Starp Sonu un Šarolē kalnājiem, kur ganās vērši, atrodas mežains pakalns, kas lēnām pāriet vēsa strauta apūdeņotās pļavās. Tur pacēlās kāds klosteris, kas bija slavens visā kristīgajā pasaulē. Es savas šķeltās kājas ieslēpu mūka tērpā un kļuvu mūks šai klosterī, kur dzīvoju mierīgs karavīru apsardzībā, kuri bija tikpat uzmācīgi draugiem kā ienaidniekiem. Cilvēks bija kļuvis bērnam līdzīgs, un viss viņam bija jāmācās atkal no jauna. Brālis Lūkass, mans celles kaimiņš, kurš pētīja dzīvnieku ieražas, apgalvoja, ka zebiekstei bērni rodoties ausīs. Es ievācu laukos dziedinošus stādus, lai palīdzētu slimiem, kurus līdz šim īsteni nemaz neārstēja, bet lika tikai pieskarties svētajām relikvijām. Klosterī atradās arī vēl citi dēmoni, kurus es pazinu pēc to šķeltajām kājām un sirsnīgās valodas. Ar kopējām pūlēm mēs centāmies noslīpēt mūku raupjo garu.

Kamēr bērni zem klostera mūriem gāja sudmaliņās, mūki nodevās kādai citai tikpat tukšai spēlei, kurā gan arī es priecājos līdz, jo vajadzēja taču kā nekā nosist laiku, un tas, dziļāk iedomājoties, jāuzskata pat gandrīz vai par dzīves vienīgo uzdevumu. Mūsu rotaļa bija vārdu spēle, kas iepatikās mūsu izsmalcinātiem, tomēr vēl neaptēstajiem prātiem, iejūsmināja skolas un samulsināja visu kristīgo pasauli. Mēs sadalījāmies divās nometnēs. Viena puse apgalvoja, ka pirms āboliem ir bijis ābols kā ideja, ka pirms papagaiļiem ir bijis Papagailis, pirms nešķīstiem un nesātīgiem mūkiem — Mūks, Nesātība un Nešķīstība; ka pirms kāju un pakaļdaļu rašanās pasaulē dieva krūtīs no pašas aizmūžības ietvēries spēriens ar kāju pa dibenu. Otra puse atbildēja, ka, gluži otrādi, āboli esot radījuši cilvēkā ideju par āboliem, tāpat papagaiļi ideju par papagaiļiem; mūki devuši mūka nesātlbas un nešķīstības idejas, un spēriens ar kāju pa dibenu radies tikai tad, kad tas ticis attiecīgi dots un saņemts. Spēles dalībnieki parasti iekaisa un laida darbā dūres. Es piederēju pie otrās partijas, kas vairāk apmierināja manu saprātu un kas vēlāk tiešām tika nolādēta Suasonas koncilā.

Pa to laiku seniori, neapmierinādamies ar kautiņiem savā starpā, — gan vasaļi pret virskungiem, gan virs-kungi pret vasaļiem, — sagudroja doties pakarot uz Austrumiem. Viņi, cik varu atcerēties, teica, ka gribot atbrīvot dļeva dēla kapu. Tā viņi stāstīja; taču piedzīvojumu un laupīšanas kāre dzina tos uz svešām zemēm pēc sievietēm, vergiem, zelta, mirrēm un vīraka. Šie karagājieni — vai tas man vēl jāteic — beidzās visai nelaimīgi; bet mūsu tūļīgie tautieši tajos iepazinās ar austrumnieku amatiem un mākslām un ieguva tieksmi uz krāšņumu. Kopš tā laika mums nebija vairs tā jānopūlas, lai pamudinātu viņus uz darbu un izgudrojumiem. Mēs cēlām brīnišķīgi skaistas baznīcas ar droši izliektām arkām, iesmailiem logiem, augstiem torņiem un tūkstošiem mazu zvanu tornīšu un asu smaiļu, kas pacēlās uz Jahves debesīm un nesa viņam augšup pazemīgo lūgšanas un diženlepno draudus, jo tas viss bija tikpat mūsu, cik cilvēku darbs, un tā bija dīvaina aina, jo pie katedrales strādāja kopā cilvēki un dēmoni; katrs tur zāģēja vai slīpēja, savāca akmeņus, iegrieza kapiteļos un dzegās nātres, ērkšķus, dadžus, kazenājus un zemenes, izcirta jaunavu un svēto tēlus un brīnišķīgus veidojumus — čūskas, zivis ar ēzeļu galvām un pērtiķus, kuri kasīja sev dibenus; katrs tur ielika savu garu, vai nu tas bija bargi nopietns, vai pārdrošs, cēls, ērmīgs, pazemīgs vai drosmīgs, un no visa tā radās harmonisks jūklis, līksmes un sāpju pilna slavas dziesma, gavilējoša Bābele. Pēc mūsu mudinājuma gravētāji, zeltkaļi un emaljētāji veica īstus brīnumus, un visas greznās mākslas pēkšņi uzplauka viskrāšņākajiem ziediem: minēšu kaut tikai Lionas zīda, Arasas paklāju, Reimsas audeklu un Ruanas vadmalas austuves un darbnīcas. Krietnie tirgoņi devās uz tirgiem ar ķēvēm, kuras bija apkrautas ar samta un brokātā lietām, izšuvumiem un zelta audumiem, dārgakmeņu rotām, sudraba galda traukiem un izgleznotām grāmatām. Jautri meistari uzcēla baznīcās vai sabiedriskās vietās dēļu paaugstinājumus un attēloja pēc savas sapratnes debesu, zemes un elles varoņdarbus. Sievietes ietērpās smalkās drānās un bez gala runāja par mīlu. Pavasarī, kad debesis bija zilas, augstmaņi un zemi ļaudis gluži vai sacentās, lai iztrakotos puķēm izrotātajās pļavās. Vijolnieks uzskaņoja savu instrumentu; dāmas, bruņinieki un augstmaņu meitas, pilsētnieki ur. pilsētnieces, ciema puiši un meitas saķērās rokās un uzsāka rotaļas. Bet tad pēkšņi to rindās iebruka karš, bads un mēris, un nāve, izrāvusi spēlmanim vijoli no rokām, uzsāka savu deju. Uguns aprija ciematus un klosterus, kara ļaudis kāra krustceļos pie ozoliem zemniekus, kuri nevarēja samaksāt izpirkšanas naudas, un sēja pie koku stumbriem grūtas sievas, tā ka pa naktīm nāca vilki un aprija augli, kas vēl atradās viņu klēpī. Nabaga ļautiņi no tā zaudēja prātu. Dažreiz, kad bija atjaunots miers un atkal atgriezušies labie laiki, viņi bez kāda iemesla, traku izbaiļu dzīti, pēkšņi pameta savas mājas, puskaili veseliem bariem traucās nezin kurp, plosīdami miesas ar dzelzs āķiem un dziedādami... Es neapvainoju par visu šo postu Jahvi un viņa dēlu. Daudz ļaunu lietu notika bez viņu ziņas un pret viņu gribu. Bet šā labā dieva (kā ļaudis to sauca) prātu es gan iepazinu paražā, ko ieviesa viņa vietnieki un kas iesakņojās visā kristīgajā pasaulē — sadedzināt, zvaniem un dziesmām skanot, vīriešus un sievietes, kuriem dēmonu iedvesmojumā bija par šo dievu pašiem savas domas.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Stasta turpinājums un beigas.

— Likās, ka zinātne un doma būs gājušas bojā uz visiem laikiem un zeme nemūžam vairs nezinās ne miera, ne prieka un daiļuma.

Bet kādu dienu strādnieki, rakdami zemi pie Romas mūriem, kāda sena ceļa malā uzgāja marmora sarko-fagu ar sānos izveidotiem Amora un Bakcha uzvaras gājiena tēliem. Kad nocēla zārka vāku, kļuva redzama jaunava, kuras seja stkroja līksmā svaigumā. Viņas garie mati bija izlaisti klaidā pār baltajiem pleciem, un viņa miegā smaidīja. Bars sajūsminātu pilsoņu pacēla nāves gultu un aiznesa to uz Kapitolu. Ļaudis straumēm plūda skatīt romiešu jaunavas neizsakāmo skaistumu un klusu stāvēja, gaidīdami atmostamies dievišķo dvēseli, ko sevī slēpa šis brīnišķīgais tēls. Galu galā pilsētu šis skats tik ļoti aizrāva, ka pāvests, baidīdamies — un ne bez iemesla, — ka no jaunavas starojošā ķermeņa neizaug kāds pagānisks kults, lika to naktī nozagt un slepeni aprakt. Velta uzmanība! Veltas rūpes! Pēc tik daudziem barbarisma gadiem ļaužu skatieniem uz vienu mirkli bija parādījies antikais daiļums; un šā mirkļa pietika, lai tā tēls dziļi iespiestos sirdīs un iedvestu tām degošas ilgas pēc mīlas un jaunām atziņām. Kopš tā laika kristīgo dieva zvaigzne sāka bālēt un rietēt. Bezbailīgi jūras braucēji atklāja pasaules, kurās dzīvoja daudzas tautas, kas nepazina veco Jahvi, un radās aizdomas, ka arī viņš tās nepazina, ja jau nebija devis tām nekādas vēstis ne par sevi, ne savu dēlu — grēku izpircēju. Kāds poļu kanoniķis pierādīja zemes griešanos, un tad kļuva zināms, ka vecais Izraēla demiurgs ne tikvien nebija pelnījis vispasaules radītāja godu, bet nezināja pat tās uzbūvi. No klostera putekļiem tika izvilkti seno filozofu, daiļrunātāju, juristu un dzejnieku darbi, kas gāja no rokas rokā un iedvesa dvēselēm zināšanu alkas. Skaudīgā dieva vietnieks, pats pāvests, vairs neticēja tam, kura pārstāvis zemes virsū viņš bija. Viņš iemīlēja mākslas un rūpējās vienīgi par antiko statuju savākšanu un krāšņu būvju celšanu, kurās, Bramantes atjaunoti, izpaudās Vitruvija likumi. Mēs atkal uzelpojām. Jau uz zemi atgriezās, ataicināti no ilgās trimdas, īstie dievi. Viņi atrada atkal tempļus un altarus. Leons nolika pie to kājām gredzenu, trīs vainagus un atslēgas un slepenībā kvēpināja tiem vīraka upurus. Jau Polimnija, atbalstījusies uz elkoņiem, uztvēra atkal savu pārdomu zelta pavedienu; jau dārzos šķīstās gra-cijas un nimfas uzsāka ar satiriem savas dejas; beidzot atkal reiz zemes virsū atgriezās prieks. Bet, ak nelaime, ak ļaunais liktenis, posta pilnais notikums! Te nu kāds vācu mūks, pagalam alus un teoloģijas piepūties, cēlās pret atdzimstošo pagānismu, apdraudēja to, satrieca to, ņēma virsroku pār visiem baznīcas valdniekiem un, saceldams tautas, pavedināja tās uz reformu, kurai vajadzēja glābt to, kam bija jāiet bojā.

Velti manīgākie no mums mēģināja atvairīt viņu no šā darba. Kāds gudrs un izveicīgs dēmons, kas zemes virsū saucās par Belcebulu, neatlaidās no viņa ne soli, lūkodams to gan samulsināt ar mācītiem strīdiem, gan nomocīdams ar ļauniem jokiem.

Stūrgalvīgais mūks svieda viņam pa galvu ar savu tintnīcu un turpināja tālāk bēdīgo reformācijas darbu. Ko lai es vēl stāstu? Šis dūšīgais kuģotājs saremontēja, aizdrīvēja un nocēla no sēkļa avarējušo Baznīcas kuģi. Jēzus Kristus var pateikties šim melnsvārcim par avarijas novilcināšanu varbūt vairāk nekā uz desmit gadsimtiem. Kopš tā laika lietas kļuva arvien ļaunākas. Pēc šā druknā kapucnieka, dzērāja un ķildnieka nāca garais un izkaltušais Zenevas doktors, pilns senā Jahves gara, kurš pūlējās atgriezt pasaulē nejaukos Jozuas un Izraēla soģu laikus, salta niknuma pilns maniaks, ķecerīgs ķeceru dedzinātājs, visnegantākais daiļuma ienaidnieks.

Šie niknie apustuļi un to niknie mācekļi lika pat demoniem — kā man — un ragainajiem velniem ar žēlām atcerēties viņus laikus, kad dēls ar savu jaunavīgo māti valdīja pār spožuma apžilbinātām tautām, lika atcerēties katedraļu akmens mežģines, baznīcu logu vizuļainās rozes, dzīvības pilnās krāsainās freskas, kurās norisinājās tūkstošiem brīnišķu notikumu, bagātās, ar zeltu izšūtās drānas, spožuma pilnās zārku un relikviju šķirstu emaljas, zelta krustus un dievmaizes traukus, sveču zvaigznājus velvju krēslā, saskanīgo ērģeļu rūkoņu. Tas viss, bez šaubām, nebija pielīdzināms ne Partenonam, ne Panatenejam; bet tas izvilināja smaidus acīs un sirdīs; tas bija vēl daiļums. Un šie nolādētie reformatori negribēja ciest neko, kas būtu tīkams un mīlams. Tur nu viņi melnos pūlos rāpās uz portāliem, cokoliem, dzegām un zvanu tornīšiem un ar savu stulbo veseri sadauzīja akmens tēlus, kurus bija izcirtusi dēmoni kopā ar meistariem, šos lādzīgos svētos un piemīlīgās svētās, aizkustinošo jaunavīgo māti, kura spiež pie krūtīm savu dēlu. Jo patiesības labā jāteic, ka nenovīdīgā dieva kultā bija iekļuvis šis tas no tīkamā pagānisma. Sie ķecerīgie drausmoņi gribēja iznīdēt elku dievību. Mani biedri un es — mēs visiem spēkiem centāmies izjaukt viņu briesmīgo darbu, un es no savas puses piedzīvoju to prieku, ka nosviedu dažus dučus viņu no portāliem un galerijām uz baznīcas lieveni, kur tad izplūda to sapuvušās smadzenes.

Ļaunākais bija tas, ka arī katoļu baznīca reformējās un kļuva skarbāka nekā jebkad. Maigajā franču zemē sorbonieši un mūki ar nedzirdētu niknumu uzbruka visiem izgudrotājiem gariem un mācītiem vīriem. Mans priors ļoti asi uzstājās pret rakstu zinātnēm. Kopš kāda laika manas nakts studijas padarīja viņu nemierīgu, un varbūt viņš bija arī pamanījis manu kāju iešķeltos nagus. Svētulis izokšķerēja manu celli un atrada tur papīru, tinti, jauniespiestās grieķu grāmatas un pana flautu, kas bija pakārta pie sienas. Pēc šīm lietām viņš atzina mani par velnišķu garu un lika iesviest cietumā, kur man būtu bijis jāpārtiek no bēdu maizes un sirdsrūgtuma ūdens, ja es drīz vien nebūtu izkļuvis ārā pa logu un paslēpies meža biezokņos pie nimfām un fauniem.

Degoši sārti izplatīja pa visām malām gruzdošas gaļas smaku. Visur spīdzināšana, bargi sodi, salauzti kauli, izrautas mēles. Nekad vēl līdz šim Jahves gars nebija iedvesis tik baigu cietsirdību. Bet tas, ka ļaudis bija pacēluši senā sarkofaga vāku un skatījuši romiešu jaunavu, tas tomēr nebija pagājis velti. Šai baigajā laikā, kad pāvesta piekritēji un reformatori savā starpā sacentās niknumā un nežēlībā, cilvēka gars pat mocībās palika drošs un nelokāms. Viņš iedrošinājās vērties atkal debesīs un ieraudzīja tur nevis veco, atriebē noreibušo semitu, bet mierīgo Veneras Uranijas spulgojumu.

Un tad visām lietām radās kāda jauna kārtība, sākās lieli laiki. Nenoliedzot gan savu senču dievu gluži atklāti, ļaudis pievērsās diviem viņa nāvīgākajiem ienaidniekiem — Zinātnei un Saprātam, un abats Ga-sendi laipni ierādīja viņam vietu tālajā pirmcēloņu bezdibenī. Labdarīgie dēmoni, kas mācīja un mierināja nelaimīgos mirstīgos, iedvesmoja tā laika labākajiem gariem daždažādas runas, komēdijas un stāstus ar lielu mākslas pilnību. Sievietes atrada sarunu valodu, draudzīgu sarakstīšanos un pieklājību; tikumi ieguva agrākos laikos vēl nepazītu māigumu un cildenumu. Piemīlīgais Bernjē, viens no saprāta gadsimta ievērojamākajiem gariem, kādu dienu rakstīja Sen Evremonam: «Liels grēks ir laupīt sev kādu prieku.» Ar šo atziņu vien jau pietika, lai pašķirtu Eiropā ceļu gara attīstībai. Epikuriešu jau nekad nebija trūcis, bet tiem nebija sava ģēnija apziņas — kā Bernjē, Šapellam un Molje-ram. Pat svētuļi tad izprata dabu. Un Rasins, lai nu viņš būtu bijis vai kāds svētulis, zināja tikpat labi kā kāds neticīgais fiziķis Gi Patēns piedēvēt visas kaislības, kādas vien saviļņo cilvēkus, miesas orgānu mainīgajai jutoņai.

Pat manā klosteri, kur es pēc negaisa biju atkal atgriezies un kurā mitinājās vairs tikai nejēgas un matu skaldītāji, kāds jauns mūks, kas nebija gluži tik aprobežots kā pārējie, man uzticēja, ka svētais gars runājot vāji grieķu valodā, lai pazemotu zinātniekus.

Un tomēr šai saprātīgajā sabiedrībā vēl joprojām plosījās teoloģija un ticību strīdi. Kādā ēnainā ielejā pie Parizes varēja satikt vientuļus, kuri dēvēja sevi par «kungiem»; viņi teicās esam Svētā Augustiņa skolnieki un ar slavējamu neatlaidību pastāvēja uz to, ka svēto rakstu dievs piemeklējot to, kas no viņa bīstoties, taupot to, kurš esot drosmes pilns, nepavisam nepaturot prātā visus cilvēku darbus un nolādot, ja tas viņam tīkot, savus visuzticamākos kalpus; jo viņa taisnība nepavisam neesot mūsu taisnība un viņa ceļi esot neizdibināmi. Kādā vakarā es satiku vienu no šiem kungiem tā dārzā, kur tas starp kāpostu un sa-latu dobēm bija iegrimis pārdomās. Es noliecu tā priekšā savu ragaino pieri un nomurmināju šādus draudzīgus vārdus:

— Lai vecais Jehova jūs pasargā, mans kungs! Jums vajag viņu labi zināt. Jūs viņu pazīstat tiešām labi. O! Cik pareizi jūs esat izpratis viņa raksturu!

Svētais vīrs noturēja mani par kādu elles eņģeli, iedomājās, ka dievs viņu atstūmis, un no izbailēm pēkšņi nomira.

Nākamais gadsimts bija filozofijas gadsimts. Pētīšanas gars pieauga, bijība izzuda; miesas nozīme samazinājās, un gars guva jaunus spēkus. Tikumi ieguva līdz šim vēl nepazītu piemīlīgumu. Mana ordeņa mūki turpretim kļuva aizvien muļķāki un nejaukāki, un tagad, kad pilsētās valdīja pieklājība, klostera pajumte nedeva man vairs nekāda labuma. Nevarēju tur vairs izturēt. Tāpēc es nosviedu savu kapuci, uzliku uz ragainās pieres nopūderētu paruku, ieslēpu savas āža kājas baltās zeķēs un ar spieķi rokā un avīzēm piebāztām kabatām devos pasaulē, apmeklēju izdaudzinātās pastaigu vietas un jo cītīgi arī kafejnīcas, kur salasījās literāti. Es tiku pieņemts salonos, kur, pateicoties laimīgam jaunievedumam, atzveltņi īsti labi piederēja gūžu formām un kur vīrieši un sievietes sprieda visai saprātīgi. Pat metafiziķi runāja skaidri. Drīz vien es pilsētā biju izdaudzināts par lielu autoritati eksegizes laukā un, nemaz neglaimodams sev, varu sacīt, ka priestera Meljē testamentā un Prūsijas karaļa kapelanu «Bībelē ar paskaidrojumiem» laba daļa teksta pieder man.

Šai laikā vecajam Jahvem pagadījās kāda smieklīga un nežēlīga dēka. Kāds amerikaņu kvakers ar papīra pūķa palīdzību nozaga viņam zibeni.

Es dzīvoju Parizē un pa vakariem apmeklēju sabiedrību, kurā tika runāts, ka pēdējo priesteri vajadzēšot nožņaugt ar pēdējā karaļa zarnām. Franciju bija pārņēmis nemiers; izcēlās briesmīga revolūcija. Sagāztas valsts jaunie viendienas galvas valdīja ar terora palīdzību, pastāvot nedzirdētām briesmām. Viņi pa lielākai daļai nebija tik cietsirdīgi un tik nepielūdzami kā prinči un tiesneši, kurus zemes valstībās bija iecēlis Jahve; tomēr viņi šķita esam nežēlīgi, un tas bija tāpēc, ka viņi sprieda tiesu cilvēcības vārdā. Viņi, diemžēl, ļāvās viegli aizkustināties un allaž bija pārāk jūtīgi. Un jūtelīgi ļaudis ātri uztraucas un viegli iekaist niknās dusmās. Viņi bija tikumīgi; viņiem bija dzīves likumi, tas ir, viņi atzina šauri formulētos morālos noteikumus un sprieda par cilvēku darbiem nevis pēc to dabiskām sekām, bet pēc abstraktiem principiem. No visiem netikumiem, kas var sagandēt valstsvīru, tikumība ir tas bīstamākais: tā noved pie nozieguma. Lai varētu lietderīgi strādāt cilvēku labā, jāstāv pāri katrai morālei, — kāds bija dievišķais Jūlijs. Dievam, uz kuru kopš zināma laika skatījās tik visai ļauni, no šiem jaunajiem ļaudīm vispār nenācās neko daudz ciest. Viņš atrada starp tiem aizstāvjus un tika pielūgts augstākās būtnes vārdā. Var pat teikt, ka terors novirzīja prātus no filozofijas un nāca par labu vecajam demiurgam, kas šķita pārstāvam labu kārtību, sabiedrisku mieru, ļaužu un mantu drošību.

Pa to laiku, kad negaisos bija piedzimusi brīvība, es dzīvoju„Oteijā un apmeklēju Helvecija kundzi, pie kuras tikās ļaudis, kas par visām lietām domāja ļoti brīvi. Nekas nav retāk sastopams pat vēl pēc Voltēra. Tas pats cilvēks, kas bez bailēm noliec galvu nāves priekšā, neuzdrošinās izteikt savu spriedumu par sabiedriskiem tikumiem. Tās pašas bailes, kas cilvēku spiež ļaut sevi nonāvēt, loka to arī atklātības domas priekšā. Es tīksminājos toreiz par sarunām ar Volneju, Kabanisu un Trasiju. Būdami lielā Kondiljaka mācekļi, viņi uzskatīja sajūtas par visu mūsu zināšanu avotu. Viņi dēvēja sevi par ideologiem, bija krietnākie cilvēki pasaulē un kaitināja ikdienišķos prātus, jo neatzina to nemirstību. Jo tie paši ļaudis, kas nezina, ko iesākt ar šo dzīvi, vēlas kādu citu, kurai nebūtu nemaz gala. Negaisa laikā mūsu mazo filozofu sabiedrību Oteijas mierīgajā pavēnī vairākas reizes traucēja patriotu patruļas. Kondorsē, mūsu lielais vīrs, nokļuva proskripcijas sarakstos. Pat es izlikos aizdomīgs tautas draugiem, kas, neraugoties uz manu zemniecisko izskatu un maniem rupja audekla svārkiem, uzskatīja mani par aristokratu, un es gan ari atzīstu, ka domu neatkarība ir pats lepnākais aristokratisms.

Kad es kādu vakaru slepus vēroju Buloņas driadas, kuras pamirdzēja starp zariem gluži kā mēness, kad tas sāk pacelties pie apvāršņa, es kā aizdomīga persona tiku apcietināts un iemests cietumā. Tā bija vienkārša pārskatīšanās; bet jakobiņi toreiz ļoti augstu vērtēja vienoto garīgo paklausību — tieši pēc mūku parauga, kuru vietā tie, izmantojot varu, bija stājušies. Pēc Helvecija kundzes nāves mūsu sabiedrība atjaunojās Kondorsē kundzes salonā. Dažreiz arī Bonaparts nenonicināja sarunas ar mums.

Mēs viņu atzinām par lielu vīru un turējām par tādu pašu ideologu kā mēs. Valstī mūsu ietekme bija diezgan stipra. Mēs to izlietojām savā labā un iedvesām viņam ķeizarvalsts domu, vēlēdamies rādīt pasaulei jaunu Marku Aurēliju. Mēs cerējām, ka Bonaparts atgriezīs atkal visā pasaulē miera laikus, bet viņš mūsu cerības neattaisnoja, un mēs tad bijām tik netaisni, ka uzkrāvām vainu par savu maldīšanos viņam pašam.

Bonaparts, bez šaubām, bija daudz pārāks par citiem cilvēkiem ar savu atjautīgo prātu, dziļo izlikšanās mākslu un darbības spējām. Par pilnīgu valdītāju viņu padarīja tas, ka viņš viss dzīvoja pašreizējam mirklim un neievēroja neko, kas atradās ārpus tiešas un neatvairāmas īstenības. Bonaparta ģēnijs bija plašs un viegls. Viņa gars, varens savā plašumā, taču ikdienišķs un vulgārs, aptvēra cilvēci, bet pāri tai nepacēlās. Bonaparts domāja to pašu, ko domāja kurš katrs grenadieris viņa armijā, bet izdomāja to līdz galam ar gluži nedzirdētu spēku. Viņš mīlēja gadījumu spēli un tīksminājās, kārdinādams likteni, sarīdīdams citus pret citu simtiem tūkstošu pigmeju, — tā rotaļājās bērns, kas bija tik liels kā pati pasaule. Bonaparts bija pārāk apdomīgs, lai šai spēlē neiesaistītu arī veco Jahvi, kas zemes virsū bija vēl diezgan varens un savā varmācībā un valdonības kārā prātā līdzinājās viņam. Viņš piedraudēja tam, glaimoja, mīlinājās ar to, iebiedēja to. Viņš saņēma savā varā tā vietnieku zemes virsū un, dunci pie krūtīm pielicis, pieprasīja no tā iesvaidījumu, kas kopš vecā Zaula laikiem ķēniņus dara spēcīgus; viņš atjaunoja atkal demiurga kultu, dziedāja te deum un lika par to kādā mazā, visā impērijā izplatītā katķismā atzīt sevi par dievu zemes virsū. Viņi apvienoja savus pērkonus, un iznāca krietns tracis.

Pa to laiku, kamēr Eiropu satricināja Napoleona iedomas, mēs vēlējām cits citam laimes par savu gudrību, būdami gan mazliet apbēdināti, ka filozofijas laikmetam jāsākas ar slaktiņiem, bendes darbiem un kariem.

Bet sliktākais bija tas, ka šā gadsimta ļaudis nonāca nožēlojamā sajukumā un uzsāka kristiānismā laikmetu glezniecībā un rakstniecībā, kas liecināja par gluži neticamu gara vājumu, un galu galā viņi vēl ieslīga romantismā. Karš un romantisms, šausmīgās sodības! Ar kādu žēlumu gan jāraugās uz šo ļautiņu bērnišķīgo un drausmo mīlu uz šautenēm un bungām! Viņi nesaprot, ka karš, kas veidoja tumšo un barbarisko cilvēku sirdis un radīja to pilsētas, pat uzvarētājam sagādā tikai drupas un postu un tagad, kad tautas saista kopēja māksla, zinātne un tirdzniecība, ir tikai šausmīgs un stulbs noziegums. Neprātīgie eiropieši, kas domā nožņaugt cits citu, kur taču tos ietver un vieno viena un tā pati civilizācijā!

Es atteicos no jebkādiem tālākiem sakariem ar šiem ārprātīgajiem, devos uz šo ciematu un kļuvu par dārznieku. Mana augļu dārza persiki atgādina man saules apzeltīto menadu ādu. Es esmu saglabājis pret cilvēkiem savu seno draudzību, mazliet apbrīnošanas un daudz līdzcietības un, apstrādādams šo kluso zemes stūri, gaidu uz viņu tālo dienu, kad faunu un bakchanšu pavadībā atkal zemes virsū atgriezīsies diženais Dio-niss, lai no jauna sludinātu ļaudīm prieku un daiļumu un atgrieztu atpakaļ zelta laikus. Līksms es soļošu aiz viņa ratiem. Bet kas zina, vai šai uzvarā mēs satiksimies vairs ar cilvēkiem? Kas zina, vai viņu izkurtējusī rase nebūs jau piepildījusi savus likteņus un vai pār cilvēka un viņa ģēnija darbu pīšļiem un drupām nepacelsies kādas jaunas būtnes? Kas zina, vai zemes valstībā spārnotās būtnes nebūs vienīgās? Tad labo dēmonu uzdevums vēl nebūtu galā: viņiem vajadzētu apmācīt mākslās un baudā putnu rasi.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA,

kurā mēs redzam, ka kādā senu lietu veikalā vecā Ginardona noziedzīgo laimi iztraucē neatlaidīgās mīļākās greizsirdība.

Vecais Ginardons (kā to Zefirine bija patiesīgi pavēstījusi Sarieta kungam) no gleznām, mēbelēm un dažādām retām lietām piekrautā Princeses ielas ūķa, ko tas dēvēja par savu darbnīcu, bija slepus pārkravājies uz Kurselielu un apmeties kādā mazā bodītē, ko bija tur noīrējis, pamezdams Zefirini pēc piecdesmit kopā nodzīvotiem gadiem bez salmu maisa, bez viras katliņa, bez viena sū naudas, izņemot franku un septiņdesmit santimus, kas bija palikuši nabaga sievietes makā. Vecais Ginardons atvēra vecu gleznu un retu lietu pārdotavu un ierīkojās tur kopā ar jauno Ok-taviju.

Skatlogs atstāja labu iespaidu: tur bija flāmu eņģeļi zaļos kora dziedātāju svārkos Zerara Davida garā, Lu-īni skolas Salome, franču skolas svētā Barbara no koka, Limožas emaljas, Čechijas un Venecijas stikla trauki, Urbino bļodas; tur bija Anglijas mežģines, kuras Zefirine savos spožajos jaunības gados bija dabūjusi no ķeizara Napoleona III, ja vien tam varētu ticēt. Iekšā krēslā mirguļoja zelts, un gan te, gan tur varēja redzēt Kristus, apustuļu, patriciešu un nimfu tēlus. Kāda glezna bija pagriezta pret sienu, lai atklātos tikai pazinēju skatienam, un pazinēju nav daudz; tur bija Fragonara Gimblette kopija, dzidrs gleznojums, kam, liekas, nebija vēl bijis laika apžūt. Vecais Ginardons pats to apgalvoja. Veikala dibenā vijolīšu koka kumodes atvilktnēs atradās dažādi retumi, mazas Boduena gleznas guašā, XVIII gadsimta grāmatas ar zīmējumiem, miniatūras. «

Uz molberta aizsegts stāvēja meistardarbs — brīnums, dārgums, pērle — ļoti maigs Fra Andželiko, zelts, zils un iesārts, viena no Jaunavas kronēšanām, par kuru Ginardons prasīja simt tūkstošu franku. Kādā Ludviķa XV krēslā pie ampira stila galda, uz kura atradās vāze ar puķēm, mierīgi ar šuvekli rokās sēdēja jaunā Oktavija, kas, pametusi savas mirdzošās lupatas Princeses ielā, neizskatījās vairs pēc Rembranta gleznas, bet bija pieņēmusi Delftas Vermera maigo spožumu un caurspīdīgumu par prieku pazinējiem, kuri apmeklēja veco Ginardonu. Mierīga un šķīsta, viņa visu dienu pavadīja veikalā viena pati, kamēr vecais lāga vīrs bēniņos meistaroja atkal nezin kādas gleznas. Ap pieciem viņš nāca lejā un izpļāpājās ar saviem pastāvīgajiem viesiem.

