Kestners Ērihs

Fabians

Ērihs Kestners

Fabians

stāsts par kādu morālistu

PIRMĀ NODAĻA Viesmīlis pareģa lomā. Viņš tomēr iet projām. Garīgās tuvināšanās institūts

Fabians sēdēja kafejnīcā «Pagale» un lasīja vakara avīzē virsrakstus: «Angļu dirižablis eksplodē virs Bovē», «Strihnīns glabājas blakus lēcām», «Pa logu izlēkusi deviņus gadus veca meitene», «Atkal neveiksmīgas ministru prezidenta vēlēšanas», «Slepkavība Laincas Zooloģiskajā dārzā», «Skandāls pilsētas apgādes pārvaldē», «Mākslīgā balss vestes kabatā», «Ogļu ieguve Rūrā samazinās», «Dāvanas valsts dzelzceļu direktoram Neimanam», «Ziloņi uz ietves»t «Uztraukums Kafijas tirgos», «Tracis Klāras Bovas dēļ», «Sagaidāmais 140 000 metālstrādnieku streiks», «Noziedznieka drāma Čikāgā», «Sarunas Maskavā par kokmateriālu dempingu», «Starhembergas mednieku dumpis». Tas pats, kas ik dienas. Nekā īpaša.

Viņš iedzēra malku kafijas un sarāvās. Bija jūtama cukura garša. Kopš viņš pirms desmit gadiem Menzā pie Oranienburgas vārtiem bija trīsreiz nedēļā ar mokām rijis nūdeles ar saharīnu, viņš pret saldu juta riebumu. Fabians steidzīgi aizsmēķēja cigareti un pasauca viesmīli.

—   Ar ko varu pakalpot? — viesmīlis jautāja.

—   Atbildiet man uz kādu jautājumu.

—   Lūdzu.

—   Vai lai es eju prom vai lai neeju?

—   Uz kurieni, kungs?

—          Jums nav jāuzdod jautājumi. Jums jāatbild. Vai man iet projām vai neiet?

Viesmīlis klusēdams pakasīja aiz auss. Tpīd pamīņājās uz savām plakanajām pēdām un samulsis teica:

—          Visprātīgāk būtu, ja jūs neietu prom. Drošs paliek drošs, mans kungs.

Fabians pamāja ar galvu.

—   Labi, es iešu prom. Rēķinu.

—   Bet es taču jums to neieteicu darīt!

—   Tāpēc jau eju. Lūdzu, rēķinu!

—   Ja es ieteiktu aiziet, jūs būtu palicis?

—   Tikpat būtu gājis prom. Lūdzu, rēķinu!

—          Es neko nesaprotu, — viesmīlis īgni atteica. — Kāpēc tad jūs vispār man jautājāt?

—   Kaut es pats to zinātu, — Fabians atbildēja.

—          Tase kafijas, sviestmaize, piecdesmit, trīsdesmit, astoņdesmit, deviņdesmit feniņi, — viesmīlis noskaitīja.

Fabians nolika uz galda marku un gāja prom. Viņam nebija ne jausmas, kur viņš atrodas. Ja Vitenberga laukumā iekāpj'"pirmā numura autobusā, pie Potsdamas tilta pārsēžas tramvajā, nepaskatoties, kāds tam numurs, un pēe minūtēm divdesmit no tā izkāpj, jo pēkšņi tajā iesēdusies sieviete, kura izskatās mats matā kā Fridrihs Lielais, tad tiešām nevar saprast, kur atrodas.

Viņš sekoja trijiem strādniekiem, kas gāja ašiem soļiem, un, klupu rāpu ticis pāri plankām, pagājis garām iežogotai būvei un pelēkai viesnīcai, kurā izīrēja istabas uz stundām, nonāca Janovicbrikes dzelzceļa stacijā. Vagonā viņš izņēma no kabatas adresi, ko bija uzrakstījis biroja vadītājs Bertuhs: Šlītera iela N1. 23, 7onimera kundze. Viņš aizbrauca līdz pieturai "Zooloģiskais dārzs». Joahimštāla ielā kāda sieviete, kui.ii bija tievas kājas un kura gāja grīļīgiem soļiem, apjautājās, ko viņš par to teiktu. Viņš noraidīja piedāvājumu, padraudēja ar pirkstu un devās tālāk.

Pilsēta izskatījās kā izpriecu un rotaļu laukums. Māju fasādes vienās raibās ugunīs, tā ka zvaigznes pie debesīm palika kaunā. Kāda lidmašīna norūcināja pāri jumtiem. Piepeši nolija alumīnija monētu lietus. Gājēji paskatījās gaisā, pasmējās, noliecās. Fabianam uz mirkli iešāvās prātā pasaka par mazo meitenīti, kas parauj uz augšu krekliņu, lai savāktu sīknaudu, kura birst no debesīm. Viņš paņēma no kādas svešas cepures cietās malas monētu. «Apmeklējiet eksotisko bāru Nollendorfa laukumā 3! Skaistas sievietes, kailplastika, Kondora pansija tajā pašā namā,» bija rakstīts uz tās. Fabians pēkšņi iedomājās, ka viņš tur augšā sēž lidmašīnā un noraugās lejup uz sevi, uz jauno cilvēku ļaužu drūzmā Joahimštāla ielā, laternu un skatlogu gaismas lokā trauksmainu uguņu izgaismotās nakts ielu mudžeklī. Cik sīks šis jaunais cilvēks bija! Un kam tas bija līdzīgs!

Viņš šķērsoja Kūrfirstendamu. Kādas mājas frontonā griezās gaismas figūra — tas bija turku zēns ar elektriskām spuldzēm acu dobuļos. Piepeši kāds pamatīgi iebelza Fabianam pa zābaka papēdi. Viņš pikti pagriezās. Tas bija tramvajs, konduktors lamājās.

— Vajag uzmanīties! — uzsauca policists.

Fabians pacēla cepuri un teica: — Centīšos!

Šlītera ielā Fabianam durvis atvēra liliputs zaļā livrejā, uzkāpa kopā ar viņu pa greznām kāpnēm, palīdzēja apmeklētājam novilkt mēteli un nozuda. Tiklīdz mazais cilvēks zaļajā livrejā bija prom, caur aizkariem čaukstēdama izslīdēja korpulenta dāma, proti, Zommera kundze, un teica:

—   Vai drīkstu jūs lūgt uz savu kabinetu?

Fabians gāja līdzi.

—   Man jūsu klubu ieteica kāds Bertuha kungs.

Viņa šķirstīja burtnīcu un pamāja ar galvu.

—          Bert.uhs Fridrihs Georgs, biroja vadītājs, četrdesmit gadus vecs, vidēja auguma, brūnēts, Karla ielā 9, mīl mūziku, priekšroku dod slaidām blondīnēm — ne vecākām par divdesmit pieci.

—   Tas ir viņš!

—          Bertuha kungs iegriežas pie manis kopš oktobra mēneša un pa šo laiku bijis te piecas reizes.

—   Tas runā par labu jūsu iestādījumam.

—          Iestāšanās maksa divdesmit markas. Par katru apmeklējumu jāmaksā īpaši desmit markas.

— Te būs trīsdesmit markas. — Fabians nolika naudu uz rakstāmgalda. Korpulentā dāma iebāza naudas zīmes kādā atvilktnē, paņēma spalvaskātu un jautāja:

—   Jūsu biogrāfiskie dati?

—   Fabians Jakobs, trīsdesmit divus gadus vecs, bez noteiktas profesijas, pašreiz reklāmu speciālists, dzīves vieta — Šāpera ielā 17, sirdsslimnieks, brūna matu krāsa. Ko jūs vēl vēlaties zināt?

—   Vai attiecībā uz dāmām jums ir noteikta vēlēšanās?

—   Es negribētu īpaši par kādu izšķirties. Pa manai gaumei vairāk ir blondas, taču pieredze pierāda pretējo. Priekšroku dodu liela augUma sievietēm. Bet neko neiebilstu pret mazajām. Atstājiet šo aili brīvu!

Kaut kur spēlēja gramofons. Korpulentā dāma piecēlās un nopietni paskaidroja:

—   Ieķams mēs ieejam klubā, man jūs jāiepazīstina ar svarīgākajiem noteikumiem. Kluba dalībnieku tuvināšanās netiek ņemta ļaunā, gluži otrādi — ir pat vēlama. Dāmas bauda tādas pašas tiesības kā kungi. Par iestādes pastāvēšanu, adresi un paradumiem drīkst zināt tikai tādi cilvēki, kam var pilnīgi uzticēties. Lai gan iestādes mērķi ideāli, tomēr nauda par patērēto jāsamaksā tūlīt. Kluba telpās nevienam no pāriem nav tiesības baudīt vientulību. Pāri, kas vēlas palikt vienatnē, tiek lūgti atstāt klubu. Iestāde kalpo sakaru uzsākšanai, nevis sakaru uzturēšanai. Kluba dalībnieki, kas īsu laiku te pavadījuši kopā, tiek aicināti to atkal aizmirst, lai šādā veidā izvairītos no nepatikšanām. Vai sapratāt mani, Fabiana kungs?

—   Pilnīgi.

—   Tad, lūdzu, sekojiet man!

Viesu bija trīsdesmit, četrdesmit. Pirmajā telpā spēlēja bridžu. Blakus istabā dejoja. Zommera kundze norādīja jaunajam kluba biedram uz brīvu galdiņu, pateica, ka vajadzības gadījumā jebkurā brīdī varot griezties pie viņas, un atvadījās. Fabians apsēdās, pasūtīja viesmīlim konjaku ar sodu un paraudzījās apkārt. Vai viņš bija kādās dzimšanas dienas svinībās?

—   Ļaudis izskatās nevainīgāki nekā ir patiesībā,— sacīja kāda jaunkundze — maza auguma tumšmate, apsēzdamās viņam blakus. Fabians piedāvāja viņai cigareti.

—   Jūs liekaties simpātisks, — viņa sacīja. — Jūs esat dzimis decembrī.

—   Februārī.

—   Ak tā! Zivs zvaigznājā, un dažas lāses no Ūdensvīra. Diezgan salts raksturs. Vai atnācāt tikai aiz ziņkārības?

—   Atomteorētiķi apgalvo, ka pat vissīkākās matērijas daļiņas sastāvot no nepārtraukti riņķojošas elektriskās enerģijas. Vai šī doma jums šķiet hipotēze vai uzskats, kas tiešām atbilst īstenībai?

—   Turklāt arī jūtīgs jūs esat? — iesaucās jaunkundze. — Bet tas nekas. Vai nācāt šurp, lai sameklētu kādu sievieti?

Viņš paraustīja plecus.

—   Vai tas ir oficiāls priekšlikums?

—   Muļķības! Esmu bijusi divas reizes precējusies, ar to pagaidām pietiek. Laulība man nav īstā forma. Tomēr vīrieši mani ļoti interesē. Ikvienu, ko redzu un kas man patīk, iztēlojos kā savu laulāto draugu.

—   Ar viņa zīmīgākajām īpašībām, es ceru.

Viņa smējās it kā žagodamās un uzlika roku Fabianam uz ceļgala.

—Pareizi cerēts! Ļaudis apgalvo — man trūkstot fantāzijas, Ja jums vēlāk vakarā rodas vēlēšanās pavadīt mani Uz mājām, tad ziniet — mans dzīvoklis ir tikpat mazs kā es pati, toties stabils.

Viņš nostūma svešor nemierīgo roku no sava ceļgala un sacīja:

—    Viss ir iespējams. Un tagad es gribu apskatīt lokālu.

Fabians to nepaguva. Tiklīdz viņš piecēlās un pagriezās, viņam tieši pretī nostājās liela auguma sieviete, kādu bija vēlējies, un pateica:

—    Tūlīt sāksies deja.

Viņa bija lielāka par Fabianu un turklāt blonda, Mazā pļāpīgā tumšmate ievēroja noteikumus un pazuda. Viesmīlis uzgrieza gramofonu. Pie galdiem sākās rosība. Dejoja.

Fabians vērīgi aplūkoja gaišmati. Viņai bija bāla, bērnišķīga seja, un viņa pēc izskata šķita atturīgāka, nekā varēja spriest pēc tā, kā viņa dejoja. Fabians klusēja un juta — vēl dažas minūtes un būs sasniegta tā klusēšanas pakāpe, kad uzsākt sarunu, kaut arī pašu nenozīmīgāko, būs neiespējams. Par laimi, viņš uz¬mina sievietei uz kājas. Viņa kļuva valodīga. Parā¬dīja viņam divas dāmas, kas nesen kāda vīrieša dēļ viena otrai bija cirtušas pļauku un saplēsušas drānas. Viņa apgalvoja, ka Zommera kundzei esot sakars ar zaļo liliputu, un paskaidroja, ka pat neuzdrīkstoties iz¬tēloties šos liaison . Beidzot viņa vaicāja, vai Fabians vēl gribot te uzkavēties. Viņa piecēlās. Fabians gāja līdzi.

Pie Kūrfirstendama viņa pamāja taksometram, nosauca adresi, iekāpa un uzaicināja Fabianu ieņemt vietu sev blakus.

— Bet man ir tikai divas markas, viņš atzinās.

—Tam nav nozīmes, — viņa atbildēja un uzsauca šoferim, — izdzēst gaismu!

Kļuva tumšs. Mašīna sašūpojās un sāka braukt. Jau pirmajā pagriezienā viņa pārkrita Fabianam pāri un iekoda viņam apakšlūpā. Viņš atsitās ar deniņiem pret jumta šarnīru, satvēra galvu un iesaucās:

—   Ai! Sākas gan labi!

—          Neesat tik vārīgs, — viņa teica un apbēra viņu ar uzmanības pierādījumiem.

Uzbrukums Fabianu pārsteidza pārāk pēkšņi. Un viņš bija izklaidīgs, jo sāpēja galva.

—          Iekams jūs mani nožņaudzat, man tik tiešām jāuzraksta vēl kāda vēstule, — viņš sēca.

Sieviete, ne acu nemirkšķinādama, bukņīja viņu un nemitējās viņu žņaudzīt, gan dobji iesmiedamās, gan spiegdama. Viņa pūles sievieti atvairīt acīmredzot tika pārprastas. Katrs ceļa līkums sagādāja jaunas mocības. Viņš lūgtin lūdza, lai liktenis turpmāk aiztaupa auto šos ceļa pagriezienus. Un liktenis iežēlojās.

Kad mašīna beidzot apstājās, blondā pārvilka ar pūderslotiņu sev pār seju, samaksāja par braucienu un pie nama durvīm paskaidroja:

—          Pirmkārt, tava seja viscaur pārklāta sarkaniem plankumiem, un, otrkārt, tu dzersi pie manis tasi tējas.

Viņš noberza lūpu krāsu no saviem vaigiem un sacīja:

—          Jūsu piedāvājums mani pagodina, taču man rīt jābūt laikus birojā.

'— Nesanikno mani. Tu paliksi pie manis. Kalpone tevi pamodinās.

—          Bet es nepiecelšos. Nē, man jāguļ mājās. Es pulksten septiņos no rīta gaidu steidzīgu telegrammu. Saimniece to ienesīs manā istabā un purinās mani, kamēr es piecelšos.

—   Kā tu jau tagad zini, ka saņemsi telegrammu?

— Es pat zinu, kas tur būs rakstīts.

—   Tiešām?

—          Tur būs teikts: «Laukā no gultas! Tavs uzticamais draugs Fabians.» Fabians esmu es.

Acis mirkšķinādams, Fabians lūkojās koku lapotnē un priecājās par laternu dzeltenīgo lāsmojumu. Ielā valdīja pilnīgs klusums. Tumsā nedzirdami aizskrēja kaķis. Kaut viņš tagad varētu pastaigāties gar pelēko namu rindu!

—    Stāsts par telegrammu taču ir izdomāts?

—   Nē, tā ir skaidra sagadīšanās, — viņš atbildēja.

—          Kālab tu nāci uz klubu, ja tevi tālākais neinteresē? — viņa sapīkusi jautāja un atslēdza durvis.

—   Es dabūju adresi un esmu ļoti ziņkārīgs.

—          Tātad — hoplā! — viņa iesaucās. — Ziņkārībai nav šķēršļu.

Durvis aiz viņiem aizcirtās.

OTRĀ NODAĻA Mēdz būt ļoti uzmācīgas dāmas. Advokātam nav iebildumu. Ubagošana sabojā raksturu

Liftā bija sienas spogulis. Fabians izvilka mutautu un noslaucīja sarkanos traipus no sejas. Kaklasaite sagriezusies šķībi. Deniņi dega. Un bālā gaišmate lūkojās lejup uz viņu.

—          Vai jūs zināt, kas ir Megera? — viņš vaicāja. Viņa aplika Fabianam ap pleciem roku.

—   Es zinu, bet es esmu skaistāka.

Uz durvju plāksnītes bija rakstīts: Molls. Kalpone atvēra durvis.

—   Atnesiet mums tēju!

—   Tēja ir jūsu istabā.

—   Labi. Ejiet gulēt!

Kalpone nozuda gaitenī.

Fabians devās līdzi sievietei. Viņa ieveda viņu tieši guļamistabā, ielēja tēju, nolika pa rokai konjaku un cigaretes un ar plašu žestu teica:

—   Lūdzu!

—   Mans dievs, jums nu gan asinīs temps!

—   Kur?

Viņš izlikās šo jautājumu nedzirdam.

—   Jūs sauc Molla?

—          Pat Irēne Molla1 , lai ļaudīm ar ģimnāzijas izglītību būtu par ko pasmieties. Apsēdies! Es tūlīt nākšu.

Viņš neļāva Irēnei iet un noskūpstīja viņu.

—   Nu, nu, nav ko steigties,— viņa sacīja un izgāja.

Viņš iedzēra malku tējas un izmeta glāzi konjaka.

Tad vērīgi aplūkoja istabu. Gulta bija zema un plata. Spuldze meta blāvu gaismu. Sienas bija vienos spoguļos. Fabians izdzēra vēl glāzi konjaka un piegāja pie loga. Tas nebija aizrestots.

Kas gan sievietei padomā? Fabians bija trīsdesmit divus gadus vecs un pa naktīm viņš bija cītīgi noņēmies; arī šis vakars sāka viņu satraukt. Viņš iedzēra trešo glāzīti konjaka un saberzēja rokas.

Jau krietnu laiku viņam nedeva mieru visādu kaislību izjūtas. Ja gribēja tās izbaudīt, vajadzēja ar tām iepazīties. Lai par tām spriestu, tās bija jāizbauda, kā ķirurgam bija jāuzšķērž sava dvēsele.

—          Tā, nu mazajam puisītim beigas, — gaišmate sacīja. Tagad viņa bija ģērbusies melnā mežģīņu pidžamā. Viņš pakāpās soli atpakaļ. Taču viņa ar «urā» saucienu metās viņam tik strauji ap kaklu, ka viņš zaudēja līdzsvaru, pakrita un kopā ar dāmu noslīga už grīdas.

—          Vai viņa nav bfiesmīga? — kāda nepazīstama balss pēkšņi jautāja.

Fabians pārsteigts palūkojās augšup. Durvīs stāvēja pidžamā ģērbies kalsns vīrietis ar lielu degunu un žāvājās.

—   Ko tad jūs te meklējat? — Fabians prasīja.

—         Atvainojiet, mans kungs, bet es nezināju, ka jūs ar manu sievu jau rāpojat pa istabu.

—   Ar jūsu sievu?

Nelūgtais viesis pamāja ar galvu, skaļi nožāvājās un pārmetoši teica:

—          Kā tu, Irēne, sagādā kungam tik nepatīkamu situāciju! .Ta nu tu vēlies, lai es tavu jaunieguvumu apskatu, tad tev vajag viņu vismaz man, kā sabiedrībā pieņemts, stādīt priekšā. Uz paklāja! Tas noteikti kungam būs nepatīkami. Un es tik saldi biju aizmidzis, kad tu mani modināji… Mani sauc Molls, mans kungs, esmu advokāts, turklāt, — viņš no visas sirds nožāvājās, — un turklāt vīrs šim sievišķim, kas tur jūs savās skavās.

Fabians pastūma gaišmati sānis, piecēlās un saglauda matus.

—          Vai jūsu sieva ierīkojusi vīriešu harēmu? Mans uzvārds ir Fabians.

Molls pienāca viņam klāt un sniedza roku.

—          Priecājos iepazīties ar tik simpātisku, jaunu cilvēku. Apstākļi ir tikpat parasti, cik neparasti. Viss atkarīgs no uzskatiem. Bet, ja jūs tas nomierina, es pie tā esmu pieradis. Apsēdieties!

Fabians apsēdās. Irēne Molla uzmetās uz krēsla roku balsta, glaudīja Fabianu un teica savam vīram:

—   Ja viņš tev nepatīk, es lauzīšu līgumu.

.— Bet viņš taču man patīk, —advokāts atbildēja.

—    Jūs par mani runājat tā, it kā es būtu drumstalu maizes gabals vai bērnu ragaviņas, — Fabians teica.

—   Tu, mazais, esi manaš ragaviņas! — gaišmate iesaucās un spieda viņa galvu pie savām kuplajām, melnās mežģīnēs tērptajām krūtīm.

—    Pie velna! — viņš iekliedzās. — Lieciet, lūdzama, mani mierā!

—   Mīļā īrēne, tu nedrīksti savu viesi kaitināt, — advokāts aizrādīja. — Es ar viņu ieiešu savā kabinetā un tur viņam visu nepieciešamo paskaidrošu. Tu aizmirsti, ka viņam šī situācija liekas dīvaina. Pēc tam es aizsūtīšu viņu pie tevis atpakaļ. Ar labu nakti. — Advokāts sniedza sievai roku.

Viņa iekāpa zemajā gultā, stāvēja noskumusi un vientuļa starp spilveniem un sacīja:

—   Ar labu nakti, Moli, saldu dusu. Tikai nenogurdini viņu. ar garām runām. Man viņš vēl vajadzīgs.

—   Jā, jā, — Molls atteica un veda viesi sev līdzi.

Kabinetā viņi abi apsēdās. Advokāts aizsmēķēja cigāru, drebinājās aiz aukstuma, uzmeta kamieļvilnas segu uz ceļgaliem un pārcilāja kādus dokumentus.

— Uz mani gan tas viss neattiecas, — Fabians iesāka, — bet tas, ko jūs atļaujat savai sievai, ir trakāk par traku. Vai viņa bieži jūs izceļ no gultas, lai jūs novērtētu viņas mīļākos?

— Ļoti bieži, mans kungs. … Sākumā es pieprasīju, lai šo vērtēšanu uzskata par likumīgām tiesībām. Pēc mūsu pirmā laulības dzīves gada noslēdzām līgumu, kura 4. paragrāfs 'skan šādi: «Līgumslēdzēja puse apņemas katru vīrieti, ar ko tā vēlas uzsākt intīmas attiecības, vispirms parādīt savam vīram doktoram Fēliksam Molla kungam. Ja viņš iebilst pret šo izraudzīto, tad Irēnei Molla kundzei tiek dots rīkojums nekavējoties no sava nodoma īstenošanas atteikties. Katrs pārkāpums, kas izdarīts pret šo paragrāfu, tiek sodīts, uz pusi samazinot ikmēneša naudas pabalstu.» Līgums ir visai interesants. Vai varu jums to extenso' nolasīt? — Molls izņēma no kabatas rakstāmgalda atslēgu.

—   Nepūlieties! — Fabians noraidīja. — Man tikai gribētos zināt, kā jums vispār ienāca prātā šādu līgumu noslēgt.

—   Mana sieva redzēja nelabus sapņus.

—   Kā jūs teicāt?

—   Viņa sapņoja. Sapņoja par drausmīgām lietām. Bija skaidri redzams, ka viņas seksuālās prasības proporcionāli laulības ilgumam kļūst lielākas un radās tādas vēlmes, kādas jūs, mīļais kungs, laimīgā kārtā vēl pat iztēloties nespējat. Es atkāpos, un viņa veda savā guļamistabā ķīniešus, cīkstoņus un dejotājas. Ko man atlika darīt? Mēs noslēdzām līgumu.

—   Vai jums neliekas, ka šāda rīcība nav pati gudrākā un gaumīgākā? — Fabians nepacietīgi jautāja.

—   Piemēram, ko jūs ieteiktu, mans kungs? — Advokāts izslējās.

—   Piemēram, katru vakaru kādus divdesmit piecus.

—   Es izmēģināju. Tas man bija pārāk sāpīgi.

—   To es gluži labi saprotu.

—   Nē! — advokāts iesaucās. — To jūs nevarat saprast! īrēne ir ļoti spēcīga, mans kungs.

Molls nodūra galvu. Fabians izņēma no vāzes, kas stāvēja ūz rakstāmgalda, baltu neļķi, iesprauda to pogcaurumā, piecēlās, steidzīgi staigāja šurp, turp pa istabu un sakārtoja gleznas, kas bija sagriezušās šķībi.

Kā liekas, šim vecajam šķeistam prieku pat sagādātu, ja sieva viņu pārliktu pār celi.

—   Es iešu prom, — Fabians teica. — Iedodiet man atslēgu!

—   Vai jūs to nopietni sakāt? — Molls iztrūcies jautāja. — Irēne taču jūs gaida. Dieva dēļ, palieciet! Viņa ārdīsies kā negudra, kad redzēs, ka jūs esat aizgājis! Domās vēl, ka es jūs esmu aizsūtījis prom. Lūdzu, palieciet! Viņa tā par jums priecājās! Neliedziet taču viņai šo mazo prieciņu.

Advokāts pielēca kājās un sagrāba viesi aiz žaketes.

—   Palieciet taču! Jūs to nenožēlosiet. Jūs atnāksiet vēlreiz. Kļūsiet mūsu draugs. Es zināšu, ka Irēne ir labās rokās. Dariet man šo prieku.

—   Varbūt jūs man garantēsiet arī noteiktu ikmēneša algu?

—   Par to var parunāt, mans kungs. Es neesmu mazturīgs.

—   Dodiet man nama atslēgas, bet tūlīt. Es nederu šim postenim.

Doktors Molls nopūtās, pa vandījās pa rakstāmgaldu, iedeva Fabianam atslēgu saišķi un teica:

—   Ļoti žēl, jūs man jau pirmajā brīdī bijāt simpātisks. Paturiet, atslēgas dažas dienas. Varbūt vēl pārdomāsiet. Katrā gadījumā priecāšos jūs atkal redzēt.

Fabians norūca «ar labu nakti», klusi izgāja cauri priekšnamam, paņēma mēteli un cepuri, atvēra durvis, piesardzīgi tās aiztaisīja aiz sevis un lēkšiem metās pa kāpnēm lejā. Uz ielas viņš dziļi ievilka elpu un papurināja galvu. Pa ielu pastaigājās ļaudis, un tiem ne jausmas nebija, cik traki iet aiz šīm sienām. Pasakainā spēja — redzēt cauri sienām un aizsegtiem lo-

Riem ir tīraisnieks salīdzinājumā ar spēju paciest to, kas te ieraugāms.

«Es esmu ļoti ziņkārīgs», viņš bija teicis gaišmatei un nu muka projām, neapmierinājis savu ziņkāri Mollu laulātā pāra dzīvoklī. Trīsdesmit markas bija vējā. Vēl viņam kabatā bija divas markas. Vakariņas paēst nevarēja. Daudz par to nebēdādams, viņš gāja krustām, šķērsām pa tumšajām, nepazīstamajām alejām un aiz pārskatīšanās nokļuva pie Pulka ielas stacijas. Fabians aizbrauca līdz Zooloģiskajam dārzam, ielēca metro, Vitenberga laukumā pārsēdās un Spiheru ielā atkal izkāpa no pazemes laukā zem klajām debesīm.

Viņš iegāja savā ierastajā kafejnīcā. Nē, doktors Labude tur vairs neesot. Viņš līdz pulksten vienpadsmitiem gaidījis. Fabians apsēdās, pasūtīja kafiju un smēķēja.

Kafejnīcas īpašnieks Kovalska kungs apjautājās, kā viņam ar mīļo veselību. Starp citu, šovakar gadījies kaut kas gaužam komisks. Kovalskis smējās, mākslīgie zobi vien spīdēja. Pirmais to ievērojis viesmīlis Nīten-

fīrs.

—   Tur viņā pusē, pie apaļā galda, sēdēja kāds jauns pāris. Abi dzīvi sarunājās. Sieviete vienā laidā glaudīja vīrieša roku. Viņa smējās, aizdedzināja viņam cigareti un izturējās ar tādu laipnību, kādu reti kad nākas vērot.

— Tur taču nav nekā smieklīga.

—   Pagaidiet, mīļais Fabiana kungs. Pagaidiet mazliet! Sieviete $ viņa bija skaista, to nevar noliegt — tai pašā laikā flirtēja ar kungu pie blakus galda. Un pie tam kā vēl! Nītenfīrs nemanāmi atveda mani šurp.

Traks skats. Beidzot šis tips iedeva viņai zīmīti. Viņa lasīja, pamāja ar galvu, savukārt uzrakstīja kaut ko un uzmeta zīmīti uz blakus galdiņa. Bet pa šo laiku viņa mēģināja savu draugu pārliecināt, pastāstīja viņam par kādu uzjautrinošu gadījumu — es esmu redzējis spējīgas sievietes, bet šī simultānspēlētāja pārspēja visas.

—   Kāpēc gan viņš to pacieta?

—    Vienu mirkli, mīļais Fabiana kungs. Pats trakākais tūlīt sekos! Proti, mēs arī brīnījāmies, kālab viņš to atļauj. Viņš mierīgi sēdēja sievietei līdzās, vientiesīgi smaidīja, aplika roku viņai ap pleciem, un viņa tai pašā brīdī pamāja ar galvu vīrietim pie blakus galdiņa. Arī tas viņai pamāja pretī, rādīja nez kādas zīmes, un mēs bijām mēmi aiz brīnumiem. Viņi gribēja samaksāt, un Nītenfīrs piegāja pie viņiem.

Kovalska kungs, atgāzis masīvo galvu, smējās.

—   Nu, kas tad tur bija?

—   Vīrietis, kam viņa sēdēja blakus, bija akls!

Restorāna saimnieks paklanījās un, skaļi smiedamies, aizsteidzās prom. Fabians pārsteigts noraudzījās viņam pakaļ. Cilvēces progress bija nenoliedzams.

Pie durvīm sacēlās kņada. Nītenfīrs un viņa palīgs dzina laukā kādu noplukušās drānās ģērbušos vīrieti.

—   Tūlīt vācieties ārā! Cauru dienu šie skrandaiņi, taisni riebjas, — Nītenfīrs šņāca. Un viņa palīgs grūstīja šurp un turp bālu cilvēku, kas nebilda ne vārda.

Fabians pielēca kājās, pieskrēja pie viņiem un uzsauca viesmīļiem:

—   Laidiet viņu tūdaļ vaļā!

Viesmīļi negribīgi paklausīja.

—    Te nu jūs esat, — Fabians teica un sniedza nabagam roku. — Man ļoti žēl, ka jūs apvainoja. Piedodiet un nāciet pie mana galda.

Viņš aizveda vīrieti, ktfrs nesaprata, kas ar viņu te notiek, uz savu kaktu, lika, lai tas apsēžas, un vaicāja:

—     Ko jūs gribētu ēst? Vai vēlaties izdzert glāzi alus?

—     Jūs esat ļoti laipns, — sacīja nabags, — bet es jums sagādāšu neērtības.

—   Te ir ēdienu karte. Lūdzu, izmeklējiet kaut ko.

—      Šis numurs neies cauri. Mani aizdzīs no galda un izmetīs ārā.

—     To gan nedarīs! Saņemiet sevi rokās! Vai tādēļ vien, ka jums salāpīta žakete un aiz bada rūc vēders, jūs nedrīkstat uz krēsla sēdēt? Pats ari esat vainīgs, ka jūs nekur nelaiž pa durvīm iekšā.

—     Ja divus gadus ir bez darba, tad domā citādi, — sacīja vīrietis. — Es pārnakšņoju naktspatversmē Eņģeļu krastā. Man maksā desmit marku pabalsta. Esmu kuņģi sabojājis, pārēzdamies kaviāru.

—   Kāda jums profesija?

—      Bankas ierēdnis, ja atmiņa mani neviļ. Arī cietumā esmu jau sēdējis. Vienīgais, ko neesmu vēl izbaudījis, ir pašnāvība. Bet to vēl pagūšu. — Vīrietis sēdēja uz krēsla maliņas un turēja trīcošās rokas pie vestes izgriezuma, lai slēptu netīro kreklu.

Fabians nezināja, ko sacīt. Domās viņš pārlika daudzas frāzes. Neviena nederēja. Viņš piecēlās un teica:

—      Vienu mirkli, viesmīlis vēlas, lai viņu atved šurp. — Viņš aši devās pie bufetes, pieprasīja no vecākā viesmīļa paskaidrojumu, satvēra viņu aiz rokas un vilka pāri zālei.

Nabags bija aizgājis.

—      Es samaksāšu rīt! — iesaucās Fabians, izmetās ārā no kafejnīcas un palūkojās visapkārt. Vīrietis bija pazudis.

—  Ko jūs meklējat? — kāds jautāja. Tas bija Mincers, redaktors Mincers. Viņš sapogāja mēteli, aizsmēķēja cigāru un teica:

—   Cik muļķīgi! Es droši būtu vinnējis partiju. Šmālnauers spēlēja kā gatavais stulbenis. Bet man jābūt uz naktsdežūru. Vācu tauta grib agri no rīta uzzināt, cik ugunsgrēki notikuši uz bēniņiem pa to laiku, kamēr tā guļ.

—  Jūs taču esat politiskais redaktors? — Fabians iebilda.

—   Ugunsgrēki notiek visās sfērās, — Mincers atbildēja. — Tieši naktī. Tas laikam atkarīgs no konstrukcijas. Vai zināt — nāciet man līdzi! Apskatiet reiz mūsu cirku.

Mincers iekāpa savā mazajā privātajā mašīnā. Fabians nosēdās redaktoram blakus.

—   Starp citu, kopš kura laika jums ir mašīna? — viņš jautāja.

—   Es to nopirku no mūsu tirdzniecības daļas redaktora. Viņam tā vairs nebija pa kabatai, — Mincers paskaidroja. «— Viņš traki skaišas ikreiz, kad redz mani rāpjamies viņa kādreizējā dārgajā kastē. Tas joks ir to vērts. Vai zināt, ka riskējat, braukdams kopā ar mani? Ja lauzīsiet kaklu, pats būsiet vainīgs.

Tad viņi sāka braukt.

TREŠA NODAĻA četrpadsmit nogalināto Kalkutā. Pareizi ir rīkoties aplam. Gliemeži lienot met loku

Koridors bija tukšs. Tirdzniecības redakcijā dega gaisma, istabā neviena nebija, durvis stāvēja atvērtas. — Zē\, ka Malmī jau aizgājis mājās, — Mincers

saīdzis teica. — Nu viņš-atkal neredzēs savu auto. Acumirkli. Paklausīsimies, kas notiek pasaulē.

Viņš atrāva vaļā kādas durvis, klikšķēja rakstāmmašīnas, no telefona kabīnēm, kas rindojās visgarām istabas sienai, it kā no tālienes skanēja mašīnrakstītāju stenogrāfistu balsis.

—   Vai kas svarīgs? — Mincers cauri troksnim sauca.

—   Reihskanclera runa, — kāda sieviete atbildēja.

—   Tā gan, — redaktors teica, — šis tips ar savu pļāpāšanu izbojā man visu pirmo lappusi. Vai teksts ir pilnīgs?

—   Kabīne numur divi uzsāk jau otro trešdaļu.

—   Tūlīt mašīnā, tad pie manis! — Mincers uzsauca, aizcirta durvis un ieveda Fabianu politiskās redakcijas telpās. Kamēr viņi vilka nost virsdrēbes, viņš norādīja uz rakstāmgaldu.

—   Palūkojieties, kas tā par bagātību! Papīru lērums! — Viņš parakņājās pa tikko ienākušo ziņu lapu kaudzi, kā piegriezējs ar šķērēm dažas strēmeles nogrieza un nolika pie malas. Pārpalikumu iemeta papīrgrozā. — Marš, groziņā, — viņš noteica. Tad piezvanīja, pasūtīja livrejā ģērbtam kurjeram pudeli Mozeles vīna un divas glāzes un iedeva naudu. Kurjers durvīs saskrējās ar jaunu cilvēku, kas satraukts nāca iekšā istabā.

—   Nupat piezvanīja šefs, — aizgūtnēm stāstīja jaunais cilvēks. — Man ievadrakstā vajadzēja izsvītrot piecas rindas,. Sakarā ar to, ka ziņas bija novecojušās. Es nāku tieši no saliktuves, kur izņēmu šīs piecas rindas.

—   Jūs esat velna puika, — apgalvoja Mincers. — Iepazīstieties — doktors Labirints, viņu gaida spoža nākotne, Labirints ir viņa pseidonīms, Fabiana kungs. — Abi sniedza viens otram roku.

—          Bet nu taču slejā piecas rindas ir brīvas, — Labirints samulsis teica.

—          Ko tad šādā ārkārtējā gadījumā dara? — Mincers vaicāja.

—   Sleju aizpilda, — volontieris paskaidroja.

Mincers pamāja ar galvu.

—          Vai salikumā nekā nav? — Viņš pavandījās pa novilkumiem. — Izpārdots, — viņš paskaidroja.

—   Klusā sezona. — Tad viņš pārbaudīja ienākušās "ziņas, ko nupat bija nolicis pie malas, un papurināja galvu.

—          Varbūt vēl ienāks kas noderīgs? — jaunais cilvēks ieminējās.

—   Jums vajadzēja kļūt svētajam, — Mincers teica.

—   Vai izmeklēšanas cietuma iemītniekam vai arī ciivēkam, kuram daudz laika. Ja vajag kādu piezīmi, izgudro to. Paskatieties! — Viņš apsēdās, neko neprātodams, ātri uzrakstīja pāris rindu un sniedza lapu jaunajam cilvēkam.

—          Tā, un nu labi ātri prom, sleju aizpildītāji Ja par maz, tad ceturtdaļstarpinājumu.

Labirinta kungs, izlasījis, ko Mincers bija uzrakstījis, pavisam klusi noteica: — Ak tu debess, — un, it kā viņam pēkšņi būtu kļuvis slikti, apsēdās uz kušetes čaukstošo ārzemju avīžu kaudzes vidū.

Fabians noliecās pār papīra lapu, kas Labirinta rokā drebēja, un lasīja: — «Kalkutā notika ielu cīņas starp muhamedāņiem un budistiem. Lai gan policija it drīz kļuva situācijas noteicēja, četrpadsmit tika nogalināti un divdesmit divi ievainoti. Pilnīgi atjaunots miers.»

Kāds vecs vīrs čībām kājās iešļūca istabā un nolika Minceram priekšā uz galda vairākas lapas mašīnrakstā.

—   Kanclera runa, turpinājums, — viņš nomurmināja. — Nobeigums būs gatavs pēc minūtēm desmit.

Tad atkal, kājas vilkdams, izgāja ārā. Mincers salīmēja citu pie citas sešas lapas, uz kurām pagaidām bija visa runa, līdz tās izskatījās pēc viduslaicīga aforismu ruļļa, tad sāka rediģēt.

—   Pasteidzies, Jenny, — viņš teica, iesānis palūkodamies uz Labirintu.

—   Bet Kalkutā taču nekādi nemieri nav notikuši, — Labirints negribīgi atbildēja. Tad nodūra galvu un apjucis piebilda: — Četrpadsmit nogalināto.

—   Nemieri nav notikuši? — Mincers sašutis noprasīja. — Vai gribat man to pierādīt? Kalkutā vienmēr ir nemieri. Vai varbūt mums vajadzētu paziņot, ka Klusajā okeānā atkal parādījusies jūras čūska? Paturiet prātā: ziņojumi, kuru aplamību nevar konstatēt vai var konstatēt tikai pēc vairākām nedēļām, ir patiesi. Un nu uz vietas pazūdiet, citādi likšu jūs matricēt un izdošu kā pielikumu.

Jaunais cilvēks aizgāja.

—   Un tāds grib būt žurnālists, — Mincers nokunkstēja un nopūzdamies ņēmās svītrot ar zīmuli reihskanclera runu. — Jaunāko dienas ziņu amatieris — tam būtu jauneklis kā radīts. Bet diemžēl tāda posteņa nav.

—   Jūs tātad nogalināt četrpadsmit indiešus un pārējos divdesmit divus nogādājat Kalkutas pilsētas slimnīcā? — jautāja Fabians.

Mincers rediģēja reihskanclera runu. — Ko gan lai dara? — viņš jautāja. — Starp citu, — kālab lai bēdājas par šiem ļaudīm? Viņi taču ir dzīvi un pilnīgi veseli — visi šie trīsdesmit seši. Ticiet man, mīļais, ja mēs piedzejojam klāt, tas nav tik ļauni kā tad, ja ko atmetam. — Un viņš atkal izsvītroja no kanclera runas pusi lappuses. — Šādi ziņojumi vairāk ietekmē sabiedrisko domu nekā garu garie raksti, bet visstiprāk tā tiek ietekmēta, ja nav ne vienu, ne otru. Taču vēl jo labāk ir, ja šādas sabiedriskās domas nemaz nav.