Visuzticamākais bija grafs Demezons, liela auguma vīrs, bet vārgs, bāls un salīcis. Zem abiem vaigu kauliem no dziļajiem iedobumiem stiepās pa matu šķipsnai, kuras tālāk un lejāk pieņēmās plašumā un kā sniega plūsma nolaidās pār zodu un krūtīm. Viņš pastāvīgi braucīja to ar savu garo, izkaltušo roku ar zelta gredzeniem. Jau divdesmit gadu viņš sēroja pēc savas sievas, ko pašā jaunības un skaistuma ziedu laikā viņam bija atņēmis dilonis, un viņš tad bija nolēmis veltīt savu dzīvi sakaru atjaunošanai ar mirušo un sava vientuļā nama izgreznošanai ar nevērtīgām gleznām. Ginardonam viņš uzticējās neierobežoti. Blanmenila kungs, kādas lielas kredītiestādes pārvaldnieks, ieradās veikalā tikpat bieži. Tas bija piecdesmit gadu vecs, svaigs- un drukns vīrs, kurš neko lielu neinteresējās par mākslu, neko daudz varbūt arī nesajēdza no tās, bet kuru pievilka jaunā

Oktavija, kas sēdēja veikala vidū kā pielabinātājs putns sprostā.

Blanmenila kungs bez kavēšanās mēģināja uzsākt saprašanos ar viņu, ko vienīgi vecais Ginardons nemaz nemanīja, kas bija aiz piedzīvojumu trūkuma, jo Okta-vijas mīlā sirmgalvis bija vēl iesācējs. Reižu reizēm pie Ginardona ieradās Gaetans d'Esparvjē, kurš klusībā veco uzskatīja par apbrīnojamu viltotāju.

Kādu dienu pie vecā antikvara ieradās le Triks de Rifeka kungs, šis lielais karavīrs, un izklāstīja viņam savus projektus. Le Triks de Rifeks organizēja Mazajā pilī auksto ieroču retrospektivu izstādi par labu Mazo marokaņu audzināšanas savienībai un lūdza veco Gi-nardonu aizdot viņam dažas vērtīgākās lietas no savas kolekcijas.

— No sākuma mēs domājām, — viņš teica, — sarīkot izstādi, kas sauktos «Krusts un zobens». Šo divu vārdu apvienojums ļaus jums diezgan labi sajust ideju, kas vada mūsu nodomu. Augstākā mērā patriotiska un kristīga doma vedināja mūs savienot šķēpu kā goda simbolu ar krustu — pestīšanas zīmi. Visam tam vajadzēja norisināties kara ministra un ļoti cienījamā monsenjora Kašpo augstajā aizgādībā. To realizējot, mēs nelaimīgā kārtā sastapāmies ar dažām grūtībām, un viss bija jāatliek... Tagad mēs rīkojam tikai Zobena izstādi. Esmu sastādījis rakstu, kas izteic šā izrīkojuma īsto jēgu.

Pēc šiem vārdiem le Triks de Rifeka kungs ķērās pie papīriem un piebāzta portfeļa un rakās tur, līdz beidzot starp dažnedažādiem divkauju un maksātnespēju apliecinošiem dokumentiem uzgāja kādu mazu un stipri nosmulētu zīmīti.

— Lūk, — viņš teica, — zobens līdzinās negantas kaislības pārņemtai jaunavai. Frančiem tas ir visu ieroču ierocis. Laikā, kad nacionalās jūtas pēc ilgās tumsības sāk starot kvēlāk nekā jebkad, un tā tālāk ... Jūs saprotat?...

Un viņš atkārtoja savu lūgumu pēc kādas jaukas lietiņas šai izstādei par labu

mazajiem marokaņiem, kuras goda priekšsēdētājs bija ģenerālis d'Esparvjē, un apsolīja izstādīt tās pašā izcilākajā vietā.

Vecais Ginardons par ieročiem gan maz interesējās: viņš galvenokārt pārdeva gleznas, zīmējumus un grāmatas. Bet bez padoma vecais Ginardons nekad nepalika. Viņš izvilka rapieri ar gliemežveidīgu spala režģu aizsargu — stilā, kāds bija ļoti raksturīgs laikmetam no Ludviķa XIII līdz Napoleonam III, un pasniedza to izstādes sarīkotājam, kas uzmanīgi, klusu ciezdams noraudzījās tajā ar zināmu cieņu.

— Man ir vēl kas labāks, — piezīmēja antikvars.

Un viņš izvilka no dibentelpas, kur tā gulēja kopā ar spieķiem un lietussargiem, īstu vellatu — lielu, lilijām greznotu, patiešām ķēnišķīgu zobenu: tas bija

Filipa Augusta šķēps, ko bija lietojis kāds Odeona aktieris «Meranijas Agneses» izrādēs 1846. gadā. Ginardons turēja to ar asmeni uz leju, tā ka tas izskatījās pēc krusta, salika godbijīgi rokas uz spala un izlikās gluži vai tikpat taisnīgs kā šis zobens.

— Parādiet to savā izstādē, — viņš teica. — Sī dzelzs jaunava ir to vērts. Viņu sauc par Buvinu.

— Ja es jums palīdzēšu to pārdot, — skrullēdams savas milzīgās ūsas, jautāja le Triks de Rifeka kungs, — vai man arī no tā kas atleks? ...

Dažas dienas pēc šās sarunas vecais Ginardons ar noslēpumainu izskatu rādīja grafam Demezonam un Blanmenila kungam kādu tikko atrastu Grēko gleznu, brīnišķīgu Grēko, gleznotu pēc pēdējiem meistara paņēmieniem. Glezna attēloja svēto Asizes Francisku, kurš, stāvēdams uz Alvernas klints, pacēlās pret debesīm kā dūmu stabs un ar savu drausmīgi šauro, per-spektivas dēļ vēl samazināto galvu iesniedzās mākoņos. Vārdu sakot, īstu, ļoti īstu, pārāk īstu Grēko. Kamēr abi mākslas cienītāji ar uzmanību aplūkoja šo darbu, vecais Ginardons slavēja viņiem tumšo vietu dziļumu un izteiksmes cildenumu. Viņš pat pacēla rokas gaisā, lai izrādītu, ka Teotokopuli, gan izaudzis no Tintoreto, esot pārsniedzis to olekšu olektīm.

—• Viņš bija šķīsts, tīrs, stiprs vīrs, mistiķis, apo-kaliptiķis.

Grafs Demezons pavēstīja, ka Grēko esot viņa mīļākais mākslinieks. Blanmenils savos dvēseles dziļumos viņu tik pārliecīgi neapbrīnoja.

Atvērās durvis, un parādījās Gaetana kungs, kuru neviens nebija gaidījis.

Viņš pameta acis uz Svēto Francisku un iesaucās:

— Sasodīts!

Blanmenila kungs, gribēdams iegūt jaunas zināšanas, jautāja Gaetanam, ko viņš domājot par šo mūsu dienās tik ļoti apbrīnoto meistaru. Gaetans nelikās nemaz lūgties un atbildēja, ka šo Grēko neturot nemaz par tādu ārkārtīgu savādnieku un traku, par kādu tas ticis uzskatīts agrāk; daudz patiesākas viņam liekoties domas, ka kāda redzes vaina, kas piemeklējusi Teotokopuli, esot to spiedusi sakropļot savas figūras.

— Būdams astigmats un greizacis, — turpināja Gaetans, — viņš gleznoja to, ko redzēja un kā redzēja.

Grafs Demezons tik dabisku izskaidrojumu negribēja labprāt atzīt, bet Blanmenila kungam tas ar savu vienkāršību tieši patika.

Vecais Ginardons dusmās iesaucās:

— Vai jūs gribat arī teikt, d'Esparvjē kungs, ka svētais Jānis ir bijis astigmats, jo redzējis sievu, kura bijusi ietērpta saulē un vainagota zvaigznēm, un pie kājām tai bijis mēness? Vai arī zvēru ar septiņām galvām un desmit ragiem un septiņus audeklā tērptos eņģeļus, kuri nesuši septiņus kausus ar dzīvā dieva dusmām?

— Galu galā, —• nobeidza Gaetans, — ir pilnīgi dibināts iemesls apbrīnot Grēko, ja jau viņam pieticis ģēnija tik cildeni ieveidot savas slimīgās parādības. Un bez tam mocības, kādas viņš uzliek cilvēka miesai, apmierina dvēseles, kas mīl ciešanas, un kādu ir vairāk, nekā to varētu domāt.

— Cienītais kungs, — iebilda grafs Demezons, glauzdams ar garo roku savu sirmo bārdu,

— mums jāmīl tas, kas mīl mūs. Ciešanas mīl mūs un pieķeras mums. Tās ir jāmīl, ja reiz gribam izdzīvot dzīvi; un kristiānismā spēks un žēlastība slēpjas tieši tai apstāklī, ka tas ir to sapratis... Ak! Man nav ticības, un tas mani dzen izmisumā.

Vecais domāja par sievieti, ko tas apraudāja jau divdesmit gadus, un tad vienmēr prāts viņu pameta un domas nepretodamās sekoja kāda salda un skumja neprāta iedomas tēliem.

Viņš, kā pats teica, esot izstudējis psichiskās zinātnes un ar kāda gaišreģa mediju palīdzību pētījis dvēseles būtību un mūžu, un sasniedzis pārsteidzošus panākumus, kas vinu tomēr neapmierinot. Viņš nonācis tiktāl, ka varējis skatīt mirušās dvēseli kā žela-tinveida caurspīdīgu masu, kas gan nekādi neesot atgādinājusi to veidu, kuru tas kādreiz dievinājis. Bet pats'sāpīgākais visā šai simtiem reižu atkārtotajā mēģinājumā bijis tas, ka želatīna masa, kas bijusi apveltīta ar ārkārtīgi smalkiem jutekļiem, atradusies pastāvīgā kustībā, acīm redzot padodamās ritmam, kuram vajadzētu izteikt kādas zīmes, bet nekādā ziņā nav bijis iespējams izprast šo kustību nozīmi.

Pa šā garā ziņojuma laiku Blanmenila kungs bija lūkojis draudzīgi saprasties ar jauno Oktaviju, kas sēdēja mierīga, mēma, acis uz zemi nodūrusi.

Zefirine nebūt nebija nodomāiusi atstāt savu mīļāko necienīgas sāncenses rokās. Bieži vien no rītiem viņa ar savu grozu uz rokas klaiņoja ap antikvariātu un satrakota un izmisusi, pretrunīgu domu nomākta, prātoja uzmaukt neuzticīgajam galvā podu ar vitriolu vai ari mesties tam pie kājām un asarām un skūpstiem atmaidzināt dievinātās rokas. Kādu dienu, kad Zefi-rine pamanīja veikala logā tik ļoti mīļoto un tik ļoti apgrēkojušos Mišeli un jauno Oktaviju, kas sēdēja ar šuvekli rokās pie galda, uz kura kristālā vāzē vīta roze, Zefirine, niknumā vai prātu zaudējusi, trieca ar lietussargu savai sāncensei pa gaišmataino galvu un pašu nosauca par mātīti un draņķi Oktavija izbailēs izmuka ārā un meklēja policijas aģentu, kamēr Zefirine gluži vai traka no sāpēm un mīlas apstrādāja ar sava vecā, milzīgā lietussarga dzelzs kātu Fragonara Gimblette, Grēko tumšo svēto Francisku, svētās jaunavas, nynfas un apustuļus, nobrāza Fra Andželiko zeltu un kliedza:

— Visas šīs te gleznas — Grēko, Beato Andželiko, Fragonaru, Zeraru Dāvidu un Boduenus, jā gan, Bo-duenus, visus, visus, visus ir gleznojis Ginardons pats, Ginardons, nožēlojamais ērms, nelga! Es pati redzēju, ka šo Fra Andželiko viņš uzgleznoja uz mana gludināmā dēļa, un šo Zeraru Dāvidu, to viņš uzzieda uz kādas vecmātes izkārtnes . .. Cūka tāds! Es saplosīšu gabalos tavu lupatnieci un tevi pašu, kā es saplosu tavas nejaukās gleznas!

Un viņa aiz svārkiem izvilka ārā vienu no vecajiem mākslas cienītājiem, kas drebēdams bija noslēpies dibentelpās pašā tumšākajā kaktā, un piesauca to par liecinieku noziegumiem, kurus bija pastrādājis Ginardons, viltotājs un zvēresta lauzējs. Policijas aģentiem nācās Zefirini izvest no izpostītā veikala ar varu. Liela ļaužu bara pavadībā Zefirini aizveda pie komisārā, kur viņa pacēla savas kvēlojošās acis pret debesīm un elsodama kliedza:

— Bet vai tad jūs pazīstat Mišeli? Ja jūs to pazītu, tad jūs arī saprastu, ka bez viņa nevar dzīvot. Mišels! Cik skaists viņš ir, cik labs, cik burvīgs! Viņš ir dievs, viņš ir pati mīla! Es viņu mīlu! Es viņu mīlu! Mīlu! Esmu pazinusi augstas kārtas ļaudis, hercogus, ministrus un vēl augstākus ... Neviens no viņiem nebija cienīgs Mišelam ne kurpes nospodrināt. Mani mīļie, atdodiet man viņu!

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA,

kurā mēs Iepazīstamies ar apbrīnas cienīgo Bušoles raksturu, kas varmācībai turas pretim, bet mīlai padodas. Un tad lai nesaka vairs neviens, ka autors ir + sieviešu naidnieks.

Atstājis baronu Maksi Everdingenu, princis Istars devās uz Tirgus krodziņu, kur rija austeres un izdzēra pudeli baltā vīna. Tā kā spēks viņā apvienojās ar uzmanību, viņš pēc tam devās pie sava drauga Teofila Belē, lai noslēptu mūziķa sienas skapī bumbas, ar kurām bija pilnas visas viņa kabatas. «Golkondas karalienes Alines» autora nebija mājās. Ķerubs sastapa tikai Bušoti, kura spogujskapja priekšā sagatavoja ielas meitas Ziguijas lomu, jo jaunajai artistei vajadzēja tēlot galveno lomu operetē «Apaši», kas pašlaik tika sagatavota kādā lielākā muzikholā, — un, proti, ielas netikli, kura ar nekaunīgiem žestiem ievilina paslēptuvē kādu garāmgājēju un tur nu tad vēlreiz pie nelaimīgā, kurš sasaistīts un kuram aizbāzta mute, ar sadistisku nežēlību atkārto visas nešķīstības, kas viņu iekārdinājušas. Bušotei bija jāuzstājas šajā lomā kā dziedātājai un tēlotājai, un viņa strādāja pie tās ar lielu sajūsmu.

Viņas pavadītājs bija aizgājis. Princis Istars nosēdās pie klavierēm, un Bušote turpināja savu darbu. Viņas kustības bija vulgārās un apburošas. Viņa bija ģērbusies tikai īsos svārkos un kreklā, kura uzplecis labajā pusē bija noslīdējis uz leju, atsegdams padusi, kas bija aizaugusi gluži melna kā Arkadijas svētā grote; mati bija izjukuši uz visām pusēm iedzeltenās un nekārtīgās pīnēs; āda mazliet valga, un no tās izplūda vijolīšu un alkalija sāļu smarža, kura lika iedrebēties nāsīm un no kuras arī viņa pati apskurba. Noreibis no šās kvēlās miesas smaržām, princis Istars pēkšņi pietrūkās kājās un, ne vārda noteicis, pat ne acu valodā, sagrāba viņu ar abām rokām un nosvieda uz kušetes, mazās, puķainās kušetes, ko Teofils bija nopircis uz izmaksu kādā pazīstamā mēbeļu tirgotavā un par ko nācās vēl ilgus mēnešus maksāt pa desmit frankiem. Ķerubs uzkrita šim maigajam ķermenim kā klintsbluķis; viņa elpa svilpa un šņāca kā kalēja plēšas, un drausmīgās rokas pielipa pie apskautās miesas kā asins sūcamās bankas. Varbūt sajukumā un uztraukumā, Istara apkampienu sakarsēta, Bušote arī neatteiktu, ja vien viņš būtu lūdzis. Bet Bušote bija lepna; viņas negantā augstprātība pamodās, tikko tai draudēja pazemošana. Bušote varēja atdoties, nevis ļauties, ka to paņem. Viņa viegli piekāpās aiz mīlas, ziņkāres, līdzcietības un pat vēl niecīgākiem iemesliem; bet viņa labāk mirtu, nekā padotos rupjai varai. Būšot es pārsteigums tūliņ pārgāja niknumā. Visa viņas būtne sacēlās pret varmācību. Ar saviem nikno dusmu asinātajiem nagiem viņa saplosīja ķerubam seju un plakstiņus un, pagrūsta zem šā miesas kalna, sasprindza tik stingri un vareni savu gurnu loku, lika darboties saviem atsperīgajiem elkoņiem un ceļgaliem tik veikli, ka drīz vien nosvieda no sevis šo vērsi ar cilvēka galvu, kurš no asinīm un sāpēm gluži apstulbis atsitās pret klavierēm, kas atbildēja garām un žēlām nopūtām, kamēr bumbas, izkritušas no kabatām, kur tās bija noslēptas, ripoja pa parketu ar pērkona dārdiem līdzīgu troksni. Un Bušote ar izjauktiem matiem un vienu krūti kailu, daiļa un briesmīga, vicinādama pār nogāzto milzi krāsns kruķi, kliedza:

— Taisies, kā tiec, vai es tev izskrāpēšu acis!

Princis Istars devās uz virtuvi nomazgāties un iegremdēja savu asinīm applūdušo seju kādā bļodā, kur miekšķējās*Suasonas pupas. Pēc tam bez kādām dusmām un atriebes atstāja šo namu, jo viņam bija cildena dvēsele.

Tikko viņš bija projām, no jauna atskanēja durvju zvans. Bušote bez panākumiem izkliedzās pēc aizgājušās meitas, apvilka kādu mājas tērpu un pati atvēra durvis. Kāds ļoti pieklājīgs un ari diezgan skaists, jauns cilvēks viņu laipni sveicināja, atvainojās, ka viņam nākoties pašam stādities priekšā, un nosauca savu vārdu. Tas bija Moriss d'Esparvjē.

Moriss visu laiku meklēja savu sargeņģeli. Ar izmisuma cerību viņš meklēja to visdīvainākajās vietās. Moriss izjautāja burvjus, magus, brīnumdarus, kas dzīvoja smirdošās alās, atklāja neizdibināmo nākamību un, būdami visu pasaules dārgumu valdnieki, staigāja ar cauriem bikšu dibeniem un pārtika no atkritumiem. Šodien viņš kādā Monmartras šķērsieliņā bija apmeklējis sātana priesteri, kurš nodarbojās ar melno maģiju un apburšanu, un no turienes Moriss devās pie Bušo-tes Verdeljēra kundzes uzdevumā, jo tā gribēja sarīkot

kādu labdarīgu vakaru par labu lauku baznīcu saglabāšanai un Bušotei, kas nezin kā bija pēkšņi nākusi modē, vajadzēja tur uzstāties. Bušote nosēdināja savu viesi uz mazās, puķainās kušetes; pēc Morisa lūguma viņa nosēdās tam blakus, un jaunais cilvēks tad nu izklāstīja viņai grāfienes de la Verdeljēra kundzes vēlēšanos; šī dāma gribēja, lai Bušote vislabāk dziedātu kādu no apašu dziesmām, kuras tā dievināja augstākās aprindas; diemžēl, Verdeljēra kundze varēja sniegt tikai ļoti niecīgu atlīdzību, kurai nebija nekādu samēru ar mākslinieces īsto vērtību, bet te bija runa par labdarīgu mērķi.

Bušote apsolījās piedalīties un pieņēma niecīgo atalgojumu ar to parasto piekāpību, kādu izrāda nabagie pret bagātiem un mākslinieki pret augstāko aprindu ļaudīm; Bušote bija nesavtīga; lauku baznīcu saglabāšanas lieta viņu interesēja. Ar elsām un raudām aktrise atcerējās dienu, kad pirmo reizi bija gājusi pie dievgalda, un viņa arī līdz pat pēdējam laikam bija saglabājusi savu ticību. Kad vien Bušotei ceļā pagadījās baznīca, viņai radās vēlēšanās tur ieiet, sevišķi vakarā. Bušote arī nemīlēja republiku, jo tā centās iznīcināt baznīcu un armiju. Bušotes sirds priecājās, redzot atdzimstam nacionalās jūtas. Francija no jauna cēlās kājās, un vislielāko piekrišanu muzikholos guva dziesmiņas par mūsu mazajiem zaldātiem un žēlsirdīgajām māsām. Pa to laiku Moriss ieelpoja sārti zeltaino matu

aromatu, ķermeņa aso un smalko smaržu, visas miesas sālis, un viņu pārņēma iekāre. Viņš juta to uz mazās kušetes sev blakus tik maigu un siltu. Jaunais cilvēks uzslavēja mākslinieces jauko talantu. Bušote jautāja, kas tam no visa viņas repertuārā patīkot vislabāk. Moriss nezināja it nekā un tomēr deva atbildes, kas Bušoti apmierināja; aktrise pati diktēja tās viņam priekšā, nemaz to nemanīdama. Iedomniece runāja par savu talantu un saviem panākumiem tā, kā viņa vēlējās, lai par to runā. Viņa nebeidza stāstīt par saviem triumfiem; visā pārējā tā bija pati šķīstība. Moriss vienkārši un atklāti uzslavēja Bušotes skaistumu, tās sejas svaigumu, stāva eleganci. Bušote domāja, ka visas šīs priekšrocības viņai esot tāpēc, ka nemūžam nekrāsojoties. Un, kas attiecoties uz viņas formām, tad viņa varot teikt, ka nekur gan tai nekā neesot ne par maz, ne arī par daudz, un, lai padarītu šo apgalvojumu apjaušamu, Bušote lika slīdēt savām rokām pa visa apburošā ķermeņa līnijām, pie kam viņa mazliet piecēlās, lai izrādītu arī tās laimīgās daļas, uz kurām tā atpūtās. Moriss bija ļoti aizkustināts.

Diena gāja uz beigām; viņa ieteica aizdegt gaismu. Viņš lūdza nedarīt nekā tamlīdzīga.

Viņu sarunas no sākuma bija jautra rakstura, bet vēlāk kļuva in-timākas, ļoti klusas, ar zināmu tvīksmi.

Bušotei šķita, ka viņa pazīst Morisu d'Esparvjē kungu jau ilgu laiku, un, tā kā viņa turēja to par goda viru, tad arī viņas vardi kļuva ļoti vaļsirdīgi. Bu-šote tam pavēstīja, ka esot piedzimusi, lai izaugtu par godīgu sievieti, bet ka viņas māte bijusi ļoti naudas kārī-ga un nav pazinusi kauna. Moriss no jauna novirzīja sarunas uz viņas pašas daiļuma apcerēšanu un ar veikliem glaimiem panāca to, ka Bušoti sakairināja stiprā tviksme, kādu tā sajuta pati pret sevi. Pacietīgs un tālredzīgs, neraugoties uz liesmām, kas viņā. pieņēmās, Moriss rūpējās, lai viņa iekārotajai pieaugtu vēlēšanās ļauties sevi apbrīnot. Rltasvārki atvērās un noslīdēja paši no sevis, noslēpumainajā vakara gaismā atspīdēja dzīvais plecu atlass. Moriss nu kļuva tik apdomīgs, tik veikls, tik viltīgs, ka Bušote drīz vien, kvēlojoša un spēku zaudējusi, ieslīdēja viņa apkampienos, pirms vēl varēja apzināties, ka būtu īsti kaut ko pieļāvusi. Viņu elpas un stosti sajaucās kopā. Un mazā, puķainā kušete pamira līdz ar viņiem.

Kad viņu jūtas atkal bija izsakāmas vārdos, Bušote, pieliekusies Morisam pie kakla, čukstēja, ka tam esot pat vēl gleznāka āda nekā viņai pašai.

Viņš, turēdams to savos apkampienos, atbildēja:

— Cik jauki turēt tevi tā apkamptu! Šķiet, ka tev nemaz nebūtu kaulu.

Un viņa atbildēja, aizvērdama acis:

— Tas tāpēc, ka esmu iemīlējusi tevi. Mīla liek tiem izgaist, šiem maniem kauliem; tā padara mani gluži mīkstu un lunkanu, un es izkustu kā teļa kājiņa želejā.

Tikko viņa šos vārdus bija izteikusi, ienāca Teofils, un Bušote uzaicināja viņu pateikties Morisam d'Espar-vjē kungam, kurš bijis tik laipns un pagādājis viņai no grāfienes de la Verdeljēra kundzes jauku ielūgumu.

Mūziķis priecājās par mājas klusumu un mieru pēc dienas, ko bija palaidis veltās rūpes, muļķīgās stundās, sarūgtinājumos un pazemojumos. Viņam bija uzspiesti trīs jauni līdzstrādnieki, kuru vārdiem līdz ar viņējo vajadzēja figurēt kā autoriem viņa operetē un kuri domāja dalīties līdz ar viņu autora tiesībās; bez tam no mūziķa tika prasīts, lai viņš ievedot Golkondas galmā tango. Viņš paspieda roku jaunajam d'Esparvjē un, galīgi noguris, atkrita uz mazās kušetes, kas šoreiz vairs neizturēja, sašķiebās uz visām četrām kājām un pēkšņi sabruka. Un eņģelis nogāzās zemē, izbijies vēlās pāri pulkstenim, šķiltavām un cigarešu etvijai, kas bija izkrituši no Morisa kabatas, un bumbām, kuras bija atnesis prļncis Istars.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA,

kura aptver visas nelaimīgas dēkas, kādas nacas izciest Vandomas priora Lukrecijam.

Grāmatsējējs I.ežē-Masjē, Ležē vecākā mantinieks, Abatijas ielā taisni iepretim Sen-2ermenas de Prē vecajai abatu mītnei, kur bija bezgalīgi savairojušās skolas un zinātniskās biedrības, nodarbināja nedaudzus, taču lieliskus strādniekus un apkalpoja ar zināmu gauslbu vecus un gaidīt pieradušus klientus. Sešas nedēļas pēc Sarieta piesūtītā grāmatu, saiņa Ležē-Masjē nebija vēl tām pieskāries. Tikai pēc piecdesmit trim dienām notika, ka grāmatsējējs, salīdzinājis šīs grāmatas ar Sarieta kunga sarakstu, izdalīja tās saviem strādniekiem. Mazo Lukreciju ar Vandomas priora ģerboņiem, kas šai sarakstā nemaz nebija pieminēts, viņš noturēja par kāda cita klienta īpašumu. Un, tā kā tas nevienā citā sarakstā nebija sameklējams, tad grāmata tika ieslēgta skapī, no kurienes to kādu dienu slepus izvilka un iebāza savā kabatā grāmatsējēja dēls, jaunais Ernests. Ernests bija iemīlējies Rozē, kādā mazā veļas mazgātājā kaimiņos. Roze mīlēja laukus, un viņai patika klausīties putnu dziesmās mežā. Nodomājis sagādāt līdzekļus, lai varētu aizvest jauno meiteni kādu svētdienu pusdienās uz Šatū, Ernests atdeva L u k r e c i j u par desmit frankiem vecajam Moranžē — vecu lietu tirgonim Svētā X . . . ielā, kurš neizrādīja sevišķas ziņkāres par to, no kurienes nāca lietas, ko viņš iegādājās. Vecais Moranžē tai pašā dienā grāmatu par sešdesmit frankiem atdeva Pusāra kungam, mazas grāmatu tirgotavas īpašniekam Sen-Zermenas priekšpilsētā. Pēdējais parūpējās, lai no titullapas nozustu zīme, kas nodeva šā nenovērtējamā eksemplārā izcelšanos, un pārdeva to par pieci simti frankiem Zozefam Meijera kungam, pazīstamam amatierim, kurš to uz vietas atdeva par trīs tūkstošiem franku grāmattirgotājam Ardonam, kas savukārt to piedāvāja lielajam Paiizes grāmatu tirgotājam R. kungam, kurš samaksāja viņam seši tūkstoši franku un pēc divām nedēļām ar pieklājīgu peļņu pārdeva tālāk grāfienei de Gorsai. ŠI Parizes augstāko aprindu sabiedrībā plaši pazīstamā dāma bija viena no tām, kuru XVII gadsimtā sauca par gleznu, grāmatu un porcelānā mīļotāju; savā namā Jenas avēnijā viņa bija savākusi mākslas priekšmetu krājumus, kuri liecināja par daudzpusīgām zināšanām un labu gaumi. Jūlija vidū, kad grāfiene Gorsa atradās savā Sarviļas pilī Normandijā, uz laiku bez iemītniekiem atstātajā Jenas avēnijas namā kādu nakti ielauzās laupītājs, kurš, kā tas vēlāk kļuva zināms, piederēja pie tā sauktās Kolekcionāru bandas, kas zaga galvenokārt mākslas priekšmetus.

Kā vēlāk tika likumīgi izdibināts, ļaundaris pa lietus notekas cauruli bija uzrāpies otrajā stāvā, ielēcis no turienes balkonā un ar knaiblēm atvēris viena loga slēģus, izgriezis vienu rūti, atgrūdis loga bultu un iekļuvis lielajā galerijā. Tur viņš bija uzlauzis vairākus skapjus un paņēmis pēc savas izvēles dažādas lietas, pa lielākai daļai maza apmēra un dārgas — zelta dozes, dažas XIV gadsimta ziloņkaula lietiņas, divus vērtīgus rokrakstus no XV gadsimta un kādu grāmatu, kuru grāfienes sekretārs īsi apzīmēja par «fajansa sējumu ar ģerboņiem» un kura nebija nekas cits kā d'Esparvjē bibliotēkas Lukrecijs.

Vainīgais, par ko uzskatīja kādu angļu pavāru, netika atrasts. Bet apmēram divus mēnešus pēc zādzības kāds jauns, elegants, gludi noskuvies cilvēks parādījās vakara krēslā Kurselielā un piedāvāja vecajam Ginar-donam Vandomas priora L u k r e c i j u. Antikvārs samaksāja viņam simt sū, izpētīja to, pareizi noteica tā vērtību un daiļumu un ieslēdza vijolīšu koka skapī, kur viņš uzglabāja savas vērtīgākās lietas.

Tādas nelaimīgas dēkas nācās piedzīvot šim burvīgajam priekšmetam vienā pašā vasarā.

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA, kurā Moriss atrod savu eņģeli.

Pēc izrādes Bušote savā istabiņā noņēma krāšļus. Klusām iekšā^iesi īdēja aktrises vecais labvēlis Sandraka kungs, un aiz viņa drūzmējās apbrīnotāju bars. Nemaz neapgriezusies, Bušote jautāja, ko tie gan te meklējot, kāpēc tā blenžot uz viņu kā plānprāši un vai gan tie domājot, ka atrodoties Neijī gada tirgū, teltī, kur rāda dažnedažādus ērmus.

— Dāmas un kungi, iemetiet krūzītē desmit santimus jaunkundzes pūram, un jūs varat aptaustīt šos lielus: tas ir marmors!

Un viņa pameta uz mazo sabiedrību saniknotu skatienu:

— Arā! Taisieties, kā tiekat ārā!

Viņa sūtīja ārā visus, pat savu sirdsmīļoto Teofilu, kas stāvēja tur bāls, cirtains, kluss, skumīgs, tuvredzīgs, izklaidīgs. Bet, ieraudzījusi savu mazo Morisu, viņa pasmaidīja. Jaunais cilvēks pienāca tai klāt, pārliecās pār krēslu, kurā aktrise bija apsēdusies, apsveica to par tēlošanu un dziedāšanu, nobeigdams katru uzslavu ar skaļu skūpstu un žestu. Bušote neatlaida viņu un ar atkārtotiem jautājumiem, uzmudinošām piezīmēm un

liekuļotu neticību piespieda atkārtot šos apbrīnošanas pilnos vārdus divas, trīs un četras reizes, un, kad viņš mitējās, tā izskatījās tik bezgala pievilta, ka Moriss jutās spiests iesākt atkal visu no jauna. Viņš nožēloja, ka neesot nekāds pazinējs; tomēr piedzīvojis to prieku, ka varējis skatīt apaļos un pilnīgos uguņu apzeltītos plecus un vērot šo daiļo seju tualetes spogulī.

— Jūs bijāt apburoša.

— Patiešām? Jūs domājat?

— Debešķīga, diev ...

Pēkšņi viņš skaļi iekliedzās. Morisa acis bija spogulī ieraudzījušas parādāmies ģērbtuves dibenā kādu tēlu. Viņš strauji apgriezās, izplestām rokām metās virsū Arkadam un izvilka to gaitenī.

— Tās tik ir manieres! — aizelsusies iesaucās Bušote.

Bet jaunais d'Esparvjē vilka savu eņģeli caur mācīto suņu baru un amerikaņu akrobatu dzimtu uz izeju.

Bulvara krēslā un Vēsumā, gluži apskurbis no prieka un vēl neticēdams savai laimei, Moriss teica:

— Jūs te! Jūs te! Es meklēju jūs tik ilgi, Arkad, Mirār vai kā nu jums tīk, un beidzot es atkal atrodu jūs. Arkad, jūs man nolaupījāt manu sargeņģeli, atdodiet man to! Arkad, vai jūs vēl mīlat mani?

Arkads atbildēja: lai izpildītu pāreņģelisko uzdevumu, kādu tas uzņēmies, viņš esot bijis spiests atmest draudzību, žēlsirdību, mīlestību un visas citas jūtas, kas vērš atsaucīgāku dvēseli, bet ka, no otras puses, viņa jaunais stāvoklis, kurā tam jāciešot dažādas likstas un bēdas, padarot viņu jūtīgu pret cilvēciskām vājībām un pret savu nabaga Morisu viņš sajūtot gluži mechanisku draudzību.

— Nu labi, — iesaucās Moriss, — lai nu jūsu mīlestība pret mani cik maza, atgriezieties pie manis, palieciet pie manis. Es nevaru iztikt bez jums. Kamēr jūs bijāt pie manis, es nemaz nemanīju jūsu klātbūtni. Bet pēc jūsu aiziešanas es sevi sajutu briesmīgu tukšumu. Bez jums es esmu kā miesa bez dvēseles. Ticiet man, pat mazajā apakšstāva dzīvoklītī Romas ielā kopā ar Zilbertu es jūtos viens, mana sirds sāp pēc jums, es ilgojos jūs redzēt un dzirdēt kā todien, kad jūs man sagādājāt tādas lielas dusmas... Atzīstieties, ka man bija taisnība un ka jūs toreiz neizturējāties tā,

kā būtu sagaidāms no labi audzināta cilvēka. Ka jūs, jūs, no tik augstas kārtas, ar tik cildenu garu varētu pieļaut tādu nelāgumu, tas ir pavisam neticami, kad es sāku par to domāt! Dezobela kundze vēl līdz šim nav jums piedevusi. Viņa apvaino jūs par to, ka, parādīdamies tik nepiedienīgā brīdī, jūs viņai esot sagādājis lielas bailes un ka jūs, saāķējot viņai drēbes un sasprādzējot kurpes, esot bijis nekaunīgi uzbāzīgs. Es, es esmu visu aizmirsis. Es atceros vienīgi to, ka jūs esat mans debesu brālis, manas bērnības svētais pavadonis. Nē, Arkad, jūs nedrīkstat, jūs nevarat pamest mani vienu. Jūs esat mans eņģelis, jūs piederat man.

Arkads aizrādīja jaunajam d'Esparvjē, ka viņš nevarot vairs būt kristīga cilvēka sargeņģelis pēc tam, kad viņš pats esot meties leiup bezdibenī. Un viņš iztēloja sevi nejauku, izdvešam naidu un niknumu, vārdu sakot, — kā elles garu.

— Nieki, — teica Moriss smaidīdams, bet acis tam bija pilnas asaru.

— Ak vai! Mūsu idejas, mūsu likteņi, viss izšķir mūs, jaunais Moris. Tomēr es nevaru apslāpēt maigumu, kādu sajūtu pret jums, un jūsu sirsnīgums liek man jūs mīlēt.

— Nē! — nopūtās Moriss. — Jūs nemīlat mani. Un nekad jūs neesat mani mīlējis. No kāda brāļa vai māsas puses tāda vienaldzība būtu gluži dabiska; no drauga tā būtu parasta; no sargeņģeļa tā ir šausmīga. Arkad, jūs esat riebīgs radījums. Es jūs nīstu.

— Es mīlēju jūs no visas sirds, Moris, un es mīlu jūs arī vēl tagad. Jūs samulsināt manu sirdi, ko esmu ietvēris trīskārtīgās bruņās; jūs atklājāt man manu vājību. Kad jūs bijāt vēl mazs, nevainīgs zēns, es jūs mīlēju tik maigi un vēl daudz tīrāk nekā miss Kete, jūsu audzinātāja angliete, kas apkampa un skūpstīja jūs ar negantu iekāri. Uz laukiem ap to laiku, kad platanu plānā miza atplaiksnās garām strēlēm un atsedz maigi zaļo stumbru, pēc lietus gāzēm, kas straumēm dzen lauku ceļu smalko smilti, es mācīju jūs no .smilts, no mizām, dažām puķēm un zāļu stiebriem celt tiltus, meža būdas, terases un Adonisa dārzus, kuri pastāv labi ja kādu stundu. Maija mēnesī mēs Parizē cē'ām altari svētajai jaunavai un kvēpinājām uz tā vīraku, kura smarža izp’atījās pa visu māju, atgādināja pav^rienei Mar^elinai tās dzimtenes ciema baz-nīciņu un pašas zaudēto jaunavību, izplūdināja no tās acīm bezgalīgas asaru straumes un sagādāja galvas sāpes jūsu mātei, kuru kā visus laimīgos zemes virsū par spīti visai bagātībai māca garš laiks. Kad jūs sākāt apmeklēt skolu, es interesējos par jūsu sekmēm; piedalījos jūsu darbos un rotaļās, līdz ar jums nopūlējos pie grūtiem aritmētikas uzdevumiem un meklēju sajēgu kādā neizdibināmā Jūlija Cezara teikumā. Kādas lieliskas skriešanās sacīkstes mēs rīkojām kopā! Daudz reižu mēs jutām uzvaras reibumu un mūsu lauri nebija mirkuši ne asinīs, ne asarās. Moris, es darīju visu, kas vien bija manos spēkos, lai saglabātu jūsu nevainību, bet es nekādi nevarēju aizkavēt, ka četrpadsmit gadu vecumā jūs to pazaudējāt savas mātes istabas meitas apkampienos. Pēc tam es ar nožēlu redzēju jūs mīlam visdažādāko kārtu, stāvokļa un vecuma sievietes, kuras ne vienmēr bija arī skaistas, virmaz ne eņģeļa acīm. Mani pārlieku skumdināja šī aina, un es nodevos studijām; bagātā bibliotēka atvēra man tādus avotus, kādus reti var atrast. Es iedziļinājos reliģiju vēsturē; pārējo jūs zināt.

— Bet tagad, mans dārgais Arkad, — nobeidza jaunais d'Esparvjē, — jums vairs nav nekāda sabiedriska stāvokļa, nekādas noteiktas vietas; jūs ne no kurienes nevarat sagaidīt nekādu palīdzību. Jūs esat izmests no savas kārtas, jūs stāvat ārpus visām šķirām. Jūs esat klaidonis, baskājis.

Eņģelis ar zināmu rūgtumu atbildēja, ka tagad viņš tomēr esot ģērbies mazliet labāk nekā tad, kad viņam nācies valkāt kāda pašslepkavas skrandas.

Moriss atvainodamies pastāstīja, ka toreiz viņš ieģērbis savu kailo eņģeli pašslepkavas skrandās tāpēc, ka bijis ļoti sadusmots par viņa neuzticību. Bet nevajagot atgriezties pie pagātnes un apvainot vienam otru; tagad runa esot par to, ko nu izlemt.

— Arkad, ko jūs domājat tagad uzsākt?

— Vai es jums to neesmu jau teicis, Moris? Cīnīties pret to, kas valda debesīs, nogāzt to un iecelt viņa vietā sātanu.

— To jūs nedarīsiet. Jau tāpēc vien ne, ka tagad nav īstais laiks. Sabiedriskā doma virzās pavisam uz citu pusi. Jūs neesat ritmā, kā saka mans tēvs. Tagad dienas kārtībā konservativisms un stipra vara. Tagad visi vēlas, lai viņus kāds pārvalda, un republikas prezidents dodas pie pāvesta un apspriežas ar to. Neesiet tik stūrgalvīgs, Arkad, jūsu dvēsele nav nemaz tik ļauna, kā jūs sakāt! Patiesībā jūs esat tāds pats kā visa pasaule: jūs godājat mīļo dievu.

— Šķiet, ka es jau reiz jums pierādīju, manu mīļo Moris, ka tas, kuru jūs turat par vienīgo dievu, ir tikai demiurgs. Viņš nezina nenieka no dievišķās pasaules, kas ir augstāka par viņu, bet savā prātā iedomājas sevi par vienīgo un patieso dievu. Monsenjora Dišēna «Baznīcas vēstures» pirmā sējuma 162. lappusē jūs varat lasīt, ka šo iedomīgo un aprobežoto demiurgu sauc par Jaldabaotu. Jūs uzticēsieties šim baznīcas vēsturniekam varbūt vairāk nekā paša eņģelim. Man ir jāiet, ardievu!

— Palieciet!

— Es nevaru.

— Tā es jūs neatlaidīšu. Jūs man esat nolaupījis manu sargeņģeli. Tagad jūsu pienākums atlīdzināt zaudējumu, kādu esat nodarījis. Dodiet man vietā citu!

Arkads atteica, ka viņš neesot spējīgs izpildīt tādu prasību. Kopš tas esot aizgājis no augstā sargeņģeļu noteicēja, viņš nekā no tā nevarot vairs dabūt.

— Mans mīļais Moris, — viņš smaidīdams piebilda, — izlūdzieties jūs pats kādu no Jaldabaota!

— Nē! Nē! Nē! Nav nekāda Jaldabaota! — iesaucās Moriss. — Jūs man esat atņēmis manu sargeņģeli, atdodiet man to!

— Ak vai, es nevaru to izdarīt!

— Jūs nevarat to izdarīt, Arkad, tāpēc, ka esat dumpinieks?

— Labi! — izsaucās Moriss. — Tad es būšu jūsu sargeņģelis. Es neatstāšu jūs vienu.

Un Moriss d'Esparvjē aizveda Arkadu sev līdz pie P. mieloties ar austerēm.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA Apspriede

Arkada un Zitas saaicināti, šai dienā Senas krastos, Zonšerā, dumpīgie eņģeļi bija sapulcējušies kādā pamestā un nolaistā izrāžu zālē, ko princis Istars bija noīrējis no kāda krodzinieka Baratana. Trīssimt eņģeļu bija sablīvējušies amfiteatrī un ložās. Uz skatuves, kur nokarājās vēl kādas lauku skata dekorāciju skrandas, bija novietots galds, atzveltnis un vairāki krēsli. Saplaisājušās un salpetra kārtiņu klātās sienas, kas ūdens krāsām bija apgleznotas ar puķēm un augļiem, sabirza, kur vien kāds tām pieskārās. Nožēlojamā vietas ikdienišķība jo vairāk izcēla sapulces kaislību varenību. Kad princis Istars uzaicināja sapulcējušos sastādīt prezidiju un vispirms izvēlēt goda priekšsēdētāju, klātesošiem bija mēles galā vārds, kas skanēja visā pasaulē, bet svētā godbijība noslēdza visiem lūpas. Pēc īsas klusuciešanas vienbalsīgi tika izvēlēts klāt neesošais Nektārs. Arkads, kam bija ierādīta vieta atzveltni starp Zitu un kādu iapaņu eņģeli, tūlīt ņēma vārdu:

— Debesu dēli! Biedri! Jūs esat atbrīvojušies no debesu verdzības: jūs esat nosvieduši jūgu, ko jums bija uzkrāvis tas, ko sauc par Jahvi, bet ko mēs te gribam saukt tā īstajā vārdā par Jaldabaotu, jo tas nav pašauju radītājs, tikai tumšs un barbarisks demi-urgs, kas dabūjis savā varā vienu no niecīgākajām visuma daļiņām un izplatījis tur ciešanas un nāvi. Debesu dēli, es uzaicinu jūs izteikties, — vai jūs gribat cīnīties pret Jaldabaotu un iznīcināt viņu?

Viena vienīga balss, kurā bija saplūdušas kopā visas balsis, atbildēja:

— Mēs to gribam.

Un daži, saukdami cits par citu, apzvērēja uzkāpt Jaldabaota kalnā, sagāzt agata un porfira sienas un nosviest debesu tirānu mūžīgā tumsībā.

Bet kāda kristāldzidrā balss pārskanēja tumšo rūkoņu:

— Bezdievīgie, zvēresta lauzēji, ārprātīgie, drebiet! Tas kungs jau izstiepj pār jums savu bargo roku.

Tas bija viens no uzticīgajiem eņģeļiem, kas, ticības un mīlas trauksmē ilgodamies pēc ticības apliecinātāju un mocekļu slavas, tiekdamies līdzīgi savam dievam izlīdzināt visus ļaudis uzupurēšanās daiļumā, bija meties dievzaimotāju vidū, lai biedinātu tos, samulsinātu un tad pats pakristu zem viņu sitieniem.

Sapulce vienprātīgi vērsās pret viņu ar niknu sašutumu. Tuvākie sāka to sist.

Viņš iesaucās skaņā un drošā balsī:

— Lai slavēts dievs! Lai slavēts dievs! Lai slavēts dievs!

Viens no dumpiniekiem sažņaudza tam kaklu un apslāpēja rīklē debesu kunga slavinājumus. Viņu nogāza zemē, mīdīja kājām.

Princis Istars pacēla viņu augšā, saņēma ar diviem pirkstiem viņu pie spārniem, izstiepās visā garumā kā dūmu stabs, atvēra kādu mazu lūku, kuru neviens cits nebūtu varējis aizsniegt, un izbīdīja uzticīgo eņģeli ārā. Tūliņ atkal iestājās kārtība.

— Biedri, — Arkads no jauna uzsāka, — tagad, kad mēs esam apstiprinājuši savu apņemšanos, mums jāatrod līdzekļi, kā to realizēt, un jāizvēlas tie labākie. Jums tad nu jāpārliek, vai mums jāuzbrūk naidniekam ar dzīvu spēku, — vai nebūtu labāk, ja mēs mēģinātu piegriezt debesu tautas mūsu centieniem ar ilgu un cītīgu propagandu.

— Karu! Karu! — kliedza sapulce.

Un likās, ka skanētu taures un dārdētu bungas.

Teofils, ko princis uz sapulci bija vilkšus atvilcis, piecēlās bāls un nomākts un teica nemiera pilnā balsī:

— Brāļi, neuzņemiet to, ko es jums teikšu, no ļaunās puses! Mani vada draudzības jūtas, kādas es sajūtu pret jums. Es esmu tikai nabaga mūziķis. Bet ticiet man: dievišķā gudrība, kas visu paredz, vēlreiz satrieks jūsu nodomus.

Teofils Belē apsēdās, viņu pavadīja izsmiekli un svilpieni. Un Arkads turpināja tālāk:

— Jaldabaots paredz visu, to es neapstrīdu. Viņš paredz visu; bet, lai paļautu mums brīvu izvēli, viņš ar mums rīkojas tā, it kā neparedzētu nenieka. Ik bridis viņu pārsteidz, apmulsina; visdabiskākie notikumi nāk viņam gluži negaidīti. Sī vajadzība saskaņot savu paredzēšanu ar cilvēku un eņģeļu brīvību pastāvīgi sagādā viņam gluži nepārvaramas grūtības un šausmīgu apjukumu. Viņš nekad neredz tālāk par savu degungalu. Viņš nebija sagatavojies uz Ādama nepaklausību, un cilvēka ļaunā daba bija tam tik negaidīta, ka pats nožēloja, ka bija tos radījis, un gribēja noslīcināt viņus grēkuplūdu ūdeņos kopā ar visiem dzīvniekiem, kuriem viņš nevarēja nekā pārmest. Savā aklumā viņš pielīdzināms vienīgi Kārlim X — viņa iemīļotajam valdniekam. Ja mēs būsim kaut cik uzmanīgi, mēs viņu viegli pārsteigsim. Es domāju, ka viss sacītais spēs nomierināt manu brāli.

Teofils neatbildēja nekā. Viņš mīlēja dievu, taču bijās no uzticīgā eņģeļa likteņa.

Mamons, viens no sapulces mācītākajiem gariem, nebija tomēr gluži apmierināts ar sava brāļa Arkada apcerēm. ^

— Pačuriet vērā to, — teica šis gars, — Jaldabao-tam ir maz vispārējās kulturas, bet zaldāts viņš ir no galvas lidz kājām. Paradize ir caur un cauri militārā organizacija, kas dibinās uz kārtu pakāpēm un discip-linu. Pasiva paklausība tur tiek uzskatīta par absolutu likumu. Eņģeļi sastāda karaspēku. Salīdziniet tad nu viņu mājokļus ar tiem Elizejas laukiem, kādus mums tēlo Vergilijs. Elizejas laukos valda pilnīga brīvība, saprāts, gudrība; laimīgās ēnas risina savā starpā sarunas miršu birzīs. Jaldabaota debesīs nav nekādu civiliedzīvotāju; visi tur sadalīti pa pulkiem, ievesti matrikulās, sanumurēti. Šīs debesis ir kazarma un manevru lauks. Paturiet to vērā!

Arkads iebilda, ka pretinieku vajagot iztēloties tādu, kāds tas esot īstenībā, un ka paradizes militārā organizacija daudz vairāk atgādinot karaļa Gleglē ciematus nekā lielā Fridricha Prūsiju.

— Pat jau pirmās sacelšanās laikā, — viņš teica,

— pirms laiku aizsākumiem, kauja ilga divas dienas

Un Jaldabaota tronis tika satricināts. Demiurgs tomēr uzvarēja. Bet kam gan tam bija jāpateicas par uzvaru? Nejaušam pērkona negaisam, kas izcēlās kaujas laikā. Zibens ķēra Luciferu un viņa eņģeļus, apdullināja tos un notrieca lejup. Jaldabaotam par savu uzvaru jāpateicas zibenim. Zibens ir viņa vienīgais ierocis. Un to viņš lieto bez jēgas. Zibeņos un pērkonos viņš pasludināja savus baušļus. «Uguns iet viņam pa priekšu,» saka pravietis. Bet jau filozofs Seneka zināja sacīt, ka lejup krītošie zibeņi apdraud tikai ļoti nedaudzus, bet izbailes visos rada. Šis aizrādījums bija patiess tikai kristīgās eras pirmā gadsimta ļaudīm, un nekādā gadījumā to nevar vairs attiecināt uz XX gadsimta eņģeļiem. Ka viņš ar visiem saviem pērkoniem nejutās visai stiprs, uz to norāda kaut vai tas, ka tornis no nededzinātiem ķieģeļiem un kalna piķa iedveš viņam šausmīgas bailes. Vai jūs gan domājat, biedri, ka vecais saules sistēmas meistars ar saviem eņģeļiem, kuri apbruņoti vēl tāpat? kā Ābrama laikos, varēs turēties pretī, kad debesu cietoksnim uzbruks miriades debesu garu, kas būs apgādāti ar visiem kara līdzek-' ļiem, kādus spēj dot modernā zinātne? Demiurga karavīri vēl šobaltdien valkā zelta bruņu cepures un dimanta vairogus. Miķelis, viņu labākais vadonis, nezina labākas taktikas par atsevišķām cīņām. Viņš vēl pieturas pie faraonu ratiem un nekad vēl nav dzirdējis kaut vai par maķedoniešu falangu.

Un jaunais Arkads garākā runā vilka paralēlēs starp apbruņotajiem Jaldabaota lopiņiem un apzinīgajiem revolūcijas karotājiem. Pēc tam tika pārspriests jautājums par naudas līdzekļu avotiem.

Zita apgalvoja, ka kara sākšanai naudas pietiekot, ka elektrofori esot pasūtīti un ka pirmā uzvara atvēršot kreditu.

Diskusija turpinājās, dedzīga un juceklīga. Šai eņģeju parlamentā tukšas vārdu straumes plūda tādā pašā pārpilnībā kā cilvēku sapulcēs. Jo tuvojās nobalsošana, jo skaļāk un biežāk iezīmējās sajukums un nemiers. Nebija nekādu šaubu, ka galvenā virspavēlniecība tiks nodota atkal tam, kas jau reiz pirmais bija pacēlis revolūcijas karogu. Bet, tā kā visi vēlējās būt par leitnantiem pie Lucifera, tad katrs, kas aprakstīja, kādiem karavadoņiem būtu jādod priekšroka, tēloja tieši sevi pašu. Tā Alkors, pats jaunākais dumpinieku vidū, teicS šādus straujus vārdus:

— Par laimi Jaldabaota armijā pavēlniecība ieturēta gadu pakāpēs. Tāpēc nav domājams, ka starp vadoņiem tur būs daudz varoņu. Pavēlēt nevar iemācīties ar ilgu un paklausīgu kalpošanu, tāpat kā liela kopuma aptvērums neizriet no mazu sīkumu ievērošanas. Mēs seno un jauno laiku vēsturē redzam, ka lielākie karavadoņi ir bijuši karaļi, kā Aleksandrs un Fridrichs, aristokrati, kā Cezars un Tirāns, vai vāji kareivji— kā Bonaparts. Amatniecisks gars vienmēr ir aprobežots un pakļauts citiem. Biedri, izvēlēsimies apgarotus vadoņus, kas atrodas pašā ziedu laikā! Sirmgalvis varbūt ieradis censties pēc uzvaras, bet jābūt jaunam, lai uzvaru iegūtu.

Alkoru tribinē nomainīja kāds ķerubu filozofs.

— Karš nekad nav bijis, — teica viņš, — ne kāda noteikta zinātne, ne ari kāda atsevišķa māksla. Mūžam tajā bijis jūtams rases ģēnijs vai arī kāda cilvēka prāts. Bet kā gan lai noteic vadošā ģeneraļa nepieciešamās īpašības nākotnes karā, kurā vairāk būs jāievēro lielākas masas un kustības, kādas cilvēka prāts nevar nemaz aptvert? Pastāvīgi pieaugošais technisko līdzekļu skaits, līdz bezgalībai pavairodams maldīšanās iespējamības, paralizē vadoņu ģēniju. Zināmā militārās attīstības pakāpē, kādu mūsu paraugi — eiropieši ir jau gandrīz sasnieguši, paši gudrākie un paši muļķākie vadoņi būs vienlīdzīgi savā nevarībā. Otrs svarīgs apstāklis, kas izriet no mūslaiku lielās bruņošanās, ir tas, ka skaitliskais likums neatvairāmi skubina līdzināties spēku līdzsvaram. Ir jau tiesa, ka desmit dumpinieku eņģeļi būs vairāk vērts nekā desmit Jaldabaota eņģeļu; bet nepavisam nav tiesa, ka arī miljons dumpīgo eņģeļu varētu būt vairāk vērts nekā miljons Jaldabaota eņģeļu. Lielie daudzumi karā tāpat kā visur citur iznīcina individuālās spējas un priekšrocības par labu kādai kolektivai, gan stipri vien rudimentārai dvēselei.

Sarunu troksnis nomāca eņģeļu filozofa balsi, un tas beidza savu runu, valdot vispārējai vienaldzībai.

No tribines atkal skanēja kara aicinājumi un uzvaras sludinājumi. Tika cildināts zobens, kuru paceļ taisnas lietas labā. Trakojošā pūļa piekrišanas vētrā sadumpojušos eņģeļu triumfs tika nosvinēts priekšlaikus vai divdesmit reižu. Pret mēmajām debesīm pacēlās saucieni: «Lai dzīvo karš!»

Šai sajūsmas uzbangojumā uz estrādi devās princis Istars, un grīda sāka čīkstēt zem viņa svara.

— Biedri! — viņš sauca. — Jūs gribat uzvarēt, un tā ir gluži dabiska vēlēšanās. Bet jūs būtu pagalam samaitājušas literatūra un dzeja, ja jūs domātu to panākt ar karu. Karošanas ideja tagad vēl var mājot tikai prātu izdzīvojušu buržuā vai aizgulējušos romantiķu smadzenēs. Kas ir karš? Ķēmīga maskarade, par kuru stulbi jūsmo liriskā patriotisma trinkšķinā-tāji. Ja Napoleonam būtu bijis praktisks saprāts, viņš nebūtu uzsācis nevienu karu; bet viņš bija sapņotājs, Osiana apskurbināts sapņotājs. Jūs kliedzat: «Lai dzīvo karš!» Jūs esat tukšpauri. Kad jūs reiz kļūsiet intelektuālās būtnes? Intelektualisti nemeklē spēku un varenību visās šais blēņās, kuras sastāda kara mākslu: taktikā, stratēģijā, fortifikācijā, artilērijā un citās bēr-nišķībās. Viņi netic karam, jo karš ir fantazija; viņi tic ķīmijai, jo ķīmija ir zinātne. Viņi prot ietvert uzvaru algebriskā formulā.

Un, izvilcis no kabatas mazu pudelīti, princis Istars rādīja to sapulcei un izsaucās ar uzvaras pilnu smaidu:

— Te, lūk, ir uzvara!

DIVDESMIT SEPTĪTA NODAĻA,

kurā tiek atklāts kāds slepens un dziļš cēlonis, kas ļoti bieži liek uzbrukt vienai valstij otrai un sagādā postu kā uzvarētajam, tā uzvarētājam, un kurā saprātīgs lasītājs (ja tāds ir, par ko es gan šaubos) pārdomās šos spēcīgos vārdus: «Karš ir veikals.»

Eņģeļi bija izklīduši. Arkads un Zita sēdēja zālē Mcdonas pakalna piekājē un lūkojās Senā, kas plūda starp vītoliem.

— Šai pasaulē, — tfeica Arkads, — šai pasaulē, kura sevi dēvē par pasauli, lai gan tajā daudz mazāk saulainu nekā tumšu lietu, nevienai domājošai būtnei neienāks ne prātā, ka tā varētu iznīcināt kaut vai vienu vienīgu atomu. Vislielākais, ko mēs varam iedomāties, būtu tas, ka mēs varētu nonākt tiktāl, ka spētu vienā otrā vietā pārveidot dažu atomu ritmu un dažu šūniņu izkārtojumu. Un tas tad arī, ja par to padomā, ierobežo mūsu lielo pasākumu. Un, kad mēs Jaldabaota vietā būsim ielikuši Pretrunu garu, tad mums nekā nebūs vairs ko darīt... Zita, vai ļaunums slēpjas pašu lietu dabā vai viņu izkārtojumā? Tas, lūk, ir jāzina. Zita, esmu dziļi satraukts...

— Mans draugs, — atbildēja Zita, -— ja vajadzētu iepazīt dabas noslēpumu, lai varētu darboties, nekad nekāda darbība nebūtu iespējama. Un tad neviens arī nedzīvotu, jo dzīvot nozīmē darboties. Arkad, vai jums jau trūkst apņēmības?

Arkads apgalvoja daiļajai erceņģelienei, ka viņš esot stingri nolēmis nogāzt demiurgu mūžīgā tumsībā.

Pa ceļu lielā putekļu mākonī šurp joņoja kāda mašīna. Tā apstājās abu eņģeļu priekšā, un pa auto lodziņu kļuva redzams barona Everdingena līkais deguns.

— Labdien, mani debesu draugi, labdien, debesu dēli, — sveicināja kapitalists. — Esmu laimīgs, ka jūs satieku. Man ir kas svarīgs jums sakāms. Nestāviet ne mirkli dīfeā, neaizsnaudieties: bruņojieties, bruņojieties! Jaldabaots var pārsteigt jūs. Jums ir bagātīgas iespējas: izlietojiet tās bez kavēšanās. Nupat man ir kļuvis zināms, ka erceņģelis Miķelis debesīs izdarījis lielus pērkonvāļu un zibeņu pasūtījumus. Ticiet man un iegādājieties vēl piecdesmit tūkstošu elektroforu. Es pieņemu šo pasūtījumu. Dzīvojiet veseli, eņģeļi! Lai dzīvo debesu tēvzeme!

Un barons Everdingens aizdrāzās uz ziedošajiem Luvsjenas laukiem kopā ar kādu glītu aktrisi.

— Vai tas tiesa, ka demiurgs bruņojas? — jautāja Arkads.

— Var jau būt, — atbildēja Zita, — ka tur augšā kāds cits barons Everdingens kūda bruņoties.

Jaunā Morisa sargeņģelis iegrima uz dažiem mirkļiem pārdomās. Tad viņš nomurmināja:

— Vai mēs lai būtu tikai rotaļlietiņas finansistu rokās?

— Nu, protams! — atteica skaistā erceņģeliene.

— Karš ir veikals. Visos laikos tas ir bijis veikals.

Pēc tam viņi ilgi un plaši pārsprieda, kā realizēt savu milzīgo pasākumu. Prinča Istara anarchistiskos projektus tie neatzina un noraidīja, bet nolēma ar savu sajūsmas pilno un labi apmācīto karaspēku izdarīt debesu valstībai varenu un pēkšņu uzbrukumu.

Izrādījās, ka Zonšeras krodzinieks Baratans, kas dumpīgajiem eņģeļiem bija izīrējis izrāžu zāli, ir policijas spiegs. Savos ziņojumos prefektūrai viņš nosūdzēja, ka šās privātās savienības locekļi gatavojot uzbrukumu kādai personai, kuru tie iztēlojuši par stulbeni un cietsirdi un kuru tie saukuši par A 1 a b a 1 o t u. Aģents domāja, ka tam vajagot būt pseidonimam, kas apzīmējot vai nu republikas prezidentu, vai arī pašu republiku. Sazvērnieki šim Alabalotam vienbalsīgi izteikuši draudus, un viens no viņiem, ļoti bīstams indivīds, kas anarehistu aprindās esot labi pazīstams un jau vairākkārt arī sodīts par pretvalstiskiem rakstiem un runām, kas sevi dēvējot par princi Istaru vai Ķerubu, vicinājis pa gaisu bumbu, kura gan bijusi ļoti maza kalibra, bet kuras spēkam vajagot būt briesmīgam. Pārējie sazvērnieki Baratanam bijuši sveši, lai gan viņš bieži apmeklējot revolucionāru aprindas. Vairāki starp viņiem bijuši ļoti jauni, bez bārdām. Divus, kuru runas bijušas sevišķi niknas, viņš izspiegojis; vienu vārdā Arkadu, kas dzīvojot svētā Zaķa ielā, un otru — visai dīvainu sievieti Zitu, kuras dzīves vieta esot Monmartra; abu divu eksistences līdzekļus neesot izdevies noskaidrot.

Viss tas policijas prefektam likās pietiekami svarīgi, lai par to ziņotu ministru padomes priekšsēdētājam.

Trešā republika pašlaik pārdzīvoja vienu no tiem savas attīstības periodiem, kuros franču tauta, jūsmodama par autoritatēm, dievinādama varu, domājās vai bojā aizejam tāpēc, ka tā netiekot valdīta diezgan stipri, un saukdama sauca pēc glābēja. Ministru padomes priekšsēdētājs un tieslietu ministrs nevarēja vēlēties neko labāku kā kļūt par šo gaidīto glābēju. Tagad nu vēl tikai, lai par tādu tiktu, vajadzēja no kaut kurienes rasties kādām sazvērestības briesmām. Un tādēļ ziņa par sazvērestību viņam bija īsti pa prātam. Viņš izjautāja policijas prefektu par šā pasākuma dalībniekiem un to nodomu plašumu. Policijas prefekts zināja stāstīt, ka šiem ļaudīm liekoties būt gana kā naudas, tā prāta un enerģijas; viņi tikai runājot pārāk daudz un viņu pašu ari esot par daudz, lai varētu darboties slepeni un saskanīgi. Ministrs, atlaidies savā atzveltnī, ņēmās to visu pārdomāt. Rakstāmgalds impērijas stilā, pie kura viņš sēdēja, vecās tapetes, kas klāja sienas, res-tauracijas laika pulkstenis un lukturi, viss šai tradicionālā kabinetā viņam atgādināja lielos valdīšanas principus, kas nemainās nekādā režīmu secībā, — viltu un nekaunību. Pēc īsas pārdomas viņš nosprieda, ka jālauj sazvērestībai pieaugt un izveidoties, ka zināmā mērā derētu pat to pabalstīt, izgreznot, izpūst un apspiest tikai tad, kad no tās būs izdabūts viss iespējamais.

Viņš ieteica policijas prefektam cieši uzmanīt šo lietu, katru dienu viņam sniegt notikumu pārskatu un pagaidām arī aprobežoties tikai ar šādu informētāja lomu.

— Es paļaujos uz jūsu labi pazīstamo apdomību: tikai novērojiet un neiejaucieties.

Un ministrs aizkūpināja cigareti. Viņš ar šīs sazvērestības palīdzību cerēja ierobežot opoziciju, nostiprināt savu varu, noniecināt amata biedrus, pazemot republikas prezidentu un kļūt par gaidīto glābēju.

Policijas prefekts apsolījās sekot ministra norādījumiem, bet pats pie sevis apņēmās rīkoties vienīgi pēc sava prāta. Viņš lika ūfemanit Baratana uzdotos indi-vidus un ieteica saviem aģentiem neiejaukties šai lietā, lai notiktu kas notikdams. Princis Istars pamanīja, ka tiek izspiegots, un, tā kā viņš bija ne vien stiprs, bet arī apdomīgs, novāca no savas jumta paslēptuves tur noglabātās bumbas un nogādāja tās pa dažādiem aplinku un slepeniem ceļiem no autobusa uz metro un no metro atkal autobusā — pie eņģeļa mūziķa.