— Tad taču pārtrauciet izdot savu avīzi, — ieteica Fabians.

—   Un no kā tad lai mēs dzīvojam? — Mincers vaicāja. — Turklāt ar ko tad mēs nodarbosimies?

Ienāca livrejā ģērbies kurjers un ienesa vīnu un glāzes. Mincers ielēja un pacēla glāzi.

—   Lai dzīvo četrpadsmit nogalinātie indieši! — viņš iesaucās un iztukšoja glāzi. Tad metās atkal virsū kancleram. — Mūsu dižais valsts galva atkal reiz sarunājis blēņas, — viņš paskaidroja. — Tas ir tieši kā skolas sacerējums par tēmu: «Ūdens, pa kuru peld, nevis nogrimst rītdienas Vācija.» Pirmajā klasē viņš par to dabūtu trijnieku. — Mincers pagriezās pret Fabianu un jautāja: — Un kādu virsrakstu likt šim jokurakstam?

—   Es labāk gribētu zināt, ko jūs parakstīsiet zem tā? — Fabians īdzīgi atteica.

Mincers atkal tukšoja glāzi, lēnām pakuļčināja vīnu mutē, norija un atbildēja:

—   Nevienu zilbi. It nevienu vārdu. Mums ir norādījums — neuzklupt valdībai no mugurpuses. Ja uzstāsimies pret, paši sev kaitēsim, bet, ja klusēsim, noderēsim valdībai.

—   Es jums kaut ko ieteikšu, — Fabians sacīja. — Rakstiet jūs par to!

—   Ai nē! — Mincers izsaucās. — Mēs esam pieklājīgi ļaudis. Labudien, Malmī!

Slaids, elegants kungs stāvēja uz sliekšņa un pamāja ar galvu istabā sēdošajiem.

—         Jūs nedusmojieties uz viņu, — tirdzniecības dalas redaktors teica Fabianam. — Viņš jau divdesmit vadus ir žurnālists un gatavs ticēt pats saviem meliem. Viņa sirdsapziņa snauž zem desmit mīkstiem pēļiem, un pašā augšā Mincera kungs nemaz tik saldi nedus.

Vecais kurjers atkal ienesa dažas lapas mašīnrakstā. Mincers paņēma līmes podiņu, pielīmēja lapas, padarīdams jo pilnvērtīgāku reihskanclera lozungu, un turpināja rediģēt.

—  Jūs nosodāt sava kolēģa vienaldzību? — Fabians jautāja Malmī kungam. — Ko jūs bez tam vēl darāt?

Tirdzniecības daļas redaktors smaidīja, protams, smaidīja tikai viņa lūpas.

—   Es arī meloju, — viņš atbildēja, — bet es to apzinos. Apzinos, ka sistēma aplama. To mūsu saimniecībā redz pat aklais. Bet es pašaizliedzīgi kalpoju aplamajai sistēmai. Šīs aplamās sistēmas rīcībā esmu nodevis savu niecīgo talantu, un tās ietvaros aplamie pasākumi, dabiski, ir pareizi un pareizie, protams, aplami. Es esmu dzelžainas konsekvences piekritējs un bez tam ari. » <

—   Ciniķis, — Mincers piebilda, acis nepacēlis.

Malmī paraustīja plecus. — Es gribēju sacīt — gļēvulis. Tas ir vēl precīzāk. Mans raksturs nekādā ziņā nav līdzvērtīgs manam saprātam. Es patiesi to nožēloju, bet grozīt neko vairs nespēju.

Ienāca jaunais cilvēks — doktors Labirints, un abi ar Minceru nosprieda, kurus ziņojumus avīzē neievietot un kurus likt pielikumā. Bija tiešām izcēlušies divi ugunsgrēki bēniņos. Zenēvā turklāt bija izmesti daži mīklaini vārdi par vāciešu mazākumu Polijā. Lauksaimniecības ministrs bija devis cerības Austrumelbas lielgruntniekiem uz muitas paaugstinājumiem

Izmeklēšanā pret pilsētas apgādes daļas direktoriem bija noticis izšķirošs pavērsiens.

— Un kādu virsrakstu jūs liksiet reihskanclera ruilai? — Mincers jautāja. — Padomājiet, kungi, desmit feniņu par labu virsrakstu. Laiks šo rakstu nodot salikšanai. Ja matrices nodos par vēlu, mums būs atkal ķīviņš ar iespiedēju.

Jaunais cilvēks tik saspringti domāja, ka viņam nosvīda piere.

—    «Kanclers pieprasa uzticēšanos», — viņš ieteica.

—          Viduvēji, — Mincers sprieda. — Ņemiet glāzi un iedzeriet malku vīna!

Jaunais cilvēks paklausīja, it kā būtu saņēmis pavēli.

— «Vācija vai gara kūtrums?», — Malmī teica.

—          Nerunājiet muļķības! — politiskais redaktors izsaucās. Tad ar zilu zīmuli lieliem burtiem uzrakstīja vienu rindu un paskaidroja: — Nauda pieder man.

—   Ko jūs uzrakstījāt? — Fabians jautāja.

Mincers paspieda zvana pogu un patētiski teica:

—    «Optimisms ir pienākums, apgalvo kanclers!»

Kurjers atnesa lapas. Tirdzniecības daļas redaktors

iebāza roku kabatā un, neteikdams ne vārda, uzlika uz rakstāmgalda desmit feniņu monētu.

Viņa kolēģis pārsteigts pacēla acis.

—          Ar to es uzsāku akciju, kas mums tūlīt būs nepieciešama, — Malmī apgalvoja.

—   Par kādu akciju ir runa?

—          Par to, lai jums tiek atmaksāta atpakaļ skolas nauda, — Malmī sacīja; un Labirints, politiskais skolēns, atturīgi pasmaidīja. Tad metās pie telefona. Tas bija iezvanījies.

—          Abonents vēlas ko uzzināt, — viņš pēc brītiņa pavēstīja un aizklāja klausuli ar plaukstu. — Viņi sēž pie sava galdiņa kafejnīcā un strīdas, kā ir pareizi —«dūris» vai «durvis».

Mincers izņēma viņam no rokas klausuli.

—   Acumirkli, mans kungs, — viņš sacīja, — mēs jums tūlīt paskaidrosim. — Tad viņš pamāja Labirintam un čukstošā balsī teica: — Feuilleton.

Jaunais cilvēks aizskrēja, tūlīt atgriezās un paraustīja plecus.

—   Es nupat uzzināju, ka jāsaka «durvis». Lūdzu. Ar labu nakti. — Mincers nolika klausuli, nogrozīja galvu un iebāza kabatā Malmī grašus.

Pēc tam viņi sēdēja mazā vīna pagrabiņā, kas atradās kaimiņos laikraksta spiestuves namam. Mincers bija uzdevis kādam burtlicim, mājup ejot, atnest viņam laikrakstu, lai pārbaudītu, vai viss kārtībā. Viņš bija pukojies par dažām iespieduma kļūdām un nopriecājies par virsrakstu pirmajā lappusē. Pie viņu galdiņa bija pienācis teātra kritiķis Štroms.

Nu viņi pa krietnam iedzēra. Jaunais cilvēks, vārdā Labirints, bija jau pamatīgi uzmetis garu. Kritiķis Štroms pielīdzināja dažus ievērojamus režisorus skatlogu noformētājiem, šīsdienas teātris viņam šķita raksturīgs kapitālisma norieta gadu teātrim, un, ja kāds iebilda, ka neesot dramaturgu, viņš atteica, ka daži tomēr esot.

—   Jūs arī vairs neesat gluži skaidrā, — Mincers stīvu mēli piemetināja, un Štroms bez jebkāda iemesla sāka smieties.

Tikmēr Fabians ne visai labprāt ļāva Malmī sevi informēt par īstermiņa aizņēmumiem.

—    Pirmkārt, valsts un tās saimniecība tiek aizvien vairāk pārplūdināta ar ārzemju kapitālu, — redaktors apgalvoja. — Otrkārt, pietiek ar vienu grūdienu, un visa būda čupā. Ja kādā jaukā dienā no apgrozības tiek izņemtas lielas summas, mums visiem beigas — gan bankām, pilsētām, koncerniem, gan valstij.

—   Bet laikrakstā jūs neko par to nerakstāt, — Labirints piebilda.

—Es konsekventi palīdzu darīt aplamības. Viss, kas pieņem gigantiskus apmērus, var imponēt, arī muļķības. — Malmī vērīgi aplūkoja jauno cilvēku. — Ejiet vien steigšus prom, jums te tuvojas negaiss. — Labirinta galva noslīga uz galda. — Jums jākļūst sporta redaktoram, — Malmī ieteica. — Šī nodaļa neuzstādīs jūsu maigajai dvēselei tik lielas prasībās.

Volontieris piecēlās, grīļodamies aizgāja caur viesistabu līdz sētas puses durvīm un pazuda aiz tām.

Mincers sēdēja uz sofas un pēkšņi apraudājās.

Esmu īsts cūka, — viņš murmināja.

—   Tipiski krieviska atmosfēra, — Štroms secināja. — Alkohols, pašmocība, pieaugušu vīriešu asaras. — Viņš bija aizkustināts un glaudīja politiķa pliko pauri.

—   Esmu īsts cūka, — tas murmināja, no savas pārliecības neatkāpdamies.

Malmī uzsmaidīja Fabianam. — Valsts atbalsta neienesīgo lielgruntniecību. Valsts atbalsta smago rūpniecību. Tā aizgādā savu produkciju uz ārzemēm un pārdod to ar zaudējumiem, bet savas zemes robežās tirgo to par cenu, kas pārsniedz pasaules tirgus cenu līmeni. Izejvielas ir pārāk dārgas; fabrikants pazemina algas; valsts paātrina masu pirktspējas samazināšanos ar nodokļiem, ko neuzdrošinās uzkraut mantīgajiem; kapitāls tāpat jau miljardiem aizplūst pāri robežām. Vai tas varbūt nav konsekventi! Varbūt aiz šā bezprāta slēpjas kāda metode? Tur taču katram gardēdim siekalas saskrien mutē!

—  Esmu īsts cūka, — Mincers murmināja un, apakšlūpu pastiepis, nolaizīja asaras.

—   Jūs sevi pārvērtējat, godājamais, — tirdzniecības redaktors teica. Mincers, turpinādams raudāt, savilka aizvainotu grimasi. Viņš jutās aizskarts, ka viņam negrib atļaut būt tam, par ko viņš sevi, lai gan bija piedzēries, uzskatīja.

Malmī joprojām ar prieku ņēmās izskaidrot situāciju.

—   Tehnika paaugstina produktivitāti. Tehnika samazina strādnieku armiju. Masu pirktspējai piemetas ātrais dilonis. Amerikā sadedzina labību un kafiju, jo citādi tās kļūst pārāk lētas. Francijā vīnkopji gaužas, ka padodas pārāk lielas ražas. Vai varat to iedomāties! Cilvēkus pārņem izmisums tālab, ka zeme dod pārāk dāsnu ražu! Par daudz labības, taču citiem nav ko bāzt mutē! Ja šādu pasauli nesaspers zibens, tad graša vērta ir vēsturiskā prognoze. — Malmī piecēlās un, mazliet sagrīļojies, piesita pie glāzes. Pie galda sēdošie palūkojās uz viņu.

—   Mani kungi! — viņš izsaucās. —Gribu teikt runu. Kas ir pret to, lai pieceļas.

Miņcers ar pūlēm piecēlās.

—   Lai pieceļas un atstāj lokālu! — Malmī sauca.

Mincers atkal apsēdās; Štroms smējās.

Tad Malmī sāka savu runu:

—   Ja tas, kāpēc šodien cieš mūsu godājamā zemeslode, atgadītos atsevišķam cilvēkam, tad vienkārši apgalvotu, ka viņam ir paralīze. Un jums visiem ir noleikti zināms, ka šis ārkārtīgi neiepriecinošais stāvoklis ar savām sekām dziedināms tikai ar ārstēšanās kursu, kura laikā noris cīņa uz dzīvību un nāvi. Bet ko dara ar mūsu globusu? To dziedē ar kumelīšu tēju. Visi zina, ka šis dzēriens ir vienīgi veselīgs, bet neko nepalīdz. Bet par to nebēdā. Domā, ka vajag tikai nogaidīt un dzert tēju, un pa to laiku sabiedriskās smadzenes atmiekšķējas arvien vairāk un vairāk.

—   Nelietojiet taču šos riebīgos medicīniskos salīdzinājumus! — Štroms izsaucās. — Es tos nespēju sagremot.

—    Nelietosim medicīniskus salīdzinājumus, — Malmī teica. — Mēs neiesim bojā tikai tāpēc, ka daži mūsu laikabiedri ir īpaši nekrietni, un arī ne tāpēc, ka citi ir īpaši truli. Un ne tāpēc, ka daži, gan no vieniem, gan otriem, ir līdzīgi dažiem tiem, kas pārvalda globusu. Mēs visi ejam bojā gara kūtruma dēļ. Mēs gribam pārmaiņu, bet paši negribam mainīties. Kāda man daļa gar citiem — domā ikviens, sēdēdams šūpuļkrēslā. Un tikmēr mahinatori aizplūdina .naudu no turienes, kur tās daudz, uz turieni, kur tās maz. Spekulācijai un procentu uzrēķinam nav gala, un uzlabošanās nav gaidāma.

—   Esmu īsts cūka, — Mincers murmināja un, pacēlis glāzi, pielika to pie lūpām, bet nedzēra. Tā viņš ari palika sēžot.

—   Asinsriņķošana sagandēta, — iesaucās Malmī, — un mēs apmierināmies ar to, ja katrā zemes virsas vietā, kur radies iekaisums, uzlīmējam plāksteri. Vai tā var ārstēt asinssaindēšanos? Nē, nevar. Kādu dienu pacientam, kas no vienas vietas pārklāts plāksteriem, pienāk gals!

Teātru kritiķis noslaucīja no pieres sviedrus un lūdzoši uzlūkoja runātāju.

—   Nelietosim medicīniskus salīdzinājumus, — teica Malmī. — Mēs ejam bojā savas sirds kūtruma dēļ. Esmu ekonomists un varu jums paskaidrot. Atrisināt pašreizējo krīzi ekonomiskā ceļā bez iepriekšējas garīgas atjaunošanās — tas nozīmē pūšļošanu!

—   Gars ir tas, kas radeTķermeni, — Mincers apgalvoja un apgāza glāzi. Tad viņš skaļi noelsās. Viņam uznāca liela raudu lēkme. Un, lai pārmāktu kolēģa raudas, Malmī vajadzēja runāt vēl skaļāk. — Jūs lobildīsiet, ka ir divas lielas masu kustības. Šie ļaudis, vai nu viņi uzmaršē no kreisās vai no labās puses, grib dziedēt asinssaindēšanos tādējādi, ka pacientam ar cirvi nocērt galvu. Katrā ziņā asinssaindēšanās izbeidzas, bet pārstāj eksistēt arī pacients pats, tātad šī lerapija bijusi pārāk iedarbīga.

Štroma kungam beidzot pietika runas par medicīnu, un viņš laidās lapās. Pie stūra galdiņa ar pūlēm piecēlās kāds resns vīrs, mēģināja pagriezt galvu uz runātāja pusi, bet kakls bija pārāk tukls, tāpēc viņš teica virzienā uz pretējo pusi:

—   Jums būtu bijis jākļūst mediķim.

Tad viņš atkal neveikli atkrita krēslā. Pēkšņi viņu pārņēma traks niknums, un viņš iebļāvās:

—   Naudu mums vajag. Naudu un vēlreiz naudu!

Mincers pamāja un nočukstēja:

—  Montekukoli arī bija cūka. — Tad ņēmās atkal raudāt.

Resnais pie stūra galda nevarēja nomierināties.

—   Taisni smieklīgi, — viņš rūca. — Garīga atjaunošanās, sirds kūtrums, taisni smieklīgi. Naudu — un tad mēs būsim veseli. Un tad jau varētu arī pasmieties, tad jā!

Kāda sieviete, kas sēdēja viņam pretī un bija tikpat resna kā viņš, jautāja:

—   Bet kur gan mēs, Artur, dabūsim naudu?

—   Vai es tev jautāju? — viņš atkliedza, jau atkal iekarsis. Beidzot viņš nomierinājās, satvēra viesmīli, kas tobrīd gāja garām, aiz svārku stūra un teica: — Vēl vienu porciju galerta un etiķi, un eļļu.

Malmī pamāja uz resnā pusi un vaicāja:

—   Vai man nav taisnība? Vai tādu idiotu dēļ jāriskē ar savu galvu? Bet es nerunāju par to. Melos joprojām. Pareizi ir rīkoties aplam.

Mincers bija iekārtojies ērti — gulēja uz sofas un jau šņākuļoja, lai gan vēl nemaz nebija aizmidzis.

—   Un jūsu auto man tomēr pieder, — viņš noņurdēja un pavērsa acis uz Malmī pusi.

Pēc brītiņa atgriezās Štroms un Labirints. Abi nāca, rokās saķērušies, un izskatījās tā, it kā būtu saslimuši ar dzelteno kaiti.

—   Es nepanesu alkoholu, —» Labirints atvainodamies paskaidroja. Viņi abi apsēdās pie galdiņa.

—   Kara produkcija, — Štroms teica. — Nožēlojama paaudze.

Teātra kritiķis spēja vissaprotamāko un neapstrīdamāko patiesību pateikt tā, ka viņa mutē tā kļuva neticama un izraisīja iebildumu. Ja viņš savā plātīgajā patosā būtu apgalvojis, ka divreiz divi ir četri, Fabians pēkšņi būtu šo rēķinu apšaubījis. Viņš novērsa acis no Štroma un palūkojās uz Malmī. Tas, taisni izslējies, sēdēja uz krēsla un raudzījās kaut kur prom, bet, pamanījis, ka tiek novērots, sapurinājās, paskatījās uz Fabianu un teica:

— Vajadzēja stingrāk turēties. Šņabis atraisa mēli.

Mincers nu krāca pa īstam; viņš bija aizmidzis. Fabians piecēlās un sniedza roku vispirms žurnālistam, tad tirdzniecības daļas redaktoram.

—   Varbūt jums ir taisnība, — Malmī teica un bēdīgi pasmaidīja.

—   Es vairs neesmu gluži skaidrā, — Fabians, stāvēdams naktī pie durvīm, teica. Viņam patika šī pirmā reibuma stadija, kura ļauj noticēt, ka manāma zemes griešanās. Koki un nami stāv vēl mierīgi un negrīļojas, vienas laternas vietā'divas vēl nerādās, bet zeme griežas, beidzot reiz tas nu ir manāms! Taču šodien viņam nepatika ari tas. Viņš, šķiet, gāja blakus savam reibulim un izlikās, it kā viņi abi viens otram ir sveši. Kas tā bija par jocīgu lodi, vai tā griezās vai negriezās! Viņš atcerējās kādu Domjē zīmējumu, kas saucās «Progress». Domjē tajā bija uzzīmējis gliemežus, kas rāpās cits aiz cita; tas bija cilvēces attīstības temps. Taču gliemeži lienot met loku!

Un tas bija pats ļaunākais.

CETURTĀ NODAĻA Cigarete Ķelnes doma lielumā. Holfelda kundze Ir ziņkārīga. Kungs mēbelētā Istabā lasa Dekartu

Nākošajā rītā Fabians ieradās birojā noguris. Turklāt viņam bija paģiras. Viņa kolēģis Fišers, kā vienmēr, vispirms pabrokastoja un tad ķērās pie darba.

—   Kā jūs varat būt nemitīgi tik izsalcis? — Fabians jautāja. — Jūs taču nopelnāt mazāk nekā es. Esat precējies. Jums ir noguldījums bankā. Un turklāt jūs ēdat tik daudz, ka es skatoties vien jau esmu paēdis.

Fišers norija kumosu. — Daudz ēst — tas ir mūsu ģimenes ieradums, -— viņš paskaidroja. — Mēs, Fišeri, esam ar to slaveni.

—   Jūsu ģimenei vajadzētu uzcelt pieminekli, — Fabians aizkustināts teica.

Fišers nemierīgi sagrozījās krēslā. — Iekams es nepiemirstu — Kunce ir uzzīmējis sludinājumu sēriju, un mums jādod divrindu pants ar atskaņām. Tas, protams, jūsu darbs.

—    Jūsu uzticēšanās mani pagodina, — Fabians teica, — bet es vēl neesmu ticis galā ar fotomontāžas plakāta virsrakstiem. Dzejojiet pa to laiku vien mierīgi pats. Vai gan brokastis jums un jūsu cienīgajai ģimenei ies labumā, ja nebūs atskaņu? — Viņš raudzījās pa logu pāri uz cigarešu fabriku un žāvājās. Debesis bija pelēkas kā velodroma asfalts. Fišers staigāja šurp un turp pa istabu, rādīja gaužām neapmierinātu seju un meklēja atskaņas.

Fabians attina plakātu, piestiprināja to ar spraudītēm pie sienas, nostājās visattālākajā istabas stūrī un cieši lūkojās plakātā, kurā bija redzams Ķelnes doma fotoattēls un blakus tam plakāta izgatavotāja piezīmēta cigarete, kas lieluma ziņā nebija mazāka par domu. Viņš piezīmēja:

—   Nekas nav pārspīlēts … Tik augsts … Tornis pāri visam… Pilnīgi neaizsniedzams… — Viņš darīja savu pienākumu, lai gan neattapa, kāpēc.

Fišers neatrada ne atskaņu, ne miera. Viņš uzsāka sarunu. — Bertuhs stāsta, ka atkal paredzama atlaišana.

—    Iespējams gan, — Fabians atteica.

—   Ko iesāksiet, ja jūs izmetīs pa durvīm? — Fišers prašņāja.

—    Vai domājat, ka es kopš iesvētīšanas dienas esmu pavadījis savu dzīvi, tikai reklamējot sliktas cigaretes? Ja es šeit izlidošu, meklēšu jaunu nodarbošanos. Vai atradīšu labāku vai sliktāku — tas man vienalga.

—   Pastāstiet man kaut ko par sevi, — Fišers lūdza.

—    Inflācijas laikā pārzināju kādas akciju sabiedrības biržas papīrus. Divreiz dienā man vajadzēja aprēķināt šo papīru reālo vērtību, lai ļaudis zinātu, cik liels viņu kapitāls.

—   Un tad?

—         Un tad par nelielu summu es nopirku dārzeņu pārdotavu.

—   Kādēļ tieši dārzeņu pārdotavu?

—          Tādēļ, ka mēs cietām badu! Virs skatloga bija uzraksts: «Doktora Fabiana delikatešu tirgotava.» Agri no rīta, kad vēl bija tumšs, mēs ar ļodzīgiem rokas ratiņiem devāmies uz tirgus paviljonu.

Fišers piecēlās. — Kā? Vai tad jūs esat arī doktors?

—          Es izturēju pārbaudījumu tai pašā gadā, kad tiku pieņemts darbā gadatirgus pārvaldes adrešu galdā.

—   Kā tad saucās jūsu disertācija?

—          Tā saucās: «Vai Heinrihs fon Kleists ir raustījis valodu?» Vispirms es gribēju stilistisku pētījumu ceļā pierādīt, ka Hansam Saksam bijusi plakanā pēda. Bet pētījumi vilkās pārāk ilgi. Pietiek. Tagad labāk dzejojiet! — Viņš apklusa un staigāja šurp un turp gar plakātu. Fišers ziņkārīgi pašķielēja uz viņu. Taču viņš neuzdrošinājās atsākt sarunu. Nopūzdamies viņš pagriezās ar krēslu apkārt un iedziļinājās savos pantos. Fišers nolēma atskaņām lietot vārdus «dzert» un «ķert», izgludināja papīra lapu, kas atradās priekšā uz galda, un, acis aizmiedzis, ļāvās iedvesmai.

Zvanīja telefons. Viņš pacēla klausuli un teica:

—          Jā, viņš ir te. Vienu mirkli. Doktors Fabians tūlīt nāks. — Un viņš teica Fabianam: — Jūsu draugs Labude.

Fabians paņēma klausuli.

—   Sveiks, Labude, kā klājas?

—          Kopš kura laika tavi cigarešu zeļļi tevi godā par doktoru? — draugs vaicāja.

—   Esmu izpļāpājies.

—   Pats vainīgs. Vai vari šodien atnākt pie manis?

—   Es aiziešu.

—   Dzīvoklī numur divi. Uz redzēšanos.

—          Uz redzēšanos, Labude. — Viņš nolika klausuli.

Fišers satvēra viņu aiz piedurknes.

—          Šis Labudes kungs taču ir jūsu draugs? Kādēļ gan jūs viņu nekad nesaucat vārdā?

—          Viņam tāda nav, — Fabians atbildēja. — Vecāki savā laikā aizmirsuši viņam dot vārdu.

—   Vai viņam vispār nav priekšvārda?

— Vai varat to iedomāties — nav! Viņš jau kur tie gadi kopš gribējis to dabūt. Bet policija neatļauj./

—   Jūs mani izsmejat, — Fišers aizvainots izsaucās.

Fabians atzinīgi uzsita viņam uz pleca ūn teica:

— Jūs visu pamanāt. — Viņš no jauna pievērsās Ķelnes domam, uzrakstīja dažus virsrakstus un aiznesa direktoram Breitkopfam.

—         Jūs varētu izdomāt kādu nelielu jauku reklāmu, — direktors teica. — Jūsu sīktirgotāju prospekts mums gaužām patika.

Fabians viegli paklanījās.

—          Mums nepieciešams kaut kas jauns, direktors turpināja. — Reklāma vai kas līdzīgs, Bet tas nedrīkst neko maksāt, — vai saprotat? Uzraudzības padome nesen jau norādīja, ka izdevumi reklāmām jāsamazinot uz pusi. Ko jums tas nozīmē, to varat iedomāties. Vai ne? Tātad pie darba, jaunais draugs! Atnesiet man labi drīz ko jaunu. Bet vēlreiz atgādinu: cik vien iespējams lēti, Sveiki!

Fabians devās prom.

Kad viņš vēlā pēcpusdienā Jegāja savā istabā — tā maksāja astoņdesmit marku mēnesī, ieskaitot rīta kafiju, bet nepierēķinot apgaismojumu, r— viņš uz galda

atrada mātes vēstuli. Iet-vannā viņš nevarēja. Nebija siltā ūdens. Viņš tikai tāpat nomazgājās, apmainīja veļu, uzvilka pelēko uzvalku, paņēma mātes vēstuli un apsēdās pie loga. Ielas rīboņa drebināja rūtis kā lietus gāzma. Trešajā stāvā kāds vingrinājās klavierspēlē. Blakus dzīvoklī vecais, iedomīgais finansu daļas padomnieks kliedza uz savu sievu. Fabians atvēra aploksni un lasīja:

«Manu mīļo, labo zēn!

Tūlīt sākumā jau gribu Tevī nomierināt, ka ārsts neatzina neko ļaunu. Vienkārši kaut kas ar dziedzeriem. Veciem cilvēkiem bieži vien tā atgadoties. Tev tātad manis dēļ nav ko raizēties. Sākumā biju ļoti nervoza. Taču nu ar vecā Lēmana palīdzību viss atkal pāri. Vakar mazliet pastaigājos pa pils parku. Gulbjiem ir mazuļi. Parka kafejnīcā prasa par tasi kafijas septiņdesmit feniņus — traka nekaunība.

Paldies dievam, ka veļas mazgāšana garām. Hāzes kundze pēdējā brīdī atteicās mazgāt. Man liekas, ka viņai ir asinsizplūdums. Bet man mazgāšana nāca par Tabu. Rīt agri nesīšu kārbu uz pastu. Uzglabā to un sasien stiprāk nekā pēdējo reizi. Pa ceļam viegli var pazust. Mīce sēž man klēpī, nupat kā apēdusi gabalu gaļas un nu baksta mani ar galvu un negrib ļaut rakstīt. Ja Tu, tāpat kā pagājušajā nedēļā, liksi aploksnē naudu, es Tevi raušu aiz ausīm. Mēs jau iztiekam, un nauda vajadzīga Tev pašam.

Vai Tev patiesi patīk taisīt cigarešu reklāmas? Iespiestās reklāmu lapas, kuras Tu atsūtīji, man ļoti patika. Tomasa kundze domā, ka tas taču tīrais posts, ja Tu noņemies ar tādām blēņām. Bet es teicu, ka tā nav Tava vaina. Kas šodien negrib nomirt badā —nu kas gan to grib, — tas nevar gaidīt, kamēr piemērota profesija no gaisa iekrīt klēpī. Un tad es vēl teicu, ka tas ir tikai pagaidām.

Tēvam šad tad ir darbs. Liekas, kaut kas nav kārtībā ar viņa mugurkaulu. Iet gluži salīcis. Martas tante vakar atnesa no dārza divpadsmit olas. Vistas dēj cītīgi. Viņa ir laba māsa. Ja tik viņai nebūtu tik daudz nepatikšanu ar vīru.

Mīļais zēn, kaut taču Tu atkal drīz varētu pārbraukt mājās! Tu biji te lieldienās. Kā aizrit laiks! Te Tev nu ir viens bērns, bet īstenībā viņa tomēr nav. Redzamies tikai pāris dienu gadā. Vislabāk man gribētos tūlīt iesēsties vilcienā un aizbraukt pie Tevis. Senāk bija jauki. Gandrīz katru vakaru pirms gulētiešanas apskatu fotogrāfijas un skatu kartītes. Vai Tu vēl atceries, kā mēs paņēmām mugursomas un devāmies ceļā? Reiz mēs atgriezāmies ar vienu vienīgu feniņu kabatā. Kad man tas ienāk prātā, tad jāsmejas.

Nu, uz redzēšanos, mans mīļais bērns! Pirms ziemas svētkiem mēs laikam gan netiksimies. Vai Tu vēl vienmēr ej tik vēlu gulēt? Pasveicini Labudi. Un lai viņš Tevi pieskata. Ko dara meitenes? Esi piesardzīgs! Sveiciens no tēva. Ar mīļu sveicienu un skūpstu Tava māte.»

Fabians noglabāja vēstuli un raudzījās pa logu lejup uz ielu. Kādēļ gan viņš sēdēja šeit, šajā svešajā dieva pamestajā istabā, atraitnes Holfeldas dzīvoklī, kuru viņai agrāk nebija vajadzējis izīrēt? Kālab viņš nebija mājās pie mātes? Kas viņam jāmeklē te, šai pilsētā, šai akmens kastē, kura bija kā neprāta apsēsta? Lai rakstītu puķainas blēņas, lai ļaudis smēķētu vēl vairāk cigarešu nekā līdz šim? Eiropas sabrukumu viņš varēja gaidīt arī tur, kur bija piedzimis. Tas bija tāpēc, ka viņš iztēlojas — globuss griežas vienīgi tik ilgi, kamēr viņš uz to skatās. Šī smieklīgā nepieciešamība — būt klāt! Citiem bija "kāda profesija, tie tika uz priekšu, apprecējās, pagādāja savām sievām bērnus un ticēja, ka tam visam kāda jēga. Un viņam bija jāstāv aiz žoga, turklāt labprātīgi jānoskatās un laiku pa Laikam jākrīt izmisumā. Eiropā pašreiz bija lielais starpbrīdis. Skolotāji aizgājuši. Stundu plāns pazudis. Vecais kontinents paliek tai pašā klasē. Nākamās klases nav,

Pie durvīm pieklauvēja, istabā ienāca viņa saimniece Holfelda un teica:

—   Atvainojiet, es domāju, ka jūs vēl neesat mājās. — Viņa panācās tuvāk. — Vai jūs pagājušo nakti dzirdējāt, kādu jandāliņu bija sarīkojis Trēgera kungs? Viņš atkal bija uzvedis augšā sievietes. Kāds izskatās viņa sofā! Ja vēlreiz kas tāds notiks, es Trēgeru izmetīšu no istabas. Ko lai domā jaunā īrniece, kas dzīvo blakus istabā?

—   Ja viņa vēl tic stārķim, tad viņai nevar palīdzēt.

—   Bet, Fabiana kungs, — mans dzīvoklis taču nav nekāda pagaidu apmešanās vieta!

—   Cienītā kundze, ir taču labi zināms, ka noteiktā vecumā ļaudīm pamostas vajadzības, kas neatbilst dzīvokļu izīrētāju uzskatiem morāles jautājumos.

Saimniece kļuva nepacietīga.

—   Bet pie viņa bija, mazākais, divas sievietes!

—   Trēgera kungs ir izvirtulis, cienītā kundze. Visprātīgākais būs, ja jūs viņam pateiksiet, ka viņš drīkst pa nakti vest līdzi, lielākais, vienu sievieti. Un, ja viņš tad vēl neceļ ne ausu, tad nodosim viņu tikumības policijai, lai izkastrē.

—   Jāpiemērojas laikiem, — lepni paskaidroja Holfelda kundze un pavirzījās vēl tuvāk. — Tikumi mainījušies. Jāpiemērojas. Es šo to saprotu. Galu galā neesmu ari vēl tik veca.

Viņa stāvēja Fabianam cieši aiz muguras. Fabians viņu neredzēja, bet droši vien viņas pienācīgi nenovērtētās krūtis cilājās aiz saviļņojuma. Jo dienas kļuva grūtāk un grūtāk. Vai tiešām viņa nevienu nevarēja sev atrast? Iespējams, ka viņa nakti kailām kājām stāvēja pie ceļojošā aģenta Trēgera istabas durvīm im pa atslēgas caurumu pieņēma viņa orģiju parādi. Pamazām viņa sāka jukt prātā. Reizēm viņa tā raudzījās uz Fabianu, it kā gribētu viņam novilkt bikses. Agrāk šāda tipa dāmas kļuva dievbijīgas. Fabians piecēlās un teica:

, — Zēl, ka jums nav bērnu.

— Eju jau, eju prom. — Zaudējusi drosmi, Holfelda kundze atstāja istabu.

Fabians paraudzījās pulkstenī. Labude vēl bija bibliotēkā. Fabians piegāja pie galda. Uz tā kaudzēm stāvēja žurnāli un brošūras. Virs galda pie sienas piekārts adījums ar uzrakstu: «Tikai ceturtdaļstundiņu.» Kad viņš atnāca te dzīvot, viņš bija šo adījumu ar izteicienu eizvācis tālāk no sofas un novietojis virs grāmatām. Reizēm viņš vēl palasīja kādā grāmatā dažas lappuses. Par ļaunu tas viņam gandrīz nekad nebija nācis.

Fabians paņēma grāmatu. Tas bija Dekarta darbs. «Apcerējumi par filozofijas pamatiem» — tāds nosaukums bija mazajai grāmatiņai. Seši gadi jau bija pagājuši kopš tā laika, kad viņš to bija lasījis. Mutvārdu pārbaudījumā Drīss bija gribējis ko līdzīgu uzzināt. Seši gadi dažkārt bija ilgs laiks. Ielas otrā pusē bija karājusies izkārtne: «Haims Piness. Adu iepirkšana un pārdošana.»

Vai tas bija viss, ko viņš atminējās par tiem laikiem? Iekams eksaminētājs viņu tika izsaucis, viņš ar otra kandidāta cilindru galvā bija pastaigājies pa gaiteni un pārbaidījis universitātes kalpotāju. Fogts, otrs kandidāts, bija eksāmenā izkritis un aizbraucis uz Ameriku.

Fabians apsēdās un atvēra grāmatu. Ko viņam pavēstīja Dekarts? «Jau sen es manīju, cik daudz nepatiesa jaunībā uzskata par patiesu un cik apšaubāms ir viss, uz kā es vēlāk pamatojos. Tādēļ, manuprāt, visu dzīvē vajadzētu nojaukt līdz pamatiem un sākt gluži no jauna, ja es gribētu jebkad radīt kaut ko stipru un paliekošu. Tas man tomēr likās milzīgs uzdevums, un tā nu es gaidīju zinātniskiem pētījumiem piemērotus brieduma gadus. Tāpēc esmu tik ilgi kavējies, un nu es varu uzvelt sev vainu par to, ka es to laiku, kas man atlicis, vēl gribēju aizvadīt vilcinoties. Tagad viss izvēršas mari gaužām par labu. Mans gars ticis vaļā no visām rūpēm, un es esmu ieguvis sev mieru un brīvu laiku. Tā es atgriežos atkal vientulībā un vēlos nopietni un nepiespiesti izdarīt šo savu uzskatu vispārējo apvērsumu.»

Fabians raudzījās lejup uz ielu, noskatījās uz autobusiem, kas brauca gluži kā ziloņi uz skrituļkurpēm garām pa Ķeizara aleju, un uz mirkli aizvēra plakstus. Tad šķirstīja grāmatu un pārlaida acis ievadam. Dekarts bijis četrdesmit piecus gadus vecs, kad pasludinājis savu revolūciju. Viņš mazliet bija ņēmis dalību Trīsdesmit gadu karā. Mazs cilvēciņš ar varen lielu galvu. «Ticis vaļā no visām rūpēm.» Revolūcija vientulībā. Holandē. Tulpju dobes mājas priekšā. Fabians pasmējās, nolika filozofa grāmatu pie malas un uzvilka mēteli. Koridorā viņš sastapa Trēgera kungu, ceļojošo aģentu, kam piemita stipras alkas pēc sievietēm. Viņi pacēla cepures sasveicinoties.

Labudes otrs dzīvoklis atradās centrā. Tikai nedaudzi zināja, ka viņam tāds ir. Te viņš iegriezās, kad viņa nervi vairs neizturēja lepnos pilsētas kvartālus, dižciltīgos radus, dāmas no labās sabiedrības un telefonu. Un aizrautīgi nodevās tur savām zinātniskajām un sociālajām problēmām.

— Kur tu visu pagājušo nedēļu biji pazudis? — Fabians jautāja. — Par to vēlāk.

—   Un kā jūtas tava līgavas jaunkundze?

—   Paldies, labi, — viņš atbildēja un izdzēra konjaka glāzi, kas atradās viņa priekšā uz galda. — Es biju Hamburgā. Leda liek tevi sveicināt.

—   Kas dzirdams par slepenpadomnieku? Vai viņš tavu darbu izlasījis?

—   Nē, viņam nav laika, vienmēr zinātniskā grāda piešķiršanas, pārbaudījumi, semināri un senāta sēdes. Kamēr viņš manu habilitācijas darbu izlasīs, man jau būs izaugusi bārda līdz ceļiem. — Labude pielēja glāzi un izdzēra.

— Nenervozē. Tie tipi brīnīsies, kā tu no Lesinga Kopotajiem rakstiem esi spējis rekonstruēt šā vīra intelektu un domu gaitu; līdz šim viņi nekad nav šo rakstnieku izpratuši un notēlojuši kā logos1 tukšgaitā.

—   Baidos, ka viņi pārlieku brīnīsies. Psiholoģiski novērtēt miruša rakstnieka kanonisko loģiku, atklāt viņa domāšanas veida kļūdas, iztirzāt tās individuāli un kā saprātīgas norises, parādīt starp diviem laikmetiem stāvoša ģeniāla cilvēka tipu, kas līdzīgs jau sen pārdošanai izliktam klasiķim — tas viss tikai kaitinās viņus. Mēs nogaidīsim. Liksim vecajam saksim mieru. Piecus gadus es viņu esmu secējis, izjaucis un atkal salicis kopā. Vandīties "pa astoņpadsmito gadsimtu kā pa atkritumu kasti — tā arī ir atbilstoša nodarbošanās pieaugušam cilvēkam. Paņem sev glāzi!

Fabians paņēma no skapja liķiera glāzīti un ielēja tajā konjaku. Labude raudzījās tukšu skatienu.

—   Šorīt es biju klāt, kad viņi valsts bibliotēkā apcietināja kādu profesoru. Sinologu. Viņš jau veselu gadu zadzis un pārdevis bibliotēkas retos izdevumus un zīmējumus. Bāls kā krīts viņš kļuva, kad viņu arestēja, un apsēdās uz kāpnēm. Viņam pasniedza nodzerties aukstu ūdeni. Pēc tam aizveda projām.

—   Cilvēks kļūdījies profesijas izvēlē, — Fabians teica. — Kālab viņš pirmāk mācījies ķīniešu valodu, ja vēlāk pārticis no zagšanas? Slikti gan. Tagad sākuši laupīt pat filologi.

—   Izdzer un iesim! — Labude uzsauca.

Viņi devās garām tirgus paviljonam, cauri nepārtrauktai nelāgu smaku dvingai uz autobusa pieturas vietu.

—   Brauksim pie Haupta, — Labude sacīja.

PIEKTĀ NODAĻA Nopietna saruna dejas zālē. Paulas jaunkundze ir slepus noskūta. Molla kundze svaidās ar glāzēm

Haupta zālēs kā ik vakaru bija jūrmalas svētki. Tieši pulksten desmitos zosu gājienā no galerijas nokāpa pāris duču ielas staiguļu. Viņas bija ģērbušās raibos triko peldkostīmos, pusgarām zeķēm un augstpapēžu kurpēm kājās. Kas tā apģērbās, tai ieeja restorānā netika liegta un glāzīte degvīna bija par brīvu. Šīs priekšrocības, ievērojot meiču amatu, nebija peļamas.

Sākumā meitenes dejoja cita ar citu, lai vīriešiem būtu ko paskatīties.