Arkads katru reizi, kad izgāja no sava nama Svētā Zaķa ielā, atrada pie vārtiem kādu pārspīlēti elegantu kungu, kuram vienmēr rokās bija dzelteni cimdi un kurš nēsāja kaklautā adatu ar dimantu, kas bija vēl lielāks par pazīstamo Pavaldoņa dimantu. Nepazīdams zemes lietas, dumpīgais eņģelis šai parādībai nepievērsa nekādu uzmanību. Bet jaunais Moriss d'Esparvjē, kas bija apņēmies apsargāt savu sargeņģeli, noraudzījās ar lielu nemieru uz šo džentlmeni, kurš likās būt tikpat cītīgs un pat vēl modrāks nekā Minjons, kas vēl nesen Garansjērielā raidīja savus pētījošos skatienus visapkārt no Sordjēru nama aungalvu tēliem līdz pat Sv. Sulpicija baznīcas kora vietai. Moriss katru dienu divas vai trīs reizes uzmeklēja Arkadu viņa mēbelētajā istabā, brīdināja par briesmām un mudināja pārmainīt dzīves vietu.

Ik vakaru viņš pavadīja savu eņģeli uz nakts krodziņiem, kur tie abi vakariņoja kopā ar meitenēm. Tur jaunais d'Esparvjē izteica savus pareģojumus par nākamo boksa maču, tad atkal nopūlējās pierādīt Arka-dam dieva esamību, kādas zināmas reliģijas nepieciešamību un kristiānismā skaistās puses un centās viņu atrunāt no bezdievīgiem un noziedzīgiem pasākumiem, kas tam atnesīšot tikai rūgtumu un vilšanos.

— Jo galu galā, — sacīja jaunais apoloģēts, — ja jau kristiānisms būtu tik nelāgs, tas būtu visiem zināms.

Nakts meitas slavēja Morisu par viņa reliģiozajām jūtām, un, kad skaistais Arkads iesāka zaimot dievu savā valodā, no kuras tās nespēja nekā sajēgt, tās aizspieda sev ausis un neļāva viņam runāt, baidīdamās, ka debesu zibeņi tās nesatriec līdz ar viņu. Jo viņas domāja, ka dievs savā visvarenībā un visaptverošā lēnprātībā, pēkšņi atriebdamies saviem zākātājiem, bez kāda ļauna nodoma viegli var sodīt kopā ar vainīgo arī nevainīgo.

Laiku pa laikam eņģelis kopā ar savu sargu vakariņoja pie eņģeļa mūziķa. Moriss, kuram brīžiem ienāca prātā, ka viņš ir kļuvis Bušotes mīļākais, ar nepatiku vēroja, ka Arkads pret dziedātāju izturas ar pārāk lielu vaļību. Bušote viņam to pieļāva kopš tā laika, kad viņa ar Arkadu bija savienojusies uz mazās, puķainās kušetes tūliņ pēc tam, kad muzikalais eņģelis bija licis to izlabot. Moriss ļoti mīlēja Dezo-bela kundzi, mīlēja mazliet ari Bušoti un bija mazliet greizsirdīgs uz Arkadu, un greizsirdība, gluži dabiskas jūtas kā pie cilvēkiem, tā dzīvniekiem, sagādā visiem pat pašos vieglākajos gadījumos degošas sāpes. Nojauzdams patiesību, — un Bušotes temperaments un eņģeļa raksturs to viņam atklāja diezgan pareizi, viņš uzbruka Arkadam ar izsmiekliem un lamām, apvainodams to izvirtībā. Arkads viņam mierīgi atbildēja, ka esot visai grūti fizioloģiskās dziņas pilnīgi pakļaut kādiem noteiktiem likumiem un ka morālistiem, labo no ļauna nošķirojot, nākoties sadurties ar lielām grūtībām.

— Es, — sacīja Arkads, — labprāt atzīstu, ka ir gandrīz neiespējami sistemātiski pieturēties pie kādas dabiskas morāles. Dabai nav principu. Un tā nedod mums ne mazākā iemesla domāt, ka cilvēciskā dzīve būtu godājama. Daba ir vienaldzīga un netaisa nekādas izšķirības starp labu un ļaunu.

— Jūs tad nu sapratīsiet pats, — iebilda Moriss,

— ka reliģija ir nepieciešama.

— Mūsu dienu morāli, — atteica eņģelis, — patiesībā iedvesmojis visrupjākais empirisms. Vajadzības un ieražas vienīgās veido tikumus. Tas, ko debesis pavēl, nav nekas cits kā vien veco ieražu piepildījums. Dievišķais likums, kas ar mākslīgu uguņošanu reiz pavēstīts nezin kādā tur Sinaja kalnā, nav nekas cits kā vien cilvēcisko aizspriedumu kopsavilkums. Un tāpēc, tāpat kā mainās tikumi, arī reliģijas, kas pastāv ilgāku laiku, kā jūdu kristiānisms, maina savu morāli.

— Vārdu sakot, — Moriss, kura saprašana pieauga acīm redzot, vaicāja, — jūs man piekrītat, ka reliģija stājas cejā daudziem netikumiem un noziegumiem?

— Ja vien tā tieši nemudina uz tiem, kā, piemēram, uz Ifiģenijas noslepkavošanu.

— Arkad, — Moriss izsaucās, — kad es dzirdu jūs tā runājam, es priecājos, ka neesmu nekāds izglītotais cilvēks.

Pa to ļaiku Teofils, noliecies pie klavierēm, aizplīvurojies savos gaišajos matos, nolaida pār kauliņiem savas apgarotās rokas, izdziedāja un nospēlēja visu «G o 1-kondas karalienes Alines» partituru.

Princis īstars ieradās šais draudzīgajās sapulcēs ar bumbām un šampanieša pudelēm piebāztām kabatām, pie kam kā par pirmajām, tā arī par otrajām pateicība pienācās devīgajam baronam Everdingcnam. Bu-šote saņēma ķerubu ar prieku, jo viņš uzskatāmi apliecināja uzvaru, ko tā bija izcīnījusi toreiz uz mazās puķainās kušetes. Viņas priekšā tas atgādināja nocirsto Goliātā galvu jaunā Davida rokās. Viņa apbrīnoja prinča veiklās pavadītāja spējas, vīra spēku, ko tā gan bija vēl pārspējusi, un ārkārtīgo izturību dzeršanā.

Kādā naktī, kad jaunais d'Esparvjē vadīja savu eņģeli automobilī no Bušotes mājas uz mēbelētajām istabām Svētā 2aka ielā, debesis bija gluži tumšas; pie nama vārtiem kā bāka mirdzēja spiega dimants; trīs riteņbraucēji, kas bija turējušies tā staru lokā, automobilim pienākot, izputēja katrs uz savu pusi.

Eņģelis nepievērsa tam nekādu uzmanību, bet Moriss nosprieda, ka par Arkada gaitām interesējas vairākas personas, kam liels svars valstī. Viņš apsvēra draudošās briesmas un tūliņ izlēma, kas darāms.

Otrā dienā viņš devās pie aizdomās turētā, lai aizvestu to uz Romas ielu. Eņģelis vēl bija gultā. Moriss mudināja to apģērbties un sekot viņam.

— Nāciet drīzāk! — viņš teica. — Sajā mājā jums vairs nav droša palikšana. Jūs tiekat uzmanīts. Šodien vai rit jūs var apcietināt. Vai jūs gribat pārnakšņot aresta telpās? Nē. Labi! Iesim! Es jūs aizvedīšu uz drošu vietu.

Gars mazliet līdzcietīgi pasmaidīja par savu vientiesīgo glābēju.

— Vai jūs nezināt, — viņš teica Morisam, — ka viens eņģelis atrāvis vaļā cietuma durvis, kurā bij ieslodzīts apustulis Pēteris, un atsvabinājis to? Vai jums, jaunais Moris, šķiet, ka esmu vājāks par šo debesu brāli, un vai jūs domājat, ka es nepratīšu izdarīt pats savā labā to, ko viņš izdarīja Tiberiadas ezera zvejnieka labā?

— Uz to jūs labāk neatsaucaties, Arkad. To viņš izdarīja ar brīnuma palīdzību.

— Vai ari «brīnumainā kārtā», kā teicis kāds no muslaiku baznīcas vēsturniekiem. Bet tas nav svarīgi. Es sekošu jums. Ļaujiet tikai man sadedzināt dažas vēstules un sasaiņot grāmatas, kas man vajadzīgas!

Viņš iesvieda kaminā papīrus, sabāza kabatās vairākus sējumus un devās savam ceļrādim līdz uz automašīnu, kas to gaidīja tepat tuvumā pie Francijas koledžas. Moriss apsēdās pie stūres. Viņš pēc apdomīgā ķeruba parauga brauca līčloču un tik ātri, ka apmulsināja visus daudzos un ātros riteņbraucējus, kas bija metušies viņam pa pēdām. Beidzot, izšķērsojis pilsētu visos virzienos, viņš apstājās Romas ielā pie nama, kur eņģelis bija parādījies pirmo reizi.

Telpās, ko tas bija atstājis pirms astoņpadsmit mēnešiem, lai veiktu savu uzdevumu, Arkads atcerējās neatsaucami pagājušo, un viņa nāsis iedrebējās, ieelpojot Zilbertas smaržu. Viņš apjautājās, kā klājoties Dezobela kundzei.

— Ļoti labi, — atbildēja Moriss, — tā kļuvusi mazliet kuplāka un krietni skaistāka. Viņa vēl arvien dusmīga uz jums par jūsu neuzvedību. Ceru, ka kādu dienu viņa%jums to piedos, kā es to jums esmu piedevis, un aizmirsīs jūsu apvainojošo izturēšanos. Bet pagaidām viņa vēl ir stipri nikna uz jums.

Jaunais d'Esparvjē savus saimnieka pienākumus pret eņģeli izpildīja ar sapratni, kāda piemīt labi audzinātam cilvēkam, ar maigu drauga gādību. Viņš parādīja eņģelim saliekamo gultu, kas katru vakaru bija jāuzstāda priekšnamā un no rīta jānoslēpj blakus telpā; viņš parādīja tam tualetes galdu un tā piederumus, vannu, veļas skapi, kumodi, pateica nepieciešamo par apkuri un apgaismojumu, paziņoja, ka maltītes viņam tiks pienestas mājās un saimniekošot durvju sargs, un parādīja podziņu, ko vajadzēja paspiest, lai atsauktu šo kalpotāju; beidzot viņš eņģelim teica, lai tas iekārtojoties kā savās mājās.

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA,

kas veltīta visai nepatīkamam ģimenes tracim.

Kamēr Morisa mīļākās bija godīgas sievietes, viņa uzvešanās nepelnīja nekādu pārmetumu. Viss mainījās, kad viņš sāka satikties ar Bušoti. Morisa māte izlikās neredzam mīlestības sakarus, kas gan, tiesa kas tiesa, bija nosodāmi, taču eleganti un slepeni, bet uzskatīja par skandalu to, ka viņas dēls ielaižas ar kaut kādu dziedātāju. Berta, Morisa mazā māsa, smalkāk nekā katķismu zināja šava brāļa nemitīgās mīlas dēkas un bez kāda ļauna nolūka izpauda tās tālāk savām jaunajām draudzenēm. Mazais Leons, kam nupat bija apritējuši septiņi gadi, kādu dienu vairāku dāmu klātbūtnē paziņoja savai mātei, ka viņš, izaudzis liels, mīlestības lietās rīkošoties tāpat kā Moriss. Renē d'Esparvjē kundzes mātes sirdi krimta nemiera tārps.

Tai pašā laikā kāds nopietns notikums mājas dzīvē ļoti uztrauca pašu Renē d'Esparvjē kungu. Viņam bija iesniegtas Morisa parakstītas parādzīmes; paraksts nebija viltots, bet skaidri bija redzams nodoms izlietot dēla vārdu tēva vietā; tas bija morāls viltojums. Un te nu kļuva redzams, ka Moriss dzīvoja nekārtīgi, bija iestidzis parādos un ka viņam trūka smalkjūtības. Ģimenes galva šai lietā apspriedās ar savu laulāto draudzeni. Tika nolemts, ka tēvs vispirms izteiks dēlam stingru rājienu un aizrādīs uz bargākiem soļiem nākotnē un ka māte kādu laiku izliksies sērīga un maiga, lai vēlāk pamatoti sadusmoto tēvu atkal salabinātu. Kad nu viss bija tā nokārtots, Renē d’Esparvjē kungs otrā rītā iesauca dēlu savā kabinetā. Lai acumirklis būtu svinīgāks, viņš bija apvilcis garos svārkus. Pēc tā Moriss sprieda, ka saruna būs nopietna. Ģimenes galva bija mazliet bāls un paziņoja balsī, kam trūka īstas drosmes (viņš bija bailīgs cilvēks), ka viņš nevarot vairs ilgāk ciest sava dēla nekārtīgo dzīvi un gieprasot tūlītēju un pilnīgu dzīves veida pārmaiņu. Nekādu palaidnību vairs, nekādu parādu, nekādu ļaunu biedru, bet darbs, kārtība, laba sabiedrība.

Moriss savam tēvam, kurš galu galā taču bija izteicis pelnītus pārmetumus, labprāt būtu atbildējis ar cieņu un bijāšanu. Bet par nelaimi arī Moriss bija bailīgs, un garie svārki, kuros d'Esparvjē kungs bija ietērpies, lai darītu cienīgāku šo mājas tiesu, šķita tieši iznīcinām katru iespēju vienkāršai sirsnībai. Moriss nelaimīgā kārtā klusēja, un tā jau likās nekaunība. Sī klusuciešana piespieda d'Esparvjē kungu atkārtot savus pārmetumus un atkārtot tos bargākā veidā. Viņš atvēra savā vēsturiskajā rakstāmgaldā (tas bija tas pats, pie kura Aleksandrs d'Esparvjē bija sarakstījis savu «Pētījumu par dažādu tautu sabiedriskajiem un reliģiskajiem iestādījumiem») kādu atvilktni un izņēma no turienes Morisa parakstītos vekseļus.

— Vai tu arī zini, mans bērns, — viņš teica, — ka tu te esi izdarījis īstu viltojumu? Lai izpirktu tik smagu k]ūdu . ..

Sajā brīdī, kā tas bija norunāts, viesību tērpā parādījās Renē d'Esparvjē kundze. Viņai vajadzēja tēlot piedošanas eņģeli. Bet te nu nederēja ne viņas seja, ne raksturs. Viņa bija drūma un cieta. Morisā slēpās visu parasto un nepieciešamo tikumu dīgļi. Viņš mīlēja un cienīja savu māti. Viņš mīlēja to vairāk aiz pienākuma nekā aiz paša tieksmēm, un viņa cieņa balstījās vairāk uz paraduma nekā uz patiesām jūtām. Renē d'Esparvjē kundzes seja bija plankumaina, un, tā kā viņa bija uzlikusi rīsu pūderi, lai, kā pieklājas, varētu parādīties mājas tribunālā, viņas sejas krāsa atgādināja avenes cukurā. Morisam bija zināma gaume, un viņam bija jāatzīst, ka tā izskatās neglīta, mazliet pat atbaidoši neglīta. Šodien viņš nemaz nebija noskaņots sastapties ar to, un, kad tā ņēmās vēl paasināt apvainojumus, kurus tās vīrs Morisam jau bija uzkrāvis, pazudušais dēls aizgrieza galvu sāņus, lai nebūtu tai jārāda sadusmota seja.

Viņa turpināja:

— Tava krustmāte de Sen-Fena satikusi tevi uz ielas tik sliktā sabiedrībā, ka viņa tev ir pateicīga, ka tu neesi viņu pat pasveicinājis.

Pie šiem vārdiem Moriss iekvēlojās dusmās.

— Mana krustmāte de Sen-Fena! Es viņai ieteicu uztraukties pašai par sevi! Visa pasaule zina, ka viņa uzdzīvojusi, svārkus sacēlusi, un nu šī vecā liekule grib...

Viņš apklusa. Viņa skatiens bija ieraudzījis tēva seju, kas izteica vairāk skumjas nekā dusmas. Moriss pārmeta sev šos vārdus it kā noziegumu un neaptvēra, kā viņš bija varējis tos izteikt. Viņš jau gribēja izplūst asarās, nokrist ceļos un izlūgties piedošanu, kad pēkšņi viņa māte, pacēlusi acis pret griestiem, nopūtās:

— Ko gan es esmu nogrēkojusi pret dievu, ka viņš man devis tik grēcīgu dēlu!

Sos vārdus Moriss uzskatīja mākslotus un smieklīgus, tie apsvieda Morisu apkārt kā dūres trieciens, un rūgtu nožēlu vietā viņu pēkšņi pārņēma nozieguma tīkamā augstprātība. Pārdrošs un dumpīgs viņš savā

niknumā sacēlās un ar vienu elpas vilcienu izbēra vārdus, kādus nevajadzētu dzirdēt nevienai mātei:

— Ja jau jūs gribat, lai es runāju ar jums atklāti, māt, būtu daudz labāk, ja jūs noliegtu nevis man satikties ar apdāvinātu, nesavtīga rakstura lirisku mākslinieci, bet gan papūlētos aizliegt manai vecākajai māsai de Maršī kundzei rādīties katru vakaru sabiedrībā un teātri ar kādu nicināmu un riebīgu individu, par kuru visi zina, ka tas ir viņas mījākais. Jums vajadzētu arī uzmanīt manu mazo māsiņu Zannu, kas sagrozītā rokrakstā sacerē nekaunīgas vēsules, izliekas, it kā būtu tās atradusi savā lūgšanu grāmatā, un nodod tās jums, lai jūs uztrauktu un samulsinātu. Nekaitētu ari neko, ja manam mazajam brālim Leonam noliegtu tās pārmērības, kādas tas ar saviem septiņiem gadiem atļaujas pret Kaporala jaunkundzi; un jūsu istabas meitai vajadzētu teikt...

— Arā, mans kungs, es jūs padzenu no šā nama! — iesaucās Renē d'Esparvjē kungs un gluži zaļš aiz dusmām ar drebošu pirkstu rādīja uz durvīm.

DIVDESMIT DEVīTA NODAĻA,

kurā mēs redzam, ka par cilvēku kļuvušais eņģelis ari izturas kā cilvēks, tas ir, iekāro sava tuvāka sievu un pieviļ savu draugu. Šai pašā nodaļā mēs iepazīsimies ar •jaunā d'Esparvjē korekto izturēšanos.

Savā jaunajā dzīves vietā eņģelis jutās ļoti labi. No rīta viņš strādāja, pēc pusdienām par spīti visiem aģentiem izgāja un vakarā atgriezās izgulēties. Moriss tāpat kā senāk divas vai trīs reizes nedēļā eņģeļa parādīšanās istabā pieņēma Dezobela kundzi.

Viss ritēja labākajā kārtībā, līdz kādā rītā Zilberta, kas iepriekšējā vakarā bija aizmirsusi zilajā istabā uz galda savu samta somiņu, ieradās pēc tās un atrada Arkadu, kurš pidžamā bija izstiepies uz kušetes, kūpināja cigareti un sapņoja par debesu iekarošanu. Viņa skaļi iekliedzās.

— Jūs, mans kungs? ... Ja es būtu zinājusi, ka sastapšu te jūs, varat ticēt, ka ... Es gribēju paņemt savu mazo somiņu, kam vajag būt blakus istabā. Atļaujiet. ..

Un viņa pagāja garām eņģelim piesardzīgi un ļoti ātri it kā kādam ugunskuram.

Dezobela kundze šorīt bija neizteicami apburošā rezedu krāsas tērpā. Šaurie svārki izcēla visas viņas kustības, un katrs viņas solis bija viens no tiem dabiskajiem brīnumiem, kas pilda vīriešu sirdis ar apbrīnu.

Viņa atgriezās ar somiņu rokā.

— Es vēlreiz lūdzu mani atvainot. Man nebija ne jausmas, ka ...

Arkads lūdza viņu piesēsties un uzkavēties kādu brīdi.

— Es nepavisam negaidīju, mans kungs, — viņa teica, — ka jūs mani šai mājoklī saņemsiet kā saimnieks. Es zinu gan, cik ļoti d'Esparvjē kungs jūs mīl; tomēr man nevarēja ne prātā ienākt, ka ...

Pēkšņi sametās tumšs. Istabā ielauzās iesārta krēsla. Dezobela kundze pastāstīja, ka viņa veselības labā esot gan atnākusi kājām, bet ka tuvojoties negaiss. Un viņa lūdza Arkadu uzmeklēt viņai kādus ratus.

Arkads metās 2ilbertai pie kājām, apņēma to savām rokām it kā dārgu vāzi un čukstēja vārdus, kuros pašos gan nebija it nekādas jēgas, bet kuri izteica viņa ilgas. Viņa uzlika tam" rokas uz acīm, uz mutes un kliedza:

— Es ienīstu jūs!

Un, raudās aizelsusies, lūdza glāzi ūdens. Viņa smaka nost. Eņģelis palīdzēja viņai atsprādzēt tērpu. Sai ārkārtīgajā briesmu brīdī viņa vēl varonīgi aizstāvējās. Viņa teica:

— Nē, nē! ... Es negribu jūs mīlēt: es iemīlētu jūs tad pārāk stipri.

Tomēr viņa padevās.

Saldā vaļībā, kas sekoja savstarpējai apbrīnošanai, viņa teica Arkadam:

— Es vairākkārt tiku jautājusi, kā jums klājas. Es dabūju zināt, ka jūs bieži apmeklējat Monmartras izpriecu vietas, ka jūs vairākas reizes redzēts kopā ar Bušotes jaunkundzi, kura, starp citu, nepavisam nav skaista, ka jūs esot kļuvis ļoti elegants un pelnot daudz naudas. Tas mani nepārsteidza. Jūs esat radīts panākumiem . . . Viņā dienā, kad jūs . . .

Viņa norādīja ar pirkstu uz kaktu starp logu un spoguļskapi.

— ... parādījāties, es biju dusmīga uz Morisu, ka viņš jums atnesa kāda pašnāvnieka novalkātās drānas. Jūs man patikāt... O, ne jau jūsu skaistuma dēļ. Nedomājiet nemaz, ka sievietes ir tik jūtīgas pret ārējo daiļumu, kā mēdz apgalvot. Mīlestībā mēs augstu vērtējam ko citu. Tas ir kaut kas tāds . . . Vārdu sakot, es iemīlēju jūs pirmajā acumirklī.

Krēsla kļuva dziļāka.

Viņa jautāja:

— Vai ne, — jūs taču neesat nekāds eņģelis? Moriss jūs uzskata par eņģeli, bet viņš tic tik daudzām lietām, šis Moriss . . .

Viņa jautājoši uzlūkoja eņģeli, un viņas acis šķelmīgi smaidīja.

— Atzīstieties, ka jūs esat viņu izjokojis un ka jūs neesat eņģelis.

Arkads atbildēja:

— Mana vienīgā vēlēšanās ir patikt jums; es vienmēr būšu tas, kam pēc jūsu vēlēšanās man vajadzētu būt.

Zilberta nolēma, ka viņš nav nekāds eņģelis; pirmkārt, jau tāpēc, ka vispār nekādu eņģeļu nav, otrkārt, bija daži sevišķi iemesli, kas pavedināja viņu uz pārdomām par mīlas būtību. Viņš nerunāja pretī, un vēlreiz pienāca brīdis, kad vārdi nespēja izteikt viņu jūtas.

Arā lija stiprs un smags lietus, ūdens straumēm tecēja pa rūtīm, zibeņi apspīdēja muslina aizkarus, pērkons tricināja logus. 2ilberta pārmeta krustu un piespiedās cieši pie sava mīļākā krūtīm.

Viņa tam teica:

— Jūsu āda ir vēl baltāka nekā manējā.

Tieši tajā brīdī, kad Dezobela kundze teica šos vārdus, istabā ienāca Moriss. Viņš nāca salijis, smaidīgs, paļāvīgs, mierīgs, laimīgs, lai pavēstītu Arkadam, ka tas vakardienas sacīkstēs Lonšanā kopā ar viņu laimējis savu likmi divpadsmitkārfīgi.

Ieraudzījis sievieti un eņģeli tādā saldkaislā vaļī-gumā, viņš kļuva nikns: dusmas lika piebriest viņa kakla muskuļiem, pārplūst ar asinīm viņa purpurkrā-sas sejai un satūkt dzīslām uz pieres. Ar sažņaugtām dūrēm viņš metās virsū Zilbertai, bet pēkšņi atkal apstājās.

Šī aprautā kustība pārvērtās karstumā: Moriss kūpēja vien. Dusmas torisēr nepiepildīja viņu ar atriebes lirismu kā Archiloclīu. Viņš tikai nosauca neuzticīgo par traku mātīti.

Pa to laiku viņa, sakārtojusi savu ģērbu, bija atkal atguvusi stāju. Viņa piecēlās kaunīga un piemīlīga un pavērsa pret savu apvainotāju skatienu, kas izteica reizē aizskartu tikumību un piedodošu mīlu ...

Bet, tā kā jaunais d'Esparvjē nemitējās saukt viņu muļķīgos un vienmuļos lamu vārdos, viņa savukārt kļuva dusmīga.

— Jūs nu gan esat varens kukainis. Vai tad es esmu sameklējusi viņu, šo jūsu Arkadu? Jūs viņu atgādājāt uz šejieni un turklāt kādā stāvoklī! .. . Jums bija tikai viena doma: atdot mani savam draugam. Labi! Kungs, spēlējiet tālāk viens pats, es to prieku jums nesagādāšu!

Moriss d'Esparvjē viņai atbildēja vienkārši:

— Pazudi, kamieli!

Un viņš it kā gatavojās izspert to ārā ar kāju. Ar-kadam bija ļoti sāpīgi redzēt, ka ar viņa mīļāko apietas tik necienīgi, bet viņš arī neatrada savā pusē vajadzīgo taisnību, lai varētu uzstāties pret Morisu. Dezobela kundze, kas bija saglabājusi visu savu cieņu, pameta uz jauno d'Esparvjē pavēlošu skatienu un teica:

— Ejiet un uzmeklējiet man važoni!

Un tik liela ir sieviešu vara pār katru cēlu dvēseli no galantas tautas, ka šis jaunais francūzis tūliņ izgāja pateikt durvju sargam, lai tas sameklē kādu taksometru. Aiziedama Dezobela kundze pavērsa pret Morisu nicīgu skatienu, ar kādu sieviete apveltī to, ko viņa piekrāpusi, un, ejot ārā, centās piešķirt visām savām kustībām apburošu daiļumu. Moriss noraudzījās viņā ar tādu vienaldzību, kādu tas patiesībā nepavisam nesajuta. Pēc tam viņš pagriezās pret eņģeli, kas tagad atkal bija ietērpies puķainajā pidžamā, tai pašā, ko Moriss bija apvilcis parādīšanās dienā, un šis pats par sevi niecīgais apstāklis vēl pavairoja tik negodīgi pieviltā saimnieka atriebes kāri.

— Patiešām, — viņš teica, — jūs esat viens īsti nicināms radījums! Jūs esat izturējies pavisam negodīgi, turklāt gluži bez vajadzības. Jums vajadzēja tikai pateikt man, ka jums šis sievišķis patīk. Man viņa bija jau līdz kaklam. Es nemaz vairs negribu viņu. Labprāt būtu viņu atdevis jums.

Viņš tā runāja, lai apslēptu savas sāpes, jo Zilbertu viņš mīlēja vairāk nekā jebkad, un šā radījuma nodevība viņam sagādāja lielas ciešanas. Viņš turpināja:

— Es pats būtu lūdzis jūs atbrīvot mani no viņas. Bet jūs paklausījāt savai netīrajai dabai; jūs esat izturējies kā cūka.

Ja nu šai svinīgajā brīdī Arkads būtu izteicis pāris sirsnīgu vārdu, jaunais Moriss, asarās izplūzdams, būtu piedevis savam draugam un savai mīļākai un visi trīs justos atkal apmierināti un laimīgi. Bet Arkads nebija zīdīts ar cilvēciskā maiguma pienu. Viņš pats nebija neko cietis un nejuta nekādas līdzcietības pret citu mokām. Viņš atbildēja auksti un gudri:

— Mans dārgais Moris, nepieciešamība, kas vada un sasaista visu dzīvo būtņu gaitas, bieži vien izraisa pavisam neparedzētas un pat muļķīgas sekas. Tā nu man ir nācies izraisīt jūsu nepatiku. Jūs man nepārmestu nenieka, ja jums būtu krietnas zināšanas dabas filozofijā; tad jūs zinātu, ka griba ir tikai ilūzija un ka psicholoģiskā radniecība ir noteikta gluži tikpat stingri un skaidri kā ķīmiskie savienojumi un var arī tikt formulēta tādā pašā veidā. Es domāju, ka varētu jau nu jums ieskaidrot visas šīs patiesības, bet tas būtu ilgs un grūts darbs, un varbūt tas arī nemaz nedotu jums to apskaidrību, kādas jums trūkst. Tādēļ es atstāšu šo vietu un .. .

— Palieciet! — teica Moriss.

Morisam bija sevišķi smalka sabiedrisko pienākumu sajūta. Savu godu viņš stādīja augstāk par visu. Šai acumirklī Moriss ārkārtīgi asi apjēdza, ka kaunu, kas viņam nodarīts, var nomazgāt vienīgi ar asinīm. Šī tradicionālā ideja uzreiz piešķīra katrai

Morisa kustībai un katram vārdam negaidītu cildenumu.

— Tieši es, mans kungs, — viņš sacīja, — atstāšu šo dzīvokli, lai tajā neatgrieztos vairs nekad. Jūs palieciet te un pieņemiet manus sekundantus!

Eņģelis pasmaidīja.

— Es tos pieņemšu, ja tas jums dara prieku; tikai neaizmirstiet, mans dārgais Moris, ka es esmu neievainojams. Debesu gariem pat pēc viņu materializēšanās nekā nevar padarīt ne zobens, ne lode. Padomājiet tikai, Moris, par situāciju, kādā mani nostāda divkaujā šī liktenīgā nevienlīdzība, un padomājiet arī par to, ka es, atteikdamies uzdot savus sekundantus, nevaru atsaukties Tiz savu debesu dabu, tāda precedenta nav bijis.

— Kungs, — atbildēja Bisara d'Esparvjē pēctecis,

— par to vajadzēja padomāt, pirms jūs mani apvainojāt.

Un viņš lepni aizgāja. Bet, tikko viņš bija laukā, tā salīgojās kā piedzēries. Vēl arvien lija lietus. Moriss devās uz priekšu, nekā nedzirdēdams, nekā neredzēdams, uz labu laimi, brizdams pa ūdens straumēm, peļķēm un dubļiem. Ilgi viņš gāja pa nomaļiem bulvāriem, līdz beidzot paguris apstājās pie kāda tukša būvlaukuma. Moriss bija nošķiedies līdz pat ausīm; asarām atšķaidītie dubļi bija nozieduši visu seju; cepures malas pilēja. Kāds garāmgājējs noturēja to par nabagu un pameta divus sū. Viņš pacēla naudu, rūpīgi ielika makā un devās meklēt sekundantus.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA,

kurā izklāstīta kāda goda lieta un pēc kuras varam spriest, vai mūsu kļūdu pieredze, kā apgalvo Arkads, dara mūs labākus.

Cīņas lauks atradās pulkveža Manšona dārzā Ver-saļā, Karalienes bulvārī. Verdeljēra un le Trika de Rifeka kungi, kam abiem bija plaši piedzīvojumi goda jautājumos un kas lieliski zināja visus noteikumus, uzstājās Morisa d'Esparvjē pusē. Katoļu sabiedrībā neviena divkauja nenotika bez Verdeljēra kunga, un Moriss, vērsdamies pie šās militārās personas, tikai sekoja paradumam, turklāt ar zināmu nepatiku, jo viņš, kā zināms, bija reiz bijis Verdeljēra kundzes mīļākais; bet Verdeljēru jau nu nevarēja uzlūkot par laulātu draugu; tas bija kļuvis par sabiedrisku iestādījumu. Un le Trikam de Rifekam gods bija viņa vienīgā zināmā profesija un vienīgais ienākumu avots; un, kad ļaunprātīgi ļaudis sabiedrībā par to izsacīja kādas piezīmes, bija iemesls jautāt viņiem, kādu gan jaukāku dzīves ceļu le Trika de Rifeka kungs maz varētu nostaigāt. Arkada sekundanti bija princis Istars un Teofils. Mūziķis šajā lietā piedalījās ne gluži labprātīgi. Katrs varas darbs viņam riebās, un divkaujas viņš nepavisam neatzina. Viņš nevarēja paciest pistoļu knakšķēšanu un zobenu šķindoņu, un, ieraugot izlietas asinis, viņš vai samaņu zaudēja. Rāmais debesu dēls stūrgalvīgi atsacījās pakalpot Arkadam šajā ziņā, un, lai viņu pierunātu, ķerubam vajadzēja piedraudēt, ka tas pret Teofila pakausi satriekšot vienu no savām panklastita pudelēm. Kopā ar cīnītājiem, sekundantiem un ārstiem dārzā atradās tikai daži Ver-saļas garnizona virsnieki un vairāki žurnālisti. Lai gan par jauno d'Esparvjē neviens nezināja nekā vairāk kā tikai to, ka viņš ir no labas ģimenes, un par Ar-kadu itin nekā, divkauja tomēr bija pievilkusi milzīgi daudz ziņkārīgu skatītāju, un tuvējo māju logos drūzmējās fočografi, reportieri un augstāko aprindu ļaudis. Ziņkāri galvenokārt bija izraisījis tas apstāklis, ka ķildas cēlonim vajadzēja būt kādai sievietei. Daudzi minēja Bušoti, bet lielākā daļa nosauca Dezobela kundzes vārdu. Jāteic gan arī, ka tās divkaujas, kurās Ver-deljērs piedalījās kā sekundants, pievilināja visu Pa-rizi.

Debesis bija maigi zilas, dārzos krāšņi ziedēja rozes; kādā kokā svilpoja strazds. Verdeljēra kungs, kas ar spieķi rokā vadīja kauju, lika saskarties zobenu smailēm un sauca:

— Uz priekšu, kungi!

Moriss d'Esparvjē metās virsū Arkadam. Arkads atsita uzbrukumu ar taisni izstieptu zobenu. Pirmajam zobenu sakrustojumam nebija nekādu panākumu. Sekundanti guva iespaidu, ka d'Esparvjē ir nervozā un sadusmotā garastāvoklī un ka viņa pretinieks liekas nenokausējams. Otrajā gājienā Moriss pastiprināja savus uzbrukumus, izpleta rokas sāņus un atsedza krūtis. Dodamies atkal uz priekšu, viņš deva labi tēmētu triecienu; viņa zobena smaile pieskārās Arkada plecam. Šķita, ka viņš ievainots. Bet sekundanti ar izbrīnu konstatēja, ka ieskrambājumu locītavā dabūjis Moriss pats. Moriss apgalvoja, ka viņš nekā nejūtot; doktors Kijs apskatīja viņu un atzina, ka viņa klients varot cīņu turpināt.

Kad bija pagājis likumīgais pārbaudes stundas ceturksnis, divkauja sākās no jauna. Moriss uzbruka ar lielu niknumu. Viņa pretinieks to acīm redzot taupīja un, kas Verdeljēra kungu darīja jo nemierīgu, neko daudz nedomāja par savu aizsardzību. Piektā gājiena sākumā melns pūdelis, kas nezin kā bija iekļuvis dārzā, izšāvās no rožu krūmiem, iekļuva par spīti visiem spieķa sitieniem un kliedzieniem laukumā, kurš bija nolemts tikai cīnītājiem, un metās Morisam taisni zem kājām. Likās, roka viņam pēkšņi bija kļuvusi gluži

kā bez spēka, jo viņš pret savu neievainojamo pretinieku pavērsa vairs tikai plecu. Viņš gan tomēr deva vēl triecienu, bet pats uzskrēja virsū sava pretinieka zobenam, kas tam augšpus elkoņa iecirta dziļu ievainojumu.

Verdeljērs apturēja cīņu, kas bija ilgusi pusotras stundas. Moriss izskatījās dziļi satricināts. Viņu nosēdināja zaļā solā pie gliciniju mūra. Kamēr ķirurgi pārsēja ievainojumu, viņš pieaicināja Arkadu un sniedza savu ievainoto roku. Un, kad uzvarētājs, kas pats bija noskumis par savu uzvaru, pienāca, Moriss to maigi apkampa un teica:

— Esi „tik augstsirdīgs, Arkad, piedod man, ka tev gadījās mani pievilt. Tagad, kad mēs esam cīnījušies, lūdzu tevi — noslēgsim atkal mieru.

Viņš raudādams apkampa savu draugu un iečukstēja tam ausī:

— Apmeklē mani un atved līdzi Zilbertu!

Tā kā Moriss vēl arvien bija naidā ar saviem vecākiem, viņu aizveda uz mazo apakšstāva dzīvokli Romas ielā.

Tikko viņš bija iegulies savā gultā guļamistabas dibenā, kuras aizkari bija nolaisti tāpat kā eņģeļa parādīšanās brīdī, ienāca Arkads un Zilberta. Morisu sāka mocīt ievainojums; temperatūra cēlās, bet viņš bija mierīgs, apmierināts, laimīgs. Eņģelis un sieviete ar asarām acīs nometās uz ceļiem pie gultas. Moriss savienoja to rokas savā kreisajā, uzsmaidīja tiem un maigi abus noskūpstīja.

— Nu es esmu pārliecināts, ka nesanīdīšos vairs ar jums abiem: jūs nekrāpsiet vairs mani, es zinu, jūs spējat visu.

Žilberta raudādama zvērēja Morisam, ka viņu piekrāpušas tikai māņu ainas, ka viņa neesot to pievīlusi ar Arkadu, ka viņa nekad to neesot pievīlusi. Un lielā vaļsirdības uzplūdā Zilberta centās pārliecināt arī pati sevi.

— Tu nodari pati sev netaisnību, — ievainotais viņai atbildēja. — Tas ir noticis. Un vajadzēja notikt. Un tā ir labi. Zilberta, tev bija tiesības pievilt mani tik negodīgā kārtā šai istabā ar manu labāko draugu. Ja tu to nebūtu darījusi, mēs visi trīs nebūtu te apvienojušies un es nebūtu piedzīvojis savas dzīves lielāko prieku. Ak Zilberta, cik ļoti tu maldies, noliegdama pagājušas un izbeigtas lietas!

— Ja tu tā gribi, mans draugs, — Zilberta ar zināmu rūgtumu atbildēja, — es tās vairs nenoliegšu. Bet tikai tādēļ, lai darītu tev prieku.

Moriss uzaicināja viņu apsēsties uz gultas malas un eņģeli lūdza atlaisties atzveltnī.

— Mans draugs, —1 iesāka Arkads, — es biju nevainīgs. Es kļuvu cilvēks. Taču tūliņ nodarīju ļaunu. Un tikai tādējādi nu esmu kļuvis labāks.

— Nepārspīlēsim, — teica Moriss, — izspēlēsim labāk partiju bridža!

Bet, tikko slimais ieraudzīja savā spēlē trīs dūžus, viņa skatiens atkal apmiglojās. Kārtis izslīdēja tam no rokām, smagnējā galva atkrita atpakaļ spilvenā, un viņš sāka žēloties par stiprām galvas sāpēm. Gandrīz tai pašā acumirklī Dezobela kundze aizgāja, jo viņai vēl bija jāizdara dažas vizites; viņa gribēja parādīties sabiedrībā, lai ar savu drošo un mierīgo izturēšanos izkliedētu baumas, kādas pilsētā par viņu bija izplatītas. Arkads pavadīja viņu lidz durvīm un ar skūpstu ieelpoja viņas smaržas, kuras tas ienesa atpakaļ istabā, kur snauda Moriss.

— Esmu ļoti apmierināts, — pēdējais nomurmināja, — ka viss ir norisinājies šādā kārtā.

— Ir noticis tas, kam vajadzēja notikt, — gars atbildēja. — Ikviens no dumpīgajiem eņģeļiem būtu ap-gājies ar Zilbertu tāpat kā es. «Sievietēm,» saka apustulis, «jāaizsedz savs vaigs, kad tās satiekas ar eņģeļiem.» Un apustulis to saka tāpēc, ka viņš zina, — eņģeļus samulsina sieviešu skaistums. Tikko eņģeļi bija nonākuši zemes virsū, tie iekāroja un izbaudīja mirstīgo sievu apkampienus. Viņu skavas ir drausmas un saldas bez gala; viņi “šina neizsakāmi maigu glāstu noslēpumu un iegremdē cilvēku meitas saldkaisles bezdibeņos. Viņu lūpas pieskaras laimīgo upuru lūpām kā kvēlojošs medus, viņi liek šalkt liesmām dzīslās un pamet tās pagurušas un aizgrābtas.

— Liec mani mierā, netīrais lops! — kliedza ievainotais.

— Vēl vienu vārdu! — eņģelis atteica. — Vienu vienīgu vārdu, mans dārgais Moris, lai es varētu attaisnoties, un tad es ļaušu tev mierīgi atdusēties. Tie būs tikai labi aizrādījumi. Lai pārliecinātos, ka es tevi nekrāpju, Moris, par eņģeļu un sieviešu apkampieniem var palasīties šādos darbos: Justina Apoloģijās, I un II; Flavija Jozefa Jūdu antikvitatesl grāmatā, III nodaļā; Atenagora Par augšāmcelšanos; Laktancija II grāmatā, XV nodaļā; Tertuliana Par jaunavu plīvuru; Efesas Marka P s e 11 u s; Eisebija Evaņģēliskā ievadījuma V grāmatā, IV nodaļā; Svētā Ambrozija grāmatas Noass un varavīksne V nodaļā; Svētā Augustiņa Dieva valstības XV grāmatā, XXIII nodaļā; patera Meldo-nata — jezuita Apcerējumā par demoniem 218. lappusē; Pjera Lebjē — karaļa padomnieka ...

— Arkad, mitējies jel! Apžēlojies! Ciet klusu un aizdzen šo suni! — pēkšņi iekliedzās Moriss, un viņa seja kļuva tumši sarkana, acis izvalbījās, jo drudža murgos viņam likās, ka gultā ir melnais pūdelis.

Verdeljēra kundze, kas piekopa visus aristokrātiskos un nacionalos smalkos tikumus, bija izdaudzināta par vienu no piemīlīgākajām slimo kopējām augstākās franču sabiedrības aprindās. Viņa pati atnāca apjautāties, kā Morisam klājas, un piedāvājās kopt ievainoto. Dezobela kundzes dedzīgo iedvesmojumu ietekmē Ar-kads aizcirta ciet durvis viņai tieši deguna priekšā. Mo-risu appludināja ar līdzjūtības apliecinājumiem. Vesela kaudze vizitkartīšu ar neskaitāmiem ielocītiem stūrīšiem atradās uz paplātes viņa priekšā. Le Triks de Rifeks ieradās Romas ielas namā viens no pašiem pirmajiem, izteica Morisātn savu dziļāko draudzību un lūdza jauno d'Esparvjē kā goda vīrs goda vīru aizdot viņam divdesmit piecus luidorus, kas bija vajadzīgi kāda goda parāda dzēšanai.

— Sasodīts! Mans dārgais Moris, tas ir pakalpojums, ko es neizlūgšos vis no kura katra!

Tai pašā dienā arī Gaetans ieradās paspiest roka savam brāļadēlam. Tas viņu iepazīstināja ar Arkadu.

— Tas ir mans sargeņģelis, mīļais tēvoc, kura kāju tu teici esam tik daiļu, ieraudzījis viņa soļu nospiedumus nodevīgajos putekļos. Viņš man parādījās pagājušajā gadā šai pašā istabā... Tu netici? ... Tā tomēr ir patiesība!

Un viņš pagriezās pret garu:

— Ko tu uz to teiksi, Arkad? Abats Patuijs, kas ir labs teologs un priesteris, netic, ka tu esi eņģelis; un mans krusttēvs Gaetans, kas nekā vairs nezina no sava katķisma un kam nav ne miņas no kādas reliģijas, ari netic. Viņi abi divi noliedz tevi: viens tāpēc, ka viņš ir ticīgs, otrs tāpēc, ka neticīgs. Tāpēc var droši teikt, ka tavam stāstam, kam un kad to arī stāstītu, neviens neticēs. Un vispār, ja kāds to arī uzņemtos stāstīt, viņu neuzlūkotu par cilvēku ar lāga gaumi un nekādus panākumus viņš arī neiegūtu. Jo šis tavs stāsts nav nekāds jaukais! Es mīlu tevi, bet es tevi nosodu. Kopš tā laika, kamēr tu esi iekritis ateismā, tu esi kļuvis šausmīgs ļaundaris. «Nelāga eņģelis, nelāga draugs, nodevējs, slepkava. Jo esmu pārliecināts, ka tu, lai mani nogalinātu, divkaujas laukā patrenci man zem kājām to melno pūdeli.

Eņģelis paraustīja plecus un vērsās pie Gaetana:

— Ak vai, mans kungs, es neesmu nemaz pārsteigts, atrazdams tik maz uzticības pie jums: man tika stāstīts, ka jūs esot naidā ar jūdu un kristīgo debesīm, no kurām es esmu cēlies.

— Kungs, — atbildēja Gaetans, — es neticu pietiekami Jeliovam, lai ticētu viņa eņģeļiem.

— Kungs, tas, ko jūs saucat par Jehovu, patiesībā ir neizglītots un lempīgs demiurgs — vārdā Jaldabaots.

— Šai ziņā, mant; kungs, esmu gatavs jums ticēt. Viņam nav nekādu zināšanu, viņš ir aprobežots, viņa esamība man tagad skaidra. Kā viņam klājas?

— Bēdīgi! Nākamajā mēnesī mēs gribam viņu gāzt.

— Nenododieties veltām cerībām, kungs! Jūs man atgādināt manu svaini Kisāru, kurš jau trīsdesmit gadus katru rītu sagaida republikas krišanu . . .

— Redzi, Arkad, — iesaucās Moriss, — mans tēvocis Gaetans ir tādās pašās domās kā es! Viņš zina, ka tev nebūs nekādu panākumu.

— Bet kāpēc, Gaetana kungs, es lūdzu jūs, kāpēc jūs domājat, ka man nebūs nekādu panākumu?

— Jūsu Jaldabaots ir vēl diezgan stiprs šai pasaulē, ja ari ne kādā citā. Kādreiz viņu turēja cieņā viņa priesteri un tie, kas ticēja viņam. Tagad viņu atbalsta visi tie, kas netic viņam, — filozofi. Nesen bija atradies kāds pedants, vārdā Pikrokols, kas gribēja pierādīt, ka zinātne bankrotējusi, lai tādējādi uzlabotu baznīcas stāvokli. Un turklāt šajās dienās izgudrots pragmatisms, lai domājošas galvas atkal sajustu cienibu pret reliģiju.

— Vai jūs esat iepazinies ar pragmatismu?

— Nenāk ne prātā! Kādreiz es biju diezgan frivols un nodarbojos ar metafiziku. Es lasīju Hegeli un Kantu. Vecāks kļuvis, es tapu prātīgāks un nodarbojos tikai ar izjūtamām formām, ar to, ko var aptvert acis vai ausis. Māksla ir viss. Pārējais ir blēņas.

Sarunas šādā garā turpinājās līdz pašam vakaram, un tur tika sarunātas tādas nekaunības, kuras liktu nosarkt ne vien kirasierim, — kas nebūtu vēl nekas sevišķs, jo ķirasieri bieži vien ir ļoti kaunīgi, — bet pat īstai parizietei.

Ari Sarieta kungs apmeklēja savu kādreizējo audzēkni. Kad viņš ienāca istabā, virs viņa kailās galvas parādījās Aleksandra d’Esparvjē krūšu tēls. Viņš piegāja pie gultas. Un debeszilo aizkaru, spoguļskapja un kamina vietā tūliņ parādījās grāmatām piekrauti skapji no globusu un krūšu tēlu zāles, un gaiss tūliņ kļuva smacīgs no daudzajām mapēm, aktīm un grāmatu zīmēm. Sariets nebija nemaz šķirams no bibliotēkas, bez tās to nevarēja nemaz iedomāties. Pats viņš bija kļuvis bālāks, vājāks, neskaidrāks, vēl iluzoriskāks nekā ēnu tēli, kurus tas bija izsaucis.

Morisu, kas bija kļuvis visai labs cilvēks, ļoti aizkustināja šis draudzības pierādījums.

— Apsēdieties, Sarieta kungs, Dezobela kundzi jūs pazīstat. Es jūs iepazīstināšu ar Arkadu, savu sargeņģeli. Tas bija viņš, kas tad, kad bija vēl neredzams, divus gadus saimniekoja pa jūsu bibliotēku, tā ka jūs zaudējāt ēstgribu un bijāt tikai par sprīdi no trakuma. Viņš arī bija tas, kas aizvazāja no globusu zāles uz manu paviljonu milzum daudz vecu grāmatu. Kādā dienā viņš norāva jums tieši deguna priekšā nezin kādu tur dārgu un traki vecu grāmatu un bija par cēloni tam, ka jūs pakritāt uz kāpnēm. Kādā citā dienā viņš paņēma no jums kādu Salomona Reinacha bro-šuru, un, tā kā viņš bija spiests doties man līdzi (jo viņš, kā es par to vēlāk pārliecinājos, neatstāja mani ne uz brīdi), tad viņš nometa to Princeses ielas notekā. Atvainojiet viņu, Sarieta kungs, viņam nebija kabatu. Viņš bija neredzams. Es rūgti nožēloju, Sarieta kungs, ka visas jūsu vecās grāmatas nebija aizgājušas bojā ugunsgrēkā vai plūdos. Tās sagrozījušas galvu manam eņģelim, kurš kļuvis par cilvēku, kam nav ne ticības, ne likumu. Tagad es esmu viņa sargeņģelis. Dievs zina, kā tas viss vēl beigsies!

Šādās runās klausoties, Sarieta sejā izpaudās bezgalīgas skumjas, neatvairāmas, mūžīgas — mūmijas skumjas. Piecēlies, lai atvadītos, apbēdinātais bibliotekārs iečukstēja Arkadam ausī:

— Nabaga bērns ir loti slims, viņš murgo.

Moriss sauca veco atpakaļ.

— Palieciet taču, Sarieta kungs! Izspēlēsim visi kopā partiju bridža. Sarieta kungs, uzklausiet manus padomus! Nedariet tā kā es, nepinieties ar nelāga ļaudīm! Jūs aiziesiet bojā. Sarieta kungs, neejiet vēl projām, man jums jājautā kaut kas ļoti svarīgs; kad jūs atkal atnāksiet pie manis, atnesiet kādu grāmatu par reliģijas patiesību, man tajā jāiedziļinās. Man jāatdod manam sargeņģelim atkal ticība, ko viņš pazaudējis.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA,

kurā jābrīnās, cik viegli godprātīgs, bailīgs un kluss cilvēks var pastrādāt šausmīgu noziegumu.

Dziļi ngskumis par jaunā Morisa tumšajām valodām, Sariets sēdās autobusā un devās pie vecā Ginar-dona — sava drauga, sava vienīgā drauga, vienīgās būtnes visā pasaulē, kuru redzēt un uzklausīties viņam bija prieks. Kad Sariets iegāja Kurselielas veikalā, Gi-nardons bija viens pats un gulēja, atlaidies kādā senlaiku atzveltnī. Starp cirtainajiem matiem un sirmo bārdu viņa seja spīdēja sarkansārta; violetas dzīsliņas locījās abās pusēs degunam, ko Burgundijas vīns bija nokrāsojis purpura krāsā. Jo tas nu vairs nebija noslēpums — vecais Ginardons dzēra. Divus soļus no viņa — uz jaunās Oktavijas darba galda sausajā glāzē bija nokaltusi roze, un turpat blakus mētājās nepabeigts izšuvums. Jaunā Oktavija atstāja veikalu arvien biežāk un biežāk, un Blanmenila kungs nenāca šurp, ja nevarēja viņu te sastapt. Fakts bija tāds, ka viņi nu redzējās trīs reizes nedēļā pulksten piecos vakarā kādā satikšanās mājā Elizejas laukumā. Vecais Ginardons par to nekā nezināja. Viņš vēl nezināja visu savu postu, bet jau cieta no tā.

Sariets paspieda savam vecajam draugam roku; viņš neizprašņāja viņu nemaz par šo jauno Oktaviju, jo viņam nekas nebija zināms par saitēm, kas tos abus vienoja. Daudz mīļāk viņš būtu runājis par Zefirini, kas tik cietsirdīgi bija pamesta un ko viņš labprāt būtu vēlējies redzēt par vecā vīra likumīgo laulāto draudzeni. Bet Sariets bija apdomīgs. Viņš apmierinājās ar to, ka apvaicājās, kā Ginardonam klājoties.

— Lieliski, — apgalvoja Ginardons, kaut gan jutās ļoti nelāgi un pūlējās izlikties spēcīgs un vesels, lai arī šo īpašību viņam sen jau vairs nebija ... — Paldies dievam! Esmu saglabājis savus miesīgos un garīgos spēkus. Esmu šķīsts. Dzīvo šķīstībā, Sariet; šķīstie ir stipri.

Vecais Ginardons šodien bija izņēmis no vijolīšu koka kumodes vairākas vērtīgas grāmatas, lai parādītu tās kādam smalkam bibliofilam Viktoram Meijeram; un, kad šis viesis bija aizgājis projām, Ginardons bija iesnaudies, nenolicis grāmatas to vietās. Sariets, kuru interesēja grāmatas, ieraudzīja tās uz kumodes marmora plāksnes un ar lielu ziņkāri sāka aplūkot. Pirmā grāmata, kuru tas uzšķīra, bija «Jaunava» ar angļu turpinājumu — safjana iesējumā. Bez šaubām, viņa francūža un kristīga cilvēka sirdij nenācās viegli apbrīnot šo tekstu un tā zīmējumus, bet katrs jauks eksemplārs viņam likās tikumīgs un tīrs. Visu laiku sirsnīgi sarunādamies ar Ginardonu, viņš aplūkoja citu pēc citas visas grāmatas, ko antikvars vērtēja augstu vai nu to iesējumu, vai graviru, vai arī to vēstures un retuma dēļ, līdz pēkšņi no viņa lūpām izlauzās cildens prieka un mīlas kliedziens. Viņš bija atradis

Vandomas priora Lukreciju, savu Lukreciju, un spieda to atkal pie sirds.

— Nu es reiz to atkal redzu, — viņš izdvesa un pielika pie savām lūpām.

Vecais Ginardons sākumā nesaprata, ko īsti viņa vecais draugs ar to bija gribējis teikt; bet, kad tas viņam paziņoja, ka šī grāmata cēlusies no d'Es-parvjē bibliotēkas, ka šī grāmata piederot viņam, Sarietam, un ka viņš bez kādām tālākām runām ņemšot to tūliņ līdz, antikvars, kas nu bija pilnīgi pamodies, pietrūkās kājās un īsi un skaidri noteica, ka grāmata piederot viņam, Ginardonam, ka viņš to esot nopircis taisnā un kārtīgā ceļā un ka viņš to nevienam neatdošot lētāk par pieciem tūkstošiem franku.

— Jūs nesaprotat, ko es jums saku, — atbildēja Sariets, — šī grāmata pieder d’Esparvjē bibliotēkai; man tā atkal jānogādā uz turieni.

— Veltas cerības, Lizetiņ ...

— Šī grāmata pieder man.

— Jūs esat traks, manu labo Sariet.

Redzēdams, ka bibliotekārs patiešām izskatās kā

prātu zaudējis, viņš izrāva tam grāmatu no rokām un mēģināja runāt par ko citu.

— Vai jūs, Sariet, esat jau redzējis, ka šie cūkas grasās izputināt Mazarini pili un noziest nezin ar kādiem tur mākslas darbiem Vecpilsētas torņa smaili, cildenāko un jaukāko vietu visā Parizē? Viņi ir ļaunāki par vandaļiem, jo vandaļi gan postīja senatnes pieminekļus, bet necēla to vietā nekādus nejēdzīgus mūrus un tiltus riebīgā stilā, tādus kā, piemēram, Aleksandra tiltu. Un ari jūsu nabaga Garansjēriela, Sariet, kritusi šo barbaru nagos. Ko viņi izdarījuši ar pils strūklakas daiļo bronzas ērmu?

Bet Sariets nedzirdēja neviena vārda.

— Ginardon, jūs neesat mani sapratis. Uzklausieties! ŠI grāmata pieder d'Esparvjē bibliotēkai. Viņa atvazāta no turienes. Kā tas izdarīts? Kas to izdarījis? To es nezinu. Šausmīgas un noslēpumainas lietas notikušas šai bibliotēkā. Vārdu sakot, šī grāmata izzagta. Man nemaz nav īpaši jāgriežas pie jūsu augsti attīstītām goda jūtām, mans labais draugs. Jūs taču negribēsiet kļūt par zagtu mantu slēpēju. Atdodiet man šo grāmatu! Es nogādāšu to atpakaļ d'Esparvjē kungam, kas, varat būt par to drošs, jūs atalgos. Paļaujieties uz viņa devīgumu, un jūs būsiet rīkojies, kā nākas goda vīram, kāds jūs arī esat.

Antikvārs rūgti pasmaidīja.

— Es lai paļaujoties uz šā vecā sīkstuļa d'Esparvjē devību, kur tas gatavs pat blusu nodīrāt, lai iegūtu tās ādu! Paraugieties uz mani, manu labo Sariet, un sakiet, — vai tad es izskatos pēc tāda muļķa? Jūs gluži labi zināt, ka d'Esparvjē negribēja maksāt kādam vecu lietu tirgotājam piecdesmit franku par Ersana gleznoto lielā senča Aleksandra d'Esparvjē ģīmetni un ka lielais sencis tāpēc palika pie kāda ebreja Monparnasas bulvārī — iepretim kapsētai tādā vietā, kur to apgāna visi kvartala suņi ... Lai es paļaujoties uz d'Esparvjē kunga devīgumu! ... Nestāstiet nu niekus! ...

— Labi, Ginardon, apsolos pats no savas puses atlīdzināt jūsu izdevumus, cik lietpratēji noteiks. Jūs dzirdējāt?

— Nespēlējiet nemaz tādu cēlsirdi pret nepateicīgajiem, manu labo Sariet! Šis d'Esparvjē ir izsūcis jūsu zināšanas, jūsu darba spējas, visu jūsu dzīvi par tādu aldziņu, ar kādu pat sulainis nebūtu mierā... Un turklāt ir jau par vēlu. Grāmata jau pārdota ...

— Pārdota? ... Kam tad? — izbaiļu mokās jautāja Sariets.

— Kam tas jums jāzina? Jūs to vairs neredzēsiet; jūs nedzirdēsiet vairs runājam par to: tā aiziet uz Ameriku.

— Uz Ameriku! Lukrecijs ar Vandomas Filipa ģerboņiem, ar Voltēra piezīmēm! Mans Lukrecijs! Uz Ameriku!

Vecais Ginardons sāka smieties.

— Manu labo Sariet, jūs man atgādināt kavalieri Griē, kad'tam kļuva zināms, ka viņa dārgā mīļākā aizvesta uz Misisipi. «Mana dārgā mīļākā uz Misisipi! ...»

— Nē, — gluži bāls atteica Sariets, — nē, šī grāmata neaizies uz Ameriku. Tā atgriezīsies, kā pieklājas, d'Esparvjē bibliotēkā. Atdodiet man viņu, Ginar-don!

Antikvārs vēlreiz mēģināja izbeigt lietu, kas varēja kļūt ļauna.

— Manu labo Sariet, jūs vēl nekā neesat sacījis par manu Grēko. Jūs pat neesat paskatījies uz to. Un tomēr tas ir brīnišķīgs.

Un, nostādījis gleznu labā gaismā, Ginardons aizrādīja:

— Paskatieties uz šo svēto Francisku, tā kunga nabago, Jēzus brāli; viņa aptumsušais stāvs paceļas uz debesim kā tīkama upura dūmi, kā Ābela upuris.

— Grāmatu! Ginardon! — galvu nepagriezis, sauca Sariets. — Dodiet man grāmatu!

Vecajam Ginardonam pēkšņi iesitās galvā asinis; gluži sarkans, pietūkušām dzīslām uz pieres, viņš noteica:

— Nu būs diezgan.

Un viņš iebāza Lukreciju kādā no savu svārku kabatām.

Tai pašā brīdī vecais Sariets metās virsū antikvaram, uzbruka tam piepešā niknumā un, lai cik vārgs viņš arī bija, pa kaklu pa galvu ietrieca dūšīgo veci jaunās Oktavijas atzveltni.

Apstulbinātais un satrakotais Ginardons nosvētīja veco maniaku šausmīgiem lamu vārdiem un ar dūres triecienu atgrūda to četrus so|us atpakaj pret Jaunavas kronēšanu, Fra Andželiko darbu, kas krakšķēdams nogāzās. Sariets uzbruka vēlreiz un mēģināja izvilkt grāmatu no kabatas, kur tā bija iebāzta. Vecais Ginardons būtu viņu šoreiz nositis, ja viņš, galvā saplūdušo asiņu apstulbināts, nebūtu atkritis pret aizgājušās Oktavijas darba galda stūri. Sariets metās virsū pretiniekam, iespieda to atkal atzveltnī un sažņaudza ar sīkajām, izkaltušajām rokām tā kaklu, kas, jau tā stipri sārts, kjuva zili sarkans. Ginardons centās atbrīvoties, bet mazie pirksti, sajuzdami silto un mīksto miesu, sažņaudza to ar jo lielāku tīksmi. Kāds nezināms spēks tos turēja pie laupījuma. Ginardons gārdza, no mutes kaktiņa tecēja slienas. Viņa milzīgais stāvs lāgu lāgiem raustījās; bet krampji k[uva arvien retāki un īsāki, līdz beidzot nostājās pavisam. Slepkavas rokas nemaz negribēja atlaisties. Sarietam vajadzēja saņemt visus spēkus, lai tās atrautu nost. Deniņos viņam zvanīja. Tomēr viņš dzirdēja ārā līstam, dobjus sojus uz trotuārā, tālumā klaigājam avīžu pārdevējus. Viņš re-

dzēja tumsā paejam garām lietussargus. Tad viņš no mirušā kabatas izvilka grāmatu un aizbēga.

Jaunā Oktavija šai vakarā veikalā nemaz neatgriezās. Viņa pārgulēja kādā starpstāva dzīvoklītī, virs veco lietu tirgotavas, kuru Blanmenils nesen kā bija viņai nopircis turpat Kurselielā. Mājas kalps, kam vajadzēja veikalu noslēgt, atrada antikvaru vēl siltu. Viņš pasauca durvju sardzi Lenēna kundzi, kura noguldīja Ginardonu uz kādas kušetes, aizdedzināja divas sveces, iesprauda kādā traukā ar svētīto ūdeni buksus-

koka zariņu un aizspieda aizgājējam acis. Ārsts, kam vajadzēja konstatēt nāvi, atrada par tās cēloni asins izplūdumu.

Lenēna padeva ziņu Zefirinei, tā atsteidzās šurp un palika pie mirušā. Viņš izskatījās pēc iemiguša. Drebošā sveču gaismā Grēko svētais pacēlās uz augšu kā dūmu stabs; primitivu meistaru zeltainie toņi spīguļoja tumsā. Pie pašas nāves gultas varēja skaidri saskatīt Boduēnu, nelielu sievieti, kas pašlaik dzēra zāles. Visu nakti ārā piecdesmit soļu atstatumā varēja dzirdēt vaimanājam Zefirini. Viņa runāja:

— Viņš ir miris, viņš ir miris, mans draudziņš, mans dievs, mans viss, mana mīla ... Nē! Viņš nav miris, viņš kustas. Tā esmu es, Mišel, es tā esmu, tava Zefirine, atmosties, uzklausi mani! Atbildi man: es mīlu tevi; un, ja es tev esmu sagādājusi sāpes, piedod man ... Miris! Miris! Ak mans dievs, apskatieties jel, cik viņš skaists! Viņš bija tik labs, tik gudrs, tik mīļš! Mans dievs! Mans dievs! Mans dievs! Ja es,būtu bijusi te, viņš būtu palicis dzīvs. Mišel! Mišel!

Pret rīta pusi Zefirine apklusa. Varēja domāt, ka viņa iemigusi, bet viņa bija mirusi.

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA,

kurā Nektārs Klodomira krodziņa spēlē savu ilautu.

Verdeljēra kundze, kurai nebija izdevies iekļūt pie Morisa kār slimo kopējai, ieradās atkal kādas dienas vēlāk Dezobela kundzes prombūtnes laikā, lai lūgtu Morisam d'Esparvjē kādu artavu Francijas baznīcām.

Arkads pieveda to pie Morisa galvgaļa.

Moriss pateica eņģelim ausī:

— Nodevēj, tūlīt atbrīvo mani no šās cilvēkēdā-jas, jo citādi arī tev būs jāatbild par nelaimi, kas te visā drīzumā var notikt.

— Esi mierīgs, — Arkads atbildēja pārliecinoši.

Pēc parastajiem līdzjūtības vārdiem Verdeljēra

kundze lika Morisam manīt, ka viņai vēlama eņģeļa nozušana. Moriss izlikās, ka nebūtu nekā sapratis. Un Verdeljēra kundze izteica savas ierašanās acīm redzamo cēloni.

— Mūsu baznīcas, mūsu dārgās lauku baznīcas, — kas ar tām notiks?

Arkads uzlūkoja viņu ar eņģeļa izskatu un grūti nopūtās.

— Tās sabruks, kundze; tās sagrūs drupās. Kāds zaudējums! Nekur es neredzu glābiņa. Baznīca starp lauku mājām ir kā vista starp saviem cāļiem.