Apļa panorāmas sievišķīgā pārpilnība un tai domātā mūzika satrauca pārdevējus, grāmatvežus, sīktirgotājus, kas drūzmējās pie barjeras. Deju vadītājs uzsauca, lai tūlīt dodas pie dāmām, un tas arī notika. Priekšroka tika dota pašām tuklākajām un nekaunīgākajām. Nišas, kur dzēra vīnu, steigšus aizņēma. Bāra dāmas noņēmās ar lūpu zīmuļiem. Orģijas varēja sākties.

Labude un Fabians sēdēja pie rampas. Viņiem patika šis lokāls, tāpēc ka viņi te nebija pastāvīgi viesi. Viņu galdiņa telefona numuru disks nemitīgi iegaismojās. Aparāts dūca, Kāds vēlējās ar viņiem runāt. Labude paņēma klausuli un nolika to zem galda. Viņiem nu bija miers. Jo troksnis, kas valdīja apkārt, — mūzika, smiekli un dziedāšana neskāra viņus personiski un netraucēja.

Fabians stāstīja par nakti redakcijā, par cigarešu fabriku, par Fišera negausīgo ģimeni un Ķelnes domu. Labude paraudzījās uz draugu un teica:

—Tev beidzot vajadzētu tikt uz augšu.

—   Es taču neko nespēju.

—   Tu spēj daudz.

—   Ko tas līdz, — Fabians teica. — Es spēju daudz, bet neko negribu darīt. Kālab man jātiek uz augšu? Kādā nolūkā? Pieņemsim, ka izpildu kādu funkciju. Kur ir tā sistēma, kurā es varu izpildīt šo funkciju? Tādas nav, un vispār nekam nav jēgas,

—   Kāpēc nav — piemēram, var nopelnīt naudu.

—   Neesmu kapitālists.

—   Tieši tāpēc. — Labude īsi iesmējās.

— Teikdams, ka neesmu kapitālists, gribu pasacīt, ka man nav prāts uz naudu. Kāpēc lai es pelnītu naudu? Ko lai iesāku ar naudu? Lai būtu paēdis, nav jātiek uz augšu. Man vispār ir vienalga, vai rakstu adreses vai rakstu pantus uz plakātiem, vai tirgojos ar sarkanajiem kāpostiem. Vai tā ir pieauguša cilvēka nodarbošanās? Sarkanie kāposti en gros  vai en detail  — kāda tur atšķirība? Vēlreiz tev atkārtoju — es neesmu kapitālists! Es negribu procentus, es ne¬gribu virsvērtību.

Labude pakratīja galvu.

—   Tā ir vienaldzība. Kas nopelna naudu, bet nemīl to, var to iemainīt pret varu.

—   Ko es iesākšu ar varu? — Fabians vaicāja. — Es zinu, tu tīko pēc varas. Bet ko es iesākšu ar varu, ja es nevēlos būt varens? Varas kāre un naudas kāre ir māsas, bet ar mani tās nav rados.

—   Varu iespējams izlietot citu interesēs.

—   Bet kurš tā dara? Viens to izlieto savā labā, otrs savas ģimenes labā, trešais nodokļu maksātāju, ceturtais blondu dāmu labā, piektais to labā, kas augumā garāki par divi metriem, sestais — lai pārbaudītu pie ļaudīm kādu matemātikas formulu. Man nospļauties par naudu un varu! — Fabians ar dūri uzplāja pa barjeras malu, bet tā bija polsterēta un pārvilkta ar plīšu. Sitiena troksnis apslāpa.

—   Kaut pasaule būtu dārzniecība, par kādu es sapņoju! Es tevi sasaistītām rokām un kājām aiznestu turp un liktu tev iestādīt dzīves mērķi! — Labude bija nopietni noraizējies un uzlika roku uz drauga pleca.

—   Es pacentīšos. Vai tas neko nenozīmē?

— Un kam ar to palīdzēsi?

— Kam es palīdzēšu? — Fabians jautāja. — Tu gribi gūt varu. Tu gribi, tu sapņo savākt vienkop un vadīt sīkburžuāziju. Tu gribi kontrolēt kapitālu un piešķirt proletariātam pilsoņa tiesības. Un tad tu gribi palīdzēt uzcelt kultūras valsti, kura būtu velnišķīgi līdzīga paradīzei. Bet es tev teikšu: arī tavā paradīzē ļaudis cits citam kraus pa purnu! Vispār tāda paradīze nekad nevar būt… Es zinu kādu mērķi, bet diemžēl to par mērķi nevar saukt. Es vēlētos cilvēkiem palīdzēt kļūt godīgiem un saprātīgiem. Pagaidām esmu aizņemts ar to; lai pievērstu viņu uzmanību pašu godīgumam un saprātīgumam.

Labude pacēla glāzi un iesaucās: — Labus panākumus! — Viņš izdzēra, nolika glāzi un teica: — Vispirms vajag radīt saprātīgu sistēmu, tad cilvēki piemērosies.

Fabians dzēra klusēdams.

Labude satraukti turpināja: — To tu atzīsti, vai ne? Protams, to tu atzīsti. Bet tu labāk fantazē par nesasniedzamu ideālu mērķi, nekā tiecies pēc mazāk ideāla mērķa, ko iespējams īstenot. Tas tev ir ērtāk. Tev nav godkāres, tā ir visa nelaime.

—   Tā ir laime. Iedomājies, ja nu pieci miljoni mūsu bezdarbnieku neapmierinātos ar prasību pēc pabalsta. Iedomājies vien — ja viņi būtu godkārīgi!

Te pēkšņi pāri barjeras malai pārliecas divi triko eņģeļi. Viena sieviete bija resna un blonda, un viņas krūtis gūlās uz plīša klātās barjeras, it kā būtu tur servētas. Otra bija kārna, un viņas seja it kā pauda, ka viņai ir līkas kājas.

—    Pacienājiet mūs ar kādu cigareti, blondīne teica. Fabians pasniedza kastīti, Labude — uguni. Sievietes smēķēja, nogaidošlraudzījās uz jaunajiem vīliešiem, un pēc brīža.kārnā aizrūsējušā balsī secināja:

—    Nu jā, tā nu tas ir.

—   Kurš izmaksās kādu glāzīti? — resnā jautāja.

Viņi četratā devās pie letes. Ceļā uz turieni viņus

no abām pusēm ieskāva vīnogulāju lapotne un milzīgi vīnogu ķekari — viss no kartona. Uz sienas bija uzgleznota pils pie Kaubes. Fabianam ienāca prātā Blīhers; Labude pasūtīja liķieri. Sievietes sačukstējās. Laikam viņas vienojās, kurš katrai būs kavalieris. Jo resnā blondīne tūlīt ar vienu roku apskāva Fabianu ap pleciem, bet otru uzlika viņam uz ceļgala un jutās kā mājās. Kārnā izdzēra glāzi vienā rāvienā, paraustīja Labudi aiz deguna un muļķīgi ķiķināja.

—          Augšā ir nišas, — viņa sacīja, pavilkdama zilās triko bikses augstāk virs gurna, un pamirkšķināja.

—          Kāpēc jums tik raupjas rokas? — Labude prasīja.

Viņa padraudēja ar pirkstu. — Ne jau no tā, ko tu domā, — viņa izsaucās un, draiskulīgi smiedamās, aizrijās.

—          Paula agrāk strādāja konservu fabrikā, — blondā teica, paņēma Fabiana roku un tik ilgi glauda ar to savas krūtis, kamēr krūšu gali kļuva lieli un tvirti. — Vai mēs iesim uz viesnīcu? — viņa vaicāja.

—          Es esmu viscaur noskūta, — kārnā paskaidroja un bija ar mieru to pierādīt. Labude ar pūlēm atturēja viņu.

—          Pēc tam nāk labāk miegs, — blondā teica Fabianam un izstiepa resnās kājas.

Lothene aiz letes piepildīja glāzes. Sievietes dzēra tā, it kā veselu nedēļu nebūtu neko baudījušas. Šurp atplūda apslāpēta mūzika. Bārā sēdēja milzīga auguma puisis un tempa ķiršu degvīnu. Matu celiņš viņam sniedzās līdz pat mugurai. Aiz Kaubes pils gleznojuma dega elektriskā spuldze, mezdama saules gaismu pār Reinu, kaut arī tikai no aizmugures.

—    Augšā ir nišas, — kārnā atkal teica, un viņi devās augšup. Labude pasūtīja aukstos uzgriežamos. Kad meiču priekšā uz galda bija nolikti šķīvji ar gaļu un desu, viņas aizmirsa visu un sāka negausīgi ēst. Lejā zālē godalgoja skaistāko augumu. Sievietes savos šaurajos peldkostīmos gāja aplī, izpleta rokas un plaukstas un pavedinoši smaidīja. Vīrieši stāvēja un skatījās kā lopu tirgū.

—    Pirmā godalga ir liela konfekšu kārba, — Paula ēzdama paskaidroja, — un, kura to saņēmusi, tai kārba jāatdod atpakaļ šīs iestādes vadītājam.

—    Es dodu priekšroku, ēšanai, lai gan manas kājas vienmēr uzskata par resnu, — blondīne teica. — Turklāt resnas kājas ir pats labākais. Es reiz tikos ar kādu krievu grāfu, viņš man vēl tagad raksta kartītes.

Blēņas! — Paula noņurdēja. — Katram vīrietim sava gaume. Es pazinu kādu kungu, kādu inženieri, kam patika plaušu slimnieces. Un Viktorijas draugam ir kupris, un viņa apgalvo, ka viņai tieši tāds ar kupri nepieciešams. Ko tur var saprast! Manuprāt, galvenais ir zināt, kas tev pa kaulam.

—    Tiesa, kas tiesa, — piekrita resnā un dzīrās nomakšķerēt pēdējo šķiņķa šķēli no paplātes, Lejā zālē tobrīd tika pavēstīts, kurai no sievietēm ir skaistākais augums. Kapela spēlēja tušu. Lokāla saimnieks pasniedza uzvarētājai lielu konfekšu kārbu. Viņa aplaimota pateicās, paklanījās viesiem, kas aplaudēja un auroja, un devās ar savu balvu prom — droši vien viņa aiznesa to atpakaļ uz kantori.

—  Kāpēc jūs vairs nestrādājat savā konservu fabrikā? — Labude prašņāja, un viņa jautājums izskanēja visai pārmetoši.

Paula pastūma prom tukšo šķīvi, noglaudīja vēderu un sāka stāstīt:

—   Pirmkārt, tā nepavisam nebija mana fabrika, un, otrkārt, es tiku atlaista. Laimīgā kārtā es kaut ko zināju par direktoru. Viņš bija pavedis četrpadsmit gadus vecu meiteni. Pavedis — tas būtu pārāk stipri teikts. Bet viņš noticēja blēņām. Un tad es viņam divas nedēļas nemitīgi ik dienas zvanīju pa telefonu — man vajag piecdesmit markas vai arī es par visu izpļāpāšu. Ikreiz nākošajā dienā es gāju uz kasi pēc naudas.

—   Tā taču ir izspiešana! — Labude iesaucās.

—   Advokāts, ko direktors man uzsūtīja uz kakla, arī apgalvoja to pašu. Man vajadzēja parakstīt kādu papīreli, es saņēmu simt marku, un ar to mana mūža pensija bija cauri. Nu un tagad esmu te un dzīvoju no rokas mutē.

—   Tas ir briesmīgi, — Labude teica Fabianam. — tas ir briesmīgi, kā daudzi direktori nelietīgi izmanto savu padoto apstākļus.

Resnā iesaucās: — Ak, mīļais, ko tu runā. Ja es būtu vīrietis un turklāt vēl fabrikas direktors, es vienmēr izmantotu savu padoto apstākļus. -— Viņa pārvilka ar plaukstu Fabianam pār matiem, noskūpstīja viņu, satvēra viņa roku un uzlika to uz sava pilnā vēdera. Labude ar Paulu dejoja. Paulai tiešām bija līkas kājas.

Blakus nišā piedzērušā balsī skaļi dziedāja kāda sieviete:

Gribu mīlēt, izklaidēties, Glaudīt, gultas priekus baudīt.

Resnā sacīja:

—   Tai tur blakus ir augsta marka. Viņa nemaz te neiederas, ierodas dārgā kažokā, bet zem tā viņai kaut kas pilnīgi caurspīdīgs. Tai jābūt bagātai sievai no rietumu kvartāliem, pat precētai. Viņa ieved nišās jaunus puišeļus, maksā par viņiem un tā darās, ka sienas sāk kūpēt.

Fabians piecēlās un pāri ne visai augstajai starpsienai ielūkojās blakus nišā.

Tur sēdēja zaļā zīda peldkostīmā ģērbusies liela auguma labi noaugusi sieviete un dziedādama pūlējās izģērbt kādu reihsvēra karavīru, kas izmisīgi pretojās.

—   Puisēn, — viņa sauca, — netēlo nu tādu slābano! Turies! Rādi klasi!

Bet krietnais kājnieks atgrūda viņu. Fabianam ienāca prātā kāda ēģiptiešu ministra sieva, kura tikpat nekaunīgi bija uzmākusies nabaga Jāzepam, talantīgajam Abraama mazmazdēlam. Dāma zaļajā peldkostīmā piecēlās, paķēra šampanieša glāzi un streipuļoja uz barjeras pusi.

Tā bija nevis Potivara sieva, bet Molla kundze. Tā pati Irēne Molla, kuras atslēgas viņam bija mēteļa kabatā.

Līgodamās viņa stāvēja pie balustrādes, augstu pacēla roku ar smailo glāzi un nometa to lejā zālē. Tā uz parketa saplīsa. Mūziķi nolika savus instrumentus. Dejotāji izbijušies pacēla galvas. Visi raudzījās augšup uz nišu.

Molla kundze izstiepa roku un sauca: — Tie esot vīrieši! Kad viņus sakampj, paliek mīksti kā vasks! Manas ļoti godātās dāmas, es lieku jums priekšā ieslodzīt šo bandu. Manas ļoti godātās dāmas, mums vajag vīriešu bordeļus! Kas ir par to, lai paceļ roku! —

Viņa spēcīgi piesita sev pie krūtīm un sāka žagoties. Viesi zālē smējās. Lokāla saimnieks jau nāca fturp. Irēne Molla apraudājās. Melnā skropstu krāsa, asaru atmiekšķēta, tecēja svītrām pār seju.

—   Dziedāsim! — viņa šņukstēdama un žagodamās Iesaucās. — Dziedāsim skaisto dziesmu par klavieru spēli! — Viņa izpleta rokas un auroja:

Viņš ir mežonīgs kā zvērs, Mani savās ķetnās grābs. Klavieres uz manim spēlē, Trakus mīlas priekus vēlē. Spēlē, spēlē — visu nakti Taisīsim mēs lielu jakti!

Lokāla saimnieks aizspieda Mollai muti, taču viņa pārprata šo rīcību un apkrita viņam ap kaklu. Šai brīdī viņa ieraudzīja Fabianu, kas lūkojās uz viņu, izrāvās no vīrieša rokām, iekliedzās: «Es taču tevi pazīstu!» — un gribēja traukties pie viņa. Bet reihsvēra karavīrs, kas pa to laiku bija atžilbis, un lokāla saimnieks sagrāba Mollu un piespieda viņu apsēsties uz krēsla. Zālē atkal spēlēja mūzika un pāri dejoja.

Kamēr norisa šī scēna, Labude samaksāja rēķinu, iedeva Paulai un resnajai sievietei mazliet naudas, paņēma Fabianu zem rokas un vilka prom.

—   Vai viņa tiešām tevi pazīst? — viņš garderobē jautāja.

—   Jā, — Fabians atteica, — viņu sauc Molla, viņas vīrs ir advokāts un maksā jebkuru summu tam, kas ar viņa sievu guļ. Šīs jocīgās ģimenes dzīvokļa atslēgas man vēl ir kabatā. Te tās ir.

Labude paņēma atslēgas, iesaucās: «Es tūlīt nākšu!» — un pēc brīža mētelī, ar cepuri galvā atkal atgriezās.

SESTĀ NODAĻA Divkauja pie Brandenburgas muzeja. Kad būs nākošais karš? Ārsts nosaka diagnozi

Kad viņi abi bija uz ielas, Labude īgni jautāja:

—   Vai tev ar to dullo kaut kas bijis?

—   Nē, es biju vienīgi viņas guļamistabā, un viņa izģērbās. Pēkšņi ienāca kāds vīrietis, apgalvoja, ka esot viņas vīrs, bet lai es neliekoties traucēties. Viņš pastāstīja, kādu dīvainu līgumu viņi abi ar sievu noslēguši. Un tad es devos projām.

—   Kāpēc tu paņēmi līdzi atslēgas?

—   Tāpēc ka nama durvis bija aizslēgtas.

—   Baismīga sieviete, — Labude teica. — Viņa bija dzērumā pārkārusies pāri galdam, un es atslēgas ātri iebāzu viņai rokassomiņā.

—   Vai tev viņa nepatika? — Fabians jautāja. — Augums taču viņai ir visai iespaidīgs, un viņas nekaunīgā iesvētāmās meitas seja ir šim augumam neredzēti neatbilstoša.

—   Ja viņa izskatītos neglīta, tu sen jau būtu atslēgas atdevis šveicaram. — Viņš vilka Fabianu tālāk. Lēnā gaitā viņi iegriezās blakus ielā, nonāca līdz piemineklim, tur stāvēja Šulca-Dēliča kungs, un devās garām Brandenburgas muzejam. Akmens Rolands drūmi slējās augšup kādā efejām aizaugušā vietā, un uz Šprē upes žēlabaini pūta tvaikonis. Uz tilta viņi apstājās un raudzījās uz tumšo upi un noliktavas ēkām, kurām nebija logu. Debesis virs Frīdrihštates kvēloja.

—   Mīļais Stefan, — Fabians klusi teica, — tas ir aizkustinoši, kā tu manā labā nopūlies. Bet es neesmu nelaimīgāks kā viss mūsu laiks. Vai gribi darīt mani laimīgāku, nekā ir šis laiks? Un, ja tu man ari sagādatu direktora posteni vai veselu miljonu dolāru, vai kārtīgu sievu, ko es varētu mīlēt, vai arī it visu to, tev tas neizdotos. — Neliela melna laiva ar sarkanu laternu pakaļgalā aizslīdēja pa upi. Fabians uzlika roku uz drauga pleca. — Kad es pirmīt teicu, ka pavadītu laiku, ziņkārīgi noskatoties, vai pasaulei ir talants uz krietnumu, tā bija tikai puspatiesība. Vēl ir cits iemesls, kādēļ klaiņoju apkārt. Es klaiņoju apkārt un atkal gaidu tāpat kā toreiz, kara laikā, kad zinājām: nu mēs tiksim iesaukti. Vai atceries? Mēs rakstījām domrakstus un diktātus, mēs it kā mācījāmies, bet bija vienalga, vai mēs to darām vai nedarām. Mums vajadzēja doties karā. Vai mēs nesēdējām it kā zem stikla kupola, no kura lēni lēnītiņām, bet nerimstoši tiek izsūknēts gaiss? Mēs sākām ķepuroties, taču nedarījām to aiz draiskulības, bet gan tādēļ, ka mums trūka gaisa. Vai atceries? Mēs neko negribējām palaist garām, un bīstamas bija mūsu dzīves alkas, jo mēs domājām, ka pienākusi pēdējā maltīte pirms nāves.

Labude atbalstījās pret margām un raudzījās lejup uz upi. Fabians satraukti staigāja šurp un turp kā pa savu istabu.

— Vai tu atceries? — viņš jautāja. — Un pēc pusgada jau bijām gatavi pārgājienam. Es dabūju astoņas dienas atvaļinājumu un devos uz Grālu. Braucu uz turieni tālab, ka biju tur reiz bērnībā. Braucu turp, bija rudens, es skumīgi klaiņoju pa alksnāju, kur līgana bija zeme. Baltijas jūrā trakoja vētra, un kūrviesus varēja uz pirkstiem saskaitīt. Apmetnē bija desmit puslīdz ciešamas sievietes, un ar sešām es gulēju. Vistuvākā nākotne bija nolēmusi pārstrādāt mani asinsdesā. Ko es pa to laiku varēju darīt? Grāmatas lasīt? Noslīpēt savu raksturu? Pelnīt naudu? Sēdēju kādā lielā uzgaidāmā telpā, un tā 'saucās Eiropa. Pēc astoņām dienām gāja vilciens. Es to zināju. Bet, kurpi tas brauca un kas notiks ar mani, — to neviens nezināja. Un nu mēs atkal sēžam uzgaidāmā telpā, un tā atkal saucas «Eiropa»! Un atkal mēs nezinām, kas notiks. Mēs dzīvojam tikai šodienai, krīzei nav paredzamas beigas!

—    Pie velna! — Labude iesaucās. — Ja visi domās tāpat kā tu, dzīve nekad nenokārtosies! Vai varbūt es nejūtu šī laikmeta nepastāvīgo raksturu? Vai šī neapmierinātība ir tava privilēģija? Bet es nenoraugos no malas, es cenšos darboties.

— Sapiātīgie netiks pie varas, — Fabians teica, — un taisnīgie vēl ne tik.

—   Tā? — Labude piegāja pavisam tuvu klāt draugam un abām rokām sagrāba viņu aiz mēteļa apkakles. — Bet vai viņiem tomēr nevajadzētu riskēt tikt pie tās?

Šajā acumirklī viņi abi izdzirda šāvienu un kliedzienu un tūlīt pēc tam trīs šāvienus no citas puses. Labude steidzās tumsā prom gar tiltu uz muzeja pusi. Atkal atskanēja šāviens.

—   Ir gan joki, — Fabians skriedams klusi noteica un, lai gan sajuta sirdī sāpes, pūlējās panākt Labudi.

Brandenburgas Rolanda pakājē tupēja kāds vīrietis, vicināja revolveri un auroja:

—    Pagaidi tik tu, cūka! — Un tad viņš atkal šāva pāri ielai, uz neredzamo pretinieku. Saplīsa kāda laterna. Stikli stinkšķēdami nobira uz bruģa. Labude izņēma vīrietim no rokas revolveri, un Fabians jautāja:

—   Kāpēc jūs šaujat satupies?

—         Tāpēc ka man trāpīja kājā, — vīrietis nomurmināja. Viņš bija plecīgs jauns cilvēks, un galvā viņam bija cepure.

—    Lops tāds, — viņš rēca, — bet es zinu, kā tevi sauc. — Un viņš padraudēja tumsā.

—   Cauršauts ikrs, — Labude konstatēja, nometās uz ceļiem, izvilka no mēteļa kabatas mutautu un mēģināja uzlikt pagaidu apsēju.

—    Tas notika tur viņā pusē, krogā, <— ievainotais žēlojās. — Viņš uzskricelēja uz galdauta kāškrustu, lis kaut ko pateicu. Viņš arī. Es iecirtu viņam pļauku. Krodzinieks izmeta mūs pa durvīm. Šis tips skrēja man pakaļ un zākājās par Internacionāli. Es pavērsos pret viņu, un tad viņš izšāva.

—    Jūs vismaz paliekat pie savas pārliecības? — Fabians jautāja un raudzījās lejup uz vīrieti, kas sakoda zobus, jo Labude pārsēja viņam brūci.

—    Lodes tur vairs nav, — Labude piebilda. — Vai tad te nebrauc neviens auto? Gluži kā lauku ciemā.

—    Pat ne kārtības sarga te nav, r~ Fabians ar nožēlu secināja.

—   Tā tikai man vēl trūka! — Ievainotais mēģināja piecelties. — Lai viņi atkal iespundētu vienu proletālieti, tāpēc ka viņš bijis tik nekaunīgs un ļāvis sašaut sev kaulus kādam naciķim.

Labude neļāva vīrietim celties kājās, novilka viņu atkal zemē un teica, lai draugs parūpējas par taksometru. Fabians steidzās pāri ielai, nogriezās ap stūri uz naksnīgās krastmalas ielas.

Tuvākajā blakus ielā stāvēja taksometri. Viņš lika, lai šoferis brauc uz Brandenburgas muzeju, pasažieris esot pie Rolanda pieminekļa. Taksometrs aizbrauca, Fabians gāja tam pakaļ. Viņš elpoja dziļi un lēni. Sirds dauzījās kā neprātīga. Tā skaļi sita zem žaketes.

Tā pukstēja kaklā. Pulsēja deniņos. Viņš apstājās un noslaucīja pieri. Šis nolādētais karš! Šis nolādētais karš! Dabūt slimu sirdi — tas bija tīrais nieks, bet Fabianam pietika jau ar atmiņām vien. Laukos droši vien ir vientuļas mājas, kur vēl vienmēr guļ sakrop-' ļoti karavīri. Vīrieši bez rokām un kājām, vīrieši ar briesmīgi sakropļotām sejām, bez deguniem, bez mutēm. Slimnieku kopējas, kuras nekas neatbaidīja, sniedza barību šiem izķēmotajiem radījumiem pa sīkām stikla caurulītēm, kuras iebāza cieši aizdzijušā caurumā, kur kādreiz bija mute. Mute, kas bija smējusies, runājusi un kliegusi.

Fabians nogriezās ap stūri. Viņpus ielas bija muzejs. Taksometrs apstājās tā priekšā. Viņš aizvēra plakstus un atcerējās briesmīgās fotogrāfijas, ko kādreiz bija skatījis un kas reizēm iznira acu priekšā un izbiedēja viņu. Šīs pēc dieva ģīmja radītās nožēlojamās sejas! Vēl vienmēr viņi mita no pārējās pasaules izolētās mājās, ļāva, lai viņus ēdina, un viņiem vajadzēja dzīvot. Jo grēks bija viņus nonāvēt. Taču sakropļot viņu sejas ar liesmu metējiem — tas nebija netaisnīgi. Piederīgie neko nezināja par šiem vīriem un tēviem, un brāļiem. Tiem tika stāstīts, ka viņi bez vēsts pazuduši. Bija jau pagājuši piecpadsmit gadu. Sievas bija atkal apprecējušās. Un nelaiķis, kas kaut kur Brandenburgas novadā tika ēdināts ar stikla caurulīti, mājiniekiem vairs bija tikai skaista fotogrāfija virs sofas, pie sienas piekārtas šautenes stobrā ielikts puķu pušķis, un zem tā nu sēdēja pēctecis un ēda ar lielu apetīti. Kad atkal būs karš? Kad atkal būs tiktāl?

Pēkšņi kāds uzsauca «hallo!». Fabians atvēra acis un raudzīja saskatīt saucēju. Tas gulēja pie zemes, balstījās uz elkoņa un spieda plaukstu pie sēdvietas.

— Kas jums noticis?

—         Es esmu tas otrs, —"vīrietis atbildēja. — Arī pjani trāpīja.

Fabians stāvēja, kājas plati izlicis, un smējās. No otras puses, no muzeja mūru puses, atlidoja atbalss.

—         Atvainojiet, — Fabians iesaucās, — mana jautrība nav visai pieklājīga.

Vīrietis pavilka uz augšu vienu celi, sāpīgi savieba seju, palūkojās uz rokām, kas bija notraipītas asinīm, un nikni teica:

—         Tas jūsu pašu ziņā. Gan pienāks diena, kad jums smiekli pāries.

—         Ko tu tur stāvi? — Labude uzkliedza un saīdzis nāca pāri ielai.

—         Ak, Stefan, — Fabians teica, te sēž otrs duelants, kam lode iestrēgusi dibenā.

Viņi pasauca šoferi un aizgādāja nacionālsociālistu uz auto blakus viņa naidniekam. Pēc tam draugi ierāpās mašīnā un lika šoferim doties uz tuvāko slimnīcu. Auto sāka braukt. i

—   Vai stipri sāp? — Labude jautāja.

—         Var paciest, — abi savainotie reizē atbildēja un drūmi palūkojās viens uz otru.

—         Tautas nodevējs! — nacionālsociālists teica. Viņš bija augumā lielāks par strādnieku, mazliet labāk apģērbies un izskatījās pēc pārdevēja.

—   Strādnieku nodevējs! — viens sacīja.

—   Ak tu necilvēks! — otrs iesaucās.

—   Mērkaķis, — pirmais iekliedzās.

Pārdevējs tvēra kabatā.

Labude sakampa viņa elkoni. — Atdodiet revolveri! — viņš pavēlēja. Vīrietis vilcinājās. Fabians izvilka no viņa kabatas ieroci un iebāza to savējā.

—          Mani kungi, — viņš teica, — mēs visi laikam esam vienis prātis, ka ar Vāciju tā vairs nevar turpinātiēs. Un, ja tagad mēģina ar atklātas diktatūras palīdzību neciešamos apstākļus iemūžināt, tad tas ir grēks, par ko drīz vien taps atmaksāts.. Tomēr nav nekādas jēgas, ja jūs viens otram iešaujat rezerves caurumus dažās ķermeņa daļās. Un, ja nu jūs būtu labāk trāpījuši un brauktu nevis uz slimnīcu, bet uz morgu, ari tad nebūtu sasniegts nekas īpašs. Jūsu partija, — viņš ar to domāja fašistus, — zina vienīgi to, pret ko tā cīnās, un arī to nezina pietiekami labi. Un jūsu partija, — viņš pavērsās pret strādnieku, — jūsu partija…

—   Mēs cīnāmies pret proletariāta ekspluatāciju, — strādnieks paskaidroja, — bet jūs esat buržujs.

—   Protams, es esmu sīkpilsonis, — Fabians atbildēja, — tas šodien ir rupjš lamuvārds.

Pārdevēju mocīja sāpes, viņš sēdēja, sānis saliecies, uz sēžamvietas veselās puses, un viņam bija jānopūlas, lai viņa galva nesadurtos ar ienaidnieka galvu.

—   Proletariāts ir interešu apvienība, — Fabians teica. — Tā ir vislielākā interešu apvienība. Prasība pēc savām tiesībām — tas ir jūsu uzdevums. Un es esmu jūsu draugs, jo mums ir kopējs ienaidnieks, tāpēc ka es arī mīlu taisnību. Es esmu jūsu draugs, lai gan jums par to nospļauties. Bet jūs, mans kungs, ja jūs arī tiksiet pie varas, tad cilvēces ideāli tāpat paliks novārtā un tiks joprojām lietas asaras. Nav jau tūlīt labs un gudrs vienīgi tāpēc, ka ir nabags.

— Mūsu vadoņi .« — vīrietis iesāka.

—   Par to mēs labāk nerunāsim, — Labude viņu pārtrauca.

Auto apstājās. Fabians piezvanīja pie slimnīcas parādes durvīm. Šveicars atvēra. Slimnieku kopēji nāca un iznesa ievainotos no mašīnas. Dežurējošais ārsts sniedza draugiem roku.

—   Vai esat man atgādājuši divus politiķus? — viņš smaidīdams jautāja. — Šonakt ievesti veseli deviņi, viens ar smagu ievainojumu vēderā. Tikai strādnieki un kalpotāji. Vai jums ari neliekas savādi, ka lielāko tiesu tie ir priekšpilsētas iedzīvotāji, ļaudis, kas cits citu pazīst? Šī politiskā šaudīšanās atgādina kautiņus dejas zālēs. Gan vienā, gan otrā gadījumā runa ir par vācu sabiedriskās dzīves izkropļojumiem. Turklāt paliek iespaids, ka viņi grib samazināt bezdarbnieku skaitu, cits citu nošaujot. Dīvains pašpalīdzības veids.

—   To var saprast, jo tauta ir satraukta, — Fabians piebilda.

—   Var, protams, var. — Ārsts pamāja ar galvu.

—    Kontinents saslimis ar izsitumu tīfu. Pacients jau sāk murgot un mētāties rokām. Dzīvojiet sveiki! — Durvis aizvērās.

Labude samaksāja šoferim un lika braukt projām. Klusēdami draugi gāja blakus. Pēkšņi Labude apstājās un teica:

—   Es pašlaik vēl nespēju iet uz mājām. Nāc brauksim uz anonīmo kabareju.

—   Kas tas tāds?

— Es arī vēl nezinu. Kāds veikls zellis savācis kopā pa pusei jukušus un liek viņiem dziedāt un dejot. Viņš samaksā šiem pāris marku, un viņi par to atļauj publikai sevi izlamāt un izsmiet. Laikam viņi to pat nemana. Lokāls, šķiet, tiek kupli apmeklēts. Tas arī gluži saprotami. Tur noteikti ierodas ļaudis, kas priecājas, redzot, ka pasaulē ir vēl trakāki cilvēki par viņiem pašiem.

Fabians bija ar mieru. Viņš vēlreiz atskatījās uz , slimnīcu, pār kuru mirguļoja Lielais Lācis.

—   Mēs dzīvojam nozīmīgā laikā, — viņš teica,

—   un tas kļūst jo dienas nozīmīgāks.

SEPTĪTĀ NODAĻA Jukušie uz estrādes. Paula Millera nāves brauciens. Vannu fabrikants

Kabarē ja priekšā bija sabraukušas daudzas privātās mašīnas. Kāds sarkanbārdis ar strausa spalvām izrotātu cepuri galvā un milzīgu āvu rokās balstījās pret lokāla durvīm un sauca:

—   Nāk tik iekšā šai gumijas cellē!

Labude un Fabians iegāja lokālā, nodeva virsdrēbes un pēc ilgas meklēšanas atrada pārpildītajā, piesmēķētajā telpā vietu stūrī pie galdiņa.

Uz ļoazīgās skatuves kāda meitene, savā nodabā smaidīdama, izdarīja lēcienus. Acīmredzot tā bija dejotāja. Viņa bija ģērbusies spilgti zaļā pašas šūtā kleitā, turēja rokās papīra puķu vītni un ik pēc noteikta brīža meta vītni gaisā un arī pati taisīja lēcienu. Pa kreisi no skatuves pie neuzskaņotām klavierēm sēdēja bezzobains vecis un spēlēja Ungāru rapsodiju.

Vai deja un klavieru mūzika bija atbilstošas viena otrai, nebija izprotams. Viesi visi kā viens bija eleganti ģērbušies, dzēra vīnu, skaļi sarunājās un smējās.

—   Jaunkundz, jūs steidzīgi aicina pie telefona! — sauca kāds plikgalvis, kas varēja būt, ja vien ne kaut kas ievērojamāks, tad vismaz ģenerāldirektors. Pārējie smējās vēl skaļāk nekā iepriekš. Dejotāja nelikās ne dzirdis un joprojām smaidīja un lēkāja. Mūzika apklusa. Rapsodija bija galā. Meitene uz skatuves uzmeta klavieru spēlētājam niknu skatieriu un nepārstāja lēkāt, deja vēl nebija beigusies.

—   Māt, tavs bērns tevi sauc! — spiedza kāda dāma ar monokli.

—          Tavējais arī, — viesis no attālāka galdiņa piebilda.

Dāma pagriežas atpakaļ. — Man nav bērnu!

—   Taisni jāsmejas! — kāds aizmugurē iesaucās.

—   Mieru! — ierēcās cits. Vārdu maiņa izbeidzās.

Meitene vēl vienmēr dejoja, lai gan viņai droši

Vien jau sāpēja kājas. Pēdīgi viņa pati attapa, ka diezgan, pārtrauca deju, neveikli paklanījās, smaidīdama vēl muļķīgāk, un izpleta rokas. Piecēlās tukls kungs smokingā.

—          Skaisti, ļoti skaisti! Jūs varat atnākt rīt un izdauzīt tepiķiem putekļus!

Publika trokšņoja un aplaudēja, Meitene atkal un atkal kniksēja. Tad no kulisēm iznāca kāds vīrs, aizvilka dejotāju, kura spīvi turējās pretī, prom no skatuves un pats piegāja pie rampas.

—         Bravo, Kaligula! — iesaucās dāma no priekšējo galdiņu rindas.

Kaligula, apaļīgs jauns ebrejs ar raga brillēm, pavērsās pret kungu, kas sēdēja blakus šai dāmai, un jautāja:

—   Vai ta ir jūsu kundze?

Kungs pamāja ar galvu.

—          Tad pasakiet savai, kundzei, lai viņa tur muti! — Kaligula teica. Publika aplaudēja. Kungs pie priekšējā galdiņa nosarka. Viņa laulātā draudzene jutās glaimota.

—          Mierā, stulbeņi tādi! — Kaligula iesaucās un pacēla rokas. Iestājās klusums. — Vai dejotājas priekšnesums jums nebija īsts pārdzīvojums?

— Jā, bija gan, — visi atbļāva.

—          Bet tagad nāks vēl kas labāks. Es uzsūtīšu uz skatuves kādu cilvēku, ko sauc Pauls Millers. Viņš ir no Tolke vicas. Tā ir Saksi jā. Pauls Millers runā sakšu dialektā un apgalvo, ka ir deklamētājs. Viņš noskaitīs jums balādi. Sagatavojieties uz pašu trakāko! Pauls Millers no Tolkevicas, pēc visa spriežot, ir nenormāls. Neesmu žēlojis naudu, lai šo vērtīgo vīru iegūtu savam kabarejam. Jo es nevaru ciest, ka jukušie ir tikai skatītāju telpā.

—          Nu tiek šauts pār strīpu! — iesaucās kāds viesis rētām izvagotu seju. Viņš bija pielēcis kājās un sašutis cieši sarāva ciet žaketi.

—    Apsēdieties! — Kaligula sacīja un savilka lūpas.

—   Vai zināt, kas jūs esat? īsts idiots!

Akadēmiķim aizrāvās elpa.

-— Starp citu, — kabarē ja īpašnieks turpināja,

—   starp citu, es lietoju vārdu «idiots» nevis apvainojošā nozīmē, bet kā raksturojumu.

Ļaudis smējās un aplaudēja. Sašutušo rētaino kungu kāds paziņa nosēdināja uz krēsla un nomierināja. Kaligula paņēma zvaniņu, paskandināja kā naktssargs un uzsauca: — Paul Miller, parādies! — Tad viņš aizgāja.

No aizmugures tuvojās neparasti bāls, izstīdzējis gara auguma cilvēks nonēsātā apģērbā.

—   Sveiks, Miller! — viņam uzbļāva.

—   Tas ir pārāk ātri izaudzis, — kāds piezīmēja.

Pauls Millers palocījās, seja viņam bija izaicinoši

nopietna; viņš saglauda matus un tad piespieda plaukstas pie acīm. Koncentrējās. Pēkšņi viņš atrāva rokas no sejas, izstiepa tās tālu uz priekšu, izpleta pirkstus, atvēra acis un teica:

— Paula Millera nāves brauciens. — Tad paspēra vēl soli uz priekšu.

—          Nenovelies zemē! — iesaucās tieši tā dāma, kurai Kaligula bija pavēlējis turēt muti.

Pauls Millers iecirtīgi paspēra vēl solīti, nīcīgi paraudzījās uz publiku lejā zālē un atkal uzsāka: — Paula Millera nāves brauciens.

No Hoenšteinas grāfs viņš bija, Kas savu meitu ieslodzīja. Tā oficieri mīlēja, Bet tēvs šai to nevēlēja.

Šai mirklī kāds no publikas uzsvieda uz skatuves cukura graudu. Pauls Millers noliecās, iebāza cukuru kabatā un bēdīgā balsī turpināja:

Un komtese bēg prom no tēva, Pie stūres sēžas, nav vis gļēva, Un brauc pa nakti, tumšu, baigu, Redz priekšā nāves bālo vaiga.

Atkal kāds uzmeta cukuru uz skatuves. Laikam pastāvīgie apmeklētāji, kas sēdēja zālē, zināja deklamētāja paradumus. Pārējie viesi sekoja viņu piemēram, un pamazām sākās bombardēšana ar cukuru, no kuras Millers prata izvairīties, vienmēr pieliecoties.

Balādes priekšnesums nu norisa, ceļus lokot. Millers mēģināja lidojošos cukura graudus notvert ar atplestu muti. Viņa sejas izteiksme "kļuva aizvien draudīgāka. Balss skanēja aizvien drūmāk. Pēc deklamācijas varēja secināt, ka šajā briesmīgajā naktī ne tikai komtese Hoenšteina brauc savā auto, lai nokļūtu pie oficiera, bet arī mīļotais savā mašīnā ir ceļā un tuvojas pilij, kur domā mītam jaunkundzi, kura pa to laiku steidzas pretī viņam. Tā kā abi mīlētāji izmanto vienu šoseju, tā kā neapšaubāmi ir miglaina, lietaina nakts un tā kā skan dējums saucas «Nāves brauciens», tad jo lielāka ir baiļpilnā ticamība, ka abas mašīnas sadursies. Pauls Millers arī izkliedē pēdējās šaubas par to.

—   Turi ciet muti, citādi tev no paura sāks birt zāģu skaidas, — kāds auroja. Bet autokatastrofā vairs nebija novēršama.

Oficieris brāžas strauji kreispus ceļa, Mīļā tikpat aši pretī laiž, Naktī migla biezin bieza veļas, Draudēdama liktens roka ceļas. Atskan kliedziens kreisā pusē Atskan kliedziens labā pusē .,,

—   Labāk klusē, labāk klusē, — kāds iesaucās. Ļaudis klaigāja un plaukšķināja. Viņiem Pauls Millers bija apnicis, un viņus vairs neinteresēja, kā traģēdija beigsies.