— Gluži pareizi, — ar sajūsmas pilnu smaidu apstiprināja Verdeljēra kundze, — tieši tā tas ir!

— Un torņi, kundze?

— Ak mans kungs, torņi!

— Torņi, kundze, paceļas pret debesim kā milzīgas klistira šļirces pret ķerubu plikajām pakaļām.

Verdeljēra kundze bija uz vietas projām.

Tai pašā dienā ieradās arī abats Patuijs, lai sniegtu ievainotajam dažus padomus un iepriecinājumus. Viņš mudināja to saraut visus sakarus ar nelāga draugiem un atkal izlīgt ar savu ģimeni. Viņš attēloja māti, kuras sirds izplūst asarās un kura gatava atplestām rokām saņemt jaunatgūto bērnu. Ja Moriss vīrišķīgi un droši pamestu nekārtīgo dzīvi un māņu baudas, viņš atgūtu arī sirds mieru un dvēseles spēku, atbrīvotos no postošās sapņošanas un no visa ļauna.

Jaunais d'Esparvjē pateicās abatam Patuijam par tādu žēlsirdību un aizstāvēja savas reliģiskās jūtas.

— Nekad vēl, — viņš teica, — es neesmu bijis tik ticīgs kā tieši tagad. Un nekad vēl man arī nav bijusi tik liela vajadzība tādam būt. Iedomājieties tikai, abata kungs, es esmu spiests savam sargeņģelim no jauna mācīt katķismu, jo viņš to aizmirsis.

Abats Patuija kungs smagi nopūtās un skubināja savu dārgo bērnu lūgt dievu, jo lūgšana esot vienīgais glābiņš dēmonu sagrābtai dvēselei.

— Abata kungs, — Moriss jautāja, — vai gribat, lai es jūs iepazīstinu ar savu sargeņģeli? Uzgaidiet brītiņu, viņš aizgāja pēc cigaretēm.

— Nelaimīgais bērns!

Un abata Patuija tuklie vaigi, izteikdami viņa dziļās skumjas, noplaka. Bet gandrīz tūliņ tie atkal piepūtās, rādīdami spožu līksmes attēlu, jo viņa sirds patiešām varēja justies apmierināta.

Sabiedrības gars kļuva labāks, jakobiņus, masonus, blokistus visur pēla un padzina. Augstāko aprindu izlase rādīja labu piemēru. Franču akadēmijas domu virziens bija labs. Kristigās skolas vairojās. Latiņu kvar-tala jaunatne atzina baznīcu, un Normalskola izdvašoja priesteru seminārā smaržas. Krusts svinēja uzvaru. Vajadzēja tikai naudas, vēl un vēl naudas un mūžīgi mūžam naudas.

Pēc sešām atpūtā pavadītām nedēļām ārsts Morisam d'Esparvjē atļāva doties izbraucienā. Roku viņš nesa saitē. Viņu pavadīja mīļākā un draugs. Viņi devās uz Buloņas mežu un ar gaišu prieku skatīja zāli un kokus. Viņi uzsmaidīja visam, un viss uzsmaidīja viņiem. Kā Arkads bija teicis, viņu kļūdas bija vērtušas viņus labākus. Pa neparedzētiem, līkumainiem ceļiem Moriss cauri savām dusmām un greizsirdībai bija sasniedzis mieru un labsajūtu. Viņš vēl arvien mīlēja Zilbertu, bet mīlēja to ar iecietīgu mīlestību. Eņģelis kāroja pēc šās sievas tāpat kā agrāk, bet viņa iekāre pēc ieguves bija zaudējusi ziņkāres indi. Zilberta atpūtās no tieksmes patikt un patika vēl vairāk. Pie ūdenskrituma viņi dzēra pienu, kas viņiem likās lielisks. Viņi visi trīs bija nevainīgi. Arkads aizmirsa vecā pasaules tirana netaisnības. Tām vajadzēja viņam visā drīzumā tikt atgādinātām.

Kad Arkads atgriezās mājās pie sava drauga, viņš atrada priekšā Zitu, kas atgādināja ziloņkaula un zelta statuju.

— Jūs apbēdināt mani, — viņa tam teica. — Tuvojas diena, kāda nav aususi kopš laiku aizsākumiem un kāda nepienāks varbūt otrreiz ātrāk, iekāms saule ieies Herkulesa zvaigznājā: mēs gatavojamies pārsteigt Jal-dabaotu viņa porfira pilī, un tagad jūs, kas tvīkāt atbrīvot debesis un atgriezties savā debesu tēvzemē kā uzvarētājs, jūs pēkšņi aizmirstat visus savus cildenos nodomus un iemiegat cilvēku meitu apkampienos. Kādu prieku gan var jums sagādāt satiksme ar šiem sīkajiem, netīrajiem dzīvniekiem, kas izveidoti no tik nepastāvīgiem elementiem, ka var teikt, — visa viņu dzīve ir nerimstoša ritēšana? Ak Arkad! Ne jau bez iemesla es jums neuzticējos. Jūs esat tipisks inteliģents, jūs vada vienīgi izziņas kāre. Darboties jūs neesat spējīgs.

— Jūsu spriedums ir nepareizs, Zita, — atbildēja eņģelis. — Tas nu reiz ir debesu dēlu dabā — mīlēt cilvēku meitas. Protams, sievu un puķu miesas substance ir iznīcīga, taču ne mazāk tā apbur jūtas. Bet neviens no šiem sīkajiem zvēriņiem nespēs nomākt ne manu ienaidu, ne manu mīlu, un esmu gatavs sacelties pret Jaldabaotu.

Zita izteica savu apmierinājumu par šādu apņēmibu. Viņa to mudināja turpināt lielo pasākumu bez kāda atslābuma līdz galam. Nedrīkstēja ne pārsteigties, ne novēlot.

— Katrs liels darbs, Arkad, sastāv no daudziem maziem, pats cildenākais kopums — no tūkstoš neievērojamiem sīkumiem. Mums jāievēro visi.

Viņa vedināja to uz kādu sapulci, kur tā klātbūtne bija nepieciešama. Tur vajadzēja tikt saskaitītiem dumpinieku spēkiem.

Viņa piebilda tikai vienu vārdu:

— Tur būs Nektārs.

Kad Moriss ieraudzīja Zitu, viņa tam likās bez kādas pievilcības; viņa tam nepatika tāpēc, ka bija patiešām skaista, un tāpēc, ka īsts un pilnīgs daiļums sagādāja tam mocošu izbrīnu. Zita viņam iedvesa tieši antipatijas, kad viņš dabūja dzirdēt, ka tā piederot pie dumpīgajiem eņģeļiem un atnākusi pie Arkada, lai aizvestu viņu uz sazvērnieku sapulci. Nabaga bērns ar visiem saviem prāta līdzekļiem un iespējām centās atturēt savu pavadoni. Lai sargeņģelis paliekot mājās, viņš aizvedīšot to uz brīnišķīgu boksa sacīksti, uz kādu rēviju, kur būšot redzama Puankarē apoteoze, un, beidzot, uz kādu namu, kur esot sastopamas sievietes, no kurām dažas esot ārkārtīgi skaistas, dažas ārkārtīgi apdāvinātas, dažas pārdabiski netikumīgas, dažas kropli nejaukas. Bet eņģeli nevarēja iekārdināt ne ar ko, un viņš paziņoja, ka ejot līdzi Zitai.

— Ar kādu nolūku?

— Lai pārspriestu debesu iekarošanu.

— Vēr arvien šis neprāts! Debesu ie ... Es taču pierādīju tev, ka tas nav iespējams un ka pēc tā nav vērts nemaz censties.

— Arlabvakar, Moris ...

— Tu aizej?... Labi, es iešu tev līdz.

Un Moriss ar roku saitē devās līdzi Arkadam un Zitai uz Monmartru, — uz Klodomira krodziņu, kur kāda dārza lapenē jau bija uzklāts galds.

Princis Istars un Teofils bija jau priekšā ar kādu mazu, dzeltenu vīreli, kas bija kāds japaņu eņģelis un izskatījās pēc bērna.

— Mums jāsagaida vēl tikai Nektārs, — teica Zita.

Tieši šajā brīdī klusi parādījās vecais dārznieks.

Viņš apsēdās, un viņa suns nogulās tam pie kājām. Franču virtuve ir pati labākā visā pasaulē. Ši slava mirdzēs pāri visām citām, kad cilvēce, reiz kļuvusi gudrāka, pacels cepamo iesmu augstāk par zobenu. Klo-domirs atnesa eņģeļiem un mirstīgajam, kurš tos pavadīja, speķa zupu, cūkas fileju un nieres vīnā, kas liecināja, ka Monmartras virtuvi vēl nebija samaitājuši amerikaņi, kuri sagandēja pašus smalkākos viesnicām bagātās pilsētas virtuves māksliniekus.

Klodomirs attaisīja pudeli bordo, kurš gan nebija no pašiem izcilākajiem Medokas ražojumiem, bet kura cildenums izpaudās jau smaržā un krāsā. Jāteic arī, ka pēc šā un vēl daudziem citiem vīniem pagraba pārzinis svinīgi atnesa kādu iecienītu vīnu, kas bija stiprs un maigs, robusts un delikāts, stingrs un mīksts, kā īsts

burgundietis, uguns pilns, pietiekami reibinošs, bauda garam un jūtām.

Vecais Nektārs pacēla savu glāzi un teica:

— Es uzdzeru tev, Dionis, pats lielākais starp dieviem, tev, kas reiz atgriezīsi zemes virsū atkal zelta laikus un atdosi mirstīgajiem, kuri tad būs kļuvuši par pusdieviem, ķekarus, kurus kādreiz ievāca Lesba no Metimnes vīnkokiem, Tasas vīndārzus un Mareo-tidas ezerkrastu baltās vīnogas, Falernas vīna pagrabus, Tmolas dārzus un visu vīnu valdoni Faneju. Un šo vīnķekaru sula būs dievišķa, un cilvēki kā kādreiz vecā Silena laikos noreibs no gudrības un mīlas. *

Kad atnesa kafiju, Zita, princis Istars, Arkads un japaņu eņģelis tiku tikām apsvēra pret Jaldabaotu savākto spēku lielumu. Atstādami debesu mūžīgo svētlaimi, lai uzņemtos zemes ciešanas, eņģeļi kļūst dziļāki prātā, bet kļūst arī spējīgi pievilties un pievilt citus un runāt cits citam pretim. Tāpēc arī viņu sapulces ir tādas pašas trokšņainas un juceklīgas kā cilvēku. Tikko viens no sazvērniekiem minēja kādu skaitli, otrs tūliņ ņēmās to apstrīdēt. Neķildodamies tie nevarēja saskaitīt kopā divus skaitļus, un pati aritmētika tika ierauta kaislībās un zaudēja savu noteiktību. Ķerubs, kas ar varu bija atvedis šurp dievbijīgo Teofilu, saniknojās, dzirdēdams, ka mūziķis slavē to kungu, un deva viņam tādus triecienus ar dūri pa galvu, ka no tiem pat vērsis būtu beigts. Bet muziķu galvaskausi mēdz būt cietāki par vēršu galvām. Un triecieni, ko Teofils saņēma, nepavisam nepārgrozīja uzskatus, kādi šim eņģelim bija par dievišķo aizgādību. Kad Arkads ar savu zinātnisko ideālismu bija ilgi cīkstējies pret Zitas pragmatismu, skaistā erceņģeliene beidzot noteica, ka viņš spriežot pavisam nepareizi.

— Un jūs par to brīnāties! — iesaucās jaunā Morisa sargeņģelis. — Es, tāpat kā jūs, spriežu cilvēku valodā. Un kas gan cits šī cilvēku valoda ir kā vien mežu un kalnu zvēru brēcieni, kurus iedomīgie cilvēkveidīgie pērtiķi sarežģījuši un sagandējuši? Lūkojiet pareizi spriest jūs pati, ak Zita, ar šo dusmu un žēlabu skaņu jūkli! Eņģeļi nemaz neprāto; gudrie cilvēki prāto vāji. Es nemaz negribu runāt par profesoriem, kas domā izteikt absolūto ar kliedzieniem, ko tie mantojuši no saviem senčiem antropopitekiem, pērtiķiem, somaiņiem im reptiļiem. Tas ir gluži traks joks! Kā demiurgs uzjautrinātos, ja viņam būtu cik necik inteliģences!

Nakts bija vienās zvaigznēs. Vecais dārznieks cieta klusu. '

— Nektar, — teica viņam daiļā erceņģeliene, — uzspēlējiet flautu, ja vieņ jūs nebaidāties aizkustināt zemi un debesis!

Nektārs paņēma savu flautu. Jaunais Moriss aizkūpināja cigareti. Liesmiņa mirdzēja acumirkli, lika atkāpties tumsā debesīm un zvaigznēm un nodzisa. Un Nektārs ar savu iedvesmojošo flautu dziedāja par šo liesmiņu. Sudrabaina balss pacēlās augšup un sacīja:

— Sī liesmiņa ir visums, kas laika sprīdī, īsākā par minūti, piepildījis savu likteni. Viņā izveidojas saules un planētas. Venera Uranija iepriekš noteikusi orbitu gaitas lodēm, kuras maldījās bezgalīgos plašumos. Eross, dievu pirmdzimtais, uzpūta savu dvašu, un dzima stādi, dzīvnieki, domas. Divdesmit sekundēs, kas pagāja starp šo pasauļu visumu dzimšanu un nāvi, cēlās un aizritēja civilizācijās, valstis uzplauka un pagrima. Tur tika raudājušas mātes un pret mēmām debesīm pacēlās mīlas dziesmas, naida kliedzieni un upuru vaidi. Samērā ar savu niecīgumu šis visums ilga tādu laiku, kādu ilga un ilgs tas, no kā mēs redzam spīguļojam virs mūsu galvām dažus atomus. Abi ir spīdumi, kas izspīd bezgalībā.

Un, gaišajām un skaidrajām skaņām raisoties apburtajā gaisā, zeme izvērtās maigā mākoņājā, zvaigznes laidās straujos lokos. Greizie Rati sašķiebās un izšķīda gaisos. Satrūka Oriona josta. Polārzvaigzne novirzījās no savas magnētiskās ass. Siriuss, kas pret apvārsni svieda savu baltkvēlaino gaismu, kļuva zils, sarkans, mirguļoja un pēkšņi izdzisa. Zvaigznāji kustējās un izveidojās jaunās kopās, kas savukārt slīdēja lejup un dzisa. Ar savām burvju skaņām maģiskā stabule īsā brīdī ietvēra šā visuma dzīvi un gaitas, kas cilvēkiem un eņģeļiem šķita esam nemainīgs un mūžīgs. Un, tikko stabule apklusa, debesis atguva atkal savu agrāko izskatu. Nektārs bija nozudis. Klodomirs apjautājās saviem viesiem, vai viņi apmierināti ar speķa zupu, kas, lai labi ievārītos, atradusies uz uguns divdesmit četras stundas, un slavēja Božolē vīnu, kuru viņi bija dzēruši.

Nakts bija maiga. Arkads ar savu sargeņģeli, Teo-fils, princis īstars un japaņu eņģelis pavadīja Zitu līdz viņas dzīvoklim.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA,

kura kads šausmīgs atenlats uztrauc visu Parizi.

Pilsētā viss dusēja. Uz tukšajiem trotuāriem skali skanēja tikai eņģeļu soļi. Nonākusi Monmartras pakalnam līdz pusei, līdz Fetrjē ielas stūrim, mazā sabiedrība apstājās pie daiļās erceņģelienes dzīvokļa durvīm. Ar-kads ar Zitu, kas, pirkstu pie zvana pielikusi, tomēr vēl nezvanīja, runāja par troņeņģeļiem un valdonības eņģejirm. Princis Istars ar sava spieķa galu zīmēja uz trotuārā jaunu kara mašīnu plānus un turklāt rūca un draudēja tik stipri, ka kaimiņu mājās atmodās visi iemigušie pilsoņi un visām Pasifajām bailēs nodrebēja gurni; Teofils Belē pilnā kaklā dziedāja barkarolu, kas rotā «Golkondas karalienes Alines» otro cēlienu. Moriss, roku saitē, mēģināja paukoties ar ja-pani, laižot cīņā kreiso roku, šķīla dzirksteles no bruģa akmeņiem un negantā balsī kliedza: «Trāpīts!»

Pa to laiku brigadieris Grols sapņoja kaimiņielas stūrī. Viņš bija plecīgs vīrs — kā romiešu leģionārs ar visām iezīmēm, kādas piemīt šai augstprātīgi pakalpīgajai rasei, kura no tiem laikiem, kad cilvēki bija uzcēluši pilsētas, valdīja pār valstīm un atbalstīja dinastijas. Brigadieris Grols bija spēka pilns un tomēr ļoti noguris. Viņam bija grūts darbs un vāja barība; būdams pienākuma cilvēks, tomēr vīrietis, viņš nevarēja noturēties pretī vilinājumiem, burvībām un glaimiem, kas nāca no vēlīgām meitām, kuras tumsā tas satika veseliem bariem tukšajos bulvāros un pamestajos būvju laukumos; viņš tās mīlēja. Viņš mīlēja tās kā kareivis, neatstājot savu posteni, un pēc tam pār viņu nāca nogurums, kas pārspēja viņa drosmi. Lai gan viņš nebija vēl sasniedzis sava dzīves ceja vidu, tomēr jau ilgojās pēc saldas atpūtas un mierīgajiem lauku darbiem. Arī šai maigajā naktī viņš sapņoja Millera ielas stūrī; viņš sapņoja par dzimtajām mājām, mazu olivu birzi, tēva ^pagalmu, savu veco, ilgu pūliņu saliekto māti, kuru viņam vairs nebija lemts redzēt. Kad pēkšņie nakts trokšņi iztraucēja viņa domas, policijas aģents Grols devās uz priekšu līdz ielu krustojumam, kur saplūst kopā Millera un Fetrjē ielas, un bargi apskatīja negantnieku bandu, kurā viņa socialais instinkts nojauta kārtības ienaidniekus. Viņš bija pacietīgs un stingrs. Pēc ilgākas klusēšanas viņš apšaubāmā mierā teica:

— Aizvācieties!

Bet Moriss un japaņu eņģelis sitās savā starpā ar iedomātajiem rapieriem un nedzirdēja nekā; mūziķis klausījās tikai sava paša melodijās, princis Istars bija iegrimis sprāgstošo vielu formulās, Zita ar Arkadu pārsprieda varenāko pasākumu, kāds jebkad radies kopš saules sistēmas izveidošanās no pirmmiglas, un visi viņi nemanīja nenieka no tā, kas ap viņiem notika.

— Es teicu jums — aizvācieties! — atkārtoja brigadieris Grols.

Šoreiz gan eņģeļi sadzirdēja svinīgo pavēli, bet vai nu aiz vienaldzības, vai nepaklausības neņēma to vērā un turpināja kliegt, dziedāt un strīdēties.

— Tātad jūs gribat, lai es jūs arestēju, — ierēcās brigadieris Grols, uzsizdams ar savu plato plaukstu princim Istaram uz pleca.

Saniknots par šo nelietīgo pieskārienu, ķerubs ar šausmīgu dūres sitienu ietrieca brigadieri notekā. Bet savam priekšniekam palīgā jau steidzās aģents Fezandē, un tad viņi abi divi metās virsū princim, dauzīdami to ar mechanisku niknumu, un viņiem gandrīz jau būtu izdevies par spīti tā spēkam un svaram, asinīm noplūdušu, to aizvilkt uz policijas posteni, ja japaņu eņģelis, pirms vēl bija paguvuši iejaukties Moriss, Arkads un Zita, nebūtu viņus bez kādām pūlēm vienu pēc otra nositis gar zemi, kur viņi nu varēja vārtīties un rēkt pa dubļiem. Eņģelis mūziķis stāvēja trīcēdams nomaļus un piesauca debesis.

Sajā brīdī, trokšņa ataicināti, no tuvējā pagraba, kur tie mīcīja mīklu, ieradās divi maiznieku zeļļi baltos priekšautos un līdz jozmenim kaili. Kādas instinktīvas sociālās solidaritātes sajūtas vadīti, viņi nostājās zemē nosviesto policistu pusē. Teofils, viņus ieraudzījis, nobijās līdz nāvei un metās bēgt; maiznieka zeļļi to saķēra un gribēja nogādāt pie kārtības sargiem, bet tad Arkads ar Zitu izrāva to viņiem no rokām. Nevienlīdzīgā un šausmīgā cīņa starp diviem eņģeļiem un diviem maiznieku zeļļiem turpinājās. Arkads, kurš spēka un locekļu skaistuma ziņā līdzinājās kādam Lisipa atietam, sažņaudza rokās resno pretinieku. Daiļā erceņģe-liene atbildēja maizniekam, kurš bija viņai uzbrucis, ar dunča dūrienu. Pār viņa spalvainajām krūtīm izplūda melnas asinis, un abi maiznieku zeļļi, likumu draugi, nogāzās uz bruģa.

Aģents Fezandē nesamaņā gulēja notekā ar seju pret to. Bet brigadieris Grols, kas no jauna bija piecēlies kājās, ar savu svilpi deva signālu, ko vajadzēja sadzirdēt tuvākajam postenim, un tad uzbruka jaunajam Morisam, kurš varēja aizstāvēties tikai ar vienu roku — kreiso un kurš tad ar to izņēma no kabata:; revolveri un izšāva uz policistu, kas ar roku ķēra sev pie sirds, sagrīļojās un nogāzās. Pār lūpām tam izlauzās gara nopūta un mūžīgā tumsa aizsedza acis.

Pa to laiku cits pēc cita atvērās logi un uz ielas izliecās galvas. Tuvojās smagu soļu dunoņa. Divi policisti uz velosipēdiem iegriezās Fetrjē ielā. Tad princis Istars svieda vienu no savām bumbām, kas satricināja zemi, nodzēsa gāzi, sagrāva mājas un ietina bēgošos eņģeļus un jauno Morisu biezos dūmu mākoņos.

Arkads ar Morisu nosprieda, ka pēc šiem notikumiem pats drošākais būtu atgriezties atpakaļ uz mazo dzīvoklīti Romas ielā. Ka viņus neviens tur nemeklēs tūliņ, tas bija skaidrs, un varēja arī cerēt, ka vispār nekad viņus tur nemeklēs, jo ķeruba bumba it laimīgi bija iznīcinājusi visus notikuma aculieciniekus. Bija jau maza gaismiņa, kad tie iemiga, un tie nebija vēl atmodušies, kad pulksten desmitos durvju sargs atnesa tēju. Ēzdams maizes šķēlīti ar sviestu un šķiņķi, jaunais d’Esparvjē sacīja savam eņģelim:

— Es biju domājis, ka noziegums ir kaut kas pavisam ārkārtējs. Un nu? Nu es jūtos vīlies. Tas ir visvienkāršākais, visdabiskākais pasākums pasaulē.

— Un pats tradicionalākais, — piebilda eņģelis.

— Gadsimtiem ilgi bijis parasts un nepieciešams nokaut

un aplaupīt cilvēkus. Karā tas ir ieteicams ari vēl tagad, īsti godājama lieta ir zināmos noteiktos apstākļos ķerties arī pie cilvēka dzīvības, ko arī jūs, Moris, izmēģinājāt, kad gribējāt nogalināt mani, tāpēc ka jums likās, ka es būtu atradies pārāk tuvās attiecībās ar jūsu mīļāko. Bet nokaut brigadieri, — tas jau nav nekāds smalka cilvēka darbs.

— Ciet klusu, — Moriss kliedza, — ciet klusu, neģēli! Brigadieri es nogalināju gluži instinktivi, neapjēgdams nemaz, ko daru. Esmu izmisis par to. Bet vainīgs neesmu es, vainīgs esi tu, tu esi slepkava. Tu mani ierāvi šai dumpja un varmācības ceļā, kas noved bezdibeņa malā. Tu esi samaitājis mani, atņēmis man mieru, tu esi upurējis manu laimi savai iedomībai un ļaunprātībai. Un gluži velti. Jo es tev jau teicu un saku tagad, Arkad, — nekā tu nepanāksi šai lietā!

Durvju sargs atnesa laikrakstus. Lasot tos, Moriss nobāla. Tie trekniem burtiem ziņoja par atentatu Fetrjē ielā. Nogalināts viens brigadieris, smagi ievainoti divi aģenti riteņbraucēji un divi maiznieku zeļļi; sagrauti trīs nami, daudz upuru.

Lapa izkrita Morisam no rokām, un vājā un žēlabainā balsī viņš teica:

— Arkad, kāpēc tu nenokāvi mani mazajā Versaļas dārzā starp rozēm, kad svilpoja melnais strazds?

Pa to laiku visu Parizi pārņēma izbailes. Sabiedriskajos laukumos un ļaužu pilnajās ielās namamātes ar tirgus tīkliņiem rokās bālēdamas klausījās ziņās par noziegumu un prasīja, lai vainīgie tiktu sodīti ar visbargākajiem sodiem. Sīklietu tirgotāji pie saviem sliekšņiem šai briesmu darbā apvainoja anarchistus, sindikalistus, sociālistus, radika]us un pieprasīja, lai runā likumi. Dziļdomīgākie prāti te redzēja ebreju un vācu roku un pieprasīja, lai izraida ārzemniekus. Daudzi slavēja ari amerikaņu ieražas un ieteica Iinčošanu. Iespiestajām ziņām pievienojās baigas baumas. Sprādzieni bija dzirdēti jau vairākās vietās; visās malās atrada bumbas. Malu malās pūlis līdz nāvei sadauzīja ļautiņus, kurus turēja par vainīgiem, un pussaplosītus tad nodeva tos tiesu rokās. Republikas laukumā pūlis sarāva gabalos

kādu piedzērušo, kas bija kliedzis: «Nost ar okšķeriem!»

Ministru prezidents un tieslietu ministrs ilgi apspriedās ar policijas prefektu un, lai nomierinātu satracināto Parizi, bez kavēšanās vienojās apcietināt piecus vai sešus apašus no trīsdesmit tūkstošiem, kas mita galvaspilsētā. Krievu policijas priekšnieks, kas domājās pazinis atentatā krievu nihilistu paņēmienus, pieprasīja, lai viņa valdībai izdotu duci bēgļu, kas tūliņ arī tika izpildīts. Vairākas personas tika izsūtītas ari Spānijas karaļa drošības labā.

Kad bija sperti šie enerģiskie soļi, Parize atviegloti uzelpoja, un vakara avīzes novēlēja valdībai laimes. Ziņas par ievainotajiem bija labas. Viņu dzīvības nebija vairs briesmās, un viņi atzina par uzbrucējiem visas personas, ko viņiem parādīja.

Brigadieris Grols bija beigts, tas tiesa, bet divas žēlsirdīgās māsas bija nomodā pie viņa, un ministru prezidents pats ar savu roku uzlika uz šā pienākuma upura krūtīm Goda krustu.

Naktī izcēlās arī panika. Sacelšanās avēnijā aģenti kādā tukšā laukumā bija pamanījuši virvju dejotāju ratus, kas tiem bija likušies pēc banditu paslēptuves. Viņi bija sasaukuši palīgus un tad, skaitā stipri būdami, ratus aplenkuši. Viņiem pievienojās vairāki godīgi pilsoņi; piecpadsmittūkstoš reižu tika izšauts no revolvera; ratus uzspridzināja gaisā ar dinamitu un zem to drupām atrada kādas pērtiķienes līķi.

TRĪSDESMIT ceturtā nodaļa,

kurā mes pieredzam Bušotes un Morisa apcietinašanu, d'Esparvjē bibliotēkas postu un eņģeļu aizceļošanu.

Moriss d'Esparvjē pavadīja šausmu pilnu nakti. Mazāko troksnīti izdzirdējis, viņš tvēra pēc sava revolvera, lai nekristu dzīvs tiesas rokās. No rīta viņš raušus izrāva durvju sargam no rokām laikrakstus, kāri izskatīja tos un ar pēkšņu kliedzienu izteica savu prieku: viņš lasīja, ka pie brigadiera Grola, kad tas novests morgā un uzšķērsts, tiesu ārsti konstatējuši vienīgi zilumus un ļoti vieglu sitienu pēdas un ka šā individa nāves cēlonis esot aortas paplašināšanās.

— Tu redzi, Arkad, — viņš uzvaroši izsaucās, — tu redzi, — es neesmu slepkava. Es esmu nevainīgs. Es nekad nebūtu varējis ne iedomāties, cik patīkami ir būt nevainīgam.

Viņš iegrima domās, un, kā tas parasti mēdz notikt, pārdomas aptumšoja viņa prieku.

— Es esmu nevainīgs. Bet man pašam jāatzīstas, — viņš sacīja, noliekdams galvu, — es piederu pie ļaundaru bandas; es dzīvoju kopā ar banditiem. Tu tur esi savā vietā, Arkad, jo tu esi divbūtīgs, nežēlīgs un izvirtis radījums. Bet man, kas cēlies no godīgas dzimtas un kas priekšzīmīgi audzināts, man jānosarkst.

— Es arī, — iebilda Arkads, — es arī esmu priekšzīmīgi audzināts.

— Kur tad?

— Debesīs.

— Nē, Arkad, nē; tev nav nekādas audzināšanas. Ja tev būtu iekalti kādi principi, tev tie būtu vēl tagad. Principi nekad neiet bojā. Es bērnībā esmu mācījies cienīt ģimeni, tēviju un reliģiju. To es neesmu aizmirsis, to es neaizmirsīšu nekad. Vai tu zini arī, kas mani visvairāk pie tevis aizskar? Nevis tava perversitate, tava nežēlība, tava briesmīgā nepateicība, arī ne tavs agnosticisms, ar kuru varētu vēl samierināties, arī ne tavs skepticisms, kaut arī tas pavisam no modes izgājis (jo pēc nacionalās atmodas Francijā vairs nav skeptiķu), nē, man riebjas tavs gaumes trūkums, tavu ideju nelāgais tonis, tavu doktrinu neelegance; tu domā kā inte-lektualists, kā brīvdomātāji, tev ir teorijas, kas sliecas uz radikalisma, uz kombisma pusi, tavas sistēmas ir zemas. Atstāj mani! Tu man riebies . . . Arkad, mans vecais draugs, Arkad, mans vecais eņģeli, Arkad, mans mīļais bērns, uzklausi jel savu sargeņģeli, paklausi manām lūgšanām, atsakies no savām neprātīgajām idejām, esi atkal labs, sirsnīgs, nevainīgs, laimīgs! Liec savu cepuri galvā, nāc man līdzi uz Dievmātes katedrali! Mēs katrs noskaitīsim pa lūgšanai un aizdegsim pa svecei.

Sabiedriskā doma vēl arvien bija satraukta; lielā prese, nacionalās atmodas orgāns par šo šausmīgo aten-tatu, kas bija saviļņojis visus prātus, izsacījās patiesas sajūsmas pilnos un īsti dziļos rakstos. Tika atklāti tā īstie pamati, netiešie, tomēr patiesie cēloņi, un tie slēpās revolucionārajās doktrinās, kas tika nesodīti izplatītas, sociālo pamatu satricināšanā, morāliskās discipli-nas izviršanā un mūžīgi atkārtotos uzaicinājumos izdzīvot cauri visas iekāres, visas kaisles. Lai ļaunumu izravētu ar visām saknēm, vajadzēja, cik vien iespējams, ātri tikt galā ar tādām chimerām un utopijām kā sindikalismu, ienākumu nodokļiem un tā tālāk, un tā tālāk ... Vairāki laikraksti — un diezgan ievērojami laikraksti — redzēja noziegumu pieaugšanā neticības dabiskās sekas un nāca pie secinājuma, ka sabiedrības labklājība atgūstama, vienprātīgi un sirsnīgi atgriežoties pie reliģijas.

Svētdienā pēc nozieguma baznīcās bija neparasti daudz ļaužu.

Tiesnesis Salnevs, kam bija uzdots izdarīt izmeklēšanu, vispirms noklaušināja drošības policijas apcietinātos un gandrīz jau devās pa vilinošām, taču nepareizām pēdām; spiega Montrmena ziņojums, kas tika celts tam priekšā, atkal pievērsa tā uzmanību īstajam ceļam un palīdzēja atzīt par Fetrjē ielas nozieguma vaininiekiem Zonšeras bandītus. Viņš lika uzmeklēt Ar-kadu un Zitu un deva rīkojumu apcietināt princi Istaru, kuram divi policisti uzlika rokas uz pleciem tad, kad viņš pašlaik nāca ārā no Bušotes dzīvokļa, kur viņš bija noglabājis jauna tipa bumbas. Ķerubs, iepazinies ar policistu nodomiem, sirsnīgi iesmējās un apvaicājās, vai viņiem esot solids automobilis. Saņēmis atbildi, ka ārā pie vārtiem tiem viens tāds esot, viņš paziņoja, ka vairāk arī neko neesot vēlējies. Un tūliņ kāpnēs viņš notrieca zemē abus aģentus, pats metās ārā, pagrūda šoferi zem kāda autobusa, kas brauca patlaban garām, iesēdās automobili un aizbrauca izbiedētā pūļa acu priekšā.