Millers joprojām deklamēja. Taču likās, ka viņš tikai kustina lūpas. Dzirdams nebija nekas, «nāves braucienu» apslāpēja pie dzīvības palikušo trokšņošana. Kārno balādes dzejnieku sagrāba nevaldāms niknums. Viņš nolēca no estrādes un tā sapurināja kādu dāmu aiz pleciem, ka viņai izslīdēja no mutes cigarete un iekrita klēpī uz zilās zīda kleitas. Kliegdama viņa uzšāvās kājās. Pietrūkās arī viņas pavadonis un sāka lādēties. Izklausījās tā, it kā rietu suns. Pauls Millers pagrūda kavalieri, un viņš sagrīļojies atkrita krēslā.

Tad parādījās Kaligula. Viņš bija saniknots un izskatījās pēc zvēru dresētāja; zobus griezdams, viņš sakampa tolkevicieti aiz kaklasaites un veda uz artistu istabu.

—   Pti tu, velns, — Labude iesaucās, —lejā sadisti un augšā uz skatuves plānprātīgie.

—    Šis sporta veids ir internacionāls, -— Fabians teica. — Parīzē arī notiek tas pats. Tur skatītāji sauc: «Tue-Ze/»[4] — un tad no kulisēm pastiepjas milzīgi lida koka roka un aizšķūrē nelaimīgo no estrādes. Viņš tiek aizslaucīts prom.

—   Puisi sauc Kaligula. Viņš daudz ko zina. Pat no romiešu vēstures. — Labude piecēlās un devās projām. Viņam pietika.

Arī Fabians piecēlās. Pēkšņi kāds viņam spēcīgi uzsita pa plecu. Viņš atgriezās. Pretī stāvēja vīrietis ar rētaino seju, starot staroja aiz prieka un jautāja:

—   Kā tad tev, vecais, klājas?

—   Paldies, labi.

—   Kā es priecājos, vecais, tevi atkal reiz redzēt! — Akadēmiķis iebelza aiz prieka Fabianam pa krūtīm un trāpīja tieši pa kādu krekla pogu.

—   Iesim, — Fabians teica, — turpināsim kautiņu laukā! — Spiezdamies starp krēsliem, viņš izgāja priekštelpā.

—   Mīļais draugs, — viņš teica Labudem, kas vilka mugurā mēteli, — taisāmies, ka žigli tiekam prom. Nupat mani kāds nemitīgi uzrunāja ar «tu». — Viņi paņēma cepures. Bet bija jau par vēlu.

Vīrs ar rētām izvagoto seju stūma sev pa priekšu vasaras raibumiem nosētu sievieti, it kā viņa viena pati nevarētu paiet, un teica viņai:

—   Paskaties, Meta, šis kungs mūsu ģimnāzijā bija pirmais skolnieks. — Un, pievērsies Fabianam, sacīja: — Tā, vecais, Ir mana sieva. Vārdu sakot, mana labākā daļa. Mēs dzīvojam Remšeidā. Es atmetu ar roku asesora darbam un strādāju pie sava sievastēva. Mēs taisām vannas. Ja tev reiz kādu vajadzēs, tad varēsi to dabūt par vairumtirdzniecības cenu. Ha, ha! Jā, man klājas labi. Paldies. Laimīga laulība, dzīvoklis divģimeņu mājā, prāvs dārzs aiz tās, neliels ietaupījums skaidrā naudā, bērns ari mums ir, protams, tikai vēl mazs.

—          Viņš ir tikai tik liels, — atvainojās Meta un rādīja ar rokām, cik mazais garš.

—   Viņš jau vēl augs, — Labude mierinādams teica.

Sieviete viņu pateicīgi uzlūkoja un paņēma vīru

zem rokas.

— Nu, tātad, veco zēn, — akadēmiķis atkal atsāka, — pastāsti, ko tu visu laiku esi darījis.

—          Neko sevišķu, — Fabians atteica, — pašlaik noņēmos ar starpplanētu raķetes izgatavošanu. Gribas reiz apskatīt mēnesi.

—          Lieliski, — iesaucās akadēmiķis, kas bija ieprecējies vannu ražotāju ģimenē. — Vācija aizsteigusies visiem priekšā! Un kā sviežas tavam brālim?

—          Jūs bērtin apberat mani ar līksmiem jaunumiem, mans kungs, — Fabians sacīja. — Brālīti es jau sen esmu sev vēlējies. Atļaujiet tikai vienu īsu jautājumu: kur īsti jūs esat gājis ģimnāzijā?

—   Protams, Mārburgā.

Fabians nožēlodams paraustīja plecus. — Tai jābūt skaistai pilsētai, taču diemžēl es Mārburgu nepavisam nepazīstu.

—          Tad daudzkārt lūdzu piedošanu, — otrs nopīkstēja. — Maza kļūdīšanās, maldinoša līdzība, neņemiet ļaunā. — Viņš sasita papēžus, pavēlēja: «Nāc, Meta,» — un gāja projām. Meta samulsusi uzlūkoja Fabianu, pamāja ar galvu Labudem un sekoja vīram.

—          Kāds muļķis! — Fabians bija sašutis. — Uzrunā svešus cilvēkus un izturas familiāri. Man ir aizdomas, ka pēc šī Kaligulas uzskata nepieklājīga uzvešanās piederas pie viņa kabarē ja programmas.

—          Nedomāju vis, — Labude atteica. — Tas par vannām noteikti bija patiesība un par šausminoši mazā auguma bērnu tāpat.

Viņi gāja mājup. Labude noskumis raudzījās uz bruģi pie kājām. — Taisnt kauns, — viņš pēc brīža teica. — Šim bijušajam asesoram ir dzīvoklis, dārzs, profesija, sieva ar vasaras raibumiem un kas vēl viss. Un viens no mūsējiem klimst apkārt kā klaidonis bez pajumtes, tam nav ne noteiktas profesijas, ne noteikti ienākumi, ne noteikta mērķa, tam nav pat īstas draudzenes.

—   Tev taču ir Leda.

—   Un it īpaši mani kaitina tas, ka šim tipam ir savs paša radīts bērns.

— Neesi skaudīgs, — Fabians teica, — šis juridiski izglītotais vannu fabrikants ir izņēmums. Kurš gan no tiem, kam šodien ir trīsdesmit gadu, var precēties! Viens ir bez darba, otrs savu vietu pazaudēs rīt. Trešajam tādas vēl nekad nav bijis. Mūsu valsts pašreizējā brīdī nav piemērota iedzīvotāju pieaugumam. Kam klājas draņķīgi, tas jo labprāt paliek viens, nevis dalās savā dzīvē ar sievu un bērnu. Un tas, kas tomēr iesaista tajā otru, tas rīkojas nepiesardzīgi. Es nesaprotu, kur radies izteiciens, ka dalītas bēdas ir pusbēdas, bet, ja tāds muldoņa vēl ir pasaulē, tad novēlu viņam divsimt marku mēnesī un mājās astoņus bērnus. Lai tad viņš dalās savās bēdās ar astoņiem tik ilgi, kamēr taps melns kā zeme. — Fabians iesānis palūkojās draugā. — Starp citu, kādēļ gan tevi tas nomāc? Tavs tēvs taču dod tev naudu. Un, ja tev ir Venia legendi , tad tu nopelnīsi vēl pāris grašu. Appreci Ledu, un taviem tēva priekiem nekas vairs nestāsies ceļā.

— Ir arī vēl citas grūtības bez ekonomiskām grūtībām, — Labude sacīja, apstājās un pameta ar roku kādam taksometram. — Neļaunojies, ka tagad gribu būt viens. Vai vari rīt atnākt man pakaļ pie maniem vecākiem? Man tev daudz kas stāstāms. — Viņš iespieda draugam kaut ko saujā un iekāpa stāvošajā taksometrā.

—   Vai runa ir par Ledu? — Fabians pa mašīnas atvērto logu apjautājās.

Labude pamāja un nodūra galvu. Mašīna sāka braukt.

Fabians nolūkojas uz aizbraucošo taksometru.

—   Es aiziešu! — viņš iesaucās, taču auto jau bija gabalā, un sarkanā spuldze aizmugurē mirguļoja kā jāņtārpiņš. Tad viņš attapās ūft atjauta, ko tur saujā. Tā bija piecdesmit marku zīme.

ASTOTĀ NODAĻA Studenti nodarbojas ar politiku. Labude seniors mīl dzīvi. Pļauka Alsteras krastā

Labudes vecāki apdzīvoja Grunevaldē lielu grieķu stila templi. īstenībā tas nebija nekāds templis, bet villa. Un īstenībā viņi to pat neapdzīvoja. Māte daudz ceļoja, lielāko tiesu uzturējās dienvidos kādā vasarnīcā netālu no Lugano. Pirmkārt, viņai pie Lago di Lugano patika labāk nekā pie Grunevaldes ezera. Un, otrkārt, Labudes tēvs atzina, ka sievai, kurai trausla veselība, nepieciešams uzturēties dienvidos. Viņš ļoti mīlēja savu sievu, it īpaši, ja viņa bija prom. Viņa simpātijas pret to auga ik ar kvadrātmetru, kas viņus abus šķīra.

Viņš bija pazīstams advokāts. Tā kā viņa klientiem bija daudz naudas un daudz procesu, tad arī viņam pašam bija daudz procesu un daudz naudas. Ar sat. raukumiem darbā, kas advokātam patika, viņam nebija gana. Gandrīz ik naKti viņš sēdēja spēļu klubā. Miers, kas valdīja pašā mājā, viņam bija bezgala pretīgs. Un sievas pārmetumiem pilnās acis viņu noveda līdz izmisumam. Tā kā abi baidījās viens otru sastapt, tad viņi cik vien iespējams vairījās būt mājās savā villā. Stefanam, viņu dēlam, ja viņš gribēja vecākus sastapt, vajadzēja iet uz viesībām, ko viņi ziemā sarīkoja. Šīs viesības Stefanam ar katru gadu kļuva neciešamākas, līdz pēdīgi viņš tajās vairs neieradās, tāpēc savus vecākus satika vienīgi nejauši.

Visvairāk par tēvu viņš bija dabūjis zināt no kādas jaunas aktrises. Tas bija noticis reiz masku ballē, un viņa bija sīki jo sīki pastāstījusi par vīrieti, kas viņu tolaik finansēja. Vieglprātīgas sievietes cenšas izdevīgā gadījumā iegūt pielūdzēju, izpļāpājot, kādi bijuši iepriekšējā mīļākā intīmie paradumi un tikumi. Sarunas gaitā bija noskaidrojies, ka runa bijusi par tiesas padomnieku Labudi, un Stefans bija meties prom no balles.

Fabians nelabprāt ieradās Grunevaldes villā. Pēc viņa domām, bija muķīgi izdot tik daudz naudas šādām mājām. Viņš vispār nespēja iedomāties, vai, šādā greznībā dzīvojot, jebkad var tikt vaļā no sajūtas, ka nav te tikai viesis. Un viņš uzskatīja, ka, nevērojot visus pārējos iemeslus, Labudes vecāki bija atsvešinājušies jau tālab vien, ka dzīvoja šādā muzejam līdzīgā mājā.

— Briesmīgi gan, — Fabians teica draugam, kas sēdēja pie rakstāmgalda, — ikreiz, kad es te ierodos, man liekas, ka jūsu. sulainis man uzvilks kājās filca mājas kurpes un vedīs apskatīt pili. Ja tu man stāstītu, ka Lielais kūrfirsts te uz šā krēsla jājis Fērbellinas kaujā, es būtu ar mieru noticēt. Starp citu, paldies par naudu.

Labude atmeta ar roku. — Tu taču zini, ka man tās vairāk, nekā vajadzīgs. Nerunāsim par to! Es tevi lūdzu atnākt tāpēc, ka gribu pastāstīt, kas man atgadījās Hamburgā.

Fabians piecēlās un apsēdās uz sofas. Nu viņš atradās Labudem aiz muguras, un, draugam runājot, nevajadzēja skatīties uz viņu.

Viņi abi lūkojās laukā pa logu, uz zaļajiem kokiem un villu sarkanajiem jumtiem. Logs bija atvērts, un reižu reizēm atlaidās kādš putns, pastaigājās šurp, turp pa palodzi, galviņu piešķiebis, vērīgi paraudzījās istabā un atkal aizlidoja dārzā. Turklāt bija dzirdams, ka dārzā kāds ar grābekli nogrābsta grantēto celiņu.

Labude nekustīgi raudzījās pavisam tuvu augošā koka zaros.

— Rasovs man rakstīja, ka viņš pašā lielākajā Hamburgas universitātes auditorijā dažādu uzskatu studentiem lasot lekciju par tēmu «Tradīcija un sociālisms». Un viņš man ieteica uzstāties ar koreferātu vai arī diskusijas ietvaros atklāt savus politiskos plānus. Es devos turp. Sākās lekcija. Rasovs pastāstīja studentiem par savu ceļojumu uz Krieviju un par pieredzējumiem un sarunām, tiekoties ar krievu māksliniekiem un zinātniekiem. Viņu atkal un atkal pārtrauca sociālistisko studentu grupējumu pārstāvji. Tūlīt pēc tam uzstājās kāds komunists, ko savukārt pārtrauca labējie. Tad pienāca mana rinda. Es norādīju, kāda ir kapitālistiskās Eiropas situācija, un uzstādīju prasību, lai buržuāziskā jaunatne radikalizētos un aizkavētu kontinentālo sabrukumu, kas draud gan aktīvā, gan pasīvā veidā no visām pusēm. Šī jaunatne, es teicu, gatavojās tuvākajā laikā uzņemties vadošo lomu politikā, rūpniecībā, zemkopībā un tirdzniecībā, tēvi bankrotējuši, un mūsu uzdevums ir izdarīt kontinentā relormas: panākt to ar internacionālu vienošanos ar brīvprātīgu privātās peļņas samazināšanu, kapitālisma un tehnikas pavērsienu līdz saprātīgai robežai, ar sociālu reformu paplašināšanu, ar audzināšanas un izglītības kulturālu kāpinājumu. Šī jaunā fronte, es teicu, šī savstarpējā šķiru sadarbība, ir iespējama, ja vien jaunatne, vismaz tās izlase, atbrīvosies no neapvaldītā egoisma un turklāt būs pietiekami gudra, lai atzītu par labāku atjaunot iekšējo kārtību sistēmas nenovēršamā sabrukuma gadījumā. Ja nu nevar iztikt bez šķiras kundzības, es teicu, tad vajag dot priekšroku mūsu gadugājuma režīmam. Galējo grupējumu pārstāvjos mana runa, kā parasti, izraisīja jautrību. Bet, kad Rasovs ieteica izveidot radikāli buržuāzisku iniciatīvu grupējumu, viņš tomēr guva piekrišanu. Un šāds grupējums radās. Mēs uzrakstījām uzsaukumu, ko vajadzēja nosūtīt visām Eiropas universitātēm. Mēs ar Rasovu un vēl daži citi gribam apmeklēt Vācijas augstskolas, nolasīt lekcijas un radīt līdzīgus grupējumus. Mēs ceram noorganizēt sava veida sociālistiskas studentu apvienības. Kad būsim visās universitātēs šādas grupas radījuši, tad no tām izveidosies arī citas intelektuālas studentu apvienības. Viss notiek, kā nākas. Vakar tev neko par to nestāstīju, jo labi zinu, cik tu esi skeptiski noskaņots.

— Es priecājos, — Fabians teica, — es ļoti priecājos, ka tu nu reiz esi sācis īstenot savu plānu. Vai tu jau esi stājies sakaros ar neatkarīgo demokrātu grupu? Ņem vērā, ka Kopenhāgenā nodibināts «Eiropas klubs». Un nesirdies pārāk, ja es apšaubu jaunatnes labdarību. Un nedusmojies uz mani, ja es neticu, ka saprāts un vara jel kādreiz būs draugos. Runa diemžēl ir par antinomiju. Esmu pārliecināts, ka cilvēcei,

kāda tā ir, atliek tikai divas iespējas. Vai nu sacelties pret savu likteni un citam citu nosist, lai stāvoklis uzlabotos, vai ari gluži otrādi — tiesa gan, tā ir tieši teorētiska situācija — samierināties ar sevi un pasauli, un tādā gadījumā aiz garlaicības padarīt sev galu. Efekts būs viens un tas pats. Ko līdz pati brīnišķīgākā sistēma, ja Cilvēks ir cūka? Bet ko domā par to visu Leda?

—   Viņa neizteica nekādas domas. Jo viņas nemaz nebija klāt.

—   Kālab tad tā?

—   Viņa nezināja, ka esmu Hamburgā.

Fabians pārsteigts piecēlās, bet klusēdams atkal apsēdās.

Labude izpleta rokas un atspiedās pret rakstāmgalda stūriem. Es gribēju Ledu pārsteigt. Gribēju vip slepeni novērot. Jo es viņai vairs neticēju. Ja katru mēnesi tikai divas dienas un vienu nakti pavada kopā, tad intīmās attiecības kļūst vēsākas, un, ja tāds stāvoklis kā ar mums turpinās gadiem ilgi, šīs attiecībaā izirst pavisam. Ar partnera labajām vai sliktajām Īpašībām diez ko daudz vairs nerēķinās, tas, kam jānotiek, vairs nav izbēgams. Es jau pirms vairākiem mēnešiem tev reiz ieminējos, ka Leda ir pārvērtusies. Viņa sāka izlikties. Viņa tēloja. Apsveicināšanās stacijā, maigums vārdos, kaislība gultā viss bija tikai spēle.

Labude izslēja taisni galvu. Viņš runāja pavisam klusi. — Dabiski, notiek atsvešināšanās. Viens par otra rūpēm vairs nekā nezina. Nezina, kādi katram paziņas. Neredz, ka otrs pārvēršas, un nezina, kāpēc to dara. Vēstulēm nav nozīmes. Un tad dodas turp, saskūpstās, iet uz teātri, apjautājas, kas jauns noticis,

pavada kopā nakti un aHral šķiras. Pēc četrām nedēļām atkārtojas tas pats. Dvēseliska tuvība, dzimumsakari — viss pēc kalendāra, ar pulksteni rokā. Tas ir neiespējami. Viņa Hamburgā, es — Berlīnē, mīla nomirst ģeogrāfisko attālumu dēļ.

Fabians paņēma cigareti un piesardzīgi uzvilka sērkociņu, it kā baidīdamies darīt kastītes zēvelei sāpes.

—    Man pēdējos mēnešos no katras šīs sastapšanās bijis bail. Kad Leda ar aizvērtām acīm trīsēdama man gulēja blakus un mani apskāva, man būtu gribējies viņas sejai noraut masku. Viņa meloja. Bet ko viņa gribēja apkrāpt? Tikai mani vai arī pati sevi? Kad viņa izvairījās no paskaidrojumiem, lai gan es vēstulēs viņu vienmēr aicināju to darīt, man nācās rīkoties tā, kā es beidzot rīkojos. Tajā naktī, kad mēs nodibinājām iniciatīvās grupas, es ātri atvadījos no Rasova un pārējiem un devos uz māju, kur dzīvo Leda. Logi bija tumši. Varbūt viņa jau gulēja. Bet, loģiski spriežot, tā nevarēja būt. Es gaidīju.

Labudes balsī jautās šaubas. Viņš paķēra no rakstāmgalda vairākus zīmuļus un nervozi ripināja tos starp plaukstām. Koka skripstoņa pavadīja viņa turpmāko stāstījumu.

—    Iela ir plata un apbūvēta tikai gar vienu pusi. Otrā pusē ir puķu dobes redzamas, pļavas, ceļi un krūmājs, un tālāk aiz tā visa plūst Alstera. Iepretī mājai ir sols. Tur es apsēdos, smēķēju cigareti pēc cigaretes un gaidīju. Ikreiz, ja kāds nāca pa ielu, man šķita, tai jābūt Ledai. Tā es sēdēju no pulksten divpadsmitiem naktī līdz trijiem no rīta, iztēlojos satraucošas sarunas un nelāgas ainas. Un laiks ritēja. Drīz pēc trijiem ielā iegriezās un pie mājas apstājās taksometrs. No tā izkāpa liela, slaida auguma vīrietis un samaksāja šoferim. Pēc tam no mašīnas izlēca sieviete, piesteidzās pie durvīm, atslēdza tās, iegāja namā, pagaidīja, kamēr ienāca vīrietis, un no iekšpuses atkal aizslēdza durvis. Auto aizbrauca atpakaļ uz pilsētu.

Labude bija piecēlies. Viņš nometa zīmuļus uz rakstāmgalda, ātriem soļiem staigāja šurp, turp pa istabu un istabas tālākajā stūrī palika stāvam tuvu pie sienas. Viņš vēroja tapešu rakstu un vilka ar pirkstu pa to.

Tā bija Leda. Viņas logos iedegās gaisma. Es redzēju, kā aiz logu aizkariem kustējās divas ēnas. Dzīvojamā istabā atkal tika izdzēsta gaisma. Nu bija apgaismota guļamistaba. Balkona durvis bija pa pusei atvērtas. Reizēm dzirdēju Ledas smieklus. Vai atceries — viņa smejas tik dīvaini spalgi. Šad tad valdīja pilnīgs klusums — gan augšā namā, gan lejā uz ielas, un es vienīgi dzirdēju, kā man dauzījās sirds.

Šajā mirklī tika atrautas vaļā durvis. Ienāca tiesas padomnieks bez cepures un mēteļa.

—Sveiks, Stefan! — viņš sacīja, nākdams tuvāk, un sniedza dēlam roku.

— Ilgi neesam redzējušies, va! ne? Dažas dienas biju ceļā. Vajag reiz atpūsties. Nervi, nervi. Tikko kā atgriezos. Kā klājas? Tu neizskaties -labi. Vai kādas likstas? Kas dzirdams par tavu darbu? Nekas? Tūļas tādi. Vai māte ir rakstījusi? Lai atpūšas vēl pāris nedēļu! Patiešām īsta paradīze, tas stūrītis. Viņai tur labi. Sveiks, Fabiana kungs. Nopietnas sarunas, vai ne? Vai pēc nāves vēl ir aizkāpa dzīve? Starp mums runājot, tādas nav. Labāk visu nokārtot līdz nāvei. Pilnas rokas darba. Dienu un nakti.

— Frici, nāc taču beidzot! — Kāpņu telpā atskanēja sievietes balss.

Tiesas padomnieks paraustīja «plecus. — Tur nu viņa ir! Maza dziedātāja, liels talants, viņai nav darba. Zina no galvas visas operas. Mazliet par skaļu, lai ilgi paciestu. Nu tad, uz redzēšanos! Labāk izklaidējieties, nevis domājat par cilvēces glābšanu. Dzīvi vajag, kā saka, vēl pirms nāves nodzīvot. Labprāt esmu gatavs sniegt tuvākus paskaidrojumus. Ne tik nopietni, manu zēn! — Viņš sniedza abiem roku, izgāja un aizcirta durvis.

Labude aizspieda ausis, piegāja pie rakstāmgalda, padomāja bridi un tad atkal stāstīja.

—   Ap pieciem no rīta sāka līt. Pēc sešiem lietus pārstāja. Debesis kļuva gaišas, un atausa diena. Guļamistabā joprojām dega gaisma. Rītausmā tas izskatījās dīvaini. Ap septiņiem vīrietis devās prom. Viņš svilpoja, iznākdams pa durvīm, un paraudzījās augšup. Leda stāvēja, ģērbusies savos japāņu rītasvārkos, uz balkona un māja viņam ar roku. Ari viņš pamāja. Uz mirkli viņa pavēra rītasvārkus, lai viņš vēlreiz skatītu viņas augumu. Viņš pameta gaisa skūpstu, tas bija pretīgi. Svilpodams viņš devās prom pa ielu. Es nodūru galvu. Augšā aizvērās balkona durvis.

Fabians nezināja, kā izturēties. Viņš palika sēžot. Pēkšņi Labude pacēla roku un trieca ar dūri pa rakstāmgaldu.

—   Šitā neliete! — viņš iesaucās.

Fabians pietrūkās no sofas, bet draugs atmeta ar roku un pavisam rāmi sacīja:

—   Ir jau labi. Klausies tālāk! Pusdienas laikā es viņai piezvanīju. Viņa priecājās, ka es atkal esmu atbraucis. Kāpēc neesot rakstījis. Vai es gribot atnākt ap pulksten pieciem. Zinātniskie darbinieki kopš dažām nedēļām beidzot darbu agrāk. Es klaiņoju pa ostas kvartālu, līdz bija pienācis noteiktais laiks. Tad braucu turp. Viņa bija uzlikusi galdā tēju un kūkas un mīlīgi ar mani apsveicinājās. Es dzēru tēju un runāju par vienaldzīgām lietām. Tad viņa, kā parasti, sāka izģērbties, apvilka kimono un atlaidās uz kušetes. Es jautāju, ko viņa teiktu par to, ja mēs savu draudzēšanos pārtrauktu. Viņa vaicāja, kas ar mani noticis. Mēs taču esot norunājuši precēties, tiklīdz es būšot ieguvis tiesības lasīt augstskolā lekcijas. Vai tad es viņu vairs nemīlot, Es paskaidroju, ka par to tagad nav runas. Pamazām notiekošā atsvešināšanās, korā vainojama viņa pati, liekot domāt par šķiršanos.

Viņa izstaipījās, ļāva pavērties kimono un naivā balsī teica, ka es esot ļoti auksts, Un atsvešināšanās, kā nepārprotamā situācija skaidri pierādot, esot notikusi manis, nevis viņas dēļ, Viņa atzinās, ka neesot viegli uzcelt dvēseļu tiltu starp Hamburgu un Berlīni. Arī seksuālās attiecībās rodoties konflikti. Kad viņa mani gribot, es neesot te, un, kad es te esot, vajagot baudīt mīlu kā pusdienas maltīti, vienalga, vai esi vai neesi izsalcis. Bet, ja mēs apprecētos, viss būtu citādi. Starp citu, lai es neļaunojoties. Pirms vairākām nedēļām viņai nācies atļaut medicīnisku iejaukšanos. Viņa gribot laist pasaulē mūsu bērnu kā mana sieva, ne agrāk. Viņa nav gribējusi ziņot par šo sīko negadījumu, lai man nebūtu jābaiļojas. Bet nu viņa atkal esot uz kājām, uif lai es apsēžoties beidzot blakus. Viņai radusies vēlēšanās, «No kura tad bija tas nolikvidētais bērns?» es pavaicāju. Viņa uzslējās sēdus un savilka aizvainotu seju.

—   Un kas bija tas vīrietis, kas šonakt pie tevis gulēja? — es atkal vaicāju.

—   Tev rādās spoki, — viņa sacīja. — Tu esi greizsirdīgs, tas tiešām ir muļķīgi.

Es viņai iecirtu pļauku un devos prom. Viņa skrēja man pakaļ lejā pa kāpnēm līdz pat durvīm. Tur viņa stāvēja kaila, vaļējā plīvojošā rītakleitā ap pulksten sešiem pēcpusdienā un sauca, lai es palieku. Bet es metos projām un aizbraucu uz staciju.

Fabians no mugurpuses piegāja pie Labudes un uzlika rokas uz drauga pleciem.

—   Kāpēc tu man to nepastāstīji jau vakar?

—          Nu es jau esmu ticis tam pāri, — Labude teica. — Tā melot.

-— Bet ko citu lai viņa būtu darījusi? Teikusi patiesību?

—          Es vairs nevaru par to domāt. Man liekas, it kā es būtu pārcietis smagu slimību.

—          Tu vēl esi slims, — Fabians teica. — Tu vēl viņu mīli.

—          Tas taisnība, — Labude piekrita. — Bet esmu jau ticis galā ar gluži citādiem tipiem nekā ar sevi.

—Un ja nu viņa tev rakstīs?

—          Visam beigas. Piecus gadus esmu pavadījis, dzīvodams maldīgās ilūzijās, tagad pietiek. Pašu ļaunāko neesmu tev vēl pastāstījis. Viņa mani nemīl un nekad nav mīlējusi. Tikai tagad, kad pavilkta svītra, uzdevums pēkšņi atrisinās. Tikai tad, kad viņa gulēja man blakus un aukstasinīgi meloja, es sapratu, kāda nozīme aizvadītajiem gadiem. Piecās minūtēs es sapratu visu. Strīpa pāri! — Labude pastūma draugu uz durvju pusi. — Tagad iesim. Mūs ielūgusi Ruta Reitere. Nāc, man daudz kas jāpagūst.

—   Kas tā Ruta Reitere tāda ir?

—          Es šodien ar viņu iepazinos. Viņai ir ateljē, un viņa ir skulptore, ja vien var ticēt.

—          Es vienmēr esmu vēlējies būt par modeli, — Fabians sacīja un uzvilka mēteli.

DEVITA NODAĻA Dīvainās meitenes. Nāves kandidāts kļūst mundrs. Lokāls saucas «Māsīca»

—   Beidzot daži vīrieši! — Reitere iesaucās. — Jūtieties kā mājās! Kul pa nupat nosūkstījās, ka tā vairs nevar turpināties. Viņai divas dienas nav bijis neviena vīrieša, un pēdējais turklāt tikai tāds ņerga. Viņa ir modelētāja, un šis vecais uzdzīvotājs viņai neko nebūtu pasūtījis, ja viņa no savas puses mazliet nepakalpotu. Tas bijis gandrīz vai impotents, kā viņa apgalvoja.

—   Tie ir paši sliktākie, 1 — Labude teica, — viņi nepārtraukti cenšas pārliecināties, vai nav atgūts tas, kas zaudēts. — Viņš paraudzījās uz meiteni, kuru sauca Kulpa. Augsti savilkusi kājas, viņa zvilnēja uz kušetes un pamāja viņam.

Labude apsēdās blakus Kulpai. Fabians vēl svārstījās. Ateljē telpa bija liela. Tās vidū vesela rinda skulptūru. Priekšā zem lampas atradās rupji tēsts galds, un uz galda sēdēja kaila tumšmataina sieviete. Reitere notupās uz ķeblīša, paņēma skiču bloku un zīmēja.

—    Vakara akts, — viņa paskaidroja, nepaceldama acis. — Viņu sauc Zelova. Jaunu pozīciju, dārgumiņ! Stāvošu, kājas plati, ķermeņa augšdaļu pagriezt taisnā leņķī pa labi. Tā, rokas aiz pakauša sakrustotas. Mierā! — Kailā sieviete, uzvārdā Zelova, bija piecēlusies un stāvēja, kājas plati izlikusi, uz galda. Viņa bija lieliski noaugusi; vienaldzīgi, ar grūtsirdīgām acīm viņa raudzījās vienā punktā.

—   Baron, man salst, dod ko iedzert, — viņa piepeši sacīja.

— Patiešām, Zelovas jaunkundzei ir viscaur zosāda, — Fabians piekrita. Viņš bija pienācis tuvāk un stāvēja iepretī modelim Јā mākslas lietpratējs pie sievietes tēla bronzā.

—       .Aizskart aizliegts! — Skulptores balss skanēja gaužām nelaipni.

Kulpas jaunkundze, slīgdama Labudes rokās kā siltā vannā, Fabianam uzsauca:

—          Rokas nost! Barons ir greizsirdīgs! Viņai ar Vakara aktu ir sirsnīgas attiecības.

—          Muti ciet! — Reitere norūca. — Ja jums, Labude, ar Kulpu padomā kaut kas neatliekams, nemaz nekautrējieties. Man ir tikai šī telpa, bet tā pie visa pieradusi.

Labude paskaidroja, ka viņš nododoties morāliskām pārdomām.

—    Kas viss tik pasaulē nav jādzird,-—Kulpa skumji

sacīja.

Reitere uz mirkli pacēla acis no sava bloka un palūkojās uz Fabianu.

—          Ja arī jūs gribat gulēt ar Kulpu, tad darieties vien. Jums neko citu nevajag kā tikai vienu monētu. Labude lai izvēlas vapeni, bet jūs to pusi, kur cīpars. Kulpa pametīs monētu gaisā. Kura puse būs uz augšu, tam priekšroka.

—           Kāda dziļa patiesība! — Kulpa iesaucās. — Bet tikai vienu monētu? Tu nosit manu cenu.

Fabians pieklājīgi pateica, ka viņam neveicas spēlē. Kailā sieviete piecirta kāju: — Kaut ko iedzert! Batenberga, blakus tavam atzveltnes krēslam ir galdiņš, un uz tā ir džins. Dod taču to šurp!

—   Ar lielāko prieku, — kāda balss atbildēja.

Aiz skulptūrām nošķindēja stikls. Spuldzes gaismas lokā parādījās sveša meitene un pasniedza Vakara aktam pielietu glāzi.

Fabians bija pārsteigts. — Cik sievišķīgu būtņu ta te īsti ir? — viņš noprasīja.

—   Es esmu vienīgā, — Batenbergas jaunkundze paskaidroja un iesmējās.

Fabians ieskatījās viņai sejā un saprata, .ka viņa neiederas šajā vidē. Meitene atkal aizgāja aiz skulptūrām. Viņš sekoja meitenei. Viņa apsēdās atzveltnes krēslā. Fabians apstājās blakus kādai ģipša Diānai, aplika roku ap trenētās dievietes gurniem un pa ateljē logu raudzījās uz modernā stila arkām. Bija dzirdamas Barona pavēles.

—   Pēdējā pozīcija, dārgumiņ, ķermeņa augšdaļu noliekt uz priekšu, ceļus ieliekt, dibenu atstiept, rokas uz ceļgaliem, labi, mierā! — Telpas priekšpusē skanēja īsi, spalgi iekliedzieni. Kulpas jaunkundzei aizsitās pa brīdim elpa.

—   Kā jūs esat iekļuvusi šai zaņķī? — Fabians jautāja.

—   Mēs ar Rutu Reiteri esam no vienas pilsētas. Mēs gājām vienā skolā. Nesen nejauši sastapāmies uz ielas. Un, tā kā es tikai neilgu laiku dzīvoju Berlīnē, Ruta mani lūdza viņu apmeklēt, lai sniegtu informāciju. Esmu te pēdējo reizi. Informācijas man pietiekami.

—   Tas mani iepriecina, — viņš teica. — Es neesmu pārliecīgs tikumības sargs, tomēr jūtos apbēdināts, redzot, ka sieviete nonākusi tiktāl.

Viņa nopietni uzlūkoja Fabianu. — Es neesmu nekāds eņģelis, maņs kungs. Mūsdienās neciena eņģeļus. Ko lai mēs darām? Ja iemīlam kādu vīrieti, ziedojam viņam sevi. Šķiramies no visa, kas mums bijis agrāk, un ejam pie viņa. «Te es esmu,» laipni smaidot, sakām. «Jā,» viņš atbild, «te tu esi,» — un pakasa aiz auss. Dievs žēlīgais, viņš domā, nu man viņa

Ims uz kakla. Vieglu sirdi mēs dāvājam viņam visu, k.is mums ir. Un viņš lādāsT Dāvana viņu apgrūtina. N.ikumā viņš lādas klusi, bet vēlāk — skaļi. Un mēs jūtamies tik vienas kā nekad. Man ir divdesmit pieci gadi, un divi vīrieši mani jau atstājuši. Atstājuši kā lietussargu, ko tīšām kaut kur aizmirst» Vai jums ir i H3 patīkama mana vaļsirdība?

—    Tā klājas daudzām sievietēm. Mums, Jaunajiem vīriešiem, ir savas rūpes. Un tas laiks, kas paliek pāri, noder izpriecām, nevis mīlestībai. Ģimenes loma zudusi. Mums atliek tikai divas iespējas, kā parādīt savu atbildības sajūtu. Vai n\l uzņemties atbildību par sievietes nākotni un, kad nākošajā nedēļā zaudēts darbs, atzīt, ka rīkojies bezatbildīgi. Vai arī aiz atbildības sajūtas neiedrošināties sagandēt otra cilvēka nākotni, bet, ja sieviete tālab iekļuvusi nelaimē, attapt, ka arī šāda rīcība bijusi bezatbildīga. Tā ir an'tmomija, kādas senāk nav bijis.

Fabians apsēdās uz palodzes. Pretējā namā kādā logā spīdēja gaisma. Viņš redzēja pieticīgi mēbelētu istabu. Pie galda sēdēja sieviete un balstīja galvu rokās, Blakus galdam stāvēja kāds vīrietis, žestikulēdams, lamādamies kustināja lūpas, norāva no pakaramā cepuri un atstāja telpu. Sieviete atņēma rokas no sejas un cieši raudzījās uz durvīm. .Tad viņas galva noslīga uz galda, noslīga pavisam rāmi un mierīgi, it kā viņa gaidītu cirvja cirtienu. Fabians novērsās un uzlūkoja meiteni, kas sēdēja turpat blakus atzveltnes krēslā. Arī viņa bija redzējusi scēnu pāri pretī otrā namā un skumīgi paraudzījās uz Fabianu.

—    Jau atkal kāds aizkavējies eņģelis, — Fabians teica.

—   Otrs vīrietis, ko es mīlēju un tālab apgrūtināju, — viņa klusi teica, — kādā jaukā vakarā izgāja no mājām, lai iemestu pastkastītē vēstuli. Viņš devās lejā pa kāpnēm un vairs neatgriezās. — Viņa nogrozīja galvu, it kā vēl aizvien neizprastu notikušo. — Trīs mēnešus gaidīju, ka viņš, iemetis vēstuli, atgriezīsies. Jocīgi, vai ne? Tad viņš no Santjago atsūtīja skatu kartīti ar daudziem sirsnīgiem sveicieniem. Mana māte teica: «Tu esi padauza!» — un, kad es sacīju, lai viņa atceras, ka pašai astoņpadsmit gadu vecumā bija vīrs un deviņpadsmit gadu vecai piedzima pirmais bērns, viņa sašutusi iesaucās: «Tas bija pavisam kas cits!» Protams, tas bija pavisam kas cits.

—   Kāpēc jūs atbraucāt uz Berlīni?

—   Agrāk sieviete dāvāja sevi un tika glabāta kā dāvana. Šodien viņai par to samaksā, un kādu dienu tā tiek kā ikviena prece, par kuru reiz samaksāts un kura nolietota, aizsviesta prom. Maksāšana skaidrā naudā, pēc vīrieša domām, iznāk lētāk.

—   Agrāk dāvana nozīmēja pavisam ko citu nekā prece. Šodien dāvana ir prece, kuras vērtība nav pat ne markas vērta. Šis lētums rada pircējā neuzticību. Droši vien nevērtīgs darījums, viņš domā. Un lielāko tiesu viņam taisnība. Jo vēlāk sieviete pasniedz viņam rēķinu. Pēkšņi viņam jāsamaksā dāvanas morāliskā cena. Dvēseles valūtā. Jāsamaksā kā mūža pensija.

—   Tieši tā tas ir, — viņa piekrita. — Tieši tā domā vīrieši. Bet kāpēc tad jūs saucat šo ateljē par zaņķi? Šeit taču ir tieši tādas sievietes, kādas jūs vēlaties! Vai varbūt ne? Es zinu, kā jums trūkst, lai jūs būtu laimīgi. Mums jānāk un jāaiziet, kad jūs to vēlaties. Bet mums jāraud, kad jūs mūs dzenat prom. Un jābūt laimīgām, kad jūs mums pamājat. Jūs skatāties uz sievieti kā uz preci, bet precei jābūt patīkamai. Jums uz visu ir tiesības un nav nekādu pienākumu, mums ir tika! pienākumi un nav nekādu tiesību — tāda izskatās jūsu paradīze. Taču tas ir par daudz. Ak, tas ir pār daudz! — Batenbergas jaunkundze izšņauca degunu. Tad turpināja: — Ja mēs jūs nevaram paturēt, tad mums nav vērts jūs mīlēt. Ja jūs mūs gribat nopirkt, tad jums dārgi jāmaksā. — Viņa apklusa. Pār viņas vaigiem noritēja sīkas asariņas.

—   Vai tāpēc esat ieradusies Berlīnē? — Fabians vaicāja.

Viņa klusi raudāja.

Viņš piegāja meitenei klāt un noglaudīja viņai plecu.

—   Jūs neko nesaprotat arī no darījumiem, viņš teica un starp divām ģipša figūrām raudzījās uz ateljē viņu galu. Vakara akts sēdēja uz galda un dzēra džinu. Skulptore noliecās pāri kailajai sievietei un noskūpstīja viņu uz mazliet izblīdušā vēdera un krūtīm. Zelova tikmēr izdzēra glāzi un vienaldzīgi noglauda draudzenei muguru. Viena skūpstīja, bet otra dzēra, un neviena, šķiet, nelikās zinis, ko otra dara. Un telpas aizmugurē tiz kušetes saritinājusies gulēja Kulpa un Labude un sačukstējās.

Pie durvīm zvanīja. Reitere piecēlās un smagiem soliem izgāja ārā. Zelova uzvilka zeķes. Pa durvīm ienāca milzīga auguma vīrs. Viņš elpoja aizgūtnēm, viena kāja viņam bija no koka, un viņš gāja, balstīdamies uz spieķa.

—   Vai Kulpa ir te? — viņš jautāja. Reitere pamāja ar galvu. Viņš izvilka no kabatas pāris naudas zīmju, iedeva tās skulptorei un teica: — Jūs citas varat uz kādu stundiņu aiziet. Zelovu tu varbūt arī varētu man atstāt. — Viņš noslīga uz krēsla un neveikli iesmējās. — Nē, nē, Baron, tas bija tikai joks.

Knīpa norāpās no kušetes, sakārtoja kleitu un sniedza vīrietim roku. — Sveiks, Vilhelmi,; tu vēl neesi nomiris?