Tajā pašā vakarā Zankurs — policijas komisārs tieslietu uzdevumos ieradās Teofila dzīvokli tieši tajā brīdi, kad Bušote ierija jēlu olu, lai vērstu skanīgāku savu balsi, jo vakarā viņai Nacionalajā EI do-rado vajadzēja dziedāt savu jauno dziesmu «Tas Vācijā nav dabūjams». Mūziķa nebija mājās. Bušote saņēma ierēdni ar īstu cildenumu, ko pavairoja vēl viņas tērpa vienkāršība. Bušote bija kreklā. Godājamais priekšnieks paņēma «Golkondas karalienes A 1 i n e s» partituru un mīlestības vēstules, kuras dziedātāja rūpīgi glabāja sava naktsgaldiņa atvilktnē, jo viņa visās lietās ieturēja kārtību. Viņš jau gribēja doties projām, kad pēkšņi pamanīja sienā skapi, nevērīgi to atvēra un atrada tur tādu daudzumu bumbu, ka ar tām varētu uzspridzināt gaisā visu Parizi, un pāri lielu, baltu spārnu, par kuru izcelšanos un lietošanu nevarēja tikt gudrs. Komisārs uzaicināja Bušoti papildināt savu tualeti un, lai gan viņa kliedza, aizveda to uz aresta telpām.

Salnevs bija nenogurdināms. Apskatījis Bušotes dzīvoklī savāktos papīrus un noklausījies Montrmena ziņojumus, viņš deva rīkojumu apcietināt jauno d’Es-parvjē, kas lielā slepenībā tika izpildīts trešdien, 27. maijā, pulksten septiņos no rīta. Jau trīs dienas Moriss negulēja, neēda, nemīlēja, nedzīvoja. Viņš nešaubījās ne vienu mirkli par nozīmi, kāda būtu piešķirama šai rīta vizitei. Ieraugot policijas komisāru, viņa prātus pārņēma negaidīts miers. Arkads šo nakti nebija gulējis Romas ielā. Moriss lūdza komisāru uzgaidīt, rūpīgi apģērbās un tad devās līdzi ierēdnim uz taksometru, kas stāvēja durvju priekšā. Viņš jutās it kā apskaidrots un kļuva mazliet skumīgāks tikai tad, kad aiz viņa aizvērās cietuma lielo vārtu vidus vārtiņi. Palicis viens savā kamerā, viņš uzrāpās uz galda, lai redzētu kaut ko no ārpasaules. Viņš saskatīja stūrīti zilas debess un pasmaidija. Viņa miers radās no prāta paguruma, no jūtu atslābuma un no tā, ka viņam vairs nebija jābaidās tikt apcietinātam. Nelaime piešķīra viņam it kā kādu augstāku gudrību. Viņš juta, ka žēlastība atkal nolaižas dvēselē. Viņš pārāk neapbrīnoja, bet arī nenonicināja sevi un atdevās pilnīgi dieva rokās. Nemaz necenzdamies noslēpt savas kļūdas, kuras pats apzinājās, viņš savas sirds dziļumos vērsās pie providences, lai darītu to uzmanīgu uz to, — ja arī viņš noziedzies un sadumpojies, tas noticis tāpēc, ka viņš gribējis uzvest uz pareiza ceļa savu nomaldījušos eņģeli. Viņš atgulās uz kušetes un bezrūpīgi aizmiga.

Kad kļuva zināms, ka apcietināta kāda dziedātāja un kāds jauns cilvēks no labas ģimenes, Parize un provinces pārdzīvoja smagu izbrīnu. Sabiedrisko domu bija satricinājušas traģiskās ainas, kādas tai rādīja lielā prese, un tā vēlējās, lai likums vestu tiesas priekšā mežonīgus anarehistus, kas iestiguši slepkavošanā un dedzināšanā, un nevarēja saprast, ka likums ielaužas mākslas un smalko tikumu pasaulē. Izdzirdis šo ziņu kā viens no pēdējiem, ministru padomes priekšsēdētājs un valsts zīmogu glabātājs pietrūkās no sēdekļa, ko greznoja sfinksa, kas nebija tik baismīga kā viņš pats, un, savu trakojošo domu plosīts, ņēmās pēc Napoleona parauga graizīt ar kabatas nazi sava rakstāmgalda ma-hagoni koka virsplāksni. Un, kad tiesnesis Salnevs, kuru tas bija licis izsaukt, parādījās viņa acu priekšā, priekšsēdētājs iesvieda savu kabatas nazi kaminā, tāpat kā Ludviķis XIV Lozēna priekšā bija izsviedis ārā pa logu savu spieķi, un tikai ar lielām pūlēm viņš savaldījās un vērsās pie tiesneša nedabiskā balsī:

— Vai jūs esat traks? ... Es taču esmu tiku tikām izteicies, ka domāju anarchistu, pretsabiedrisku, galvenokārt pretsabiedrisku un pretvalstisku sazvērestību ar sindikalistisku noskaņojumu; pietiekami esmu izsacījies arī, ka es vēlos, lai šīs robežas tiktu ieturētas, — un ko jūs darāt? Jāsoda anarchisti un visi šie dažādie brīvdomātāji. Bet ko jūs apcietināt? Dziedātāju, ko dievina nacionālistiskā publika, un kādu jaunu cilvēku, kura tēvu augsti ciena katoļu partijā, kurš pieņem pie sevis mūsu bīskapus un kuru pašu pieņem Vatikanā, cilvēku, kuru šodien vai rit var iecelt par pāvesta sūtni. Ar vienu sitienu jūs atšķeļat no manis simt sešdesmit labā spārna deputātus un četrdesmit senatorus, un to jūs darāt tad, kad tiem iesniegta interpelacija par reliģiozā miera atjaunošanu; jūs sanaidojat mani ar maniem šāsdienas draugiem, ar maniem rītdienas draugiem. Vai jūs gan tādēļ esat konfiscējuši jaunā Morisa d’Esparvjē mīlestības vēstules, lai pārliecinātos, vai esat tāds pats ragainis kā šis stulbais Dezobels? Šai ziņā es varu jūsu ziņkāri apmierināt: tas jūs esat, un visa Parize to zina. Bet tiesneša tribinēs jūs gan nesēžat tādēļ, lai atriebtos par savām personīgām kļūmēm.

— Zīmogu glabātāja kungs, — asinīm iesitoties galvā un aizžņaugtu kaklu murmināja tiesnesis, — es esmu godīgs cilvēks.

— Stulbenis jūs esat... un provinciālis. Uzklausieties labi: ja Moriss d'Esparvjē un Bušotes jaunkundze pusstundas laikā nebūs atbrīvoti, es jūs sasitīšu drumslās. Ejiet!

Renē d'Esparvjē kungs devās pats uz cietumu uzmeklēt savu dēlu un atveda to uz veco Garansjērielas namu. Sī atgriešanās bija īsts triumfs; bija izplatījušās baumas, ka jaunais Moriss augstsirdīgā neapdomībā izdarījis mēģinājumu atjaunot monarchiju un tiesnesis Salnevs, zemisks brīvmūrnieks, Komba un Andrē ieliktenis, gribējis kompromitējošā kārtā sasaistīt varonīgo jaunekli ar banditiem. Tas likās ticami arī abatam Patuijam, kas atbildēja par Morisu kā pats par sevi. Bez tam bija zināms, ka jaunais d'Esparvjē esot nodomājis ļzvērsties par īsti dedzīgu rojalistu, kāpēc arī šķiries no sava tēva, kurš atbalstot republiku. Labi informētas personas saskatīja viņa apcietināšanā ebreju atriebību. Vai tad nebija zināms, ka Moriss ir atklāts antisemits? Katoļu jaunatne sapulcējās pie tiesneša Salneva dzīvokļa logiem Genego ielā, taisni iepretim Monētu namam, un sarīkoja viņam naidīgu demonstrāciju.

Pils bulvārī grupa studentu pasniedza Morisam palmas zaru.

Ieraudzīdams atkal savas bērnības veco māju, Moriss jutās aizkustināts un raudādams ieslīga mātes rokās. Tā bija jauka diena, ko, diemžēl, sagandēja kāds nelāga notikums. Sariets, kas pēc dramas Kursel-ielā bija zaudējis prātu, pēkšņi kļuva baigs plosoņa. Ieslēdzies bibliotēkā, viņš palika tur divdesmit četras stundas, lāgu lāgiem neganti bļāva un par spīti draudiem un lūgšanām atsacījās iznākt. Nakti viņš bija pavadījis ārkārtīgā uztraukumā, jo visu laiku bija redzējis kustamies aiz aizkariem kādu lampu. No rīta, dzirdēdams, ka Hipolits to no pagalma sauc, viņš globusu un filozofu zālē atvēra logu un laida vecajam sulainim pa galvu ar divām vai trim diezgan smagām grāmatām. Tūliņ saskrēja kopa visi kalpotāji — vīrieši, sievietes un jauni zēni, un bibliotekārs sāka sviest tiem pa logu virsū grāmatas veseliem klēpjiem. Renē d'Esparvjē uzskatīja, ka jāiejaucas viņam pašam. Viņš parādījās rīta-svārkos, ar naktscepurīti galvā un pūlējās atgriezt nabaga vājprātīgo pie sajēgas, bet tas atbildes vietā izgāza pār vīru, kuru līdz šim bija godājis kā savu labdari, veselas lamu ' straumes un gribēja viņu satriekt ar visām bībelēm, talmudiem, Indijas un Persij as svētajām grāmatām, visiem grieķu baznīctē-viem un visiem latiņu baznīctēviem, svēto Jāni Zeltamuti, svēto Nazianzas Gregoru, svēto Augustiņu, svēto Hieronimu, visiem apoloģistiem un pat ar Protestantu baznīcas vēsturi — ar paša Bosiē piezīmēm.

In octavo sējumi, in quarto un in folio visnecienīgākā veidā tika nosviesti uz bruģa. Gasendi tēva, Mersēna un Paskala vēstules izputēja uz visām pusēm vējā. Istabas meita, kas noliecās, lai uzlasītu no notekas lapas, dabūja pa galvu ar milzīgu holandiešu atlantu. Renē d'Esparvjē kundze, ko nejēdzīgais troksnis bija pagalam izbiedējis, parādījās tikko nokrāšļojusies. Ieraudzījis viņu, vecais Sariets kļuva divkārt nikns. Cits pēc cita uz bruģa notriecās un sašķīda drumslās seno dzejnieku, prātnieku un vēsturnieku krūšu tēli — Homers, Eschils, Sofokls, Eiripids, Herodots, Tukidids, Sokrats, Platons, Aristotelis, Demostens, Cicerons, Vergilijs, Ho-racijs, Seneķa, Epiktets, un zemeslode un debesu globuss nogāzās lejup un sadrupa ar baigu troksni. Izbaiļu pilnā klusumā, kas tam sekoja, varēja dzirdēt tikai gaiši smejamies mazo Leonu, kurš pa kādu logu noskatījās šajos notikumos. Kāds atslēdznieks atvēra bibliotēkas durvis, visi mājas ļaudis iegāzās iekšā un ieraudzīja veco Sarietu, kas, paslēpies aiz grāmatu kaudzēm, plēsa pašlaik gabalos Vandomas priora L u k r e-ci j u ar Voltēra piezīmēm. Vajadzēja atrast ceļu cauri šai barikadei. Bet neprātīgais, redzēdams savu paslēptuvi aplenktu, izlavījās ārā pa bēniņiem un nokļuva uz jumta. Divas stundas Sariets tur rūca un brēca, un viņa brēcieni aizskanēja tālumā. Garansjērielā drūzmējās un nemitīgi pieauga ļaužu pūlis, raudzījās uz nelaimīgo un izbailēs kliedza, kad tas grīļodamies staigāja pa kārniņiem, kas lūza zem tā kājām. Pūlī atradās arī abats Patuijs, kurš gaidīja neprātīgo kuru katru brīdi aizejam nebūtībā, skaitīja klusi miršanas lūgšanas un gatavojās piedot viņam grēkus in extremis. Kārtībnieki apsargāja namu un gādāja, lai tiktu ievērota kārtība.

Bija ataicināti ugunsdzēsēji, un drīz vien arī atskanēja viņu taures. Viņi pieslēja pie nama sienas garas trepes un pēc drausmīgas cīņas pievārēja trako bibliotekāru, kas, izmisumā pretodamies, izplēsa pats sev no rokas muskuļu kamolu. Viņu tūliņ aizveda uz kādu dziedināšanas iestādi.

Pusdienas Moriss ieturēja atkal savā ģimenē un smaidīja aizkustināts, kad vecais sulainis Viktors atnesa teļa cepeti. Abats Patuijs, kas sēdēja labajā pusē kristīgajai namamātei, svinīgi noskatījās šai debesu svētītajā ģimenē. Bet d'Esparvjē kundzei bija arī tagad savas rūpes. Viņa ik dienas saņēma anonimas vēstules, tik apvainojošas un rupjas, ka sākumā viņa bija nodomājusi, ka tās sūta kāds atlaists kalpotājs; tagad viņa zināja: šīs vēstules raksta viņas jaunākā meita Berta, kas bija vēl tīrais bērns! Nemieru un skumjas viņai sagādāja arī mazais Leons. Viņš nemācījās un bija piesavinājies vēl ļaunākus paradumus. Izrādījās, ka mazais zēns ir nežēlīgs. Viņš dzīvus bija noplucinājis savas māsas kanārijputniņus, saspraudis krēslā, kurā sēdēja Kaporala jaunkundze, adatas un nozadzis šai nabaga meitai, kas no rīta līdz vakaram tikai raudāja un šņauca degunu, četrpadsmit frankus.

Tikko pusdienas bija beigušās, Moriss, ilgodamies atkal satikt savu eņģeli, steidzās uz Romas ielas mazo mītni. Jau aiz durvīm viņš izdzirdēja daudzu balsu kņadu un, iegājis iekšā, ieraudzīja parādīšanās istabā Arkadu, Zitu, eņģeli muziķi un ķerubu, kurš, gultā iezvēlies, kūpināja milzīgu pīpi, nepievērsdams nekādu uzmanību tam, ka apdedzināja spilvenus, palagus un segas. Viņi apkampa Morisu un pavēstīja par savu aizceļošanu. Viņu sejas staroja priekā un drosmē. Vienīgi jūsmīgais «Golkondas karalienes A 1 i n e s» autors raudāja rūgtas asaras un raudzījās uz debesīm izbiedētām acīm. Ķerubs viņu bija aiz ausīm ievilcis sacelšanās partijā un nostādījis divu alternativu priekšā: vai nu ļauties iemesties zemes cietumos, vai doties ar šķēpu un uguni uzbrukumā Jaldabaota pilij.

Moriss ar sāpēm redzēja, ka eņģeļi tikko vairs turējās zemes virsū. Viņi posās ceļā ar bezgalīgām un ari pamatotām cerībām. Biia jau taisnība, — neskaitāmiem debesu sultānā kareivjiem viņi varē;a stādīt pretim tikai nedaudz cīnītāiu: bet viņi domāja, ka skaitlisko vāiumu atsvērs pēkšņā uzbrukuma neatvairāmais spēks. Viņi zināia. ka Jaldabaotu, kas bija izdaudzināts par viszinātāiu, dažreiz var pārsteigt. Šķita, ka arī pirmā sacelšanās būtu viņu pārsteigusi, ja to nebūtu brīdinājis erceņģelis Miķelis. Pēc savas uzvaras pār dumpiniekiem viņos laiku aizsākumos debesu armija nepavisam nebija gājusi uz priekšu. Apbruņošanās un ma^erialās apgādes ziņā tā bija tikpat atpalikusi kā marokaņu armija. Ģenerāli kļuva mīkstčauli un neko nemācījās. Apkrauti ar godiem un bagātībām, svētku priekus viņi mīlēja vairāk par kara likstām. Miķelis, mūžam uzticīgais un drošsirdīgais karavadonis, gadsimtiem aizejot, bija zaudējis degsmi un drosmi. 1914. gada sazvērniekiem turpretim bija zināmas visas jaunākās un pilnīgākās iznīcināšanas mākslas ierīces. Vārdu sakot, vi*s bija sagatavots un nolemts. Dumpinieku karaspēks iau bija sapulcināts un pa simttūkstotim eņģeļu atradās visos zemes tuksnešos — stepēs, pampasos, smiltājos, ledos, sniegos — un biia gatavs uzbrukt debesīm.

Mainīdami savu sastāvatomu ritmu, eņģeļi var šķērsot visdažādākās vidos. Bet gari, kas bija nolaidušies zemes virsū, pēc savas iemiesošanās sastāvēja no pārāk blīvas vielas, tā ka paši ar savu spēku tie vairs nespēja lidināties; lai paceltos eterdzidrēs un izplūsmotu nere-dzamībā, viņiem vajadzēja palīdzības no brāļiem, kas bija sadumpojušies tāpat kā viņi, tomēr palikuši debesu aizaugstumos, turklāt nevis bezvieliski (jo pasaulīgajā visumā viss ir viela), bet apskaidroti dzidri un caurspīdīgi. Un tāpēc, saprotams, ari Arkads, īstars un Zita izbaudīja zināmu skumīgu nemieru, gatavodamies pāriet no zemes smagās atmosfēras debess izplatījumu dzidrajos bezdibeņos. Lai iesrimtu eterā, vaiadzīpa tik liela enerģija, ka pašiem drošākajiem uznāk šaubas, vai pietiks spēka uzlidojumam. Viņu substancei iespiežoties šai smalkaiā vidē, pašai jāsasmalcinās, jāiztvaiko un no cilvēciskajiem apmēriem jāizvēršas visplašākajos mākoņos, kādi jebkad ieskāvuši mūsu zemeslodi. Un drīz vien vinu apmēri kļūst lielāki par tālskatī saskatāmām planētām, kuru ceļus tie šķērso noredzami un nesverami, nesajaukdami nevienu orbitu. Saiā darbā— pašā grūtākaiā, kas eņģeļiem pa spēkam, viņu būtība kļūst drīz kvēlāka par liesmām, drīz saltāka par ledu, un viņi izjūt žņaudzošas skumias, baigākas par nāvi.

Moriss lasīja Arkada acīs drosmi un bailes.

— Tu dodies projām, — viņš teica raudādams.

— Kopā ar Nektāru mēs uzmeklēsim lielo erceņģeli, lai viņš ved mūs uz uzvaru.

— Ko tu dēvē šajā vārdā?

— Demiurpa priesteri tevi iepazīstinājuši ar viņu, viņu apmelodami.

— Nelaimīgais! — nopūtās Moriss.

Un, ieslēpis galvu rokās, viņš rūgti raudāja.

TRĪSDESMIT piektā un beidzamā nodaļa, kurā sātans redz savu augstāko sapni.

Kad pieci eņģeļi bija uzkāpuši pa septiņām augstām terasēm, kas paceļas no Gangas stāvā krasta līdz liānās ieslēptam templim, pa aizaugušām alejām tie nonāca biezokņainā dārzā, kur smaržoja vīnķekari un smējās pērtiķi, un atrada dārza dziļumos to, ko tic bija meklējuši. Erceņģelis bija atspiedies ar elkoņiem uz melniem, ar zelta liesmām izšūtiem spilveniem. Pie viņa kājām gulēja lauvas un gazeles. Apvijušās kokiem, rāmas čūskas bija pagriezušas pret viņu draudzīgās acis. Kad viņš ieraudzīja eņģeliskos viesus, viņa seju aptumšoja grūtsirdība. Jau toreiz, kad erceņģeļa pieri vainagoja vīnķekari, kad viņam bija vīna koka scepteris rokā un kad viņš mācīja un mierināja cilvēkus, jau toreiz erceņģeļa sirds bija daždien skumju pilna, bet nekad vēl pēc slavenās kaujas, kuru viņš pazaudēja, viņa daiļajā sejā nebija bijis tik daudz sāpju un bēdu.

Zita paziņoja, ka melnie karogi sapulcināti visos zemeslodes tuksnešos; atbrīvē nodomāta un sagatavota debesu apgabalos, kur bija nobriedusi arī pirmā sacelšanās. Un viņa piebilda:

— Princi, tava armija gaida uz tevi! Nāc un vadi to pretim uzvarai!

— Mani draugi, — atbildēja lielais erceņģelis, — jūsu apmeklējuma nolūks man jau bija zināms. Šā lielā koka pavēnī jūs gaida grozi ar augļiem un medus šūnas. Saule drīz nogrims svētās upes rožainajos ūdeņos. Kad jūs būsiet paēduši, jūs varēsiet labi atdusēties šai dārzā, kur valda prāts un bauda, kopš es no viņa izdzinu vecā demiurga garu. Rītdien es jums paziņošu savu atbildi.

Nakts izpleta pār dārzu savus zilos plīvurus. Un sātans iemiga un redzēja sapni, un šai sapnī viņš piecēlās un lidoja augstu pār zemi un redzēja to pilnu ar eņģeļiem, kuri bija sacēlušies, kuri bija skaisti kā dievi un kuru acis meta zibeņus. Un no pola līdz polam atskanēja viens pats sauciens, kurā bija saplūduši kopā miriadēm balsu, un pacēlās pret viņu, pilns cerības un mīlas. Un sātans teica:

— Uz priekšu! Uzmeklēsim mūsu senseno pretinieku viņa augstajā pilī.

Un viņš veda augšup debesu līdzenumos neskaitāmos eņģeļu pulkus. Un sātans dabūja zināt arī to, kas notika tai laikā debesu citadelē. Kad vēsts par šo otro sacelšanos bija nonākusi līdz turienei, debesu tēvs teica savam dēlam:

— Nesamierināmais ienaidnieks no jauna ceļas pret mums. Padomāsim šais briesmās, kā aizsargāties pret tām, lai mums nebūtu jāzaudē mūsu augstā pils.

Un tēvam būtībā līdzīgais dēls atbildēja:

— Mēs uzvarēsim ar zīmi, kas deva uzvaru Kon* stantinam.

Sašutums pārņēma tā kunga kalnu. Uzticīgie sera-fimi sākumā solīja dumpiniekiem visšausmīgākos sodus; tad viņi vēlējās cīnīties pret tiem. Dusmas, kas kvēloja visu sirdīs, atvizēja sejās. Par uzvaru neviens nešaubījās, bet baidījās gan no nodevības; tika jau pieprasīta mūžīgā tumsība spiegiem un uztraucošu baumu izplatītājiem. Visi kliedza un dziedāja senās himnas, uzgavilēja valdniekam. Tika dzerti mistiskie vīni. Pārāk uzpūstā drosme jau draudēja saplakt, un slepens nemiers iezagās tumšajās dvēseļu dzīlēs. Erceņģelis Miķelis uzņēmās galveno virspavēlniecību. Ar savu mieru viņš atkal iedrošināja garus. Viņa sejā izstaroja viņa dvēsele un bija lasāma nicināšana pret briesmām. Pēc viņa pavēles zibeņotāji ķerubi, kuri bija kļuvuši resni no ilga miera, smagiem soļiem pārgāja pār Svētā kalna vaļņiem, izpētīja ar savām lēnajām vēršacīm valdnieka liesmainos mākoņus un nostādīja kaujas gatavībā dievišķās baterijas. Kad visi aizsardzības līdzekļi bija apskatīti un sakārtoti, ķerubi zvērēja visaugstākajam, ka viss sagatavots. Tad tika pārspriesta tālākā rīcība. Miķelis izteicās par uzbrukumu. Tas esot, viņš kā īsts karavīrs teica, vispirmais un augstākais likums. Vajag vai nu uzbrukt, vai saņemt uzbrukumu no otras puses. Nekāda vidusceļa nav.

Turklāt, viņš piebilda, šim uzbrucēju stāvoklim ļoti labi jāsaskan ar Troņu eņģeļu un Valdonības eņģeļu kvēli. Par pārējo no modrīgā vadoņa nevarēja izdabūt ne vārda, un šī klusuciešana liecināja par ģēniju, kas pārliecināts par sevi.

Tikko bija saņemta ziņa par ienaidnieka parādīšanos, Miķelis izsūtīja tam pretim trīs armijas, kuras vadīja erceņģeļi Uriels, Rafaels un Gabriels. Ētera laukos plīvoja karogi Orienta krāsās un zibeņi aizšķīlās tālēs pār zvaigžņu bruģi. Trīs dienas un trīs naktis tā kunga kalnā par šo apbrīnojamo un šausmas iedvesošo armiju likteni nebija nekādu ziņu. Ceturtās dienas ausmā pienāca pirmās neskaidrās un pretrunīgās ziņas. Tās vēstīja par vēl neizšķirtām uzvarām, juceklīgiem trium-fiem. Varoņdarbi pieauga un sabruka dažās stundās. Tika stāstīts, ka Rafaela zibeņi, ko tas triecis virsū dumpiniekiem, iznīcinājuši veselus eskadronus. Nekaunīgās Zitas vadītie pulki, kā citi zināja vēstīt no pilnīgi drošiem avotiem, esot aprakti uguns brāzmu virpuļos. Stāstīja arī, ka trakais Istars notriekts bezdibenī un ka dibens viņam pārsviests uz otru pusi tik negaidīti, ka zaimi, ko izvēmusi viņa mute, nobeigušies ar šausmīgu troksni. Ar sevišķu labpatiku tika uzņemtas ziņas, ka sātans, iekalts dimanta ķēdēs, no jauna nogrūsts elles bezdibeņos. Bet triju armiju vadoņi nebija vēl sūtījuši nekādu ziņu. Slavas vēstīm gāja līdzi tumšas baumas, kas biedēja ar neizšķirtu kauju un piespiedu atkāpšanos. Atradās nekauņas, kas apgalvoja, ka kāds pēdējās šķiras gars, kāds sargeņģelis, zemais Arkads, esot satriecis un atsviedis atpakaļ trīs lielo erceņģeļu starojošo armiju.

Tika runāts arī par masu atkrišanu ziemeļdebesīs, kur sacelšanās bija izcēlusies laiku aizsākumos, un daži bija pat redzējuši melnus bezdievīgo eņģeļu mākoņus, kuri pievienojušies zemes virsū sastādītajiem dumpinieku pulkiem. Bet godīgie pilsoņi neklausījās šais riebīgajās baumās un pieķērās slavas vēstīm, kas gāja no mutes mutē, pieaugdamas ik brīdi. Augstajās vietās skanēja līksmības himnas; serafimi slavēja ar arfām un koklēm pērkonu dievu Cebaotu. Izredzēto balsis saplūda kopā ar eņģeļu balsīm slavas dziesmās neredzamajam. Slaktiņš, kādu bija sarīkojuši svēto dusmu vēstneši, lika līksmības elsām pacelties no debesu Jeruzalemes līdz visaugstākajam. Bet, augstāko pakāpi sasniedzis, svētlaimīgo prieks nevarēja vairs pieaugt, un viņu laimes pārmērīgums padarīja tos gluži nejūtīgus.

Dziesmas nebija vēl apklusušas, kad sargi, kas stāvēja pie cietokšņa vaļņiem, pavēstīja par pirmo dievišķās armijas bēgļu ierašanos. Tie bija noplucināti serafimi, kas atkāpās vislielākajā nekārtībā, un galīgi sasisti ķerubi, kuri kliboja uz trim kājām. Ar savu nesatricināmo skatienu visu karotāju valdonis Miķelis mēroja postu, un viņa apstarotais prāts atrada arī tā cēloņus. Dzīvā dieva armijas bija pārgājušas uzbrukumā; bet viena fatalā gadījuma dēļ, kas karā izjauc pašu lielāko vadoņu nodomus, arī ienaidnieks tajā pašā laikā bija pārgājis uzbrukumā, — un, lūk, kas no tā iznāca! Tikko cietokšņa vārti bija atvērušies, lai uzņemtu triju armiju slavenās un satriektās atliekas, pār valdnieka kalnu nāca uguns lietus. Sātana armija nebija vēl redzama, bet topaza sienas, smaragda velves un dimanta jumti no elektroforu sprādzieniem jau sabruka ar šausmīgu troksni. Vecie mākoņi mēģināja atbildēt, bet to pērkoni bija pārāk niecīgi, un to zibeņi izgaisa tukšajos debesu līdzenumos.

Neredzama ienaidnieka sakauti, uzticīgie atstāja vaļņus. Miķelis devās pie sava dieva un ziņoja tam, ka svētais kalns pēc divdesmit četru stundu ilgas cīņas kritis dēmonu rokās un ka pasaules valdnieka vienīgais glābiņš esot bēgšana. Serafimi noslēpa debesu kroņa dārgakmeņus ceļasomās. Miķelis piedāvāja savu roku debesu valdniecei, un dievišķā dzimta aizbēga no pils pa kādu slepenu porfira eju. Pār citadeli nāca uguns plūdi. Ieņēmis atkal savu vietu, slavenais erceņģelis paziņoja, ka viņš nemūžam nepadošoties, un lika iznest atkal dzīvā dieva karogus. Tai pašā vakarā dumpinieku armija ienāca trīskārt svētajā pilsētā. Sātans vadīja savus dēmonus, uguns zirgā sēdēdams. Aiz viņa soļoja Arkads, Istars un Zita. Tāpat kā Dionisa svētku gājienos, vecais Nektārs jāja pa priekšu uz sava ēzeļa. Tālumā aiz viņa plandi jās melnie karogi. Garnizons padevās sātanam. Miķelis nolika pie uzvarējušā erceņģeļa kājām savu liesmojošo šķēpu.

— Pacel savu šķēpu, Miķel, — teica sātans. — Lucifers tev atdod to atpakaļ. Aizstāvi ar to mieru un likumus!

Tad viņš pievērsa savus skatienus debesu falangu vadoņiem un sauca varenā balsi:

— Erceņģel Miķel un jūs, Spēka, Troņu un Valdonības eņģeļi, zvēriet visi uzticību jūsu dievam!

— Mēs zvēram, — viņi atbildēja visi vienā balsī.

Un sātans teica:

— Spēka, Troņu un Valdonības eņģeļi, no visiem pagājušajiem kariem es gribu paturēt prātā tikai jūsu nesatricināmo drosmi, kādu jūs esat parādījuši un pēc iespējas uzturējuši un kas nodrošina man to, ko jūs man zvērējāt.

Otrā dienā sātans etera klajumā lika izdalīt karapulkiem melnos karogus, un spārnotie kareivji skūpstīja tos un slacīja asarām.

Un sātans lika kronēt sevi par dievu. Drūzmēdamies uz dzirkstošajiem Jeruzalemes mūriem, pulcējās apustuļi, augstie priesteri, jaunavas, mocekļi, ticības apliecinātāji, visa izredzēto tauta, kura pa trakās cīņas laiku bija mitusi saldā mierā, un kronēšanas skats sagādāja tai bezgalīgu prieku. Izredzētie līksmi skatīja visaugstāko nogāztu ellē un sātanu sēžam pasaules valdnieka tronī. Saskaņā ar dieva gribu, kas bija noliedzis tiem skumjas, tie dziedāja sensenajā garā slavas dziesmas jaunajam pavēlniekam.

Un sātans raudzījās ar savām visusniedzoša-jām acīm izplatījumā un redzēja šo mazo zemes un ūdeņu lodi, uz kuras kādreiz bija stādījis vīnkokus un apmācījis pirmos traģiskos korus. Un viņš pievērsa savus skatienus Romai, kur nogāztais dievs ar viltu un meliem bija nodibinājis savu varu. Bet tai laikā šo baznīcu pārvaldīja kāds svētais. Sātans redzēja viņu raudam un lūdzamies. Un viņš teica tam:

— Es tev uzticu savu dzīvesbiedri. Sargā to uzticīgi! Es apstiprinu tavas tiesības un tavu varu noteikt doktrinas, noteikt sakramentu lietošanu, izdot likumus, lai tīrus uzturētu tikumus. Un katra ticīgā pienākums ir paklausīt tiem. Mana baznīca ir mūžīga, un elles vārti to nespēj satriekt. Tu esi nemaldīgs. Nekas nav grozījies.

Un apustuļu pēctecis juta, ka svētlaime pārņem viņa dvēseli. Viņš nometās uz ceļiem un, piespiedis pieri pie akmens grīdas, atbildēja:

— Mans kungs un dievs, es pazīstu atkal tavu balsi. Tava dvesma ieplūdusi manā sirdī kā balzams. Lai slavēts tavs vārds! Lai notiek tavs prāts kā debesīs, tā ari virs zemes! Neieved mūs kārdināšanā, bet atsvabini mūs no ļauna!