Vilhelm! noslaucīja nosvīdušo pieri un pakratīja galvu.

Ilgi tas vairs nevar vilkties. Citādi ar naudu būs ātrāk cauri nekā ar mani pašu. — Arī Kulpai viņš iedeva dažas naudas zīmes. Zelov! — viņš uzsauca. — Neiztemp visu džinu! Un ģērbies ātrāk.

Ejiet uz «Māsīcu», es aiziešu vēlāk, — Kulpa sacīja. Tad viņa jautri sapurināja Labudi. — Tevi, mans mīļais, tagad izsviedīs ārā. Te ir kāds, kam ārsti pateikuši, ka jau šomēnes jāmirst. Viņš gaida nāvi kā mēs mēnešreizes. Es viņam tikai stundas ceturksni palīdzēšu gaidīt. Vēlāk es jūs atkal uzmeklēšu.

Labude piecēlās. Reitere atnesa savu mēteli. Aiz skulptūrām parādījās Fabians ar Batenbergas jaunkundzi. Zelova bija jau apģērbusies. Viņi devās prom. Nāves kandidāts ar Kulpu palika.

—   Cerams, ka viņš to nesitīs tik stipri kā pēdējo reizi, — skulptore uz kāpnēm teica. — Viņu sanikno doma, ka citi drīkst dzīvot ilgāk nekā viņš.

—   Kulpa pret to neko neiebilst, viņai patīk, kad viņu iekausta, — Zelova teica. — Un, starp citu, viņa taču nevar ar savu zīmēšanu vien dzīvību vilkt.

Mums ir gan smalks amats! — Reitere sirdīgi iesmējās.

«Māsīca» bija kluba veida lokāls, kuru apmeklēja galvenokārt sievietes. Viņas dejoja cita ar citu. Sēdēja, rokās saķērušās, uz mazas, zaļas sofas. Viņas raudzījās cita citai dziļi acīs. Dzēra degvīnu, un dažām bija smokinga žaketes un augstu slēgtas blūzes, lai izskatītos gluži kā vīrieši. īpašnieci saucā tāpat kā viņas lokālu, viņa smēķēja melnus cigārus un veicināja iepazīšanos.

Staigāja gar galdiņiem, sasveicinājās ar viesiem, stāstīja sālītus jokus un dzēra Sa īsts žūpa.

Labudem, kā liekas, bija kauns no Fabiana un arī pašam no sevis. Viņš dejoja ar Vakarā" aktu, tad apsēdās kopā ar sievieti bārā pie letes un pagrieza draugam muguru. Ruta Reitere bija greizsirdīga, taču valdījās. Viņa tikai retu reizi paraudzījās uz bāra pusi, izskatījās bāla un daudz dzēra. Vēlāk viņa piesēdas pie kāda cita galdiņa un sarunājās ar vecāku dāmu, kas bija neganti izkrāsojusies, un smejoties viņas smiekli skanēja kā kladzināšana, tā ka šķita — nupat, nupat viņa izdēs olu.

— Es vēl aizvien nevaru aizmirst mūsu sarunu, — Fabians teica Batenbergas jaunkundzei. — Vai jūs tiešām uzskatāt, ka visām sievietēm, kas te sapulcējušās, jau no dzimšanas piemīt kāda anomālija? Blondīne tur pāri pretī bija gadiem ilgi kāda aktiera draudzene, kamēr viņš to grūšus izgrūda pa durvīm. Tad viņa devās strādāt uz biroju un gulēja ar prokūristu. Viņai piedzima bērns, taču prāvu viņa zaudēja. Prokūrists noliedza, ka ir bērna tēvs. Bērns tika nodots uz laukiem. Blondīne dabūja jaunu darba vietu. Taču viņa varbūt uz visiem laikiem, varbūt vismaz pagaidām vairs nevar ciest vīriešus, un daudzām, kas te sēž, arī gājis tāpat. Daža neatrod nevienu, Citai ir pārāk daudzi, vēl citai ir paniskas bailes no sekām. Te atrodas daudzas sievietes, kuras tur ļaunu prātu uz vīriešiem. Zelova, kas sēž blakus manam draugam, ir no tās pašas sugas. Viņa turklāt ir lezbiete, jo ar pretējo dzimumu ir uz nažiem.

—   Vai jūs mani pavadīsiet uz mājām? — Batenbergas jaunkundze vaicāja.

—   Vai jums šeit nepatīk?

Viņa papurināja galvu.

Pēkšņi atvērās durvis, un lokālā iestreipuļoja Kulpa. Viņa palika stāvam pie galda, pie kura sēdēja skulptore, un pavēra muti. Kulpa nekliedza, pat neteica ne vārda. Negaidot viņa nogāzās zemē. Sievietes ziņkārīgi drūzmējās ap nesamaņā guļošo. Māsīca atnesa viskiju

—   Vilhelmi atkal ir viņu sitis, — Reitere teica.

—   Lai dzīvo vīrieši! — kāda meitene sauca un histēriski smējās.

—   Atvediet no dibensistabas ārstu! māsīca teica Cita par citu viņas steidzās turp. Klavieru spēlētājs lai gan gauži piedzēries, bija asprātīgs un atskaņoja Šopēna sēru maršu.

—    Vai tas ir ārsts? — Batenbergas jaunkundze jautāja. Pa blakus durvīm ienāca vakartērpā ģērbusies kalsna liela auguma dāma, kuras seja atgādināja balti nopūderētu miroņa seju.

—' Jā, tas ir mācīts mediķis, 1 — Fabians teica. — Viņš pat kādreiz bija studentu korporācijā. Vai redzat rētas zem pūdera? Tagad viņš kļuvis morfīnists, un viņam ir policijas atļauja ģērbties sieviešu drānās. Viņš pelna iztiku, parakstot morfija receptes. Kādu dienu tie viņu notvers, tad viņš_noindēsies.

Kulpu ienesa dibensistabā. Ārsts vakartērpā devās turp. Mūziķis pie klavierēm sāka spēlēt tango. Skulptore uzaicināja Vakara aktu uz deju, piespieda draudzeni cieši sev klāt un dedzīgi pūlējās par kaut ko pārliecināt. Zelova bija galīgi piedzērusies, tikko klausījās un aizvēra acis. Pēkšņi viņa izrāvās, grīļodamās pārgāja pāri zālei, aizsita klavieru vāku, tā ka instruments žēli novaidējās, un iebļāvās: — Nē!

Iestājās nāves klusums. Skulptore, rokas krampjaini sažņaugusi, stāvēja viena pati dejas laukumā.

—    Nē! — Zelova vēlreiz iebļāvās. — Man pietiek. Man ir līdz kaklam. Man vajag vīrieti! Vīrieti! Tu l.iru esi man pilnīgi vienaldzīga, miesaskārīgā kaza! — Viņa norāva Labudi no ķeSļa, noskūpstīja, uzmauca hcv cepuri galvā un vilka jauno cilvēku, kurš tikko paspēja paņemt mēteli, uz durvīm. — Nu tad mazlietiņ ko citu! — viņa sauca. Un abi pazuda aiz durvīm.

—   Tiešām būs labāk, ja mēs iesim prom. — Fabians piecēlās, nolika uz galda naudu un palīdzēja Hatenbergai apģērbties. Kad viņi devās ārā, Ruta Reitere, kuru sauca arī par Baronu, vēl vienmēr stāvēja dejas laukumā. Neviens neiedrošinājās viņai tuvoties.

DESMITA NODAĻA Netikumības topogrāfija. Mīlestība nekad nebeidzas! Nu tad mazlietiņ ko citu!

—   Vai tiešām šis cilvēks ir jūsu draugs? — viņa uz ielas vaicāja.

—   Jūs taču viņu nepavisam nepazīstat! — Fabians skaitās par viņas jautājumu un arī par savu atbildi. Viņi klusēdami gāja viens otram blakus. Pēc brīža viņš sacīja: — Labudem neveicas. Viņš bija aizbraucis uz Hamburgu un noskatījies, kā viņa nākošā sieva viņu pieviļ. Viņam ļoti patīk organizētība. Viņa nākotne, ja runa ir par ģimenes dzīvi, bija pašos sīkumos apsvērta. Un nu vienā naktī noskaidrojās, ka viss bijis maldīšanās. Viņš vēlas to labi ātri aizmirst un mēģina pirmām kārtām to panākt horizontālā stāvoklī.

Viņi apstājās pie kāda veikala. Lai gan bija nakts stunda, tas bija gaiši apgaismots, un kleitas, blūzes un lakādas jostas skatlogos starp tumšajām mājām izskatījās kā izliktas uz mazas, saules apspīdētas salas.

—   Vai jūs varētu man pateikt, cik ir pulkstenis? — kāds blakus piepeši prasīja.

Batenbergas jaunkundze iztrūkās un satvēra sava pavadoņa roku.

—   Desmit pāri divpadsmitiem, — Fabians teica.

—   Paldies, Tad man jāsteidzas. — Jaunais vīrietis, kas bija Viņus uzrunājis, pieliecās un sasēja ciešāk kurpju auklas, Tad viņš atkal izslējās un, mulsi smaidīdams, jautāja: -r-w Vai jums varbūt nav piecdesmit feniņu, ko jūs varētu ziedot?

—Varbūt Ir gan,Fabians atteica un iedeva viņam divas markai

—   Ai, cik jauki! Ļoti pateicos, mans kungs. Nu man nevajadzēs pārnakšņot pestīšanas armijas pajumtē. — Svešais uzrāva plecus, it kā atvainodamies, pacēla cepuri un aizsteidzās.

—   Labi audzināts cilvēks, Batenbergas jaunkundze sacīja,

—   Jā, pajautāja, cik pulkstenis, iekams lūdza naudu.

Viņi gāja uz priekšu. Fabians nezināja, kur meitene dzīvo. Lai gan viņš labāk nekā viņa pazina apkārtni, tomēr ļāva sevi vest. — Ļaunākais visā šai notikumā ir tas, — viņš teica, ka Labude tikai pēc pieciem gadiem ir atskārtis, ka Leda — tā sieviete Hamburgā — viņu nekad nav mīlējusi. Viņa nav Labudi pievīlusi tāpēc, ka viņš reti bijis pie viņas. Viņa pievīlusi tāpēc, ka nav mīlējusi viņu. Labude viņai vienīgi paticis,_ bet nav bijis viņas tips. Mēdz notikt ari otrādi — kads var patikt tāpēc, ka ir atbilstošais cilvēka tips, bet viņa raksturs nav paciešams.

—   Bet vai nevar būt tā, ka cilvēks pilnīgi atbilst gaumei?

—   Nevajag tūlīt cerēt uz visu labāko, — Fabians atteica. — Un kas vēl bez jūsu kareivīgā nodoma atvedis jūs uz šo Sodomu un Gomoru?

—   Es esmu praktikante, — viņa paskaidroja.

Mana disertācija ir ~]5ar starptautiskajām kino filmu tiesībām, un kāda liela Berlīnes filmu sabiedrība grib, lai praktizēju viņu līgumu daļā. Simt piecdesmit marku mēnesī.

—   Jūs taču kļūsiet kino aktrise?

—   Ja vajadzēs, arī tā, — viņa apņēmīgi sacīja. Un viņi abi smējās. Viņi gāja pa Geizberga ielu. Tikai šad ii 11 tad kāds auto iztraucēja nakts klusumu. Dārziņos māju priekšā smaržoja puķes. Kādās namdurvīs mīlinājās pārītis.

—   Pat mēness spīd šai pilsētā, — piebilda starptautisko kino tiesību speciāliste.

Fabians viegli saspieda viņas roku. — Gandrīz tāpat kā jūsu pusē? — viņš jautāja, — Bet jūs maldāties. Mēnesnīca un puķu smarža, klusums un mazpilsētniecisks skūpsts vārtu telpā ir ilūzijas. Tur pāri tai laukumā ir kafejnīca, kuru apmeklē ielasmeitas un ķīnieši, tikai ķīnieši. Tur vēl tālāk ir kāds lokāls, kur sasmaržojušies homoseksuāļi dejo ar elegantiem aktieriem un smalkiem angļiem, lai parādītu savu veiklību un cenu, un beidzot par visu samaksā veca sieva ar izbalinātiem matiem, kura tāpēc var nākt uz turieni līdzi. Pa labi uz stūra ir viesnīca, kur dzīvo tikai japāņi, turpat blakus atrodas restorāns, kur krievu im ungāru ebreji cits no cita aizņemas naudu vai arī kaut kā citādi cits citu apkrāpj. Kādā no blakus ielām ir pansija, kur pēcpusdienās pārdodas nepilngadīgas ģimnāzistes, lai pavairotu savu kabatas naudu. Pirms pusgada notika skandāls, kuru tikpat kā neizdevās noklusēt; kāds vecāks kungs atrada istabā, kur iegāja izklaidēšanās nolūkā, kā jau bija cerējis, sešpadsmit gadus vecu kailu meiteni, bet diemžēl tā bija viņa paša meita, un to viņš nebija cerējis ieraudzīt. , Tā kā šī milzīgā pilsēta būvēta no akmeņiem, tā gandrīz nemaz nav mainījusies. Runājot par tās iedzīvotājiem, jāteic, ka tā sen jau atgādina trako māju. Austrumu pusē valda noziegums, centrā — blēdība, ziemeļos — posts un nabadzība, rietumos — netiklība un visās debess pusēs — sabrukums, i — Un kas būs pēc sabrukuma?

Fabians nolauza mazu zariņu, kas kārās pāri žoga margām, un atbildēja: — Baidos, ka muļķība.

—  Tai pilsētā, no kuras es esmu, muļķība jau ieradusies, — meitene teica. — Bet ko darīt?

—   Tas, kurš ir optimists, kritīs izmisumā. Es esmu melanholiķis, ar mani daudz nekas nevar notikt. Par pašnāvību neesmu noskaņots, jo es nepavisam nejūtu tādu tieksmi, kas citiem liek tik ilgi skriet ar galvu sienā, kamēr pauris sašķīst. Es noskatos un gaidu. Gaidu, krietnuma uzvaru, tad varētu darboties tā labā. Bet es gaidu to, kā neticīgais gaida brīnumu. Mīļā jaunkundz, es jūs vēl nepazīstu. Taču varbūt tieši tālab man gribētos jums uzticēt kāda darba hipotēzi, kas nepieciešama saskarē ar cilvēkiem un kas attaisnojusi cerības. Ir runa par kādu teoriju, pēc kuras rīkoties būtu nepareizi. Taču praksē tā dod derīgus rezultātus. , — Kāda ir jūsu hipotēze?

Pēc tās katrs cilvēks, izņemot bērnus un sirmgalvjus, iekams nenoliedzami nav pieradīts pretējais, ir jucis. Vadieties pēc tās, un jūs drīz vien uzzināsiet, cik derīga var būt šī tēze.

—   Vai varu sākt ar jums? — viņa jautāja.

Lūdzu, — viņš atbildēja.

Viņi 'klusēdami gāja pāri Nirnbergas laukumam: Kāds auto nobremzēja cieši blakus viņiem. Meitene nodrebēja. Viņi iegriezās' Šāpera ielā. Kādā novārtā pamestā dārzā brēca kaķi. Gar trotuāra malām auga koki, tāpēc ietve tinās tumšā un nebija redzamas debesis.

—   Es esmu mājās, — viņa sacīja un apstājās pie 17. numura nama. Pie nama, kurā arī Fabians dzīvoja! Viņš apslēpa izbrīnu un vaicāja, vai drīkstot viņu atkal redzēt.

—   Vai jūs patiesi to vēlaties?

— Ar vienu noteikumu: ka arī jūs to vēlaties.

Viņa pamāja un pieglauda uz mirkli galvu pie viņa pleca. — Es arī to vēlos.

Viņš pasniedza meitenei roku.

—   Šī pilsēta ir tik liela, — viņa čukstēja un it kā samulsusi apklusa. — Vai jūs mani nepārpratīsiet, ja es jūs lūgšu uz pusstundu uznākt augšā? Mana istaba man vēl ir tik sveša. Neviens vārds tur nav atskanējis, un nekādu atmiņu tur nav, jo es tajā vēl ne ar vienu neesmu runājusi, un tur nav nekā, kas modinātu atmiņas. Un loga priekšā naktī šūpojas tumši koki.

Skaļāk, nekā būtu vēlējies, Fabians teica: — Es labprāt uziešu jums līdzi. Slēdziet tikai vaļā. — Viņa iebāza atslēgu slēdzenē un apgrieza. Taču, iekams atvēra durvis, vēlreiz pavērsās pret viņu. — Es ļoti baidos, ka jūs mani pārpratīsiet.

Viņš atvēra durvis un ieslēdza kāpņu telpā gaismu. Tad nopukojās, ka ar to būtu varējis nodot pats sevi. Bet meitene nebrīnījās, aizslēdza aiz viņa durvis un gāja pa priekšu. Viņš sekoja un uzjautrinājās par slepenību, ar kādu viņš šodien iegāja šajā mājā. Kurā stāvā viņa varētu dzīvot? Meitene tik tiešām apstājās pie viņa saimnieces durvīm, pie atraitnes Holfeldes durvīm, un atvēra tās.

Gaitenī dega gaisma. Divas meitenes rozā kreklbiksēs spēlēja ar zaļu balonu futbolu. Viņas iztrūkās un aiz bailēm ieķiķinājās. Batenbergas jaunkundze palika nekustīgi stāvam. Tad atvērās tualetes durvis un parādījās Trēgera kungs — šis juteklīgais pilsētas ceļojošais aģents pidžamā.

—          Turiet labāk savu harēmu aiz atslēgas, — Fabians norūca.

Trēgera Eungs ņirdzīgi pasmīnēja, iedzina meitenes savā «pilī» un aizslēdza durvis. Fabians aiz pārskatīšanās uzlika plaukstu uz savu durvju roktura.

Dieva dēļ, —< Batenbergas jaunkundze čukstēja,

—  tur dzīvo kāds citā.

—          Piedodiet, — Fabians teica un gāja viņai līdzi pa koridoru uz pēdējo istabu. Viņš nolika cepuri un mēteli uz sofas, viņa savu mēteli iekāra skapī.

—    Šausmīga būda, — meitene smaidīdama sacīja.

—  Un maksā astoņdesmit markas mēnesī.

—   Es maksāju tikpat daudz, — viņš mierināja.

Blakus istabā kļuva dzirdams troksnis. Nikni čīkstēja

dīvāna atsperes.

—   Toties kaimiņi man ir par velti, — viņa teica.

—          Izurbiet sienā caurumu un pieprasiet maksu par ieeju.

—          Ak, es esmu tik priecīga. — Viņa saberzēja rokas kā pie kamīna. — Kad esmu viena, man šī telpa liekas vēl daudz pretīgāka. Esmu jums ļoti pateicīga. Vai gribat paraudzīties uz baismīgajiem kokiem?

Viņi piegāja pie loga. — Šodien pat koki liekas jaukāki, -— viņa secināja. Tad paskatījās uz Fabianu un nomurmināja: — Tas tāpēc, ka es parasti mēdzu būt viena.

Viņš piesardzīgi pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja. Arī viņa savukārt skūpstīja Fabianu. — Nu tu domāsi, ka es tevi tāpēc lūdzu, lai tu nāc līdzi.

—   Protams, es tā domāju,_— viņš atbildēja. — Bet tu pati to vēl nezināji.

Viņa paberzēja savu vaigu gar viņējo un skatījās laukā pa logu.

—   Kā tad tevi īsti sauc? 1 — viņš noprasīja. — Kornēlija.

Kad viņi abi gulēja viens otram blakus gultā, viņš aizvērtām acīm glāstīja meitenes seju, lāi justu sejas veidojumu, un patiesi noraizējies teica:

— Vai tu vēl atceries, ka mēs šovakar sēdējām ateljē aiz ģipša dievietēm un tu stāstīji, kā gribi sodīt vīriešus par viņu egoismu?

Viņa tikai aši piespieda lūpas viņa rokai, Tad skaļi ievilka elpu un atbildēja: — Šai ziņā nodoms nav mainījies, patiesi nav mainījies. Bet tu esi izņēmums. Man tiešām liekas, ka es tevi mīlu.

Viņš pacēlās sēdus. Bet Kornēlija novilka viņu lejup pie sevis. — Pirmīt, kad mēs apskāvāmies, es raudāju, — viņa čukstēja. Un, to atceroties, viņai no jauna sakāpa asaras acīs, bet viņa smaidīja caur asarām, un viņš kopš ilgiem laikiem atkal reiz bija gandrīz laimīgs. — Es raudāju, tāpēc ka es tevi mīlu. Bet tas, ka es tevi mīlu, tā ir mana darīšana — vai dzirdi? Un tev nav nekāda daļa par to. Tu vari nākt un iet, kad vien vēlies. Un, kad atnāksi, es priecāšos, un, kad tu iesi prom, es nebūšu bēdīga. To es tev apsolu. —Viņa pieglaudās Fabianam, tik cieši piekļāvās viņam, ka abiem aizrāvās elpa. — Tā, — viņa iesaucās, — un nu es gribu ēst!

Viņš izskatījās tik apjucis, ka viņa iesmējās.

Viņa paskaidroja: — Ja es kādu mīlēju, es gribu sacīt, ja mani kāds ir mīlējis, — tu taču mani saproti, vai ne? — man pēc tam vienmēr briesmīgi gribas ēst. Un bads nav brālis. Man te nekā nav ko ēst. Es nevarēju iedomāties, ka šajā šausmīgajā pilsētā tik drīz būšu tādā badā. — Viņa gulēja uz muguras un smaidīja, raudzīdamās griestos ar ģipša eņģeļu galvām.

Fabians piecēlās un teica: — Tad jau mums vajadzēs ielauzties. — Viņš izcēla Kornēliju no gultas, pārnesa pāri istabai, nolika zemē, attaisīja durvis un izvilka meiteni, kas spurojās pretī, gaitenī. Viņa turējās pretī, bet viņš paņēma viņu zem rokas un tad abi — mats matā Ādams un Ieva — aizgāja pa gaiteni līdz Fabiana istabas dūnām.

—   Tas nu gan ir par traku, — viņa vaimanāja un grasījās mukt projām. Bet Fabians nospieda durvju rokturi un iestūma meiteni istabā. Viņai tā klabēja zobi, ka žēl bija skatīties. Viņš ieslēdza gaismu, paklanījās un svinīgi teica: — "Doktors Fabiana kungs atļaujas sveikt doktori Batenbergas jaunkundzi savos apartamentos. — Tad viņš iemetās gultā un aiz prieka iekodās spilvenā.

—   Nē, — viņa teica, — tas ir neiespējami. — Taču beidzot viņa noticēja un sāka dejot.

Viņš piecēlās un raudzījās viņā. — Tu nedrīksti tik skaļi plaukšķināt sev pa gurniem, — viņš nopietni teica.

—   Šai dejā citādi nevar, — viņa atteica, joprojām dejodama un plaukšķinādama tikpat skaļi un dedzīgi. Tad viņa rāmiem soļiem piegāja pie galda, apsēdās krēslā, un, it kā nogludinādama kleitu, lai gan viņai, skaidri redzams, tādas mugurā nebija, teica: — Lūdzu, ēdienu karti.

Viņš atstiepa šķīvi, nazi, dakšiņu, maizi, desu un kēksu un, kamēr viņa ēda, tēloja vērīgu vecāko viesmīli. Vēlāk viņa parakņājās pa Fabiana grāmatplauktu,

pasita dažas grāmatas padusēr pasniedza viņam kreiso roku un cēli pavēlēja: — Aizgādājiet mani nekavējoties uz manu apartamentu!

Iekams viņi nodzēsa gaismu, tika norunāts, ka Kornēlijai nākamajā rītā viņš jāpamodina. Meitenei jārausta viņš tikmēr aiz auss, kamēr pamostas. Vakarā viņi gribēja atkal sastapties dzīvoklī. Kurš ierastos pirmais, tam blakus savu durvju rokturim ar zīmuli jāuzvelk krustiņš. Tika nolemts cik vien iespējams neļaut neko nomanīt atraitnei Holfeldei.

Tad Kornēlija izdzēsa gaismu. Viņa apgūlās Fabianam blakus un pateica: — Nāc! — Viņš glāstīja viņas augumu. Meitene saņēma viņa galvu savās rokās, piespieda lūpas viņam pie auss un čukstēja: — Nāc! Kā Zelova teica? Nu tad mazlietiņ ko citu!

VIENPADSMITĀ NODAĻA Pārsteigums fabrikā. Kreicbergs un savādnieks. Dzīve ir muļķīgs, paradums

Nākošajā rītā Fabians ieradās birojā stundas ceturksni pirms darba sākuma. Savā nodabā svilpodams, viņš pārlaida acis konkursa piezīmēm, ko direkcija no viņa gaidīja.

Fabrikai vajadzēja laist mazumtirdzniecībā apgrozībā simttūkstoš pavisam lētu speciāliesaiņojumu komplektu. Kastītēm vajadzēja būt numurētām, ar sešu dažādu šķirņu cigaretēm bez marku apzīmējuma. Pircējiem bija jāuzmin, cik cigarešu no sešām plaši pazīstamām šīs firmas markām ir katrā kastītē. Kas gribēja dabūt lētu kastīti, tam noteikti vajadzēja, ja viņš vēlējās atrisināt uzdevumu un iegūt balvu,

nopirkt pa vienai paciņai no sešiem speciāliesaiņoju miem, kas jau sen bija pārdošanā, tātad vēl sešas pa ciņas bez lētajām, īpašajām kastītēm. Ja nu atrastos šie simttūkstoš pieprasītāju, firma varētu laist apgro zībā sešsimttūkstoš citu iesaiņojumu, un kopā tiktu pārdots septiņsimttūkstoš kastīšu. Turklāt vēl vispārējs preču apgrozības kāpinājums, kas mēdz sekot veikli propagandētai pircēju pievilināšanai. Fabians sāka izdarīt aptuvenu kalkulāciju.

Ienāca Fišers, iesaucās: — Kas tad tas? — un ziņkārīgi raudzījās kolēģim pār plecu.

— Konkursa projekts, — Fabians teica.

Fišers uzvilka zaļo alpaka žaketi, ko viņš valkāja birojā, un jautāja: — Vai drīkstu jums pēc tam parādīt savu distihu?

— Lūdzu, šodien man ir lirisks noskaņojums,

Pie durvīm klauvēja. Istabā iespraucās fabrikas «labā roka» kurjers Šneidereits, vecīgs, uz kājām nedrošs vīrs, kas bija iesaukts par plakanās pēdas izgudrotāju. Viņš īgni nolika uz Fa-biana rakstāmgalda lielu, dzeltenu aploksni un tūlīt aizgāja.

Aploksnē bija Fabiana dokumenti, čeks galvenajai kasei un īsa vēstulīte ar šādu saturu.

«Ļoti godātais kungs, firma ir spiesta Jums paziņot, ka ar šo dienu tiekat atbrīvots no darba. Mēneša beigās izmaksājamo algu kase Jums izsniegs jau šodien. Mēs esam atļāvušies pielikumā labprātīgi izteikt apliecinājumu, ka propagandas darbā Jūs esat parādījis sevi kā īpaši kvalificētu darbinieku. Atbrīvošana no darba ir uzraudzības padomes lēmuma nožēlojams rezultāts sakarā ar reklāmas budžeta samazināšanu. Mēs pateicamies Jums par firmā paveikto darbu un novēlam Jums turpmākajā dzīvē visu labāko.» Paraksts. Viss.

Fabians brīdi sēdēja kā sastindzis. Tad piecēlās, apģērbās, iebāza aploksni mēteļa kabatā un teica Fi-

šeram:

—   Uz redzēšanos. Lai jums labi klājasl

—   Kur jūs gribat iet?

—   Mani nupat kā atlaida no darba.

Fišers pielēca kājās. Kļuva zaļš sejā.

—Ko jūs sakāt! Draudziņ, tad taču man atkal ir laimējies!

—   Jums ir mazāka alga, — Fabians piebilda. — Jūs varat palikt.

Fišers piegāja pie atlaistā darba biedra un ar miklu plaukstu spieda viņam roku, izteikdams nozēlu. — Par laimi, jūs esat savaldīgs. Jūs, pirmkārt, esat dūšīgs puisis, un, otrkārt, jums nav sieva uz kakla.

Pēkšņi istabā ienāca direktors Breitkopfs, brīdi vilcinājās, redzot, ka Fišers nav viens pats, un beigu beigās pateica «labrīt»,

—   Labrīt, direktora kungs, — Fišers sveicināja un divas reizes paklanījās. Fabians nelikās direktoru redzam, pagriezās pret Fišeru un teica:

—   Uz galda ir mans konkursa projekts. Nododu jums to mantojumā. — Ar šiem vārdiem viņš atstāja savu darba lauku un pēc tam saņēma kasē divsimt septiņdesmit markas. Iekams Fabians izgāja uz ielas, viņš brīdi uzkavējās fabrikas vārtos. Garām aizdārdināja kravas mašīna. Telegrammu iznēsātājs nolēca no velosipēda un iesteidzās namā viņpus ielas. Blakus māju apjoza stalažas. Mūrnieki stāvēja uz laipām un apmeta pelēko, aplupušo sienu. Vesela rinda raibu mēbeļu mašīnu lēni iegriezās blakus ielā. Telegrammu iznēsātājs nāca atpakaļ, steigšus uzkāpa velosipēdā un brauca tālāk. Fabians stāvēja vārtos, pa-

taustīja, vai nauda vēl ir kabatā, un domāja: «Kas ar mani notiks?» Tad devās pastaigāties, jo strādāt nevajadzēja.

Viņš klaiņoja krustām šķērsām pa pilsētu, ap pusdienas laiku iedzēra pie Ašingera tasi kafijas — ēst nepavisam negribējās — un tad no jauna devās pastaigā, lai gan labāk būtu skumīgs, nolīdis dziļā mežā. Bet kur lai te atrod dziļu mežu? Viņš gāja un gāja un deldēja savas bēdas kā zābaku zoles. Belle-Alliance ielā viņš atkal ieraudzīja māju, kurā bija nodzīvojis divus semestrus studenta gados. Tā tur stāvēja kā veca paziņa, kas ilgi nav redzēta un samulsusi gaida, vai to sveicinās vai nesveicinās. Fabians uzgāja augšā pa kāpnēm un apskatījās, vai vecā slepenpadomnieka atraitne vēl vienmēr te dzīvo. Bet pie durvīm bija sveša plāksnīte. Viņš apgriezās, lai ietu prom. Vecā dāma bija bijusi pilnīgi baltu galvu un ļoti skaista. Atmiņā atausa sirmgalves bērnišķīgās sejas pareizie vaibsti. Inflācijas ziemā viņam nebija naudas apkurei. Mētelī satinies, viņš bija sēdējis tur augšā un gatavojis priekšlasījumu par Šillera morāli estētisko sistēmu. Svētdienās vecā dāma reizēm ielūdza viņu pusdienās un pastāstīja par notikumiem sava plašā paziņu loka ģimenēs. Vienmēr — gan toreiz, gan tagad — viņš bija nabaga badmira, un viņam bija lielas izredzes tādam pašam palikt. Viņam nabadzība jau bija kļuvusi par sliktu paradumu, tāpat kā citiem sēdēšana ar līku muguru vai nagu graušana.

Pagājušo nakti, jau laizdamies miegā, viņš bija vēl nodomājis: varbūt tomēr vajadzēja iesēt šai pilsētā, kur godkārība tik ātri deva augļus, kaut mazliet godkārības, varbūt tomēr vajadzēja izturēties pret sevi mazliet nopietnāk un nedrošajā pasaules telpā, it kā tur viss būtu kārtībā, iekārtot sev omulīgu trīsistabu dzīvokli; varbūt bija grēks mīlēt dzīvi un neizturēties pret to nopietni. Kornēlija — sievišķīgā praktikante bija gulējusi līdzās un vēl miegā viņam spiedusi roku. No rīta viņa bija stāstījusi Fabianam, ka naktī esot satrūkusies un pamodusies. Jo viņš esot gultā piecēlies sēdus un apņēmības pilns pateicis: «Es likšu reklāmas apgaismot!» Tad no jauna nolicies guļus.

Fabians lēni kāpa Kreicberga plakankalnē un apsēdās uz sola, kas pievērsa publikas uzmanību. Uz plāksnītes bija rakstīts: «Pilsoņi, saudzējiet savus apstādījumus!» Maģistrāts bija šo visai divējādi saprotamo teicienu parakstījis, maģistrātam bija jāzina, ko tas dara. Fabians aplūkoja kāda koka milzīgi resno stumbru. Miza bija saplaisājusi neskaitāmās vertikālās rievās. Pat kokiem bija savas raizes. Solam garām nāca divi mazi skolas zēni. Viens no tiem, kurš gāja, rokas uz muguras sakrustojis, sašutis vaicāja otram: — Vai to var pieļaut?

Otrs brīdi kavējās ar atbildi. Pēdīgi viņš teica:

— Ko tu bandai padarīsi! — Ko viņi vēl runāja, vairs nebija sadzirdams.

Laukumam no otras puses tuvojās dīvaina izskata cilvēks: kāds gados vecs kungs ar baltu-ķīļbārdiņu un nekārtīgi aizvērtu lietussargu. Viņam bija nevis mētelis, bet zaļa, izbalējusi pelerīne, un viņa galvu sedza cieta, pelēka platmale, kas pirms gadiem laikam bijusi melna. Viņš devās tieši uz solu, nomurminājis sveicienu, apsēdās blakus Fabianam, aizgūtnēm ņēmās klepot un ar lietussargu vilka smiltīs lokus. Vienu no lokiem viņš izveidoja kā zobratu, tā viduspunktu un otra loka centru savienoja ar taisni, sarežģīja šo skici ar līknēm un līnijām aizvien vairāk, gan blakus, gan virs tās rakstīja formulas, rēķināja, svītroja, rēķināja no jauna, .divkārt pasvītroja skaitli un pajautāja:

—   Vai jūs ko saprotat no mašīnām?

—    Diemžēl ne,-—Fabians teica. — Tas, kurš man uztic uzvilkt savu gramofonu, var būt drošs, ka tas nekad vairs nedarbosies. Mehāniskās šķiltavas, ar kurām es rīkojos, vairs nedeg. Līdz pat šai dienai es uzskatu elektrisko strāvu, kā, man šķiet, pats šis vārds apstiprina, par šķidrumu. Un netieku gudrs, kā tas var būt, ka pie elektrības tīkla pieslēgtas metāla kameras vienā pusē guļ kauti vērši, bet pa otru birst ārā gaļas konservu kārbas! Starp citu, jūsu pelerīne man atsauc-atmiņā internāta laiku. Katru svētdienu mēs soļojām šādā pelerīnē un zaļu cepuri galvā uz dievkalpojumu Mārtiņa Lutera baznīcā. Pa sprediķa laiku mēs visi gulējām, izņemot vienu, kam vajadzēja pārējos pamodināt, kad ērģelnieks sāka spēlēt korāli vai kad internāta skolotājs uzkāpa galerijā.

Fabians paraudzījās uz blakus sēdētāja pelerīni un juta, kā šis apģērba gabals uzjundī atmiņas. Viņš acu priekšā redzēja bālo, tuklo direktoru, redzēja, kā viņš ik rītu, lūgšanai sākoties, iekams apsēdās un atvēra dziesmu grāmatu, saliecās ceļgalos un pataustīja savas bikses, lai pārliecinātos, vai pasaulīgo prieku daikts vēl vienmēr turpat. Un viņš redzēja sevi vakaros izlavāmies pa iestādes vārtiem, skrienam pa krēslainajām ielām garām kazarmām, pāri apmācību laukumam, uzdrāžamies pa īres mājas kāpnēm un nospiežam zvana pogu. Viņš dzirdēja aiz durvīm savas mātes trīsošo balsi: «Kas tur ir?» Un viņš dzirdēja sevi aizgūtnēm saucam: «Es tas esmu, māmiņ! Es tikai gribēju paskatīties, vai. tev šodien ir labāk.»

Vecais kungs ar sava pavirši aizvērtā lietussarga galu tik ilgi vilka švīkas pasmiltlm, kamēr rēķins bija noslaucīts.

—» Varbūt jūs saprotat mani, ja nu jūs no mašīnām neko nesaprotat, viņš sacīja, i— Es esmu tā sauktais izgudrotājs, piecu zinātnisko akadēmiju goda biedrs. Tehnika ir man pateicību parādā par savu ievērojamo progresu. Turklāt mans nopelns ir, ka tekstilrūpniecība ražo ik dienas piecreiz vairāk vadmalas nekā senāk. Ar manām mašīnām daudzi nopelnījuši naudu, es pats arī. — Vecais kungs klepoja un nervozi plūkāja ķīļbārdiņu. — Es izgudroju miermīlīgas mašīnas un nemaz nemanīju, ka tie bija lielgabali. Pastāvīgais kapitāls nemitīgi auga, uzņēmuma produktivitāte palielinājās, taču nodarbināto strādnieku skaits samazinājās, mans kungs. Manas mašīnas bija lielgabali, kuri izsita no ierindas veselu strādnieku armiju. Tie satrieca tiesības eksistēt simtiem tūkstošu strādnieku. Kad biju Mančestrā, redzēju, kā policija izklīdina atlaistos strādniekus. Ar zobeniem kapāja viņu galvas. Kādu mazu meitenīti samīdīja zirgs. Un es biju vainīgs pie visa. — Vecais kungs atstūma no pieres cieto platmali un klepoja. — Kad es atgriezos mājās, mana ģimene iecēla man aizbildni. Viņiem nebija pa prātam, ka sāku izdāvāt naudu, un paskaidroju, ka vairs neielaižos nekādās darīšanās ar mašīnām. Un tad es devos projām. Viņiem ir no kā iztikt, viņi dzīvo manā mājā pie Štarnberga ezera, kopš pusgada esmu bez vēsts pazudis. Pagājušajā nedēļā es izlasīju avīzē, ka manai meitai piedzimis bērns. Tā nu esmu kļuvis vectēvs un klimstu kā klaidonis pa Berlīni.

—Vecums no gudrības nepasargā, — Fabians teica. Diemžēl visi izgudrotāji nav tik sentimentāli.

— Es gribētu braukt uz Krieviju un darboties tur.

Bet tur bez pases nedrīkst doties. Un, ja uzzinās manu vārdu, tad tieši tādēļ man neļaus braukt. Manā krūškabatā ir skices un aprēķini tādu steļļu iekārtai, kas visas līdzšinējās tekstilmašīnas atstāj ēnā. Miljonu vērtības slēpjas manā salāpītajā kabatā. Bet es labāk cietīšu badu. — Vecais kungs lepni uzsita sev pa krūtīm un atkal sāka klepot. <— Šonakt es pārnakšņošu Jorka ielā numurs 93. īsi pirms vārtu slēgšanas es ieiešu namā. Ja šveicars jautās, kur gribu iet, es teikšu, ka apmeklēšu Grīnbergus. Tie dzīvo ceturtajā stāvā. Vīrs ir pasta nodaļas galvenais pārzinis. Es uzkāpšu augšā. Paiešu garām Grīnbergu ģimenes dzīvoklim un uzkāpšu līdz bēniņiem. Tur apsēdīšos uz kāpnēm. Varbūt bēniņu durvis būs vaļā. Dažreiz tur kādā kaktā pagadās vecs matracis. Agri no rīta es atkal pazūdu.

»— Kā jūs pazīstat Grīnbergus?

— Pēc adrešu grāmatas, — izgudrotājs atbildēja. — Man taču jānosauc kāds mājas iedzīvotājs, ja gadījumā šveicars apjautājas par maniem nodomiem. Nākošā rītā blēdīšanās bieži vien atklājas. Bet mūžsenā prasība —cienīt vecumu un sirmu galvu ir nesusi augļus, tā ietekmē pat šveicarus. Turklāt es savu adresi ik di§ņas mainu. Ziemā es kādā privātskolā mācīju fiziku! Diemžēl šis mācību kurss noliedza tehnikas brīnumu. Tas nebija pa prātam ne skolniekiem, ne direktoram. Es atzinu par labāku veselu gada ceturksni sildīties pasta nodaļās. Tagad man šo nodaļu vairs nevajag. Laiks ir silts. Nu es stundām ilgi sēžu stacijās un noraugos, kā ļaudis aizbrauc, atbrauc vai paliek uz vietas. Tas viss ir gaužām saistoši. Es tur sēžu un priecājos, ka dzīvoju.

Fabians uzrakstīja savu adresi un iedeva zīmīti vecajam vīram. — Uzglabājiet šo zīmīti! Un, ja nu jūs kāds šveicars pirms laik-a noved lejā pa kāpnēm, nāciet pie manis. Varat pārgulēt uz manas kušetes,

Vecais kungs izlasīja zīmīti un vaicāja: — Ko par to teiks jūsu saimniece?

Fabians paraustīja plecus.

Mana klepus dēļ jums nav ko baiļoties, — vecais teica. — Kad naktīs sēžu tumšās kāpņu telpās, es nemaz neklepoju. Es savaldos, lai neizbiedētu nama iemītniekus. Jocīgs dzīves veids, vai ne? Es kā" nabags sāku, vēlāk biju bagāts vīrs, tagad atkal esmu pēdējais plukata, — tam visam nav nekādas nozīmes. Vienalga, šā vai tā. Vai nu saule apspīd mani uz manas terases Leoni, vai te Kreicbergā — tas man tikpat vienaldzīgi kā pati saule, Vecais kungs klepoja un izstaipīja kājas. Fabians piecēlās un sacīja, ka viņam jādodas tālāk.

—   Kāda tad īsti ir jūsu nodarbošanās? — izgudrotājs apjautājās.

—   Bezdarbnieks, — Fabians atbildēja un gāja prom pa aleju, kas veda atpakaļ Berlīnes ielās.

Kad viņš vakarā pēc stundām ilgas klaiņošanas grīļīgiem soļiem iegāja dzīvoklī, viņš tūdaļ gribēja doties pie Kornēlijas un pavēstīt viņai par savu nelaimi. Jau iedomājoties vien sagaidāmo sarunu, viņš jutās stipri satraukts. Varbūt viņš bija tikai izsalcis.

Saimniece Holfelda kundze izjauca viņa nodomu. Viņa stāvēja koridorā un pa savai paražai bez vajadzības noslēpumaini čukstēja, ka esot atnācis Labude. Labude sēdēja Fabiana istabā, un viņam, kā likās, sāpēja galva. Viņš esot atnācis atvainoties, jo pagājušajā naktī neatsveicinājies atstājis lokālu. Patiesībā viņš gribēja uzzināt pavisam ko citu. Viņš gribēja uzzināt, kādas ir Fabiana domas par Zelovas izturēšanos. Labude bija cilvēks ar morāliskiem uzskatiem, un viņš allaž bija godkārīgi tiecies savu biogrāfiju uzrakstīt tūlīt tīrrakstā bez uzmetuma un bez kļūdām. Bērnībā viņš nekad nebija neglīti saskricelējis dzēšlapas. Viņa uzskats par morāli pamatojās uz kārtības mīlestību. Vilšanās Hamburgā iedragāja viņa personisko kārtības sistēmu un tātad arī viņa morāli. Dvēseliskais stundu plānojums bija apdraudēts. Raksturs zaudēja balstu. Nu viņš, kas atzina mērķtiecību un kam tā bija nepieciešama, ieradās pie Fabiana, kurš bija lietpratējs bezmērķībā. Viņš cerēja, ka varēs no viņa iemācīties, kā izbaudīt nemieru un tomēr palikt mierīgs.

—   Tu neizskaties labi, — Fabians sacīja.

—    Augu nakti ne acu neesmu aizvēris, — draugs teica. — Šī Zelova ir gan grūtsirdīga, gan vulgāra — viss kopā. Viņa var stundām ilgi sēdēt uz dīvāna un murmināt visādas cūcības, it kā lūgšanu skaitīdama. Aizklausīties nevar. Alkoholu viņa dzer tādos daudzumos, ka jūties piedzēries, tikai noskatoties vien. Pēkšņi viņa atkal attop, ka ir ar vīrieti dzīvoklī viena pati, un tad tikai turies. Pie tam viņa noteikti nejūtas kā normāla sieviete. Bet par lezbieti es viņu arī neuzskatu. Man liekas — lai gan tas skan jocīgi, ka viņa ir homoseksuāla.

Fabians ļāva, lai draugs stāsta. Un, tā kā viņš ne par ko nebrīnījās, Labude nomierinājās.

—   Rīt es uz pāris dienām braucu uz Frankfurti, iekams atvadījās, viņš vēl piebilda. — Rasovs arī dodas turp, mēs gribam tur nodibināt iniciatīvu grupu. Pa to laiku meitene var palikt otrā numura dzīvoklī. Pēdējos mēnešus viņai klājies sasodīti draņķīgi. Viņai reiz jāizguļas. Uz redzēšanos, Jakob. Viņš devās prom.

Fabians gāja uz Kornēlijas istabu. Ko viņš teilcs par atlaišanu? Bet tur sēdēja skulptore Ruta Reitere, kura izskatījās diezgan nožēlojama un nepavisam nebija pārsteigta, viņu te ieraugot; īsos vārdos viņa atkārtoja to, ko jau bija sīki izstāstījusi Batenbergai: mazā Kulpa bija aizvesta uz CharitйK Viņa bija turp nogādāta iekšķīgu ievainojumu dēļ, un nāves kandidāts Vilhelmi ar koka kāju kopš pagājušās nakts gulēja ateljē, cīnījās pēc elpas, elsa un grasījās doties uz viņpasauli.

Kornēlija bija izņēmusi no kofera pāris tasīšu, šķīvju un dakšiņu, kaut ko pagādājusi maltītei un jauki uzklājusi galdu. Pat" par baltu galdautu un puķu pušķi bija padomāts. Reitere teica, ka viņa nu iešot projām. Taču, kamēr viņa neaizmirstot, — vai viņi nezinot, kur dzīvo jaunais Labude. Bija skaidrs, ka viņa tikai tāpēc te ieradusies. Viņa bija cerējusi no savas skolas draudzenes uzzināt Fabiana adresi un savukārt no viņu Labudes dzīves vietu, jo Grunevaldes villas personāls nebija varējis sniegt nekādas ziņas.

— Es zinu, kur viņš dzīvo, — Fabians sacīja. — Bez tam viņš pirms dažām minūtēm bija tepat blakus manā istabā. Adresi es nedrīkstu teikt.

—   Viņš bija te? — skulptore iesaucās. —« Uz redzēšanos! — Viņa metās prom.

—   Viņai trūkst Zelovas, — Kornēlija teica.

— Viņai trūkst slikta ieraduma, — Fabians sacīja.

—   Man gan ne. —Kornēlija noskūpstīja viņu un vilka pie galda, lai viņš apbrīnotu sagatavotās vakariņas. — Vai tev patīk? «— Kornēlija jautāja.

—   Lieliski. Gaužām skaisti. Starp citu, esi tik jauka un vienmēr man pajautā, ja gadās kas apbrīnas cienīgs. Tev laikam ir jauna kleita? Šos auskarus esmu jau redzējis? Vai tev arī vakar mati bija pāršķirti celiņā pa vidu? To, kas man patīk, es nekad neiegaumēju. Man to vajag parādīt melnu uz balta.

—Tev ir vienvienīgi kļūdas! — viņa iesaucās. — Katru atsevišķu tavu kļūdu es varētu ienīst, bet visas kopā es mīlu.

Pa maltītes laiku viņa sacīja, ka rīt stāšoties darbā. Šodien viņa bija iepazīstināta ar daudziem kolēģiem, dramaturgiem, režisoriem un direktoriem, un viņa pastāstīja, cik solīds un plašs ir nams, kurā mīt ievērojamie cilvēki, kas traucas no vienas konferences Uz otru un liek šķēršļus skaņu filmas attīstībai. Fabians atlika savu ziņojumu uz vēlāku laiku.

Kad viņi bija paēduši, Kornēlija nolika šķīvi ar divām sviestmaizēm pie malas un smaidīdama teica: Neaizskaramā deva. Tu nosarki.

Viņa pamāja ar galvu. — Dažreiz tu tātad tomēr pamani, ja ir kaut kas apbrīnošanas vērts.

Fabians ieteica iziet mazā pastaigā. Viņa apģērbās. Viņš pa to laiku pārdomāja, kā pastāstīt Kornēlijai par atlaišanu no darba. Taču pastaigāties neizdevās. Kad viņi bija izgājuši no mājas, kāds viņiem aiz muguras ieklepojās un nepazīstams vīrietis teica «Labvakar». Tas bija izgudrotājs pelerīnē.

Jūs man tā attēlojāt savu dīvānu, ka man šodiēn tika sagandēta jebkura patika izmantot kāpnes uli bēniņus, — viņš stāstīja. — Es apmetu līkuinu pa Jorka ielu un nu esmu ieradies šeit. īstenībā es sev pārmetu, ka jūs apgrūtinu, jo galu galā jūs pats taču esat bez darba.

— Tu esi bez darba? — Kornēlija jautāja. [6]— Vai tā ir taisnība?

Vecais kungs nevarēja vien beigt atvainoties, viņš esot bijis pārliecināts, ka jaunā dāma ir lietas kursā.

—   Šorīt man uzteica. — Fabians palaida vaļā Kornēlijas roku. — Šķiroties man iespieda rokā divsimt septiņdesmit marku. Ja es samaksāšu uz priekšu īres naudu, man paliks vēl simt deviņdesmit marku. Vakar es būtu par to pasmējies.

Novietojuši veco kungu uz dīvāna un nolikuši viņam blakus stāvlampu, jo viņš gribēja vēl nodarboties ar savu noslēpumaino mašīnu aprēķiniem, viņi pateica vecajam ar labu nakti un gāja uz Kornēlijas istabu. Fabians vēlreiz atgriezās un atnesa viesim dažas sviestmaizes.

—   Es apsolos neklepot, večuks čukstēja.

—Te jūs drīkstat klepot. Jūsu kaimiņš blakus istabā atļaujas vēl pavisam citādas izpriecas, un saimniece Holfelda kundze, kura agrāk nebija spiesta izīrēt istabas, tāpēc, neizveļas ārā no gultas. Tikai, ko mēs rīt no rīta darīsim, to es tagad nezinu. Saimniece domā, ka viņas mēbeles ir brīnišķīgas, un, ja kāds svešinieks visu nakti būs gulējis uz viņas dīvāna, tad viņa par to nopietni noskaitīsies. Guliet mierīgi. Rīt no rīta es jūs pamodināšu. Gan līdz tam laikam man kaut kas ienāks prātā.

—   Ar labu nakti, jaunais draugs, — vecais piebilda un izņēma no kabatas vērtīgos papīrus. — Pasveiciniet līgavas jaunkundzi!

Kornēlija izskatījās tik laimīga, ka Fabians nevarēja vien nobrīnīties. Stundu vēlāk viņa jau ņēmās notiesāt neaizskaramo devu.

—   Ai, cik dzīve ir skaista! — viņa iesaucās.1 — Kādas ir tavas domas par uzticību?

—   Vispirms norij kumosu un tad runā cēlus vārdus!

Viņš sēdēja Kornēlijai blakus, aptvēris rokām ceļgalus, un raudzījās lejup uz meiteni, kas izstiepusies gulēja gultā.

Es uzskatu, ka tāda ir, tikai gaidu uz izdevību to parādīt, un bez tam līdz vakardienai es domāju, ka neesmu Spējīgs būt uzticīgs!

—   Tā ir atzīšanās mīlestībā, — viņa klusi noteica,

—          Ja tu tagad sāksi kaukt, es tevi nopēršu! — viņš teica.

Viņa piecēlās no gultas, uzvilka savas īsās rozā biksītes un nostājās Fabianam iepretī. Viņa smaidīja caur asarām.

—          Es kaucu, — viņa nomurmināja. — Nu tagad izpildi savu solījumu. — Viņa pieliecās. Fabians novilka viņu blakus sev uz gultas. Kornēlija teica:

—   Mans mīļais! Tu neraizējies, mans mīļais!

DIVPADSMITĀ NODAĻA Izgudrotājs skapi. Nestrādāt ir negods. Mātei ir viesizrāde

Kad Fabians nākamajā rītā gribēja izgudrotāju modināt, tas jau bija piecēlies! nomazgājies un apģērbies viņš sēdēja pie galda un rēķināja.

«r— Vai labi gulējāt?

vecais vīrs bija ļoti labā omā un kratīja viņam roku.

Lielisks dīvāns, viņš teica un noglaudīja bruņo atzveltnī, it kā tā būtu zirga mugura. — Vai man laiks pazust?

—          Man ir kāds priekšlikums, — Fabians sacīja. — Kamēr es mazgājos, saimniece ienes man istabā brokastis, un tur viņa nedrīkst jūs sastapt, — tad būs skandāls. Kad viņa aizies, jūs atkal būsiet man mīļš viesis. Tad jūs mierīgi varēsiet te palikt vēl pāris stundu. Es jūs, protams, atstāšu vienu, jo man jāmeklē darbs.

—          Tas nekas, — vecais atbildēja. — Es pašķirstīšu grāmatas, ja jūs atļaujat. Bet kur lai palieku, kamēr jūs mazgāsieties?

—   Manuprāt, paslēpieties skapī, «— Fabians teica.

—   Skapis noder kā patvērums, līdz šim tam bija loma laulības pārkāpšanas komēdijās. Atteiksimies no šīs tradīcijas, cienījamais viesi! Vai jums ir pa prātam mans priekšlikums?

Izgudrotājs atvēra skapja durvis, skeptiski paraudzījās tanī un jautāja:

—   Vai jūs mēdzat ilgi mazgāties?

Fabians nomierināja viņu, pastūma pie malas ziemas mēteli un savu otru uzvalku un teica, lai viesis kāpj skapī. Vecais kungs apņēma ap pleciem pelerīni, uzlika galvā cepuri, iespieda padusē lietussargu un ierāpās skapī, kas visos stūros nokrakšķēja.

—   Un ja viņa mani te atrod?

—   Tad es ar pirmo datumu izvākšos.

Izgudrotājs atbalstījās uz lietussarga, pamāja un

teica:

—   Nu tik lieniet vannā!

Fabians aizslēdza skapi, piesardzības labad izņēma atslēgu un koridorā uzsauca:

— Holfelda kundze, brokastis!

Kad viņš iegāja vannasistabā, Kornēlija viscaur noziepējusies sēdēja vannā un smējās.

— Tev jānoberž man mugura, viņa čukstēja.

—   Man ir briesmīgi īsas rociņas.

—          Tīrība uzlabo omu, — Fabians piebilda un noziepēja viņai muguru. Pēc tam Kornēlija atmaksāja viņam ar to pašu. Beigās abi sēdēja viens otram pretī vannā un spēlēja «jūras viļņošanos».

Vai nav traki, — viņš teica, — pa šo laiku manā skapī sēž izgudrotāju karalis un gaida atbrīvošanu. Man jāpasteidzas.

Viņi izkāpa no vannas un berza viens otru ar frotē dvieli, tā ka āda sāka svilt. Tad viņi šķīrās.

—   Uz redzēšanos vakarā, — Kornēlija čukstēja.

Viņš skūpstīja meiteni. Viņš atvadījās no viņas

acīm, no lūpām un kakla, no katras ķermeņa daļas. Tad steidzās uz savu istabu. Brokastis bija ienestas. Fabians atslēdza skapī. Vecais kungs ar stīvām kājām izkāpa ārā un ilgi klepoja, lai panāktu nokavēto.

—   Tagad komēdijas otrais cēliens, — Fabians teica, izgāja koridorā, attaisīja priekšnama durvis, atkal tās aizcirta un iesaucās: — Lieliski, tēvoc, ka tu mani beidzot reiz apciemo! Nāc, lūdzu, iekšā! — Ar laipniem vārdiem viņš ieveda izdomāto personu istabā un pamāja pārsteigtajam izgudrotājam ar galvu. — Tā nu jūs esat oficiāli ieradies. Apsēdieties! Te ir otra tase.

— Un turklāt es esmu jūsu tēvocis.

—   Radnieciskas attiecības nomierinoši ietekmē saimnieces, — Fabians paskaidroja.

—   Kafija gan ir laba. Vai drīkstu paņemt maizīti? — Vecajam kungam pamazām aizmirsās skapis. — Ja es nebūtu aizbildniecībā, es jūs ieceltu par visa sava īpašuma mantinieku, cienījamais brāļadēls, — viņš sacīja un svinīgā noskaņojumā sāka ēst.

—   Jūsu hipotētiskais piedāvājums pagodina mani, — Fabians atteica.

Paklausot jaunā tēvoča mudinājumam, viņi saskandināja kafijas tases un uzsauca «Prozitl».

—   Es mīlu dzīvi, — vecais,-vīrs atzinās un mazliet samulsa. — Es īsti mīlu dzīvi tikai kopš tā laika, kamēr esmu nabags. .Dažreiz es varētu aiz prieka iekost saules starā vai vēja pūsmā, kas uzvēdī parkā. Vai /.ināt, kāpēc tā? Es bieži domāju par nāvi, un kas par to domā mūsdienās? Neviens nedomā par nāvi. Ikviens ļauj tai sevi pārsteigt kā vilciena katastrofā vai kādā citā neparedzētā nelaimē. Tik muļķi kļuvuši cilvēki. Es ik dienas domāju par to, jo ik dienas tā var pamāt man ar roku. Un tāpēc, ka es domāju par nāvi, es mīlu dzīvi. Tas ir lielisks izgudrojums, un es esmu izgudrojumu speciālists.

—   Un cilvēkus?

—   Globusam ir kašķis, — vecais noņurdēja.

—   Vienlaikus mīlēt dzīvi un ienīst cilvēkus — tas reti kad beidzas labi, — Fabians teica un piecēlās. Viņš pameta viesi, kas vēl aizvien dzēra kafiju, palūdza Holfelda kundzi netraucēt tēvoci un devās uz sava kvartāla darba biržu.

Pēc sarunas ar trim ierēdņiem, proti, pēc divām stundām, viņš uzzināja, ka nokļuvis nepareizā vietā un ka viņam jāiet uz rietumu filiāli, kura tieši domāta kantora kalpotājiem. Ar autobusu viņš aizbrauca līdz Vitenberga laukumam un gāja uz norādīto iestādi. Informācija izrādījās nepareiza. Viņš nokļuva bezdarbnieču medicīnas māsu, bērndārznieču un stenotipistu barā un kā vienīgais apmeklētājs vīrietis izraisīja vislielāko uzmanību.

Fabians devās prom, izgāja uz ielas un pāris namu tālāk atrada kādu veikalu, līdzīgu patērētāju biedrības uzņēmumam, taču pašlaik tur bija darba biržas

filiāle, kurā viņam vajadzēja pieteikties. Aiz kādrei zējās letes sēdēja ierēdnis, viņa priekšā garā rind stāvēja kalpotāji, bezdarbnieki, tie cits pēc cita no lika viņam uz letes savas bezdarbnieka reģistrācijas kartītes un saņēma vajadzīgo-kontroles atzīmi.

Fabians brīnījās, ka šie bezdarbnieki bija tik rūpīgi apģērbušies, varēja teikt, ka daži pat izskatījās eleganti, un tas, kurš būtu viņus sastapis uz Kūrfirstendama, nešaubīgi tecētu, ka tie ir dīkdieņi aiz brīva ļ prāta. Varbūt rīta gājiens uz bezdarbnieku reģistrāciļ jas punktu šiem ļaudīm šķita kā pastaiga pa smalkām ļ iestāžu ielām. Apstāšanās pie skatlogiem vēl pagaidām neko nemaksāja, un kas varēja pateikt, vai viņi 1 nespēj nekā nopirkt vai tikai negrib to darīt? Viņi I bija tērpušies savos svētku apģērbos, un viņiem bija 1 uz to tiesības, jo kam gan vēl bija tik daudz svētku 1 dienu kā viņiem?

Nopietni un apņēmīgi viņi stāvēja rindā un gaidīja, ļ kamēr drīkstēja savas bezdarbnieka reģistrācijas karj tītes atkal iebāzt kabatā. Tad devās prom, it kā at< stādami kādu zobārstniecības klīniku. Reižu reizēm | ierēdnis nopukojās un nolika kartīti pie malas. Palīgs i ienesa to blakus telpā. Tur lepni sēdēja inspektors j un paskaidroja neakurātajam punkta apmeklētājam, | ka jāievēro noteikumi. Laiku pa laikam uz sliekšņa ; parādījās īpašs portjē un nosauca kāda vārdu.

Fabians lasīja pie sienām izliktos paziņojumus. Bija -J aizliegts nēsāt roku apsējus. Bija aizliegts dot citam ļ tālākai lietošanai ielu dzelzceļa pārsēšanās biļetes. Bija ] aizliegts izraisīt politiskas debates un tanīs pašam I piedalīties. Tika paziņots, kur var noteikti dabūt par trīsdesmit feniņiem sātīgas pusdienas. Tika paziņots, ; ka mainītas kontroles dienas personām, kuru uzvārdi sākas ar attiecīgu burtu. Tika paziņots, kuru profesiju birojs mainījis adresi un izziņu izsniegšanas laiku. Tika paziņots. Bija aizliegts. Sija aizliegts. Tika paziņots.

Telpa pamazām kļuva tukšāka. Fabians nolika ierēdnim uz galda savus dokumentus. Ierēdnis sacīja, ka propagandas darba speciālistus šeit nepieņem, un ieteica Fabianam doties uz iestādi, kas paredzēta brīvajām profesijām, zinātniekiem un māksliniekiem. Viņš pateica adresi.

Fabians aizbrauca ar autobusu līdz Aleksandra laukumam. Bija turpat jau pusdienas laiks. Jaunajā filiālē viņš iekļuva ļoti raibā sabiedrībā. Pēe izliktajiem paziņojumiem viņš secināja, ka te droši vien pieņem ārstus, juristus, inženierus, agronomus, kam ir diploms, un mūzikas skolotājus.

—   Es tagad saņemu krīzes pabalstu, — sacīja kāds maza auguma vīrietis, — divdesmit četras markas un piecdesmit feniņus. Uz katru manas ģimenes locekli nedēļā iznāk divas markas un septiņdesmit divi feniņi un ik dienas uz vienu ģimenes locekli trīsdesmit astoņi feniņi. Savā pārpilnam brīvajā laikā esmu to sīki aprēķinājis. Ja tā turpināsies, es tuvākā laikā izdarīšu ielaušanos.

—   Ja vien tas būtu tik viegli, — nopūzdamies teica viņa kaimiņš, tuvredzīgs jauneklis. Pat zagt ir jāmācās. Es veselu gadu nosēdēju valsts literārās Nodevības dēļ. Tātad ir arī patīkamāka vide.

—   Vismaz pašlaik man tas gluži vienalga, —satraukti pateica mazā auguma vīrietis. 1 — Mana sieva nevar iedot bērniem līdzi uz skolu pat gabalu maizes. Es nespēju ilgāk to noskatīties.

—   It kā zagšanai būtu kāda jēga, — sacīja kāds liela auguma vīrs ar platiem pleciem, kurš stāvēja, balstīdamies pret logu. — Kad sīkpilsonim nav ko

bāzt mutē, viņš tūlīt grib pāriet pie. skrandu proletariāta. Kāpēc jums nav šķiras apziņas, mazo, nožē-; lojamo cilvēciņ? Vai jūs joprojām nenomanāt, kur jūsu īstā vieta? Palīdziet taču sagatavot politisko revolūciju.

—   Līdz tam laikam mani bērni būs nomiruši badā.

— Ja jūs iesēdinās, tāpēc ka būsiet ko nočiepuši,

jūsu dārgie kungu bērni vēl ātrāk nomirs badā, — vīrs pie loga teica. Tuvredzīgais jauneklis pasmējās un it kā atvainodamies paraustīja plecus.

—   Man ir galīgi cauras pazoles, — teica mazā auguma vīiietis. — Ja es katrreiz skriešu šurp, kurpes nedēļas laikā būs pagalam, un braukšanai man nav naudas.

—   Vai jūs no sociālās aizgādības nesaņemat zābakus? — tuvredzīgais jautāja.

Man ir ļoti vārīgas kājas, — sīkaudzis vīrelis paskaidroja.

—   Tad pakarieties! — vīrs pie loga sacīja.

— Viņam ir ļoti vārīgs kakls, — Fabians piebilda. , Jauneklis bija nolicis uz galda pāris naudas gabalu un skaitīja savu kapitālu. — Puse naudas aiziet regulāri par lūgumrakstiem. Turklāt pasta izdevumi. Markas atbildēm. Katru nedēļu man jāliek pārrakstīt un apstiprināt apliecības. Neviens nesūta dokumentus atpakaļ. Pat atbildi nesaņemu. Kantoru žurkas laikam manas atbildēm paredzētās markas pievieno savām marku kolekcijām.

—   Bet iestādes taču dara, ko vien iespēj, — vīrs pie loga teica. — Starp citu, viņi noorganizējuši bezdarbniekiem par brīvu zīmēšanas kursus. Tā ir īsta labdarība, mani kungi. Pirmkārt, iemācīsies zīmēt ābolus un bifštekus, un, otrkārt, tos redzot, būsi paēdis. Mākslinieciska audzināšana aizstāj pārtikas produktus.

, Sīkulis vīrietis, kam, šķiet,-bija zudusi jebkura humora izjūta, nomākts sacīja:

—   Tas man nemaz neder. Es pats esmu zīmētājs.

Cauri uzgaidāmai telpai gāja kāds ierēdnis, un Fabians, jau kļuvis tramīgs, apvaicājās, vai viņam ir izredzes šeit ko nokārtot. Ierēdnis jautāja, vai viņam Ir reģionālās darba biržas apliecība.

—         Vai jūs vēl neesat piereģistrējies? Tas jums bija vispirms jāizdara.

—         Došos atkal turp, kur pirms piecām stundām savu turneju sāku, — Fabiaņs teica. Bet ierēdnis bija jau aizgājis.

—          Apkalpošana ir pieklājīga, — jauneklis teica, — bet, ka izziņas aizvien ir pareizas, to gan neviens nevar apgalvot.

Fabians brauca ar autobusu uz sava rajona darba biržu. Braukšanai viņš bija iztērējis jau veselu marku un aiz dusmām vairs neraudzījās laukā pa logu.

Kad viņš nonāca galā, iestāde bija slēgta.

— Parādiet vēlreiz savus dokumentus, — šveicars teica. — Varbūt varu jums palīdzēt. — Fabians pasniedza krietnajam vīram papīru kaudzīti. — Lūk, kā, — durvju sargs paskaidroja, pamatīgi izpētījis papīrus, — jūs taču nemaz neesat bezdarbnieks.

Fabians apsēdās uz viena no bronzas klātajiem jūdžu stabiem, kas greznoja iebrauktuvi.

—          Jums, tā sakot, līdz mēneša beigām izmaksāts par atvaļinājumu. Jūs taču esat saņēmis naudu no savas firmas.

Fabians pamāja ar galvu.

— Tad pienāciet pēc divām nedēļām vēlreiz, — šveicars ieteica. — Pa šo laiku pamēģiniet ar iesniegumiem. Palasiet darba piedāvājumus avīzēs. Liela jēga tur nav, bet nekas ar to nav zaudēts.

—   Laimīgu ceļu, — Fabians pats sev teica, paņēma no šveicara dokumentus un devās uz Tīrgarteni, kur gribēja notiesāt pāris maizīšu. Beigu beigās viņš tās tomēr izbaroja gulbjiem, kas ar saviem mazuļiem peldēja pa Jauno ezeru.

Kad Fabians pievakarē iegāja savā istabā, viņš tur sastapa māti. Viņa sēdēja uz dīvāna un, nolikdama kādu grāmatu pie malas, teica:

—   Tu esi pārsteigts, manu zēn.

Abi apkampās. Viņa turpināja:

—    Es gribēju palūkoties, kā tu dzīvo. Tēvs pa to laiku pieskatīs veikalu. Esmu noraizējusies par tevi. Tu vairs neatbildi uz manām vēstulēm. Desmit dienu tu neesi rakstījis. Man nekur nebija miera, Jakob.

Viņš apsēdās blakus mātei, glaudīja viņas rokas un stāstīja, ka viņam klājas labi.

Viņa vērīgi aplūkoja dēlu.

—   Vai esmu ieradusies pie tevis nereizē?

Fabians papurināja galvu. Viņa piecēlās.

Veļu es jau ieliku skapī. Tava saimniece varēja gan reiz te iztīrīt. Vai viņa vēl aizvien tādām lietām par smalku? Vai tu zini, ko esmu atvedusi? — Viņa attaisīja skalu grozu un nolika sainīšus uz galda. — Asinsdesa, — viņa teica, — vesela mārciņa, tu jau zini — no Platās ielas. Auksta šnicele. Diemžēl te nevar iet virtuvē, citādi es tev to uzceptu. Šķiņķa desa. Vesels pusritulis salamī desas. Tante Marta liek sveicināt. Es vakar biju pie viņas dārzā. Te pāris ziepju gabalu no veikala. Kaut tik ar veikalu ietu labāk! Man liekas, ļaudis vairs nemazgājas. Un te kaklasaite — vai tev tā patīk?

—    Tu esi tik laba, — Fabians sacīja. r~ Bet tev nevajag manis dēļ izdot tik daudz naudas.

—         Kas nu par blēņām, — māte piebilda un salika ēdamo uz šķīvja. — Tava cignīgā varētu mums uzvārīt mazliet tējas. Es viņai to jau pateicu. Rītvakar es atgriezīšos mājup. Atbraucu ar pasažieru vilcienu. Laiks pagāja ātri. Kupejā bija kāds bērns. Mēs daudz smējāmies. Ko saka tava sirds? Tu pārāk daudz? smēķē! Visur mētājas tukšas cigarešu kārbiņas.

Fabians palūkojās uz māti. Viņa patiesā aizkustinājumā izrīkojās kā īsts žandarms.

—   Es vēl vakar atcerējos, — Fabians teica, — kā toreiz, kad dzīvoju internātā un tu biji slima, es vakaros skrēju pāri apmācību laukumam, lai tikai paskatītos, kā tev klājas. Reiz, tas man vēl tagad prātā, tu stūmi krēslu sev pa priekšu un balstījies uz tā, jo citādi nemaz nebūtu varējusi paiet un atvērt man durvis.

—   Tev daudz kas bijis jāpiedzīvo savas mātes dēļ, — viņa teica. — Mums vajadzētu biežāk tikties. Kā iet pa fabriku?

—   Es viņiem ieteicu kādu reklāmu. Ar to viņi var nopelnīt ceturtdaļmiljonu.

—   Par divsimt septiņdesmit markām mēnesī, velni tādi.

Māte bija sašutusi. Pie durvīm klauvēja. Holfelda kundze ienesa tēju, nolika paplāti uz galda un teica:

—   Jūsu tēvocis atkal ir ieradies.

—   Tavs tēvocis? — pārsteigta māte jautāja.

—   Es jau arī pabrīnījos, — saimniece teica.

—   Cerams, jums tas nav neko kaitējis, cienītā kundze, — Fabians atteica, un Holfelda kundze jutās aizvainota un gāja prom, fabians ieveda izgudrotāju istabā un sacīja i

Māmiņ, tas man ir kāds,vecs draugs, Viņš kar gulēja uz mana dīvāna. Es viņu saucu par sāfu tēvoci, lai nebūtu tik gara izskaidrošanās. — Viņš

pievērsās izgudrotājam. — Tā ir mana māte, mīļo tēvoc. Sī gadsimta vislabākā sieviete. Apsēdieties! No gul|šaņas uz dīvāna šodien, protams, neķas neiznāks. Bet es jūs varu ielūgt rītdien, ja esat ar mieru.

Vecais kungs apsēdās, klepoja, uzmauca cepuri uz lietussarga roktura un iespieda Fgjbianam saujā kādu aploksni.

—    Noglabājiet to labi ātri, — viņš lūdza, — tā ir mana mašīna. Man ir uz pēdām. Ģimene grib mani j atkal nogādāt psihiatriskajā slimnīcā. Tā laikam cer man atņemt piezīmes un dabūt par tām naudu. jļ i Fabians noglabāja aploksni.

— Jūs grib ieslodzīt psihiatriskajā slimnīcā?

— Man nav nekas pretī, — piebilda vecais. — Tur ir mierīgi. Parks ir brīnišķīgs. Galvenais ārsts ir ciešams tips, pats mazliet jucis un lieliski spēlē šahu. Es jau divas reizes esmu tur bijis. Kad man galīgi apnīk, es atkal laižos lapās. Atvainojiet, kundze, — viņš teica mātei. — Es sagādāju jums neērtības. Neizbīstieties, ja man nāks pakal. Viņi tūlīt piezvanīs. Esmu sagatavojies. Mani papīri ir drošībā. Starp citu, es nemaz neesmu prātā jucis, pēc manu dārgo piederīgo domām, esmu drīzāk par daudz prātīgs. Mīļais draugs, atrakstiet man dažas rindas uz dziedinātavu Burgendorfā.

Pie durvīm zvanīja.

— Viņi ir jau klāt! — vecais iesaucās.

Holfelda kundze ielaida divus kungus.

—   Lūdzu, piedodiet, ka traucējam, —viens no viņiem sacīja un palocījās. — Pilnvaras, kurās jūs viegli varat ieskatīties, dod tiesības man aizgādāt profesoru Kolrepa kungu no jūsu vidus. Lejā gaida mans auto.

—   Kālab tādas ceremonijas, mīļais sanitārpadomnieka kungs? Jūs esat kļuvis vājāks. Es jau manīju

lo vakar, kad bijāt man uz pēdām. Labdien, Vinkler. Tad nu rāpsimies atkal jūsu mašīnā. Kā klājas manai mīļajai ģimenei?

Ārsts paraustīja plecus.

Vecais vīrs piegāja pie skapja, atvēra to, ieskatījās iekšā un atkal aizvēra durvis. Tad devās pie Fabiana, saņēma viņa roku.

—   Es jums ļoti pateicos. — Viņš gāja uz durvīm. — Jums ir labs dēls, — viņš iedams sacīja vecajai sievietei. — Ne katrs tā var apgalvot.

Tad viņš atstāja istabu. Ārsts un kopējs sekoja viņam. Fabians un māte skatījās pa logu. Mājas priekšā stāvēja auto. Pa durvīm izgāja trīs vīrieši. Šoferis palīdzēja vecajam izgudrotājam uzvilkt putekļu mēteli. Pelerīne tika ielikta mašīnā.

—Dīvains cilvēks, — māte teica, — bet jucis viņš nav. —Auto sāka braukt, «-— Kāpēc gan viņš skatījās skapī?

—   Es viņu šodien no rīta ieslēdzu skapī, lai saimniece neko nemanītu, 1 — dēls atbildēja.

Māte ielēja tēju. — Bet tā tomēr ir vieglprātība1 — ļaut šeit pārgulēt gluži svešiem cilvēkiem. Cik ātri var kaut kas atgadīties! Cerams, ka viņš nav notraipījis skapī tavas drānas.

Fabians uzrakstīja uz aploksnes psihiatriskās slimnīcas adresi un aploksni noglabāja. Tad apsēdās ēst vakariņas.

Pēc vakariņām Fabians sacīja mātei: — Saposies un nāc iesim uz kino! Kamēr māte ģērbās, viņš apciemoja Kornēliju un pastāstīja viņai, ka atbraukusi māte. Draudzene bija nogurusi un jau apgūlusies.

—   Es gulēšu, kamēr tu pārnāksi no kino, — viņa teica. — Bet tad tu vēlreiz ieskaties manā istabā. — Viņš to apsolīja.

Skaņu filma, ko Fabians ar māti noskatījās, bija muļķīga teātra luga, kuras darbība norisa divās daļās. Nekas netika taupīts — greznība pārsniedza katru robežu. Lai gan pieklājības labad tas netika rādīts, taču palika iespaids, ka zem gultām stāv zelta naktstrauks. Māte atkal un atkal smējās, un tas Fabianu tik ļoti ielīksmoja, ka viņš piebalsoja.

Mājup viņi devās kājām. Māte bija priecīga.

—   Ja es agrāk būtu jutusies tik vesela kā tagad, dēliņ, tad tev būtu bijis vieglāk, — viņa pēc brītiņa piebildei,

—   Arī tā nebija slikti, — viņš teica. — Un turklāt viss jau pagājis.

Mājās viņi mazliet pastrīdējās — kuram jāguļ uz dīvāna un kuram gultā. Beidzot uzvarēja Fabians. Māte sagatavoja-dīvānu naktsguļai. Viņam vēl tikai jāieejot blakus istabā, viņš teica.

—   Tur dzīvo kāda jauna dāma, un es esmu ar viņu sadraudzējies. — Viņš katram gadījumam atvadījās, noskūpstīja māti un klusi atvēra durvis.

Pēc īsa brītiņa viņš atkal atgriezās.

—   Viņa jau aizmigusi, — viņš čukstēja un nolikās uz dīvāna.

—   Agrāk tas nebūtu bijis iespējams, — piezīmēja Fabiana kundze.

—   Tā arī viņas māte esot teikusi, — dēls sacīja un pagriezās uz sienas pusi. Pēkšņi, jau laizdamies miegā, viņš vēlreiz piecēlās, taustīdamies pa tumšo istabu, aizkļuva līdz mātes gultai, noliecās un pateica kā senāk:

-— Ar labu nakti, māmiņ.

—   Ar labunakti, — viņa'"nomurmināja un atvēra acis. Fabians to nesaredzēja. Viņš pa tumsu atkal aiztaustījās atpakaļ līdz dīvānam.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA Tirdzniecības nams un Arturs Šopenhauers. Reciprokais bordelis. Divas divdesmit marku zīmes

Nākamajā rītā māte viņu modināja.

—   Celies augšā, Jakob! Tu aiziesi par vēlu uz biroju!

Viņš ātri saposās, padzēra kafiju, tāpat kājās stāvēdams, un atvadījās,

—   Es pa to laiku savedīšu visu kārtībā, — viņa teica. — Tik daudz putekļu visur. Un tavam mētelim atplīsis pakaramais. Ej bez mēteļa! Laukā taču ir silts.

Fabians atbalstījās pret durvīm un noraudzījās, kā māte darbojas. Viņas cītība, ko izraisīja gan nervozitāte, gan kārtības mīlestība, atgādināja kaut ko tuvu. Šī tuvības sajūta piepildīja istabu, pēkšņi bija jāatceras mājas.

—   Vai tu nevarētu kaut brītiņu palikt mierā un salikt rokas klēpī, viņš brīdināja. — Vai nebūtu jaukāk, ja man tagad būtu laiks? Mēs varētu aiziet uz Tīrgarteni. Vai uz akvāriju. Vai arī palikt tepat, un tad tu atkal reiz pastāstītu, cik dīvains bērns es esmu bijis. Kā es gultu ar kniepadatu saskrāpēju un tad paņēmu tevi aiz rokas un vedu rādīt lieliskos zīmējumus. Vai kā 6s tev uz dzimšanas dienu uzdāvināju melno un balto diegu un duci šujamo adatu un spiedpogu.

—   Un veselu burtnīciņu ar kniepadatām un baltu un melnu šujamo zīdu. Es to atceros vēl kā šodien, — māte sacīja un noglaudīja viņa žaketi. — Tavu uižvalku vajadzētu izgludināt.

Un sievu man vajadzētu un septiņus mazus jocīgus bērneļus, — viņš piebilda, it kā gudri pareģodams.

— Prom pie darba! — Māte iesprieda rokas sānos. —' Strādāt ir veselīgi. Starp citu, es pēcpusdienā aiziešu tev pretī uz biroju. Pagaidīšu pie durvīm. Tu tad pavadīsi mani uz staciju.

—   Cik žēl, ka tu tikai vienu dienu vari te palikt!

Viņš vēlreiz atnāca atpakaļ.

Māte neskatījās uz viņu. Viņa kārtoja dīvānu.

— Es vairs tur neizturēju, — viņa nomurmināja. — Bet nu jau atkal ir labi, tev tikai vairāk jāguļ, un tu nedrīksti dzīvi ņemt pārāk smagi, mīļo zēn. Tāpēc nekļūs vieglāk.

—   Bet nu es iešu, citādi tiešām būšu par vēlu, — viņš sacīja.

Māte pa logu noraudzījās viņam pakaļ un pamāja. Viņš arī pamāja un smējās, un steidzās, līdz māja vairs nebija redzama. Tad viņš palēnināja soļus un pēdīgi palika stāvam. Jauku paslēpju rotaļu viņš spēlēja ar veco sievieti! Laidās lapās, lai gan viņam nekā nebija ko darīt. Atstāja viņu vienu pašu tur augšā svešajā, nejaukajā istabā, lai gan zināja, ka viņa par katru stundu, ko drīkstēja pavadīt kopā ar dēlu, gatava ziedot veselu gadu no savas dzīves. Pēcpusdienā māte aizies viņam pretī uz biroju. Viņam jānospēlē mātei komēdija. Māte nedrīkstēja zināt, ka viņš atlaists no darba. Uzvalks, kuru viņš valkāja, bija vienīgais, ko savos trīsdesmit divos gados viņš pats bija nopircis. Visu mūžu māte bija viņa dēļ smagi strādājusi un taupījusi. Vai tam nekad nebūs gala?