Un sātans tīksminājās šais slavas un pateicības su-minājumos; viņam patika klausīties, kā tika slavēta viņa gudrība un varenība. Ar prieku sātans klausījās ķerubu slavas dziesmās, kurās tie cildināja viņa labos darbus, taču Nektārā stabule viņam nemaz nepatika, jo tā slavināja dabu, piešķīra katram kukainim un zāļu stiebram savu daļu varenībā un mīlā un sludināja prieku un brīvību. Sātans, kas reiz dziļi drebēja, domādams par to, ka pasaulē valda sāpes, nebija tagad pieejams līdzcietībai. Uz ciešanām un nāvi viņš skatījās kā uz savas visvarenības un visaptverošās žēlastības pierādījumiem. Un upuru asinis pacēlās sātanam pretim kā patīkams vīraks. Viņš nolādēja prātu un ienīda zināšanu alkas. Sātans negribēja vairs neko mācīties, baidīdamies, ka, iegūstot kādu jaunu zināšanu, viņam nebūtu jāsecina, ka vēl viņam nepieder viss. Sātanam patika noslēpumainība, un, tā kā viņam likās, ka viņa varenība samazināsies, ja viņš kļūs visiem saprotams, viņš izlikās neaptverams. Sātana smadzenes aptumšoja smaga teoloģija. Kādā dienā viņam ienāca prātā tāpat kā priekšgājējam izsludināt sevi par vienu vienīgu dievu trīs veidos. Redzēdams, ka Arkads pasludināšanas laikā vīpsnā, sātans aizdzina to prom no sevis. Istars un Zita jau sen bija atkal atgriezušies zemes virsū. Tā pagāja gadsimti kā sekundes. Kādu dienu no sava troņa augstumiem sātans raidīja skatienus līdz visdziļākajām elles dzelmēm un redzēja Jalda-baotu pekles atvarā, kur viņš, kas pats bijis ilgi važās sakalts, to bija nogrūdis. Jaldabaots mūžīgā tumsībā bija saglabājis savu lepnumu. Tumši baigs, salauzts, šausmas iedvesošs un cēls, viņš pacēla pret debesu valdnieka pili nicināšanas pilnu skatienu un nolieca atkal galvu. Un jaunais dievs, skatīdams savu pretinieku, redzēja sāpju pilnajā sejā atplaiksnāmies augstāko saprātu un žēlastību. Tagad Jaldabaots raudzījās uz zemi, un, redzot to moku un ļaunuma nomāktu, viņa sirdī uzplauka cēlas un labas domas. Pēkšņi viņš piecēlās un, šķeldams eteru ar varenajām rokām kā ar diviem airiem, devās zemes virsū, lai mācītu cilvēkus un mierinātu tos sāpēs. Viņa milzīgā ēna jau klājās pār nelaimīgo planētu tik salda kā mīlas nakts.

Un sātans atmodās, ledainiem sviedriem noplūdis.

Nektārs, Istars, Arkads un Zita stāvēja viņa tuvumā. Apkārt dziedāja Bengalijas žubītes.

— Draugi, — sacīja lielais erceņģelis, — nē, neuzbruksim debesīm. Pietiek, ka mēs spējam tās iekarot. Jo karš rada atkal karu, un uzvara rada sakāvi.

Uzvarētais dievs kļūs sātans, uzvarējušais sātans kļūs dievs. Lai liktenis pasargā mani no šā šausmīgā loka! Es mīlu elli, kas izveidojusi manu ģēniju, es mīlu zemi, uz kuras esmu paveicis dažu labu darbu, ja var ko labu padarīt šai šausmu pasaulē, kur visas būtnes dzīvo tikai nāvei. Tagad, pateicoties mums, vecais dievs zaudējis savu zemes valstību, un visi, kas vien spēj domāt uz šīs zemeslodes, nicina viņu vai nemaz nepazīst viņu. Bet ko gan līdz tas, ka cilvēki nav vairs Jaldabaota varā, ja Jaldabaota gars vēl mājo viņos, ja viņi vēl pēc Jaldabaota līdzības ir skaudīgi, ļaunprātīgi, nesaticīgi un mantkārīgi, mākslas un daiļuma nīdēji; ko gan līdz tas, ka viņi nogāzuši nežēlīgo demi-urgu, ja viņi neuzklausa draudzīgos dēmonus, Dionisu, Apolonu un mūzas, kas māca viņiem visas patiesības.

Un mēs, debesu gari, cēlie dēmoni, mēs būtu iznīdējuši Jaldabaotu, mūsu tirānu, ja būtu paši sevī iznīdējuši gara aprobežotību un bailes.

Un sātans, pagriezies pret dārznieku, teica:

— Nektar, tu esi cīnījies kopā ar mani kopš pasaules dzimšanas. Mēs tikām uzvarēti, jo nesapratām, ka uzvara ir gars un ka vienīgi mūs pašos un tikai pašos jāsatriec un jāiznīcina Jaldabaots.

PAR «EŅĢEĻU DUMPI»

Kādā rakstā par padomju literaluru un tās uzdevumiem Maksims Gorkijs saka par «Eņģeļu dumpja» autoru: «Anatols Franss nav pametis nevienu no buržuāziskās valsts pamatidejām, neparādījis, cik pretrunīga, liekulīga un necilvēcīga to jēga, un, kad viņa bēru dienā daži literāti izdeva brošuru «Pliķis mironim», — tā bija nevarīga un nožēlojama atriebe Fransam par viņa lielisko postīšanas darbu.» Brošūra parādījās gadu pēc Fransa nāves, un jau pats ciniskais nosaukums liecināja, kādu naidu pret ievērojamo rakstnieku sajuta iranču buržuāzijā un tās sulaiņi. Franss bija neatlaidīgs vecās, satrunējušās sabiedrības izsmējējs un postītājs, sagrāvējs. Patiešām, viņš vērīgi saskatījis puvešus un nelietības it visur — pašā sabiedriskajā iekārtā, kapitalisma sistēmā, baznīcā, ģimenē, skolā, mākslā, morālē. Un taisni tas, ka viņš devās savās postīšanas ekskursijās, apkrāvies ar vecās pasaules grāmatām un zināšanām, ka viņš bija gluži franciski rotaļīgs, elegants, smalks un skeptisks, padarīja viņu bīstamu. Franss slavināja dzīves prieku un spēku renesanses lielo gleznotāju un rakstnieku garā, dzīrotājus, bezbēdīgus mīlētājus, un viņu tēli lāgiem atgādināja veco meistaru juteklīgās gleznas, — likās, viņš smaida par visu pasaulē, netic nekam, nebēdājas ilgi un stipri ne par ko. Dažam vieglas lasāmvielas kārotājam šķita — lūk, mans īstais autors. Bet tā bija rūgta vilšanās. Pašā ārēji mīlīgākajā Fransa grāmatā slēpās nicināšana pret buržuāzisko pasauli. Un viņa spēcīgākajos un asākajos darbos dedzināja konsekvents, ne* gants izsmiekls, kas grautiņ grāva vecās pasaules pamatus. Lieliskajā «Pingvinu salā» Franss satiriskā skatījumā parādīja visu Francijas vēsturi. Un tumsoņu, baznīcnieku, tirgoņu, tautas apspiedēju gļēvie, pērkamie spalvas vīri dodas uzbrukumā Fransam, pēc rakstnieka nāves cērt pliķi mironim. Bet ne ar dzīvu, ne mirušu viņi nav tikuši galā; kopā ar franču renesanses meistariem, enciklopedistiem, lielajiem 19. un 20. gadsimta kritiskajiem reālistiem Franss cīnās tautas pusē, progresa nometnē, miera aizstāvju saimē, jaunās pasaules draugu rindās.

«Eņģeļu dumpis» parādījās pirmā pasaules kara priekšvakarā. Romānā visdīvainākās fantazijas jaucas ar gluži reālām dzīves ainām, eņģeļi pieņem cilvēku izskatu un zemes virsū gatavo kosmosa revolūciju, sacelšanos pret debesu dievu — visas pasaules kungu Jaldabaotu, kurš kļuvis varmāka un tumsonis un ienīst un apspiež visu brīvo, labo, daiļo.

Desmit gadu pirms «Eņģeļu dumpja» utopiskajā romānā «Uz baltā akmens» Franss domāja, ka vienīgi pa sociālismā ceļu var aiziet no pretišķību pilnās vecās pasaules uz labāku nākotni. Vēl agrāk — pagājušā gadsimta pēdējā desmitā un gadsimtu mijā «Mūslaiku stāstījuma» četros romānos un spēcīgajā stāstā «Krenk-bijs» viņš ne vien skaidri nostājās pret kapitālistiskās pasaules netaisnībām, bet arī iedvesa domu, ka šīs netaisnības jāiznīcina. Un arī dzīvē rakstnieks nebūt ne bija pasīvs vērotājs. Viņš sadraudzējās ar Zoresu, 1905 gadā skubināja atbalstīt krievu tautu cīņā pret carismu, uzstājās strādnieku augstskolās, vēlāk apsveica Padomju Savienību un kļuva tās draugs. Bet tieši tai laikā, kad radās romāni «Dieviem slāpst», «Pingvinu sala» un «Eņģeļu dumpis», kad sabiedriskās pretišķības saasinājās, brieda un izraisījās starptautiski konflikti, imperiālismā pieauguma laikā, Franss it kā izvairās no slēdzieniem, secinājumiem, mudinājumiem. Viņš tikai stāsta, ar meistara roku atšķir un rāda lapu pa lapai cilvēces vēsturi. Rakstnieka griezīgā ironija, viņa sa-tira, viņa nicināšana un naids vēršas pret satrunējušo, asinīm piešķaidīto, sviedru, asaru un liekulības pilno veco pasauli, un viņa simpātijās neapšaubāmi pieder vienkāršiem, klusiem cilvēkiem, kuru darbā Franss saskata humānistiskās vērtības. Secinājumus viņš atļauj izdarīt lasītājam pašam, un tos formulēt mūslaiku lasītājam nav grūti, — pasaule, kurā tik daudz varmācības, liekulības, izvirtības un nejēdzību, jāpārveido. Vecais jānoārda līdz pašiem pamatiem, liekuļiem un tautas apspiedējiem jānorauj maskas, —• jārada jauns daiļums. Lucifers gan atmostas no sava sapņa, ledainiem sviedriem noplūdis, bet lasītāja atmiņā un sirdī dziii Iespiežas doma, ka tumsoņu apspiestie, važās iekaltie allaž cīnīsies par brīvību un ka šī cīņa beigsies tikai tad, kad galīgi uzvarēs gaisma. Tās četras romana nodaļas (18.—21.), kurās eņģelis dārznieks Nektārs dzejiski izstāsta pasaules vēsturi, nostājas blakus plašajai Francijas vēstures panoramai «Pingvinu salā». Romānā par pingviniem, kuri pārvērsti par cilvēkiem, centrā Drei-fusa-Piro prāva, kas atsedz buržuazijas zaņķi; tur ministrijās krīt un gāžas kā kāršu namiņi, tur darbojas kara kūdītāji un starptautiski veikalnieki un blēži; kaut arī sākums tur fantastisks, viss tomēr konkrēts un aktuals. Romānā par dumpīgajiem eņģeļiem, kuri apvienojas ar cilvēkiem, cilvēces attīstība uzmesta īsos vilcienos. Ar interesi varam sekot Fransam, kas parāda pirmās cilvēku darba uzvaras. Tirāns Jabve visur atbalsta tumsonību, verdzību, naidu, bet sātans parādās grieķiem kā Dioniss, un viņu pavada satiri un sileni, apskurbuši no prieka un daiļuma. Franss ir Dionisa un muzu pusē, prieka, gudrības un daiļuma pusē; antikā pasaule viņam tēlojas burvīgāka par kristiānismā dogmās sakalto viduslaiku un mūsdienu kapitālistisko sabiedrību. Viņš apsveic brīnišķīgos māksliniekus no tautas masām, druvu un vīndārzu kopējus, katedraļu cēlājus, apsveic filozofijas gadsimtu, priecājas kā zēns par ameri-kaņu kvakeru (Franklinu), kas ar papīra pūķa palīdzību nozog dievam zibeni un pērkonu. Ar dārznieka Nektārā lūpām Franss nostājas' pret karu, jo tas pat uzvarētājam dod tikai drupas un postu un ir tikai šausmu pilns un nejēdzīgs noziegums — tagad, kad māksla, zinātne un tirdzniecība vieno visas tautas. Nektaram derdzas ciešāki sakari ar ārprātīgajiem cilvēkiem, viņš kopj savu dārzu un spēlē flautu. Vai šis dārznieks būtu bijis pats Franss savā mājā ar retu grāmatu grēdām, gleznām un skulpturām, ar skaistām puķēm dārzā, mājā, kuras ikdienišķās dzīves noslēpumus un paša meistara paražas tik nekautrīgi izklāstīja visai pasaulei no viņa aizgājušais sekretārs Brusons? Meistars tur varbūt meklēja vientulību, bet cilvēki viņu nelika mierā, un arī viņš pats nemitīgi domāja par cilvēkiem un viņu likstām un ciešanām. Viņu sauca vēsu, bet patiešām viņam dusmu pilna sirds, kad jāattēlo sapuvusi sabiedrība ar tās nejēdzībām.

Visvairāk romānā šausta reliģija un baznīca. Kā īsts Rabiē un Voitēra pēctecis Anatols Franss necieš liekuļus un viņu māņus. Viņš jau nav pirmais ievedis eņģeļus cilvēku sabiedrībā, tos jau bībele nolidinājusi zemes virsū. Bet Fransam šai fantastikas un tiešamības sajaukumā labi padodas izvērst savu ironiju un humoru un ne vien to — viņš gluži vienkārši smejas par visiem šiem māņiem, par ļaudīm, kas radījuši saviem tumšajiem nolūkiem baznīcas dogmas, viņu kalpus un pašu Jahvi. Fransa racionalajā, skaidrajā pasaulē nav vietas tādārņ drausmām ēnām, cilvēcei no tām jāraisās vaļā. Reliģiju vēsturi viņš te tver vēl plašāk nekā franču enciklopedisti.

Franss allaž sevišķi veikli pratis noraut buržuazijai tās tikumības plīvurus, parādīdams, kas slēpjas aiz vārdiem par ģimenes svētumu. Augstākajās, pārtikušāka-jās aprindās mīlētāji maina savas mīlas objektus tikpat viegli kā cimdus vai zeķes. Kad d'Esparvjē ģimenes galva, veltīgi nostrostējis savu vieglprātīgo dēlu Mo-risu, viņa atbildē klausīdamies, pēkšņi iekliedzas: «Ārā, mans kungs, es jūs padzenu no šā nama!» — lasītājs zina, ka nupat vajadzēja nākt klajā paša tēva grēkiem. Te cits par citu grēcīgāks, un Morisa sargeņģelis Ar-kads nav ne par matu labāks.

Par komēdiju izvēršas debesu sazvērnieku un viņu nevilšo zemes paziņu policejiskā vajāšana, aresti un pratināšana, kur tiesnesis Salnevs sapinas dīvainajās eņģeļu un cilvēku dēkās un politisko partiju tīklos kā vista pakulās. Divi dižkungi — ģenerālis d'Esparvjē un le Trilis de Rifeks pārstāv karotāju Franciju, kurai jāsakauj visas citas nācijās; Rifeks nodibinājis patriotu savienību «Rapieri visiem», sarīko izstādi «Krusts un šķēps» par labu mazo marokaņu audzināšanai. Jocīgi tipi, bet ar tiem saistās domas par Leona Dodē un Šarla Morasa reakcionaro, šovinistisko grupu un vēlākajiem Iranču fašistiem. Komisks ir arī eņģelis, kas zemes virsū iemiesojies baņķierī baronā Everdingenā ar lielu, līku degunu. Tas piegādā dumpīgajiem eņģeļiem tūkstošiem moderno kara ieroču, elektroforu un brīdina viņus, ka erceņģelis Miķelis debesīs pasūtījis lielu daudzumu pēr-konvāļu un zibeņu, un tūliņ nāk prātā mūsu dienu finansisti, kas gatavi ielaisties darījumos ar pašu velnu un pārdot savu tēvzemi.

Anatols Franss bija vecu grāmatu tirgotāja dēls, un grāmatas, veci rokraksti, gleznas iegāja viņa dzīvē jau kopš bērnu dienām, palīdzēdamas uzkrāt apbrīnojami plašas zināšanas. Vēlāk viņš savos pusautobiografiska-jos darbos ar mīlestību apralistījis šo grāmatu pasauli, Senas krastmalu bukinistus'un viņu vitrinas un tilpnes. «Mani skolotāji, cik es jums esmu pateicības parādā!» Bukinisti snieguši viņam tikpat un vēl vairāk nekā universitātes profesori («Mana drauga grāmatā»). Tādēj bibliotekārā Sarieta un antikvara un vecmeistaru gleznu viltotāja Ginardona groteskajos, traģikomiskajos tēlos jūtam arī mazliet Fransa sirds siltuma, ar skumju smaidu sajauktu līdzjūtību. Fransam tuvs tāds grāmatu sargs, kas galu galā sajūk prātā, nespēdams notvert viņa dārgo foliantu zagļus. No Lukrecija Kara retā sējuma gaitām vien te izaug vesels stāsts, un 24. nodaļā Franss būs ielicis labu da/u sava tēva un pats no saviem bib-liofila un bukinistu pastāvīga klienta piedzīvojumiem, aplūkodams tos tai jautri skumīgajā tonī, kāds raksturīgs visam romanam. Arī eņģelim Arkadam viņš liek Iedziļināties Sarieta pārzinātās bibliotēkas bagātībās, un tas vēlāk nosauc no galvas baznīctēvu, seno grieķu un romiešu un vēlāko laiku autoru grāmatu nodaļas. No gluži neatvairāmas dziņas pieminēt daždažādus vecus autorus un retas grāmatas Franss nav licis vaļā visu mūžu, un pavisam maz tādu viņa darbu, kuros nav iesprausts kāds cilais, kāda rakstnieka vai zinātnieka vārds. Šī apputējusī grāmatu gudrība stipri traucē, un par daudz tās ir arī «Eņģeļu dumpī», jo te lasītājam jāsavāc uz galda vesela leksikonu kaudze, ja viņš grib kaut ko vairāk zināt, teiksim, par Jozefu Flaviju, Ate-nagoru vai pateru Meldonu. Bet, kad nu lielais biblio-fils Franss, kam pašam piederēja viena no bagātākajām bibliotēkām, liek Sarietam nožņaugt savu draugu Gi-nardonu, viņš, it kā sērīgi vīpsnādams, saka: «Lūk, kur noved pārmērīga pieķeršanās grāmatām, ja cilvēks aizmirst citus cilvēkus, dzīvi, visu pasauli.» Un mums pretī paceļas ar asinīm sajaukti vecu grāmatu putekli.

Franss allaž ar lielu mīlestību runājis arī par tēlojošām mākslām, sevišķi par glezniecību, ko pazinis tikpat dziļi kā grieķu un romiešu rakstniekus un daudz ko cilu. Smaidīgi ironiskais tonis arī te viņam ļauj pateikt daudzus spriedumus, kas nāk no viņa paša prāla un sirds. Garā virtenē aizslīd garām daždažādu gleznotāju vārdi, sākot no 13. gadsimta itāliešu gleznotāja Džovanni Čimabues līdz 20. gadsimta salkanajam plikņu gleznotājam Bodrī. Visai zīmīga tā uzmanība, kādu Franss veltī Ežēnam Delakruā, diženajam franču pagājušā gadsimta gleznotājam. Piektā nodaļa gandrīz visa veltīta glezniecībai. Šķistu, ka Fransam varētu būt tuvāks stingrais klasiķis Engrs, kas arī pieminēts šai nodaļā, bet te un arī cilās vietās vairāk dedzības un disputu izraisās ap Delakruā un Grēko, ar simpātijām tiek minēti Tintoreto, Tjepolo un Rubenss. Spožas krāsas, romantiska dedzība, dzijas domas raksturo Delakruā gleznas un viņa dienasgrāmatu, vienu no brīnišķīgākajiem darbiem plašajā dienasgrāmatu literatūrā. Stasovs uzskatīja Delakruā par ievērojamu revolucionāru kolorita jomā. Vai «Eņģeļu dumpja» lappuses par glezniecību nepierāda, ka valodas par Fransa vēsumu mazliet pārspīlētas?

Romana fabulu vietām nomāc garie prātojumi par gleznām un grāmatām, bet tajos atrodam daudz asprātības. Dažviet aizskar Fransa frivolitātes, erotiskās vaļības, bet tad jāatceras Rablē, Balzaka «Nerātnie stāsti», Mopasans, un Franss vairs tik briesmīgs neliekas. Epizodes ar Nektārā stabuli 14. un 32. nodaļā ļauj ieskatīties dziļāk Anatola Fransa dvēselē, kur kautri slēpjas mūžīgas daiļuma ilgas. Flautas maģiskā vara atgādina te sengrieķu Orfeju un soinu Veinemeinenu no «Kale-vaļas», daudzus un dažādus piemērus no visu tautu un laiku mitoloģijas, folkloras un rakstniecības. Senos laikos cilvēks meklēja mākslā burvju spēkus, kas savalda visas ļaunās varas, uzveic pašu nāvi, palīdz pakļaut dabu. Gluži kā Veinemeinena kantelē klausoties, Nektārā flautas burvju varā nonāk cilvēki un visa daba. Zvirbuļiem flautas skaņas šķiet jaukākas par miežiem un auzām, stabule saaicina kopā kaķus un peles. Sapulcējas zirnekļi, parādās ķirzaciņa, bēniņos stabules ritmā šūpojas sikspārnis, dārzā nolaižas pirmais rīta cīrulis. Cilvēki tajās sadzird, sajūt mīlestību un izmisumu, prāta skaidrību un gara bultas, kas ar zelta smailēm satriec tumsību un naidu. Šais aizkustinošajās, liriskajās rindās jūtam lielā franču humānistā sirdi un dvēseli, viņa neremdējamās daiļuma ilgas, viņa tiekšanos izkārtot pasauli pareizu, taisnīgu un jauku. Lasītājam stipri žēl, ka Anatols Franss nav saskatījis un pateicis, kas to varētu izdarīt, nav nosaucis strādnieku šķiru kā vienīgo visa posta novērsēju un visa laba atnesēju. Bet tur nu neviens nevar līdzēt, un romāns jāņem tāds, kāds tas ir, — ar visiem tā trūkumiem. Tai pašā reizē lasītājs atcerēsies arī, ka Franss allaž bijis kopā ar jaunās pasaules izcīnītājiem, sanāksmēs, avīzēs un žurnālos, vēstulēs un, protams, galvenokārt savās labākajās grāmatās aktivi iejaucies dzīvē par labu progresam.

Gorkijs; ko jau esam pieminējuši, visu mūžu bijis ciešā saskarē ar Anatola Fransa darbiem, un viņa simpātijās pieauga ar katru gadu. Gorki js allaž norādījis uz viņa trūkumiem, bet lāgiem arī atvairījis pārmetumus, ka Fransa darbos valdot pesimisms. Pēc franču rakstnieka nāves Gorki js rakstīja, ka frančiem esot pilnīgi svešs fanatisms un pesimisms, franču skeptiķi viņam liekoties nevis Protagora un Pirona, bet gan Sokrātā mācekļi. Stefanam Cveigam kādā vēstulē 1925. gadā Gorkijs izteica interesantas domas par Fransu. «Es mīlu viņa prāta rotaļāšanos, daiļu, vieglu un asu, kaut gan viņa epikureisms man svešs. Es domāju, ka mums, krieviem, franču skeptiskais smaids būtu ļoti noderīgs, jo mēs allaž pārāk pasteidzamies ticēt un ticam allaž akli. Lūk, kāpēc es apskaužu nāciju, kas var saukt par savējiem Montenu, Renānu, Fransu. Jums būs jāpiekrīt, ka mazliet grūti izdzīvot ar Tolstoju un Dostojevski. Mūsu diženākais ģēnijs Puškins tika nogalināts pirms deviņdesmit gadiem, un tikai tagad viņu sāk lasīt, saprast visu viņa plašumu, viņa talanta dzijumu un sajūsmināties par viņa gara varenību.» Skepticisms un epikureisms tiešām raksturīgi Fransa darbiem, un diezgan daudz no šiem dzīves uzskatiem atrodam arī «Eņģeļu dumpī». Taču arī tur jūtam pukstam Fransa sirdi, , viņa daiļuma ilgas, viņa naidu pret tumsonību. Padomju lasītāji zina to, ko nezināja Franss, — kā jācīnās pret tumsu; viņi pratīs šai cīņā izlietot arī Anatola Fransa grāmatas.

J. SUDRABKALNS

SATURS

Pirmā nodala, LPP-

kur nedaudzās rindās ietverta kādas franču dzimtas

vēsture no 1789. gada līdz mūsu dienām...... 3

Otrā nodaļa,

kur atrodamas derigas ziņas par bibliotēku, kurā driz

norisināsies divaini notikumi ................9

Trešā nodaļa,

kurā sākas noslēpumainas lietas.......... 17

Ceturtā nodaļa,

kas, būdama īsa, aizrauj mūs tomēr ar savu varenību

pāri prāta robežām................ 24

Piektā nodaļa,

kurā Eņģeļu kapela Sv. Sulpicija baznīcā dod vietu

pārdomām par mākslu un teoloģiju........ 27

Sestā nodaļa,

kurā Sarieta kungs atkal atrod savus dārgumus . . 37 Septītā nodaļa,

kura jāatzīst par diezgan interesantu un kuras mo

rāle, ceru, būs pa prātam lielākajai daļai lasitāju tāpēc, ka tā ietveras skumīgajā izsaucienā: «Kurp aizrauj tu mani, ak doma?» — un tāpēc, ka domāšana, kā tas vispār atzits, ir kaitīga un ka īstā dzī

ves gudrība ir nedomāt ne par ko......... 41

Astotā nodaļa,

kurā runāts par mīlu, kas, cerams, visiem patiks, jo stāsts bez mīlas ir tikpat kā desa bez sinepēm: kaut

kas pavisam salkans ............... 49

Devītā nodaļa,

kurā noskaidrojas, ka «nav nekā maigāka par zelt-staru Afroditi,» kā teicis kāds sengrieķu dzejnieks . 58

Desmitā nodaļa, Lpp.

kura iztēles drosmē tālu pārsniedz Danti un Miltonu 63 Vienpadsmitā nodaļa,

kurā eņģelis, ietērpies kāda pašnāvnieka pamestās drānās, atstāj Morisu, kam tādā kārtā atņemts viņa

debesu sargs ................... 73

Divpadsmitā nodala,

kurā pastāstīts, ka eņģelis Mirārs Parizē ceļā uz Eli-zejas lauku kvartalu, kur viņam bija jāizdala žēlastības veltes un iepriecinājumi, ieraudzījis kādu kafejnīcas dziedātāju vārdā Busoti un iemīlējies viņā . . 81 Trīspadsmitā nodaļa,

kurā mēs iepazīstamies ar daiļās erceņģelienes Zitas lepnajiem nodomiem un redzam, ka Mirāra spārnus

kādā skapi saēd kodes.............. 89

Četrpadsmitā noda/a,

kurā mēs satiekamies ar ķerubu, kas strādā cilvēces labā, un kura gluži nedzirdētā kārtā beidzas ar flautas brīnumu ................... 97

Piecpadsmitā nodala,

kurā mēs redzam jauno Morisu pat mīļākās rokās skumstam pēc zudušā eņģeļa un kurā mēs dzirdam, ka abats Patuijs nosoda ka maldīgu un veltu jebkuru domu par jaunu eņģeļu dumpi ..........107

Sešpadsmitā nodaļa,

kurā cits pēc cita parādās pareģe Mira, Zefirine un liktenīgais Amedejs un kura pierāda ar Sarieta kunga drausmo piemēru Eiripida domu, ka Jupiters laupa prātu tiem, ko viņš grib pazudināt.....115

Septiņpadsmitā nodala,

kurā mēs redzam, kā Sofārs, alkdams naudas tāpat kā Mamons, uzskata Franciju, svētīto krājkasu un kredita zemi, par labāku nekā savu debesu tēvzemi, un kura mums vēlreiz pierāda, ka tas, kam ir kāds

īpašums, baidās no katras pārmaiņas.......128

Astoņpadsmitā nodala,

kurā sākas dārznieka stāsts, kas pasaules likteņus attēlo tikpat plaši un krāšņi, cik Bosiē savos «Priekšlasījumos par vispasaules vēsturi» to izdara šauri un nožēlojami..................135

Divdesmit trešā nodaļa,

kurā mēs iepazīstamies ar apbrīnas cienīgo Bušotes raksturu, kas varmācībai turas pretim, bet mīlai padodas. Un tad lai nesaka vairs neviens, ka autors

Divdesmit septītā nodaļa,

kurā tiek atklāts kāds slepens un dziļš cēlonis, kas ļoti bieži liek uzbrukt vienai valstij otrai un sagādā postu kā uzvarētajam, tā uzvarētājam un kurā saprātīgs lasītājs, (ja tāds ir, par ko es gan šaubos) pārdomās šos spēcīgos vārdus: «Karš ir veikals.» . . 212 Divdesmit astotā nodaļa, kas veltīta visai nepatīkamam ģimenes tracim . . . 222 Divdesmit devītā nodaļa, kurā mēs redzam, ka par cilvēku kļuvušais eņģelis arī izturas kā cilvēks, tas ir, iekāro savu tuvāka sievu un pieviļ savu draugu. Šai pašā nodaļā mēs iepazīsimies ar jaunā d'Esparvjē korekto izturēšanos 227 Trīsdesmitā nodaļa, kurā izklāstīta kāda goda lieta un pēc kuras varam spriest, vai mūsu kļūdu pieredze, kā apgalvo Ar-kads, dara mūs labākus .............234

Trīsdesmit pirmā nodala, Lpp

kurā jābrīnās, cik viegli godprātīgs, bailīgs un kluss

cilvēks var pastrādāt šausmīgu nozieguma.....245

Trīsdesmit otrā nodaļa,

kurā Nektārs Klodomira krodziņā spēlē savu flautu . 253 Trīsdesmit trešā nodala,

kurā kāds šausmīgs atentats uztrauc visu Parizi . . . 262 Trīsdesmit ceturtā nodala,

Mākslinieks R. lansons.

Redaktore M. Grantovska. Mākslinieciskais redaktors A. Jägers. Techniskā redaktore Ü. Pastare. Korektore l. Sniega.

Nodota sniikSanai 1956. g. 12. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1956. g 10. novembrī. Papīra iormats 70XI08'/»t. 10 fiz. iespiedi.; 13,7 uzsk. iespiedi.; 12,34 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 4 rbl. 10 kap.

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA

Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 8995/DI266. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes Paraugtipograiijā Rīgā. PuSkina ielā Nr. 12. Pasūt. Nr. 2747.

1

Better to reign in Helb, than seve in Heav'n. Paradise Lost, book I, v. 254.

Content

Franss Anatols Eņģeļu dumpis

PIRMĀ NODAĻA, kur nedaudzas rindas ietverta kadas franču dzimtas vēsture no 1789. gada līdz mūsu dienām.

OTRA NODAĻA, kur atrodamas derīgas ziņas par kadu bibliotēku, kurā drīz norisināsies dīvaini notikumi.

TREŠĀ NODAĻA, kura sakas noslēpumainas lietas.

CETURTĀ NODAĻA, kas, būdama īsa, aizrauj mus tomēr ar savu varenību pāri prāta robežām.

PIEKTĀ NODAĻA, kurā Eņģeļu kapela Sv. Sulpicija baznīcā dod vielu pārdomām par mākslu un teoloģiju.

SESTĀ NODAĻA, kura Sarieta kungs atkal atrod savus dārgumus.

SEPTĪTĀ NODAĻA,

ASTOTA NODAĻA,

DEVĪTĀ nodaļa,

DESMITA NODAĻA, kura iztēles drosmē tālu pārsniedz Danti un Miltonu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA,

DIVPADSMITA NODAĻA,

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA,

ČETRPADSMITĀ NODAĻA,

PIECPADSMITĀ NODAĻA,

SEŠPADSMITA NODAĻA,

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA,

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA,

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Stāsta turpinājums.

DIVDESMITA NODAĻA Stāsta turpinājums.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Stasta turpinājums un beigas.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA,

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA,

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA,

DIVDESMIT PIEKTA NODAĻA, kurā Moriss atrod savu eņģeli.

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA Apspriede

DIVDESMIT SEPTĪTA NODAĻA,

DIVDESMIT ASTOTA NODAĻA,

DIVDESMIT DEVīTA NODAĻA,

TRĪSDESMITĀ NODAĻA,

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA,

TRĪSDESMIT OTRA NODAĻA,

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA,

TRĪSDESMIT ceturtā nodaļa,

TRĪSDESMIT piektā un beidzamā nodaļa, kurā sātans redz savu augstāko sapni.

PAR «EŅĢEĻU DUMPI»

SATURS

1