Tā kā sāka līt, Fabians iegāja rietumu kvartāla tirdzniecības namā. Tirdzniecības nami — lai gan tie šādam nolūkam nebija domāti, — bija ārkārtīgi noderīgi izpriecai tiem ļaudīm, kam nebija ne naudas, ne pajumtes. Fabians klausījās, cik gaužām veikli kād| pārdevēja spēlēja klavieres. No pārtikas nodaļas viņu izdzina zivju smaka, ko viņš kopš bērnības «gr Varbūt tās bija embrionālā laika atmiņas — nevarēja ciest. Mēbeļu stāvā kāds jauns vīrietis neatlaidīgi centās pārdot viņam lielu drēbju skapi. Skapis esot lēts, radusies vienreizēja izdevība to iegādāties. Fabians noraidīja neatlaidīgo piedāvātāju un iegāja grāmatu nodaļā. Uz letes starp antikvariāta grāmatām viņš ieraudzīja Šopenhauera darbu izlases sējumu, pašķirstīja to un tad iedziļinājās lasīšanā. Sī maldu ceļos nonākušā cilvēces tēvoča ieteikums vērst Eiropu dižāku, izmantojot indiešu dziedniecību, protams, bija neprātīga ideja, kā jau līdz šim visi pozitīvie ieteikumi, kuri bija dzimuši vai ņu deviņpadsmitā gadsimta filozofu, vai divdesmitā gadsimta pqliteķonomistu smadzenēs. Taču lai vai kā — vecais vīrs bija nepārspējams. Fabians atrada kādu tipoloģisku iztirzājumu un lasīja:

«Tieši šis pretstatījums ir tas, ko Platons apzīmēja ar vārdiem «optimists» un «pesimists». $iЈ paši vārdi attiecināmi uz dažāda rakstura cilvēku tikpat dažādām iespējām uztvert gan patīkamus, gan nepatīkamus iespaidus; tas, par ko vieniem jāpasmejas, otrus dzen gandrīz vai izmisumā, un, proti, jo vājāka mēdz būt patīkamo iespaidu uztvere, jo stiprāka tā būs nepatīkamo iespaidu reizē, un otrādi. Pēc kāda darījuma veiksmes vai neveiksmes pesimists par neveiksmi errosies un bēdāsies, taču par veiķsmi nepriecāsies; optimists turpretī par neveiksmi neerrosies un nebēdāsies, bet par veiksmi priecāsies,

Ja pesimistam no desmit nodomiem deviņus izdosies realizēt, tad viņš nepriecāsies par šiem deviņiem, bet zūdīsies par vienu neizdevušos; taču optimists, gluži otrādi, gūst mierinājumu un prieku, ja realizējies kaut viens nodoms.

Bet, tā kā ari ļaunums tiek kompensēts, tad ari te pierādās, ka pesimisti, tātad drūma un bailīga rakstura cilvēki, vieglāk pacieš bēdas un neveiksmes, lai gan tās bieži vien nav reālas, bet tikai šķietamas, nekā jautras un bezrūpīgas dabas cilvēki; jo tas, kurš visu redz melnās krāsās, vienmēr baidās no visļaunākā, tātad sagatavojas uz to un tik bieži nepievilsies kā tas, kas visu vēro gaišām acīm un cerībām.

—   Ko es drīkstu jums piedāvāt? — jautāja vecīga jaunkundze.

—   Vai jums ir kokvilnas zeķes? — Fabians vaicāja.

Vecīgā jaunkundze sašutusi paraudzījās uz viņu un atbildēja:

—    Apakšējā stāvā.

Fabians nolika grāmatu uz galda un devās pa kāpnēm lejup. Vai tas bija pareizi, ka tieši Šopenhauers, ka tieši viņš šīs divas dažādās cilvēku sugas pretstata vienū otrai kā līdzvērtīgas? Vai tieši viņš savā psiholoģijā nebija apgalvojis, ka prieka izjūta nav nekas cits kā dvēseliskas netīksmes minimums? Vai ar šo frāzi naV pilnīgi izteikta pesimista negatīvā nostāja pret progresīvām zināšanām? Porcelāna un keramikas daiļamatniecības nodaļā drūzmējās ļaudis, Fabians devās turp. Pircēju, pārdevēju un dīkdieņu vidū stāvēja maza gauži noraudājusies nabadzīgi ģērbusies gadus desmit veca meitene ar skolas mugursomu plecos. Bērns trīcēja un drebēja un pārbijies raudzījās apkārt stāvošo pieaugušo cilvēku dusmīgajās, satrauktajās sejās.

Ienāca nodaļas vadītājs.

—   Kas noticis?

—          Es pieķēru nekaunīgo skuķi zogam pelnu trauku, — veca pārdevēja paskaidroja. — Te tas iri — Viņa pacēla gaisā roku ar trauciņu un parādīja to priekšniekam.

—          Marš, pie direktora! — pavēlēja vīrietis vizītsvārkos.

—          Šodienas jaunatne, — kāda uzcirtusies zoss piebilda.

—          Marš, pie direktora! — iesaucās viena no pārdevējām un sagrāba mazo aiz pleca. Meitene gauži raudāja.

Fabians izspraucās cauri drūzmai.

— Tūlīt laidiet bērnu vaļā!

— Ko jūs atļaujaties? — nodaļas vadītājs teica.

—   Kāpēc iejaucaties? — kāds vaicāja.

Fabians uzsita pārdevējai pa pirkstiem, un viņa palaida meiteni vaļā, tad viņš pievilka meiteni sev klāt.

—          Kāpēc tu paņēmi tieši pelnu trauku? — viņš jautāja. — Vai tu jau smēķē cigārus?

—          Man nebija naudas, — meitene sacīja. Tad viņa pacēlās pirkstgalos. — Manam tētim šodien ir dzimšanas diena.

—          Zagt tāpēc, ka nav naudas. Arvien trakāk, — piebilda uzpostā zoss.

—          Izrakstiet mums čeku, — Fabians teica pārdevējai. — Mēs paturēsim pelnu trauku.

—          Bērns taču pelnījis sodu, — nodaļas vadītājs apgalvoja. Fabians piegāja viņam klāt.

—          Ja jūs manu priekšlikumu noraidāt, es sadauzīšu visu jūsu porcelāna bodīti.

Vīrs vizītsvārkos paraustīja plecus, pārdevēja izrakstīja čeku un aiznesa pelnu trauku uz izsniegšanas

vietu. Fabians piegāja pie kases, samaksāja un saņēma paciņu. Tad pavadīja meiteni līdz izejai.

Te tev ir tavs pelnu trauks, — viņš teica. — Bet ēsl uzmanīga, — lai tas nesaplīst. Reiz dzīvoja kāds mazs zēns, kurš nopirka lielu vārāmo katlu, lai to ziemsvētku vakarā uzdāvinātu mātei. Kad šis vakars pienāca, zēns paņēma katlu un pa puspievērtām durvīm metās istabā. Ziemsvētku eglīte mirdzēja sveču gaismā. «Te tev, māmiņ…» — viņš iesāka un gribēja pasacīt «Te tev ir katls!» Bet pēkšņi atskanēja blīkšķis, katls pie durvīm saplīsa. «Te tev, māmiņ,. ir osa,» — zēns nu teica, jo viņam bija palikusi rokā tikai osa.

Mazā meitene palūkojās augšup uz Fabianu un, cieši ar abām rokām turēdama paciņu, teica:

—   Manam pelnu traukam nav osas. — Viņa pakniksēja un aizskrēja. Tad vēlreiz pagriezās atpakaļ, iesaucās: «Paldies» — un pazuda.

Fabians izgāja uz ielas. Lietus bija pārstājis. Viņš apstājās trotuāra malā un vēroja mašīnas. Kāda mašīna apturēja. Veca, saiņiem apkrāvusies dāma lēni rausās nost no sēdekļa un mēģināja izkāpt. Fabians atvēra auto durtiņas, palīdzēja dāmai nokāpt no kāpšļa, pieklājīgi pacēla cepuri un pavirzījās pie malas.

— Ņem! — kāds viņam blakus sacīja. Tā bija vecā dāma. Viņa iespieda Fabianam kaut ko saujā, pamāja ar galvu un iegāja tirdzniecības namā. Fabians pavēra plaukstu. Tajā bija grasis. Viņš negribot bija nopelnījis grasi. Vai viņš jau izskatījās pēc ubaga?

Viņš iebāza naudu kabatā, iecirtīgi pagāja ielas malā un atvēra cita auto durtiņas.

—  Ņem! — kāds sacīja un atkal iedeva viņam grasi.

Tas izvērtīsies par profesiju, Fabians domāja un pēc stundas ceturkšņa bija jau nopelnījis sešdesmit piecus feniņus. Ja nu tagad te nāktu garām Labude un ieraudzītu literatūrvēsturiski izglītoto auto durtiņu atvērēju, viņam ienāca prātā. Bet šī doma viņu nebiedēja, Tikai māti viņš nebūtu vēlējies sastapt un arī Kornēliju ne.

—1 Jūs lūdzat žēlastības dāvanas? — kāda sieviete jautāja un iedeva viņam lielāku naudas gabalu. Tā bija Irēne Molla kundze.

—   Es krietnu laiku tevi vēroju, mīļo zēn, — viņa ar ļaunu prieku teica un smaidīja. — Mēs visur sastopamies. Vai tev klājas tik draņķīgi? Tu pārsteidzies, atraidīdams mana vīra piedāvājumu, un arī atslēgas tu būtu varējis paturēt. Es gaidu to brīdi, kad atkal tevi redzēšu savā gultā. Tava atturība mani satrauc. Palīdzi man aiznest šo saini. Dzeramnauda tev jau ir.

Fabians ļāva, lai viņu apkrauj saiņiem, un klusēdams gāja viņai līdzi.

—   Ko es varu tavā labā darīt? — viņa domīgi vaicāja. — No darba atlaists, vai ne? Es nepieminu ļaunu. Uz Mollu diemžēl vairs nav ko cerēt. Viņš jau brauc kuģī uz Franciju vai kur citur. Un tagad pie mums ir kriminālpolicija. Molls ir piesavinājies viņa notariātam piešķirto naudu. Jau gadiem, to es nekad nebūtu no viņa gaidījusi. Mēs viņu neesam pietiekami novērtējuši.

— No kā tad nu jūs dzīvojat? — Fabians prasīja.

—   Esmu atvērusi pansiju. Lielie dzīvokļi tagad ir lēti. Mēbeles man uzdāvināja kāds vecs paziņa, proti, pazīšanās ar viņu ir jauna, bet pats viņš ir vecs. Viņam pieder tikai daži lodziņi durvīs.

—   Un kas dzīvo šajā pārskatāmajā pansijā?

—   Jauni vīrieši, mans kungs. Dzīvoklis un uzturs par brīvu. Turklāt viņi saņem trīsdesmit procentus no ienākumiem.

No kādiem ienākumiem?

—   Manu jauno nekristīgo vīriešu biedrību apmeklē labākās sabiedrības dāmas, kas jūt patiesu kaislību. Dāmas.ne vienmēr ir skaistas un slaidas, un, ka tās reiz bijušas jaunas, to gan neviens neticēs. Bet viņām ir nauda. Un, vienalga, cik es prasu, viņas maksā. Un viņas ierodas, kaut arī papriekš jāapzog vai pat jānogalina savi kungi lauleņi. Mani pansionāri labi pelna. Mēbeļu tirgotājs uzrauga. Dāmas apmierina savas kaislības. Trīs jauni puiši man jau nopirkti. Tiem ir krietni ienākumi, pašiem savi dzīvokļi un bez tam arī, pats par sevi saprotams, paslepus, mazas draudzenītes. Vienu no viņiem, kādu ungāru, pievākuši rūpnieka sieva. Viņš dzīvo kā princis. Ja viņš būs gudrs, vienā gadā iedzīvosies lielā mantā. Tad viņš varēs veco grezeli aiztriekt pie velna.

. — Tātad vīriešu bordelis, — Fabians secināja.

—    Šādai iestādei mūsdienās vairāk tiesību pastāvēt nekā meitu mājai, — Irēne Molla paskaidroja. — Turklāt es par to jau sapņoju, būdama vēl jauna meitene, — proti, kļūt par šāda uzņēmuma īpašnieci. Esmu ļoti apmierināta. Man ir nauda, es gandrīz vai ik dienas pieņemu darbam iestādē jaunus spēkus, un katram, kas grib dabūt te vietu, jāiztur īpašs uzņemšanas eksāmens. Katru vis es nepieņemu! īsti talanti ir reti. Biežākgadās ar dabas dotām spējām. Man jānoorganizē kvalifikācijas celšanas kursi. — Viņa palika stāvot. — Esmu klāt. — Pansija atradās lielā, elegantā īres namā. — Es vēlos tev ko ieteikt. Nav ne runas par to, ka tu, mīļais, varētu būt mans pan

sionārs. Tu esi gan pārāk,-izvēlīgs, gan ari par vecu šim amatam, manas klientes dod priekšroku gadus divdesmit veciem. Turklāt tevi moka aplam nevajadzīgs lepnums. Bet es tevi varētu izmantot sekretāra postenim. Ar laiku būs nepieciešama kārtīga grāmatvedība. Tu varētu strādāt manās personiskās telpās, arī dzīvot tu varētu turpat. Ko tu par to saki?

—   Te ir saiņi, — Fabians teica. — Es negribētu, ka man pārāk bieži apšķebinātos dūša.

Šajā brīdī no nama iznāca divi jauni puiši. Viņi bija eleganti ģērbušies; ieraudzījuši Molla kundzi, abi, mirkli vilcinājušies, pacēla cepures.

—Vai tev/ Gaston, šodien brīvdiena? — viņa jautājat

—   Makijs teica, ka man reiz jāapskatot mašīna, ko viņam apsolījusi septītā numura kliente. Pēc minūtēm divdesmit būšu atkal klāt.

—   Ej, Gaston, tūliņ uz savu istabu! Kas tad tā par kārtību? Lai Makijs iet viens pats. Marš! Pulksten trijos pieteicies divpadsmitais numurs. Ej, līdz tam tev jāizguļas.

Jaunais cilvēks iegāja atpakaļ namā, otrs, vēlreiz pacēlis cepuri, devās projām.

Molla kundze pievērsās Fabianam.

—   Tu atkal nevēlies? — Viņa atbrīvoja Fabianu no saiņiem. — Es tev dodu nedēļu laika pārdomām. Tagad tu adresi zini. Apsver labi! Badošanās ir gaumes lieta. Turklāt tu izdarīsi man pakalpojumu. Patiešām. Jo ilgāk tu tielējies, jo vairāk mani šī iedoma vilina. Nav nekāda steiga.. Izklaidēšanās man šā vai tā pārpilnām. — Viņa iegāja namā.

—   Tas robežojas ar nenovēršamību, — Fabians nomurmināja.

' Kādā krogā viņš ieturēja maltīti: sardeles ar kartupeļu salātiem. Turklāt izlasīja laikrakstus, kas tur bija izlikti, un atzīmēja vietu piedāvājumus. Tad piesmakušā papīru tirgotavā nopirka rakstāmpiederumus un uzrakstīja četrus iesniegumus. Iemetis tos vēstuļkastītē, viņš attapās, ka laiks iet uz cigarešu fabriku. Un no tiesas noguris svinīgi devās šai svētceļojumā.

— Jūs arī atkal reiz te parādāties? — šveicars vaicāja.

Es te gribu satikties ar māti, — Fabians atbildēja.

Šveicars piemiedza aci. — Uz mani jūs varat droši paļauties.

Fabians nejutās ērti, jo šis cilvēks, liekas, nomanīja komēdiju. Viņš iesteidzās pārvaldes namā, kādā loga nišā apsēdās un vai ik minūti raudzījās pulkstenī. Tiklīdz viņš padzirda soļus, tā cieši piespiedās pie loga malas. Pēc desmit minūtēm biroju slēdza. Kalpotāji steidzās. Viņi Fabianu nepamanīja.

Viņš jau dzīrās savu paslēptuvi pamest, kad atkal izdzirda balsis un soļus tuvojamies.

—   Rīt direkcijas sēdē es ziņošu par reklāmu, ko jūs, mīļais Fišer, esat sagatavojis, — kāda balss sacīja.

—   'Ierosinājums ir vērā liekams, un par to lai viņi prot jūs novērtēt.

— 'Jūs, direktora kungs, esat ļoti laipns, — otra balss atbildēja. — Īstenībā projekts man ir tikai mantojumā no doktora Fabiana kunga.

—   Mantojums ir tāds pats īpašums kā jebkurš cits, Fišera kungs! — Direktora balss skanēja nelaipni.

—    Vai jums nav pa prātam mans ierosinājums? Vai algas pielikums jums būtu tik nepatīkams? Nu tātad! Turklāt projektam nepieciešami labojumi. Pamatojoties uz jūsu materiāliem, es tūdaļ nodiktēšu ziņojumu mašīnrakstītājai. Ticiet 'man, mūsu reklāma radīs efektu. Tagad varat doties uz mājām. Jums ir labi

—          Meistaram pieder vien darbs un pūles, saka Šillers, — piebilda Fišers.

Fabians iznāca no nišas. Fišers iztrūcies pakāpās soli atpakaļ. Direktors Breitkopfs knibinājās gar apkaklīti.

— Es neesmu tik ļoti pārsteigts kā jūs, — Fabians pateica un devās uz kāpņu pusi.

—          Tur jau viņš nāk, — sacīja šveicars, kas sarunājās ar Fabiana māti. Viņa bija nolikusi koferi zemē, ceļasomu, rokassomiņu un lietussargu sakrāvusi uz kofera un pamāja ar galvu dēlam.

— Vai esi dūšīgi strādājis? — viņa jautāja.

Šveicars labsirdīgi smaidīja un staigāja šurp, turp pa savu nožogojumu.

Fabians sniedza mātei roku.

—         Mums vēl laika pusstundu, — viņš teica un pacēla nesamos.

Ieņēmuši kādā vagona stūrī vietu (pašā vidējā vagonā, jo Fabiana kundze uzskatīja, ka tas novērš ļaunu seku iespēju varbūtējā vilciena katastrofā), viņi staigāja šurp un turp gar savu kupeju.

Nav ko tik tālu iet. — Viņa saņēma dēlu aiz piedurknes. — Cik viegli var nozagt koferi! Vajag tikai pagriezties uz otru pusi. Un prom tas ir.

Pēdīgi Fabians kļuva vēl tramīgāks nekā māte un vērīgi lūkojās pa vagona logu uz saiņu tīklu.

—          Nu varu atkal doties prom, —viņa sacīja. — Mētelim pakaramais piešūts. Istaba atkal izskatās pēc cilvēku mājokļa. Holfelda kundze izlikās apvainota. Bet to nav ko ņemt .vērā.

Fabians piesteidzās pie bufetes uz riteņiem un atnesa šķiņķa šķēli, paciņu kēksa un divus apelsīnus.

— Tu, zēn, esi vieglprātīgs, — viņa teica.

Fabians pasmējās, iekāpa vagonā, slepus iebāza viņas rokassomiņā divdesmit marku zīmi un izkāpa uz perona.

—   Kad tu reiz atkal pārbrauksi mājās? —viņa jautāja. Es vārīšu visus tavus mīļākos ēdienus, katru dienu citu, un mēs iesim dārzā pie Martas tantes. Veikalā pavisam maz ko darīt.

—   Es aizbraukšu, tiklīdz varēšu, — viņš apsolīja.

Raudzīdamās pa kupejas logu, māte teica:

—   Paliec sveiks un vesels, Jakob! Un, ja tev te neveicas, sakravā savas mantas un brauc mājās.

Viņš piekrizdams pamāja. Viņi lūkojās viens uz otru un smaidīja, kā mēdz smaidīt uz stacijas peroniem, smaidīja tāpat kā pie fotogrāfa, lai gan te nebija ne vēsts no fotogrāfa.

—   Lai tev labi klājas, -— viņš čukstēja. Tas bija jauki, ka atbrauci.

Vilciens sāka kustēties. Fabians gabaliņu paskrēja blakām, tad palika halles Viņā galā stāvot un māja ar roku.

Uz galda bija puķes. Turpat blakus nolikta vēstule. Viņš to atvēra. Izkrita divdesmit marku naudas zīme un lapiņa. «Lai gan maz, tomēr no širds. Tava māter » 1 — bija tajā rakstīts. Apakšā stūrītī vēl kaut kas pierakstīts. «Vispirms apēd šniceli. Desa pergamenta papīrā turas svaiga vairākas drenas.»

Viņš iebāza ņaudu kabatā. Māte nu jau sēdēja vilcienā, un drīz vien viņa atradīs tās divdesmit markas, ko viņš bija ielicis viņas rokassomiņā. No matemātiskā viedokļa ieguvums līdzinājās nullei. Jo nu viņiem abiem piederēja tā pati summa, kura viņu īpašumā bija jau senāk. Betlabi darbi paliek labi darbi. Morāliski vienādojumi risināmi citādi nekā aritmētiskie.

Tai pašā vakarā Kornēlija lūdza viņam simts markas. Filmu koncerna gaitenī viņa esot sastapusi Makartu. Viņš esot ieradies konkurējošās firmas namā sakarā ar sarunām par iznomāšanu. Viņš bija Kornēliju uzrunājis. Viņa esot tieši tas tips, ko viņš jau sen meklējot. Protams, viņa firmas nākamajai filmai. Lai viņa rīt pēcpusdienā ierodoties viņa birojā. Producents urf režisors arī būšot klāt. Varbūt tad izmēģināšot arī ar viņu, Kornēliju.

—    Man pēcpusdienā jānopērk jauns džemperis un cepure. Fabian, es zinu — tev gandrīz nemaz vairs nav naudas. Bet es šo iespēju nevaru palaist garām. Padomā vien — ja nu es kļūtu filmu aktrise! Vai tu to vari aptvert?

—   Varu gan, — viņš teica un iedeva Kornēlijai pēdējo simtmarku zīmi.

—   Cerams, tev tā atnesīs laimi.

—   Man? — viņa jautāja.

— Mums, — viņš pārlaboja viņai par prieku.

ČETRPADSMITA NODAĻA Ceļš bez durvīm. Zelovas Jaunkundzes mēle. Kāpnes, uz kurām ir kabatas zagli

Šajā naktī Fabians sapņoja. Laikam viņš sapņoja biežāk nekā pašam likās. Bet šajā naktī Kornēlija viņu pamodināja, un tāpēc viņš sapni atcerējās. Kas viņu būtu modinājis no sapņiem vēl pirms dažām dienām? Kas viņu būtu nakts vidū bailīgi purinājis aiz pleca tad, kad viņam blakus vēl negulēja Kornēlija? Viņš, tiesa kas tiesa, bija gulējis ar daudzām sievietēm un meitenēm, — bet vai blakus viņām?

Sapnī viņš gāja pa bezgalīgi garu ielu. Mājas bija nepārredzami augstas. Iela pilnīgi tukša, un mājām nebija ne logu, ne durvju. Un debesis bija tik augstin augstas un savādas it kā virs dziļas akas. Fabianu mo, cīja izsalkums un slāpes, un viņš bija līdz nāvei noguris. Viņš redzēja, ka ielai nav beigu, tomēr gāja un gāja un gribēja aiziet līdz galam.

«Nav nozīmes iet,» kāda balss pēkšņi sacīja.

Fabians paraudzījās apkārt. Viņam aiz muguras stāvēja vecais izgudrotājs noplukušajā pelerīnē, ar nekārtīgi aizvērtu lietussargu un pelēku stīvu platmali galvā.

«Labdien, mīļais profesor!» Fabians iesaucās. «Es domāju, ka jūs esat psihiatriskajā slimnīcā.»

«Te jau tā ir,» vecais teica un iezvēla ar lietussargu pa kāda nama sienu. Noskanēja kā pa skārdu, un atvērās vārti, kuru nebija.

«Mans jaunākais izgudrojums,» vecais teica. «Atļaujiet, mīļais brāļadēl, man iet pa priekšu, — šeit ir manas mājas.»

Fabians viņam sekoja, Šveicara telpā, vēderu sakampis, sēdēja direktors Breitkopfs. «Es dzemdēšu bērnu,» viņš kunkstēdams teica. «Sekretāre atkal nav piesargājusies.» Tad viņš trīs reizes iesita pa savu pliko pauri, un noskanēja it kā gongs.

Profesors iegrūda nekārtīgi aizvērto lietussargu direktoram dziļi rīklē un atsita lietussargu atkal vaļā. Breitkopfa seja pārplīsa kā gaisa balons.

«Sirsnīgi pateicos,» Fabians teica.

«Nav par ko,» izgudrotājs attrauca. «Vai manu mašīnu jau redzējāt?»

Viņš paņēma Fabianu-pie rokas un veda laukā pa kādu gaiteni, kur dega zilgana neona gaisma.

Kāda mašīna, augsta kā Ķelnes doms, slējās gaisā turpat blakus viņiem. Puskaili strādnieki ar lāpstām rokās stāvēja tās priekšā un svieda simtiem tūkstošu mazu bērnu milzīgā katlā, kurā kvēloja sarkana uguns.

«Nāciet aizbrauksim otrā pusē,» Izgudrotājs aicināja. Pa slīdošām lentām viņi traucās pāri pelēkam pagalmam. «Te,» vecais vīrs sacīja un parādīja ar roku gaisā.

Fabians paraudzījās augšup. Milzum lieli kvēlojoši besemera konverteri slīdēja lejup, automātiski apsviedās un izkratīja savu saturu uz horizontālas spoguļa plaknes. Saturs bija dzīvs. Vīrieši un sievietes nokrita uz spoža stikla, tūlīt piecēlās kājās un kā apburti cieši lūkojās uz savu it kā rokām tveramo, tomēr neaizsniedzamo atspulgu. Daži māja lejā savam attēlam it kā paziņas. Kāds izvilka no kabatas pistoli un izšāva. Lai gan viņš bija paņēmis uz grauda sava attēla sirdi, taču trāpīja paša kājas lielo pirkstu un savieba seju. Kāds cits griezās uz vietas riņķī. Acīmredzot viņš gribēja pagriezt savam tēlam muguru, tomēr tas neizdevās.

«Simt tūkstoši dienā,» izgudrotājs paskaidroja. «Turklāt esmu saīsinājis darba laiku, un nu ir piecas darba dienas nedēļā.»

«Galīgi jucis, vai?» Fabians vaicāja.

«Tas ir terminoloģijas jautājums,» profesors atbildēja. «Vienu mirkli — sajūgs atsakās darboties.»

Viņš piegāja pie mašīnas un pabakstīja ar savu lietussargu tās atverē. Pēkšņi pazuda lietussargs, tad pelerīne, kura aizrāva līdzi vīru. Tā vairs nebija. Mašīna bija viņu aprijusi.

Fabians uz slīdošās lentas brauca atpakaļ pāri pelēkajam pagalmam.

«Notikusi nelaimei» viņš Uzsauca kādam no puskailajiem strādniekiem.

No katla izkūleņoja bērns. Tam bija raga brilles uz acīm, un rociņā viņš turēja nekārtīgi aizvērto lietussargu. Strādnieks uzņēma zīdaini uz lāpstas un iemeta viņu atpakaļ kvēlojošajā katlā. Fabians atkal pārbrauca pāri pagalmam, nostājās zem svārstīgā besemera konvertera un gaidīja, vai, no jauna pārvērties, neparādīsies vecais draugs.

Viņš gaidīja veltīgi. Nevis vecais, bet viņš pats, kāds otrs Fabians, taču ar pelerīni, lietussargu un platmali, izkrita no milzum lielā apgāžamā kubla, nostājās pie pārējām figūrām iļn līdzīgi tām cieši vērās atspulgos. Pie viņa pēdām ar galvu uz leju spogulī karājās viņa attēls, kāds trešais Fabians, un skatījās uz augšu otrajam Fabianam sejā. Tas ar īkšķi norādīja aizmugurē uz mašīnu un teica: «Mehāniska dvēseles pārvietošanās, Kolrepa patents.» Tad viņš devās pie īstā Fabiana, kas stāvēja pagalmā, iegāja viņā iekšā un Vairs nebija redzams,

«Kā ielijis,» apgalvoja Fabians, paņēma no mašīnas cilvēka, kas viņu neredzami piepildīja, lietussargu, sakārtoja pelerīni un atkal bija pats sev vienīgais eksemplārs.

Viņš lūkojās pāri mirdzošajam spogulim. Pēkšņi cilvēki tajā iegrima kā caurredzamā purvā. Viņi atpleta mutes, it kā aiz bailēm kliegtu, taču nekas nebija dzirdams. Viņi pilnīgi nogrima zem spoguļa virsmas. Viņu attēli bēga kā zivis ar galvu pa priekšu, kļuva aizvien mazāki un beidzot pavisam pazuda. Nu lejā stāvēja īstie cilvēki, un šķita, ka viņi būtu it kā sastinguši dzintarā. Fabians piegāja pavisam klāt.

Tas, ko viņš ieraudzīja, vairs nebija atspulgs. Virs nogrimušajām būtnēm bija vienīgi stikla plāksne, un tās joprojām dzīvoja. Fabians nometās uz ceļiem un lūkojās lejup.

Resnas, kailas sievietes, pār kuru sejām stiepās rūpju grumbas, sēdēja pie galdiem un dzēra tēju. Kājās viņām bija ažūra zeķes un uz pakauša pītas platmalītes. Spīguļoja rokassprādzes un auskari. Vienai no vecajām sievām degunā bija iekārts zelta riņķis. Pie otra galda sēdēja resni vīri, puskaili, apauguši matiem kā gorillas, galvā viņiem bija cilindri, dažiem kājās violetas apakšbikses, visiem starp biezajām lūpām iesprausti lieli cigāri. Vīrieši un sievietes alkatīgi raudzījās uz kādu priekškaru. Tas bija pavilkts sānis, un jauni izkrāsojušies puiši cieši pieguļošos triko tērpos, krūtis izgāzuši kā manierīgi manekeni, soļoja pa paaugstinātu celiņu. Tāpat ģērbušās triko tērpos, jaunekļiem sekoja jaunas meitenes, kuras klīrīgi smaidīja un cītīgi rādīja visus savus apaļumus. Dažas no viņām Fabians pazina; tur bija Kulpaj skulptore, Zelova, arī Paula no Haupta svētku zālēm.

Vecās sievietes un vīrieši spieda binokļus pie acīm, trūkās kājās, klupdami, krizdami metās pāri krēsliem un galdiem, spraucās klāt paaugstinātajam celiņam, sita cits citu, lai tiktu uz priekšu, un zviedza kā izkārējušies zirgi. Resnās, ar rotām apkrautās sievietes norāva jaunos puišus no paaugstinājuma, spiegdamas nogrūda viņus zemē, diedelēdamas nometās uz ceļiem, izpleta resnās kājas, noņēma briljantus no rokām, pirkstiem un ausu ļipiņām un turēja tos lūgdamās netikli smaidošajiem pretī. Vecie vīrieši ar savām pērtiķa rokām sagrāba meitenes un ari jaunekļus, apskāva tos zilisārti aiz satraukuma. Apakšbikses, paplašinātas vēnas, zeķturi, saplēsti krāsaini triko apģērbi, taukas un krokotas miesas daļas, Izvaibstītas fizionomijas, ņirdzīgas mutes, brūnas slaidas rokas, kājas, kas krampjaini raustās, — tas viss klāja grīdu. Šķita, ka dzīvs persiešu tepiķis segtu zemi.

«Tava Kornēlija arī ir tur,» Irēne Molla kundze teica.

Viņa sēdēja blakus Fabianam un mielojās ar sīkiem, jauniem vīriņiem, ko vilka ārā no lielas konfekšu tūtas. Viņa vispirms noplēsa tiem drānas. Izskatījās, it kā viņa iztītu no papīra šokolādi. Fabians meklēja Kornēliju. Kamēr pārējie, mudžekļaini kamolā savijusies, valstījās pa zemi, Viņa viena pati atradās uz celiņa un cīkstējās ar resnu, brutālu Vīrieti, kurš ar vienu roku bija plati atvēris viņai muti, bet ar otru gribēja iegrūst mutē kūpoša cigāra kvēlojošo galu.

«Tur tam pretoties nav vērts,» Molla teica, rakņādamās pa savu tūtu. «Tas ir Makarts, filmu fabrikants, viņam naudas kā spaļu. Viņa sieva ir noindējusies.» Kornēlija sagrīļojās un nogāzās blakus Makartam cilvēku murskulī.

«Lec taču viņai pakaļ,» Molla sacīja. «Bet tev ir bailes, ka stikla plāksne nesaplīst. Tev visu laiku bailes, ka stikls starp tevi un pārējiem varētu saplīst. Pasaule, pēc tavām domām, li? skatlogs, kurā izliktas preces.»

Kornēlija vairs nebija redzama. Bet nu Fabians ieraudzīja nāves kandidātu Vilhelmi. Viņš bija kails, kreisās kājas vietā viņam bija protēze. Viņš stāvēja gultā ar baldahīnu un kā udensslēpotājs brauca pāri cilvēku ņudzošajam kamolam. Viņš vicināja savu kūju un sita Kulpai, kas cieši turējās pie gultas, pa galvu un pa rokām, līdz meitene, asinīm noplūdusi, palaida gultas malu vaļā un iegrima dziļumā.

Vilhelmī piesēja pie kūjas auklu, tās gala piestiprināja. monētu un izmeta šo makšķeri. Cilvēki zem plāksnes kā zivis lēca gaisā? "centās ar muti sakampt monētu, paguruši nokrita atpakaļ lejā un atkal šāvās augšup. Palūk! Kādai sievietei jau monēta bija mutē. Tā bija Zelova. Viņa spalgi kliedza. Makšķeres āķis bija izdūries cauri viņas mēlei. Vilhelmi pievilka auklu, Zelova, seju saviebusi, panācās tuvāk gultai. Bet aiz viņas iznira skulptore, abām rokām apskāva draudzeni un vilka atpakaļ. Mēle Izstiepās tālu ārā no mutes. Gan Vilhelmi, gan skulptore centās meiteni pievilkt sev klāt — katrs uz savu pusi. Mēle kļuva garāka un garāka, izstiepās kā sarkana gumijas lente, grasīdamās pārtrūkt. Vilhelmi aizgūtnēm elsoja un smējās.

«Brīnišķīgi,» īrēne Molla iesaucās. «Tas jau ir gandrīz kā tauvas vilkšana. Mēs dzīvojam sporta laikmetā.» Viņa sagumzīja tukšo tūtu un sacīja: «Tagad aprišu tevi.»

Molla norāva Fabianam pelerīni. Viņas pirksti sacirtās kopā kā šķēres un sagrieza Fabiana uzvalku. Viņš sita viņai ar lietussargu pa galvu. Viņa sagrīļojās un palaida Fabianu vaļā.

«Es tomēr tevi mīlu,» viņa čukstēja un raudāja. No acu kaktiņiem viņai spiedās asaras kā mazi ziepju burbulīši, tie kļuva aizvien lielāki un vizēdami cēlās gaisā.

Fabians uzslējās un devās tālāk.

Viņš nokļuva zālē, kurai nebija sienu. Neskaitāmi pakāpieni veda no zāles viena gala augšup uz otru galu. Uz katra pakāpiena stāvēja cilvēki. Viņi ziņkārīgām acīm lūkojās augšup un grābājās cits cita kabatās. Cits citu apzaga. Ikviens slepeni vandījās pa priekšā stāvošā kabatām, un, kamēr viņš to darīja, viņu savukārt aplaupīja aiz muguras stāvošais. Zālē valdīja pilnīgs miers. Taču visi atradās kustībā. Cītīgi zaga un ļāva sevi apzagt. Uz paša apakšējā pakāpiena stāvēja maza desmit gadus veca meitenīte un izvilka no priekšā stāvošā mēteļa kabatas raibu pelnu trauku. Pēkšņi uz augšējā pakāpiena parādījās Labude. Viņš pacēla rokas, nolūkojās lejup uz kāpnēm un sauca:

«Draugi! Līdzpilsoņi! Godīgumam jāuzvar!»

«Protams!» pārējie ieaurojās kori un rakņājās cits citam pa kabatām.

«Kas domā tāpat kā es, lai paceļ roku!» iesaucās Labude.

Pārējie pacēla rokas. Katrs pacēla vienu roku, ar otru turpinot zagšanu, Tikai mazā meitene uz paša apakšējā pakāpiena pastiepa abas rociņas.

«Es jums pateicos,» sacīja Labude, un viņa balsī jautās aizkustinājums. «Sākas cilvēka cieņas laikmets. Neaizmirstiet šo brīdi!»

«Tu esi nelga!» iesaucās Kornēlija, stāvot blakus Labudem, un vilka šurp liela auguma skaistu vīrieti.

«Mani labākie draugi ir mani lielākie ienaidnieki,» Labude bēdīgi sacīja. «Man vienalga. Saprāts tomēr uzvarēs, ja arī es aiziešu bojā.»

Atskanēja šāvieni. Fabians palūkojās augšup. Visur logi un jumti. Un visur tumši stāvi, tiem bija revolveri un ložmetēji. Cilvēki uz kāpnēm sen jau bija nometušies pie zemes, bet viņi joprojām zaga. Sprakstēja šāvieni. Cilvēki mira, iebāzuši rokas svešās kabatās. Kāpnes bija pilnas līķiem.

«Par tiem nav ko bēdāt,» Fabians sacīja draugam. «Nāc iesim!»

Taču Labude palika ložu krusā stāvot.

«Par mani arī vairs ne,» viņš čukstēja, pagriezās pret logiem un jumtiem un draudēja tiem.

No jumtu lūkām un frontoniem dziļumā skanēja šāvieni, pa logiem kārās ārā ievainotie. Uz kāda frontona cīnījās divi atlētiski vTfi. Viņi žņaudza viens otru, koda viens otram, līdz viens sagrīļojās, un tad abi nogāzās lejā. Bija dzirdams dobjš galvaskausa atsitiens pret zemi. Lidmašīnas dārdēdamas lidoja zem zāles griestiem un meta lāpas uz namiem. Sāka degt jumti. Zaļi dūmi vēlās laukā pa logiem.

«Kāpēc ļaudis tā rīkojas?» Mazā meitene no tirdzniecības nama satvēra Fabiana roku.

«Viņi grib celt jaunas mājas,» viņš atbildēja. Tad paņēma bērnu uz rokām un, klupdams pār mirušajiem, kāpa lejup pa trepēm. Pusceļā viņš sastapa maza auguma vīriņu. Tas tur stāvēja, ierakstīja savā blokā skaitļus un rēķinādams kustināja lūpas.

«Ko jūs tur darāt?» Fabians jautāja.

«Es pērku atlikumus,» skanēja atbilde. «Trīsdesmit feniņus par līķi, par grūtāk paciešamiem tipiem vēl piecus feniņus īpaši. Vai esat pilnvarots uzsākt sarunas?»

«Ejiet pie velna!» Fabians iesaucās.

«Vēlāk,» mazais vīriņš, joprojām, rēķinādams, teica.

Kāpņu pakājē Fabians nolika zemē mazo meiteni.

«Ej nu ūz mājām,» viņš teica.

Meitene skrēja projām. Lēkādama uz vienas kājas, viņa dziedāja.

Fabians kāpa atkal augšup.

«Es nevaru nopelnīt nevienu feniņu,» murmināja mazais vīriņš, kam viņš atkal gāja garām. Fabians steidzās. Augšā sagāzās nami. Liesmas šāvās augšup no akmeņu kaudzēm. Kvēlojoši baļķi noliecās un iegrima it kā vatē. Vēl aizvien atskanēja atsevišķi šāvieni. Cilvēki gāzmaskās līda cauri drupām. Kolīdz divi sastapās, tā pacēla ieročus, nomērķēja un izšāva. Fabians paraudzījās apkārt. Kur bija Labude? «Labude!» viņš sauca. «Labude!»

—   Fabian! — Kornēlija iesaucās un purināja viņu. Viņš pamodās.

—          Kāpēc tu sauc Labudi? — Viņa noglauda Fabianam pieri.

—         Es sapņoju, — viņš sacīja. — Labude ir Frankfurtē.

— Vai lai iededzu gaismu? viņa vaicāja.

—          Nē, labi ātri'atkal aizmiedz, Kornēlij, tev rīt jāizskatās daiļai. Ar labu nakti.

—   Ar labu nakti, — viņa atteica.

Un tad viņi vēl ilgi gulēja nomodā. Abi zināja, ka ne viens, ne otrs nav aizmidzis, taču klusēja.

PIECPADSMITĀ NODAĻA Tādam jābūt jaunam cilvēkam. Staciju nozīme, Kornēlija raksta vēstuli

Nākošajā rītā, kad Kornēlija devās uz kantori, viņš sēdēja pie vaļēja loga. Viņai padusē bija mape, un viņa gāji enerģiskiem soļiem. Viņai bija darbs, viņa nopelnīja naudu Viņš sēdēja pie loga un ļāva saulei kutināt vaigus. Saule spīdēja un sildīja, it kā pasaulē viss būtu. labākajā kārtībā, it kā nekas to nesatrauktu.

Kornēlija jau bija gabalā. Viņš nedrīkstēja saukt meiteni atpakaļ. Ja viņš to darītu un, izliecies pa logu, teiktu! «NāC atpakaļ augšā, es negribu, ka tu strādā, es negribu, ka tu ej pie Makarta,» — viņa atbildētu: «Kas tev nāk prātā? Vai nu dod man naudu, vai neaizkavē.» Tā kā viņš nespēja neko citu, tad parādīja saulei mēli.

Ko tad jūs te darāt? — Holfelda kundze jautāja. Viņa nemanot bija ienākusi istabā.

—         Es ķeru mušas. Tās šegad ir lielas un kraukšķīgas, — Fabians noraidoši atbildēja.

— Vai jūs neejat darbā?

—         Es esmu aizgājis pensijā. Ar pirmo datumu es skaitīšos finansu ministrijas deficītā kā neparedzēts pārtēriņš.

Fabians aizvēra logu un apsēdās uz dīvāna.

—   Bezdarbnieks? — viņa jautāja.

Viņš pamāja ar galvu un izņēma no kabatas naudu.

—   Te ir astoņdesmit markas par nākošo mēnesi.

Viņa aši paņēma naudu un teica:

—   Nebija taču tik steidzīgi, Fabiana kungs.

Lai jau.

Viņš nolika pēdējās naudas zīmes un monētas pārskatāmi uz galda un skaitīja, kas viņam palicis pāri.

—Ja es savu kapitālu aiznestu uz banku, tad saņemtu trīs markas lielus procentus gadā, — viņš teica. — Tas gandrīz neatmaksājas.

Saimniece kļuva valodīga. Vakar avīzē kāds inženieris ieteica pazemināt Vidusjūras līmeni par divsimt metriem, tad iegūšot lielas platības, tādas pašas kā pirms ledus laikmeta, un tās varēšot apdzīvot un pēc tam miljoniem cilvēku būšot paēduši. Bez tam nelieli dambji došot iespēju uzturēt tiešu satiksmi no Berlīnes līdz Kapštatei.

Holfelda kundze vēl tagad bija sajūsmā par inženiera priekšlikumu un runāja ar lielu dedzību.

Fabians uzsita ar plaukstu pa dīvāna roku balstu, tā ka uzvirmoja putekļi.

—Nu, tātad! — viņš iesaucās. — Aiziet, uz Vidusjūru! Pazemināsim tās līmeni! Vai nāksiet līdzi, Holfelda kundze?

—          Labprāt. Kopš sava kāzu ceļojuma neesmu vairs tur bijusi. Brīnišķīgā apkārtne. Dženova, Nica, Marseļa,

Parīze. Parīze, starp citu, neatrodas pie Vidusjūras. —Viņa novirzīja sarunu uz citu pusi. — Laikam gan doktores jaunkundze bija ļoti noskumusi?

— Žēl, ka viņa jau aizgājusi, citādi mēs varētu viņai to pajautāt.

— Apburoša meitene untik smalka, manuprāt, viņa ir līdzīga Rumānijas karalienei, kad tā vēl bija jauna.

— Uzminēts. — Fabians piecēlās un pavadīja saimnieci līdz durvīm. — Viņa laikam ir karalienes meita. Bet, lūdzu, par to citiem ne vārda.

Pēcpusdienā viņš sēdēja lielas laikraksta izdevniecības telpās un gaidīja, kamēr Zahariasa kungam būs brīvs brīdis. Zahariasa kungs bija Fabiana paziņa, kurš reiz pēc sarunām par reklāmu nozīmi bija viņam teicis: «Ja esmu jums kādreiz vajadzīgs, atnāciet.» Fabians izklaidīgi šķirstīja laikrakstu, kas atradās uzgaidāmajā telpā uz galda, un atcerējās sarunu. Zahariass toreiz bija dedzīgi piekritis H. G. Velsa apgalvojumam, ka kristīgās baznīcas attīstība nav izskaidrojama ar veiklu propagandu; viņš bija aizstāvējis arī Velsa prasību neizmantot reklāmu vienīgi ziepju un košļājamās gumijas pieprasījuma palielinājumam, bet beidzot atzīt, ka tā kalpo cēlākiem ideāliem. Fabians bija izteicies, ka audzināšanas ietekme uz cilvēci esot apšaubāma tēze; turklāt vai propagandists ir piemērots cilvēces audzināšanas darbam un vai audzinātājs savukārt var būt propagandists — tas vēl esot liels jautājums. Saprātu varot ieaudzināt tikai ierobežotam cilvēku skaitam, un tie esot jau tāpat saprātīgi. Zahariass un Fabians bija pat strīdējušies, kamēr nonākuši pie viedokļa, ka strīds par uzskatiem iegūst pārāk akadēmisku raksturu, jo abiem iespējamiem rezultātiem — ikvienas ideālistiskās atziņas uzvarai vai sakāvei nepieciešams visai daudz naudas, un ideālu dēļ neviens negrib naudu izdot,

Kurjeri rosīgi skraidīja pa gaiteņa labirintu; Grabēdamas no metāla caurulēm bira ārā kartona čaulītes. Dežuranta telefons nepārtraukti zvanīja. Apmeklētāji nāca un gāja. Darbinieki nepārtraukti staigāja no vienas istabas otrā, Uzņēmuma direktors steidzās lejup pa kāpnēm "ar veselu baru padoto.

—   Zahariasa kungs lūdz ienākt.

Kāds kurjers pavadīja viņu līdz durvīm. Zahariass enerģiski paspieda Fabiaņam roku, Enerģiskums bija šī jaunā cilvēka pati nozīmīgāka īpašība; visu viņš darīja ārkārtīgi dedzīgi. Vienmēr viņš bija sajūsmas pilns. Vai nu viņš tīrīja zobus, vai debatēja, vai tērēja naudu, vai deva saviem priekšniekiem padomus — vienmēr viņš lec vai no ādas ārā. Ikvienu, kam ar Zahariasu bija saskare, inficēja viņa humora izjūtas trūkums. Pēkšņi saruna par kaklasaites sasiešanu kļuva pašreizējā laikmeta satraucošākā tēma. Un, kad priekšnieki apsprieda ar Zahariasu veikalnieciskus jautājumus, viņi attapa, cik viņu profesijai, viņu izdevniecībai, viņu ieņemamam postenim ir milzīgi svarīga nozīme. Šī vīra karjera nebija apturama. Šķita neticami, ka viņš pats veiktu ko nozīmīgu. Viņš bija uzņēmuma katalizators un savas apkārtnes cilvēku stimulators. Viņš kļuva nepieciešams, un viņam jau tagad — divdesmit astoņu gadu vecumā bija divtūkstoš marku liela mēnešalga. Fabians pateica, kas viņam sakāms.

—   Brīvu vietu nav, — Zahariass teica, — un es būtu tik labprāt jums izlīdzējis. Starp citu, esmu pārliecināts, ka mēs lieliski saprastos. Ko lai darām! — Viņš spieda plaukstas pie deniņiem kā pareģis īsi pirms apskaidrības. — Ko jūs sakāt par šādu plānu: ja es jūs pieņemtu darbā kā privātu līdzstrādnieku, kuram maksātu pats no savas kabatas? Tādu darbaspēku kā jūs es varētu labi izmantot. Te no manis katru dienu gaida desmitiem ierosinājumu. Vai es esmu automāts? Ko es varu darīt, ja citiem mazāk kas iekrīt prātā? Ja tā turpināsies, manas smadzenes būs pagalam. Kopš neilga laika man pieder mazs, glīts auto, Šteirs, sešcilindrīgs, īpaša karosērija. Mēs varētu katru dienu uz pāris stundām izbraukt zaļumos, lai apspriestos par saviem darījumiem. Es labprāt sēžu pie stūres, tas nomierina nervus. Es varētu jums piesolīt trīssimt marku mēnesī. Un, tiklīdz atbrīvosies kāda vieta, es jūs pieņemšu darbā. Nu, ko jūs teiksiet?

Fabians vēl nepaguva atbildēt, kad Zahariass jau turpinājar

—   Nē, tā vis nevar, citādi teiks, ka Zahariass pieņēmis darbā baltu nēģeri. Neesmu par tiem tipiem drošs. Tie visi stāv ar cirvi aiz durvīm, lai reiz iekrautu man pa smadzeņu podu. Ko lai mēs darām? Vai jums nekas neienāk prātā?

Fabians sacīja: — Es varētu nostāties Potsdamas laukumā ar lielu izkārtni uz vēdera, uz kuras būtu rakstīts: šis jaunais cilvēks šobrīd nedara neko, bet pārbaudiet viņu, un jūs pārliecināsieties, ka viņš var darīt visu. Es varētu tekstu uzrakstīt uz liela gaisa balona. i! '

—   Ja priekšlikums domāts nopietni, tad būtu labi, — Zahariass iesaucās. — Bet tas nav ne nieka vērts, jo jūs pats tam neticat. Jūs ņemat nopietni tikai kaut ko patiesi nopietnu un dažreiz varbūt pat arī to ne. Taisni posts ar jums. Ar jūsu dotībām es šodien būtu ģenerāldirektors.

Zahariass saskarē ar ļaudīm, kas bija pārāki par viņu, lietoja visai smalku frlku; viņš ļāva izbaudīt šo pārākumu, tieši atzina to.

—   Vai man kāds labums, ja esmu talantīgāks nekā citi? — Fabians bēdīgi vaicāja.

Šo retorisko jautājumu Zahariass nebija gaidījis. Pietiek, ka viņš pats bija Vaļsirdīgs, taču uzradās kāds cits, lūdza padomu un piedevām vēl kļuva nekaunīgs.

—   Žēl, ka jūs ļaunojāties par manu piezīmi, — Fabians teica. — Es hevēlējos jūs aizvainot. Neesmu iedomīgs uz savām dotībām, to man ir vienīgi tik daudz, lai mirtu badā. Un tik ļauni, ka man ar tām nāktos lepoties, man klājas tikai kopš divām nedēļām.

Zahariass piecēlās un pavadīja Fabianu ar uzsvērtu laipnību līdz kāpnēm.

—   Piezvaniet man rīt ap pulksten divpadsmitiem, —nē, tad man ir konference, — piezvaniet, teiksim, pēc diviem. Varbūt man pa to laiku kas iešausies prātā. Sveiki!

Fabians labprāt būtu piezvanījis Labudem, bet tas bija Frankfurtē. Viņš gan nekādā gadījumā nebūtu stāstījis draugam par savām bēdām. Labudem pašam bija bēdas. Fabians vienīgi gribēja dzirdēt pazīstamo balsi, neko vairāk. Pat draugu saruna par laiku varēja darīt brīnumus. Māte bija aizbraukusi. Vecais jocīgais izgudrotājs ar pelerīni bija ceļā uz psihiatrisko slimnīcu. Kornēlija pirka jaunu cepuri, lai patiktu dažiem kino ļaudīm. Fabians bija viens. Kāpēc viņš pagaidām nevarēja aizbēgt pats no sevis? Lai gan viņš bezmērķīgi klaiņoja pa pilsētu, tomēr drīz vien jau stāvēja pie nama, kur Kornēlija strādāja. Skaizdamies pats uz sevi, viņš gāja tālāk un attapa, ka iemet acis katrā cepuru veikalā. Vai viņa bija birojā? Vai varbūt jau pielaikoja cepures un džemperus?

Pieturā viņš nopirka avīzi. Vīrs, kas sēdēja kioskā, likās simpātisks. Ј

—   Vai jums nevajag palīga? — Fabians jautāja.

—   Tuvākajā laikā es mācīšos zeķes adīt, »— avīžnieks teica, — pērngad man bija divtik liels apgrozījums, un arī tas nebija liels. Mūsdienās ļaudis lasa laikrakstus pie friziera un kafejnīcā. Vajadzētu būt maizniekam. Maizi pie friziera vēl nedabū par velti.

—   Nesen kāds ieteica, ka maize valstij jāpiegādā mājās, tāpat kā ūdensvada ūdens, — Fabians stāstīja. — Redzēsiet, kādu dienu pat maizes cepšana vairs nepasargās no bada.

—   Vai gribat sviestmaizi? — vīrs kioskā jautāja.

—Vēl jau nedēļai man pietiek, — Fabians sacīja,

pateicās un devās uz staciju. Viņš pētīja vilcienu sarakstu. Vai viņam nevajadzētu par pēdējo naudu nopirkt biļeti un braukt pie "mātes? Bet varbūt Zahariass rīt zinās, ko darīt? Kad viņš izgāja no stacijas un atkal ieraudzīja šīs ielu aizas un namu blokus, visu šo bezcerīgo un nežēlīgo labirintu, viņam noreiba galva. Viņš atbalstījās pret sienu blakus dažiem mantu nesējiem un aizvēra acis. Taču tagad viņš mokoši izjuta ielas troksni. Šķita, ka tramvaji un autobusi brauktu tieši caur viņa kuņģi. Fabians pagriezās atpakaļ, uzkāpa augšā uzgaidāmajā telpā un nogūlās uz cieta sola. Pēc pusstundas viņam kļuva labāk. Viņš devās uz ielu dzelzceļa pieturu, aizbrauca mājās, nolikās uz dīvāna un tūlīt aizmiga.

Vakarā Fabians pamodās. Priekštelpas durvis skaļi aizcirtās. Vai nāca Kornēlija? Nē, kāds žigli noskrēja lejā pa ķāpņējTV Viņš iegāja pāri pretī otrā istabā un izbijās.

Skapja durvis bija vaļā. "Tas bija tukšs. Koferu vairs nebija. Fabians ieslēdza gaismu, lai gan tikko sāka krēslot. Uz galda zem vāzes ar puķēm, kuras jau bija novītušas, atradās vēstule. Viņš pamāja ar galvu, paņēma vēstuli un atgriezās savā istabā.

«Mīļais Fabian,» Kornēlija rakstīja, «vai nav labāk, ja es aizeju par ātru nekā par vēlu? Nupat stāvēju Tev blakus pie dīvāna. Tu gulēji aizmidzis, un Tu guli arī tgad, kamēr Tev rakstu. Es labprāt paliktu, bet iedomājies, kā būtu, ja es paliktu! Vēl pāris nedēļu, un Tu justos patiesi nelaimīgs. Tevi nenomāktu nabadzība, bet domas, ka nabadzība var kļūt smaga. Kamēr Tu biji viens, Tev nekas nevarēja notikt, lai kā arī būtu. Viss būs atkal tāpat, kā bijis, Vai Tu esi noskumis?

Viņi pieņems mani nākošajai filmai. Rīt es parakstīšu līgumu. Makarts noīrējis man divas istabas. No tā nevar izvairīties. Viņš runā par to, it kā darīšana būtu ar centneru brikešu. Viņam ir piecdesmit gadu, un viņš izskatās pēc pensijā aizgājuša, pārāk labi ģērbta cīkstoņa. Man ir tāda sajūta, it kā es būtu sevi pārdevusi anatomikumam. Varbūt man vajadzētu ieiet Tavā istabā un Tevi pamodināt? Es ļauju Tev gulēt. Es neaiziešu bojā. Es iedomāšos, ka mani pārbauda ārsts. Lai viņš noņemas ap mani, tā vajag. No dubļiem var izkļūt tikai tad, ja esi tajos iekļuvis. Un mēs taču gribam izkļūt! . ' ..

Es rakstu: mēs. Vai Tu mani saproti? Es aizeju tagad no Tevis, lai paliktu kopā ar Tevi. Vai Tu mani joprojām mīlēsi? Vai Tu mani vēl gribēsi redzēt un vai spēsi apkampt, lai gan man ir tas otrs? Rīt pēcpusdienā pulksten četros gaidīšu Tevi kafejnīcā «Šotenhaml». Kas ar mani notiks, ja Tu neatnāksi? Kornēlija.»

Fabians sēdēja pavisam mierīgs. Pamazām satumsa. Sāpēja sirds. Viņš bija krampjaini aptvēris sēdekļa roku balstus, it kā turēdamies pretī tiem, kas grib viņu aizvilkt no šejienes prom. Vēstule gulēja uz paklāja un tumsā gaiši blāvoja.

Es taču vēlējos kļūt citāds, Kornēlija — Fabians teica.

SEšPADSMITĀ NODAĻA Fabians metas piedzīvojumos. Šāvieni Vedingā. Tēvoča Pelles parks

Tai pašā vakarā viņš ar metro brauca uz pilsētas ziemeļu rajonu. Viņš stāvēja pie vagona loga un, acis nenovērsis, raudzījās tumšajā šahtā, kur dažbrīd garām pazibēja sīkas spuldzītes. Stingu skatienu viņš lūkojās uz apakšzemes dzelzceļa staciju pārpilnajiem peroniem. Kad vilciens no šahtas pacēlās virszemē, viņš tikpat stingu skatienu lūkojās pelēko namu rindās, tumšajās šķērsielās un apgaismotajās istabās, kur sveši cilvēki sēdēja lokā ap galdu un gaidīja savu likteni. Stingu skatienu viņš lūkojās lejup uz dzelzceļa vizuļojošo sliežu režģi, pa kurām vilcieni traucas uz priekšu, stingu skatienu ielūkojās tālsatiksmes stacijās, kurās vilcieni ar sarkaniem guļamvagoniem šņākuļodami stāvēja tālu ceļu gaidās, tāpat lūkojās uz rāmo Šprē upi, uz teātra namu frontoniem, kur ņirbēja spilgtas gaismas reklāmas, un pilsētas violetajās bezzvaigžņu debesīs.

Fabians skatīja to visu, it kā cauri Berlīnei brauktu tikai viņa acis un ausis un viņš pats atrastos tālu, tālu prom. Viņa skatiens bija saspringts, bet sirds — nejūtīga. Ilgi viņš bija sēdējis savā mēbelētajā istabā. Kaut kur šajā nepārredzamajā pilsētā pašlaik Kornēlija gulēja kopā ar kādu piecdesmit gadus vecu vīrieti un padevībā aizvēra acis. Kur viņa ir? Viņš būtu vēlējies noplēst māju sienas, līdz šos abus atrastu. Kur ir Kornēlija? Kādēļ viņa mudināja viņu uz bezdarbību? Kādēļ viņa to darīja tais nedaudzajos brīžos, kad viņam, Fabianam, bija radusies dziņa darboties? Viņa nepazina Fabianu. Viņa drīzāk bija rīkojusies nepareizi nekā teikusi viņam: rīkojies tu pareizi! Viņa bija pārliecināta, ka viņš drīzāk paciestu tūkstoš sitienu, nekā pats kaut reizi paceltu roku. Viņa nezināja, ka viņš ilgojas kādam pakalpot un uzņemties atbildību. Bet kur bija cilvēki, kuriem viņš labprāt būtu pakalpojis? Kur bija Kornēlija? Viņa gulēja blakus vecam vīrietim un ļāva sevi padarīt par pērkamu sievieti, jo mīļais Fabians tad varēja laimīgi dzīvot dīkā. Viņa augstsirdīgi dāvāja viņam atkal to pašu brīvību, no kuras bija viņu atbrīvojusi. Nejaušība bija iemetusi viņa rokās cilvēku, kura labā viņš pēdīgi varēja strādāt, un šis cilvēks iegrūda viņu atkal atpakaļ negribētajā, nolādētajā bezdarbībā. Liktenis bija viņiem nācis talkā, bet nu vairs abiem nebija iespējams palīdzēt. Tai brīdī, kad darbs viņa acīs ieguva jēgu, jo viņš sastapa Kornēliju, viņš pazaudēja darbu. Un tāpēc, ka pazaudēja darbu, viņš pazaudēja arī Kornēliju.

Viņš, izslāpušais, bija turējis rokā trauku, bet nebija spējis to paturēt, jo tas bija tukšs. Taču tad, kad viņam gandrīz vairs nebija nekādu cerību, liktenis bija apžēlojies un šo trauku piepildījis. Viņš bija noliecies pār to un gribējis padzerties. Tomēr ne, liktenis bija pateicis — nē, tu neturi šo trauku ar mīļu prātu — un tas bija izkritis viņam no rokām un ūdens pāri plaukstām nolijis zemē. !

Urā! Tagad viņš bija brīvs. Viņš tik skaļi un ļauni iesmējās, ka pārējie braucēji mazliet sapīkuši pavirzījās nostāk. Fablans izkāpa no vagona. Viņam bija vienalga, kur viņš izkāpj, viņš bija brīvs. Kornēlija «izgulēja», velns vien to zina, — vai nu savu karjeru, vai izmisumu, vai varbūt abus. Uz šosejas pie policijas kazarmām viņš atvērtajos vārtos redzēja zaļas mašīnas; spīdēja prožektori. Policisti ierāpās mašīnās un stāvēja tur klusi un apņēmīgi. Dažas mašīnas aizrībināja ziemeļu virzienā. Fabians sekoja tām. Ielas bija ļaužu pilnas. Mašīnām nopakaļ aizlidoja uzmundrinoši saucieni. It kā tie būtu akmeņi. Policisti raudzījās taisni uz priekšu.

Vedinga laukumā policistu ķēde aizšķērsoja ieeju Reinikendorfas ielā, kurai tuvojās strādnieku pūlis. Policisti zirgos viņpus ķēdes gaidīja uzbrukuma signālu. Proletārieši uniformās ar ķiverēm galvā gaidīja proletariāta ciVilistus. Kas viņus dzina vienu pret otru? Strādnieki bija jau tuvu, viņu dziesmas skanējaaizvien skaļāk; nu policisti metra atstatumā cits no cita soli pa solim virzījās uz priekšu. Dziesmu apslāpēja nikna rēkoņa. Neredzot to, kas notika, pēc pieaugošā trokšņa varēja manīt, ka strādnieki un policisti tur priekšā tūlīt metīsies viens otram virsū. Mirkli vēlāk šo minējumu apstiprināja kliedzieni. Viņi bija sastapušies, policisti sāka uzbrukumu. Zirgi sakustējās un sāka rikšot .uz priekšu, pakavi dimdēja pret ielas bruģi. Priekšā atskanēja šāviens. Plīsa rūtis. Zirgi aulekšoja. Cilvēki Vedinga laukumā gribēja dzīties tiem pakaļ. Otra policistu ķēde aizsprostoja ieeju Reinikendorfas ielā, lēnām virzījās uz priekšu un atbrīvoja laukumu. Lidoja akmeņi. Kāds vahmistrs saņēma naža dūrienu. Policisti atvēzēja pipkas un metās skriešus uz priekšu. Ar trīs smagajām mašīnām pienāca papildspēki, vīri lēca no lēni braucošajiem automobiļiem ārā. Strādnieki bēga, laukuma attālākajās malās un blakus ielās viņi atkal palika stāvot, 'fcabians izspiedās cauri dzīvajai sienai un gāja tālāk savu ceļu. Troksnis attālinājās. Trīs ielas tālāk jau šķita, ka visur valda miers un kārtība.

Kādas mājas vārtos stāvēja dažas sievietes.

— Ei, paklausieties! — viena no viņām teica. — Vai tas tiesa, ka Vedingā kaujas?

—   Viņi abpusēji pārbauda spēkus, — viņš, garām iedams, atbildēja.

—   Lieku galvu ķīlā, ka Francis atkal ir iejaucies, — sieviete iesaucās. — Nu, parādies tik mājās!

Starp ielām, vecu solīdu īres namu vidū atradās balagāns, ko sauca par tēvoča Pelles parku, Leijerkastes mūzika skanēja cauri meiteņu sarunām; rokās saķērušās, tās garā virknē pastaigājās gar pašu ieeju. Pārgalvīgi puiši ar cepuri uz vienas auss ložņāja ap meičām un atļāvās runāt bezkaunības. Meičas glaimotas ķiķināja, un viņu atbildes bija nepārprotamas.

Fabians iegāja pa vārtiem laukumā. Tur izskatījās kā žāvētavas teritorijā. Acetilēna lampiņu liesmas raustījās, celiņi un balagānu būdaš grima pustumsā. Zeme bija mālaina un noaugusi ar asu zāli. Tā kā nebija pieprasītāju, kas vēlētos izklaidēties, karuselis bija nosegts ar brezentu. Garām balagānu būdām klaiņoja vīri rupja auduma jakās, vecas sievas ar lakatiņiem galvā un bērni, kam sen jau vajadzēja būt gultā.

Laimes rats griezās. Ļaudis stāvēja barā, cieši saspiedušies, acis nenovērsdami, lūkojās uz riņķojošo ripu. Tā griezās aizvien lēnāk, vēl paslīdēja dažus ciparus tālāk, tad apstājās.

—   Divdesmit pieci! — izsaucējs kliedza.

—   Šeit, šeit! — Kāda veca sieviete ar brillēm uz acīm pastiepa roku ar lozi. Viņai tika pasniegts laimests. Ko viņa bija laimējusi? Mārciņu graudu cukura.

Laimes rats atkal dūca.

—   Septiņpadsmit!

Hallo, tas esmu es! 1 — Jauns vīrietis vicināja gaisā savu lozi, Viņš saņēma ceturtdaļmārciņas pupiņu kafijas.

—         Būs dāvana mātei, — viņš apmierināts sacīja un devās projām.

—         Un tagad būs lielais vinnests! Vinnētājs drīkstēs izraudzīties, ko pats vēlas!

Rats sazvarojās, ietikšķējās, apstājās, nē, tomēr pavirzījis vēl vienu ciparu uz priekšu.

—   Deviņi!

—   Draudziņ, šeit!

Kāda fabrikas meitene sita plaukstas, Viņa lasīja loterijas noteikumus.

—          Galvenais Vinnests ir piecas mārciņas augstākā labuma kviešu miltu vai mārciņa sviesta vai trīsceturtdaļmārciņas pupiņu kafijas vai trīsceturtdaļmārciņas liesas cūkgaļas. Viss tas par vienu grasi. — Viņa smēr jās un pieprasīja mārciņu sviesta. — Var paņemt līdzi iiz mājām.

—          Sāksies nākamā izloze! — izsaucējs auroja. Kas vēl nav spēlējis, kas vēlreiz grib piedalīties? Jūs, tur, vecomāt! Te ir nabaga plukatu Montē Karlo! Maksā nevis marku, pat ne pusmarkas, bet tikai vienu grasi!

Iepretī norisa līdzīgs pasākums. Taču vinnēt varēja ga|u un desu, un loze maksāja divtik dārgi.

—          Lielākais vinnests, mani kungi, šoreiz Ir puse Hamburgas zoss! — spiedza miesnieka sieva. Loze maksā divdesmit feniņus — tikai drosmi, mīļie ļautiņi!

Viņas palīgs ar milzīgu nazi grieza plānas desas ripiņas un izdalīja tās ložu pircējiem nogaršošanai. Pārējiem siekalas saskrēja mutē. Tie izzvejoja no naudas maka divus grašus un piedalījās spēlē.

—   Ko tu saki par zoss cepeti? — Kāds vīrs bez kaklasaites un krādziņa jautāja sievai.

—   Žēl izdot naudu, — viņa teica. — Mums nav laimes, Villem.

—   Nu, viņš sacīja, kādreiz joka pēc var pamēģināt.

Viņš nopirka lozi, iebāza sievai mutē desas šķēlīti, kas viņam tika piešķirta, un cerību pilns raudzījās uz laimesratu.

— Laimestu izloze sākas, — miesnieka sieva spiedza. Laimesrats dūca. Fabians devās tālāk. «Hipodroms un dejas» pie kādas lielas telts bija uzraksts. Ieeja 20 feniņu. Viņš iegāja iekšā. Teltī bija divēji apļi. Viens bija augstāks, kā pāļu būve tas pacēlās teltī, uz tā tika dejots. Loka vidū sēdēja pūtēju kapela un spēlēja tā, it kā mūziķi būtu sastrīdējušies. Meitenes stāvēja, atbalstījušas pret apļa margām. Jaunie vīrieši kaitējās ar viņām. Netika ievērotas nekādas ceremonijas. Otrs loks bija smilšu manēža, kur, kapelai spēlējot, rikšoja trīs izbrāķēti kleperi. Tos no aizmukšanas atturēja staļļmeistars ar cilindru galvā; viņš vicināja pātagu un vienā laidā sauca «Terrab». Kādam mazam vienacim sirmim mugurā vīriešu sedlos sēdēja sieviete. Svārki viņai bija uzrotījušies augstu virs ceļgaliem.

Fabians apsēdās pie pašas manēžas un dzēra alu. Ikreiz, kad jātniece devās viņam garām, viņa novilka svārkus lejup pāri ceļgaliem. Taču tās bija veltas pūles. Svārki uzbrauca atkal uz augšu. Kad sieviete jāja ceturto reizi Fabiana galdiņam garām, viņa mazliet pasmaidīja un nenovilka svārkus uz leju. Piektajā aplī sirmis palika pie galdiņa stāvot un blenza ar neredzīgo aci alus glāzē.

— Cukura tur nav, — sieviete teica un ielūkojās Fabianam sejā. Staļļmeistars uzpliukšķināja ar pātagu, un mazais sirmis atkal sāka iet.

Tiklīdz sieviete bija nokāpusi no zirga, viņa it kā pasvītroti netīšām apsēdās pie blakus galdiņa, slīpi iepretī Fabianam, tā ka nevarēja nepamanīt viņas fiziskos jaukumus. Viņa skatiens palika kā piekalts pie šīs figūras, un tad pēkšņi sāpes atmodināja viņu no narkozes. Kur bija Kornēlija? Vai, cilvēks, kura apskāvienos viņa tagad gulēja, bija viņai pretīgs? Vai Kornēlija šai brīdī, kad viņš te sēdēja, jutās svešajā gultā laimīga? Viņš pielēca kājās. Krēsls apgāzās. Sieviete pie blakus galdiņa atkal palūkojās uz viņu, sievietes acis iepletās, lūpas savilkās un mazliet pavērās, ar mitru mēles galiņu viņa aplaizīja augšlūpu.

— Vai nāksiet līdzi? —viņš īgni jautāja.

Viņa nāca līdzi, un viņi, daudz nerunādami, iegāja «Teātrī». Tā bija nožēlojama dēļu baraka. «Uzstājas diženi operdziedoņi. Smēķēt atļauts. Vakara izrādēs bērniem nav tiesību aizņemt sēdvietas.» Baraka bija pa pusei pilna. Skatītāji sēdēja ar cepurēm galvā, smēķēja cigaretes un tumsā ļāva līdz asarām sevī aizkustināt ar neiedomājami muļķīgu un melīgu romantiku, kas viņiem tika rādīta par trīsdesmit feniņiem. Lētā kulišu burvība bija viņus Vairāk iežēlinājusi nekā pašu posts.

Fabians aplika roku svešajai sievietei ap pleciem. Viņa pieglaudās viņam un smagi elpoja, lai viņš to dzirdētu. Luga bija gaužām bēdīga. Bezbēdīgs students — teātra direktors Blazemans, sirms vīrs pāri piecdesmitiem, pats spēlēja šo lomu — nāca ik rītus mājās piedzēries. Un vainīgs pie visa bija nolādētais šampanietis. Viņš dziedāja studentu dziesmas, visādi ērmojās pa savai modei, dabūja no šveicara sievas rājienu un atdāvināja kādai vecai, ar ģikti slimai galma dziedātājai savu pēdējo dālderi, lai viņa varētu aiziet no skatuves.

Taču liktenis lēma visam atrisināties, cik vien iespējams ātri. Vecā galma dziedātāja — un kas gan cits tā varēja būt — bija piecdesmit gadus vecā studenta māte! Divpadsmit gadu viņš nebija māti redzējis, saņēma katru mēnesi no viņas naudu ufi bija pārliecināts, ka viņa, tāpat kā agrāk, aizvien vēl dzied galma operā.'Protams, viņš māti nepazina. Bet mātes acis ir vērīgākas, viņa tūlīt attapa: tas ir viņš. Taču drāmas kulminācija vēl nebija sasniegta. Vēl tajā tika iepīta mīlas dēka. Students mīlēja un tika mīlēts. Tā bija Martinas jaunkundze, brīnum daiļā šuvēja, kas dzīvoja iepretī, mina savu šujmašīnu un dziedāja kā lakstīgala. Ellena Martina, dziedoša lakstīgala, svēra savus divus centnerus. Viņa lēkādama, tā ka nolīgojās skatuve, iznāca no kulisēm un kopā ar studentu, direktoru Blazemanu, dziedāja kuplejas. Panākumiem bagātā dueta sākuma rindas skanēja tā:

«Draudziņ, mījais, mīļotais, Tu man mūžam vienīgais!»

' Jaunais pāris, kuri pa abiem kopā jau bija aizvadījuši savus simt pavasarus, smagiem soļiem klumzāja pa skatuvi, uz kuras bija redzams pagalms; students apsolīja šuvēju precēt, bet viņa noskuma, jo viņš mēdza vecās dziedātājas no galma padzīt. Tad viņi abi dziedāja nākamo kupleju.

Ļaudis aplaudēja. Sieviete, kuru Fabīans bija apskāvis ap vidu, mazliet pagriezās, un viņa roka piespiedās viņas krūtij.

— Ak, cik tas ir jauki! — viņa teica.

Kā liekas, viņa to sacīja par izrādi. Skatītāju telpā atkal valdīja svinīgs klusums. Vecā, sakumpusī, ar ģikti slimā galma dziedātāja, kura bija sagādājusi dēlam iespēju studēt medicīnu un piederēt pie muižnieku korporācijas, gāzelēdamās iznāca no kulisēm, ar lielām pūlēm sasniedza pagalmu un pacēla rādītājpirkstu; pianistā atsaucās uz šo mājienu un tūdaļ atskanēja sentimentāla mātes dziesma.

—     Iesim prom, — Fabians teica un attaisīja svešās sievietes krūšturi.

—      Jau tūlīt? — viņa pārsteigta vaicāja, taču gāja viņam līdzi.

—     Te es dzīvoju, — viņa paskaidroja, apstājusies pie kāda liela nama Millera ielā. Viņa atslēdza durvis.

—   Es iešu līdzi a.ugšā, — Fabians sacīja.

Viņa iebilda, taču nepavisam ne pārliecinoši. Viņš ieslūma sievieti priekšnamā.

—     Ko teiks mani saimnieki? Nē, jūs gan esat nadzīgs. Bet klusi klusītiņām, vai ne?

Uz durvīm bija plāksnīte: «Hecers».

—      Kāpēc tev istabā divas gultas? — Fabians jautāja.

—     Tss, mūs var izdzirdēt, — viņa čukstēja. — Saimniekiem nav vietas, kur otru nolikt.

Viņa izģērbās, — Bez liekām ceremonijām, — viņš teica.

Viņa uzskatīja, ka koķetēšana ir gaužām nepieciešama, un klīrējās kā vecmeita. Beigu beigās viņi gulēja blakus. Viņa izslēdza gaismu un tikai tad pilnīgi izģērbās.

—     Vienu acumirkli, «— viņa čukstēja, — lūdzu nedusmoties.

Viņa iededza kabatas bateriju unr pārklājusi Fabīana seju ar kabatas lakatiņu, tās gaismā pārmeklēja viņu kā vecs slimokases ārsts.

—   Atvainojiet, bet mūsdienās nav par ļaunu būt piesardzīgai, — viņa tūlīt paskaidroja. Un nu nekas vairs nekavēja.

—   Es esmu pārdevēja cimdu tirgotavā,—viņa mazliet vēlāk pastāstīja. — Vai tu paliksi līdz rītam? — viņa vēl pēc pusstundas vaicāja.

Fabians pamāja ar galvu. Viņa pazuda virtuvē; viņš dzirdēja, kā viņa šļakstinājās ar ūdeni. Viņa atnesa siltu, ziepjūdeni, ar mājasmātes cītību viņu rūpīgi apmazgāja un iekāpa atkal gultā.

—   Vai tu savus saimniekus netraucē, ja sildi virtuvē ūdeni? — viņš jautāja. — Atstāj uguni degot!

Viņa stāstīja šo to nenozīmīgu, jautāja, kur viņš dzīvojot, un sauca viņu par «dārgo». Viņš aplūkoja istabas iekārtu. Bez gultām te vēl bija traki izgulēts plīša sofā, mazgājamais galds ar marmora plati, uz kuras bija pretīga litogrāfija, kur jauna, apaļīga sieviete naktskreklā zvilnēja uz baltas lāčādas un rotaļājās ar sārtu zīdaini, un skapis ar spoguļdurvīm, kas nebija labi aizveramas. «Kur ir Kornēlija?» viņš domāja un atkal pārkrita pāri kailajai, bailēs drebošajai pārdevējai.

—   Taisni bail no tevis, — viņa pēc tam čukstēja. — Vai tu gribi mani nonāvēt? Bet tas ir brīnišķīgi.

Viņa nometās uz ceļiem blakus viņam, platām acīm vērās viņa vienaldzīgajā sejā un noskūpstīja viņu.

Kad viņa līdz nāvei nogurusi iemiga, Fabians vēl aizvien bija nomodā, jutās viens svešajā istabā, saspringti raudzījās tumsā un domāja: «Ko mēs esam izdarījuši, Kornēlij?»

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA Teļa aknas bez cīpslām. Viņš pasaka viņai savas domas. Ceļojošais tirdzniecības aģents zaudē pacietību

—   Es samelojos, — sieviete teica nākošajā rītā. — Es nemaz neeju strādāt. Un dzīvoklis pieder man. Un mēs esam gluži vieni. Nāc iesim virtuvē!

Viņa ielēja kafiju, apzieda maizītes, papliķēja viņam viegli pa vaigu, nosēja priekšautu un apsēdās līdzās pie virtuves galda.

—    Vai garšo? — viņa moži apvaicājās, lai gan viņš neēda.

—   Tu izskaties bāls, mans dārgais. Nav jau arī nekāds brīnums. Ed tik labi dūšīgi, lai tu atkal būtu stiprs un spēcīgs!

Viņa pieglauda galvu pie Fabiana pleca un kā pusaudze savilka lūpas.

—    Vai baidies, ka nenozogu tavu dīvānu vai neuzšķēržu tev vēderu? — Fabians jautāja. — Un kā tad tavā guļamistabā gadījušās divas gultas?

—    Esmu precējusies, — viņa atbildēja. — Mans vīrs ir trikotāžas firmas ceļojošais aģents. Pašlaik viņš ir Reinzemē. Pēc tam viņš dosies uz Virtembergu. Viņš vēl vismaz desmit dienas būs projām. Vai tu tik ilgi paliksi?

Fabians dzēra kafiju un nesacīja ne vārda.

—    Man kādu vajag, — viņa skaļi teica, it kā Fabians viņai būtu ko iebildis. — Nekad viņa te nav, un, ja arī viņš te ir, ne mazākā prieka nav. Paliec šīs desmit dienas pie manis! Jūties ērti! Es labi gatavoju. Naudas man arī diezgan. Ko tu šodien vēlies pusdienās? — Viņa sāka saimniekot un bažīgi palūkojās uz viņu.

—   Vai tu labprāt ēd teļaaknas ar ceptiem kartupeļiem? Kāpēc tu nemaz neatbildi?

—   Vai tev ir telefons? — viņš jautāja.

—   Nē, — viņa atbildēja. — Tu gribi doties projām? Paliec taču. Tas bija tik jauki. Tas bija tik jauki kā vēl nekad.

Viņa noslaucīja rokas un noglauda viņam galvu.

—   Jā, es palikšu, — viņš apsolīja. — Bet man jāpiezvana.

Viņa teica, ka piezvanīt varot pie miesnieka Rariša un vai viņš atnesīšot pusmārciņas svaigu teļa aknu, tikai bez cīpslām. Viņa iedeva Fabianam naudu, piesardzīgi atvēra priekštelpas durvis, un, tā kā kāpnēs neviena nebija, viņš drīkstēja iziet no dzīvokļa.

—    Pusmārciņas svaigu teļa aknu, — bet tikai bez cīpslām, — viņš lūdza miesnieka veikalā. Tad, kamēr tika apkalpots, piezvanīja Zahariasam. Klausule bija taukaina.

—    Nē, — atbildēja Zahariass, — man nekas nav ienācis prātā. Bet es nezaudēju cerības, tas būtu smieklīgi, mīļais. Ja jūs ko izdomājat, tad pienāciet rit atkal. Reizēm tas notiek ātri. Sliktākā gadījumā mazliet patērzēsim. Vai jūs tas apmierina? Uz redzēšanos!

Fabians paņēma teļa aknas. Papīrs sārtojās ar asinīm. Viņš samaksāja un uzmanīgi nesa paciņu uz mājām. Tā kā kaimiņiene spodrināja durvju rokturi, viņš uzkāpa līdz ceturtajam stāvam. Pēc pāris minūtēm viņš devās atkal lejup. Viņam nevajadzēja zvanīt — sieviete, ar ko viņš bija kopā pavadījis nakti, atvēra durvis.

—   Paldies dievam, — viņa čukstēja. — Es jau baidījos, ka šī tenku vācele mūs notvers. Apsēdies,

dargais, dzīvojama istaba. Vai gribi palasīt avīzi? Es pā to laiku uzkopšu dzīvokli.

Viņš nolika uz galda naudu, kas bija izdota atpakaļ, apsēdās dzīvojamā istabā un lasīja avīzi. Viņš dzirdēja, ka sieviete dzied. Pēc brīža viņa ienesa Fabianam cigaretes un ķiršu liķieri un paraudzījās viņam pār plecu.

— Pulksten vienos mēs pusdienosim, — viņa sacīja, — cerams, tu patiešām jūties omulīgi;

Tad viņa atkal izgāja no istabas un atkal dziedāja. Viņš lasīja policijas ziņojumu par nemieriem Reinikendorfas ielā. Vahmistrs, kas bija sadurts ar nazi, slimnīcā miris. Trīs no demonstrantiem bija smagi ievainoti. Vairāki citi apcietināti. Redakcija rakstīja par bezatbildīgiem elementiem, kuri aizvien cenšas bezdarbniekus musināt, un par policijas nopietno uzdevumu. Kaut gan zināmas aprindas nepārtraukti pūloties panākt, lai tiktu samazinātas policijas asignācijas, par to nevarot būt ne runas. Vakarējie notikumi, proti, skaidri parādot, cik nepieciešams esot gan domāt, gan rīkoties profilaktiski.

Fabians pārlaida acis mazajai istabiņai. Mēbeles, kur vien iespējams, bija ķeburiem izrotātas. Uz etažeres stāvēja trīs albumi. Galdu greznoja raibs viļņots stikla trauks ar skatu kartītēm. Fabians paņēma pašu virsējo kartīti. Uz tās bija Ķelnes doms, un viņam ienāca prātā cigarešu plakāts. «Mīļā Muki,» viņš lasīja, «vai Tev klājas labi un vai pietiek, naudas? Esmu veicis pavisam jaukus uzdevumus, rīt došos uz Diseldorfu. Sveicinu un skūpstu. Kurts.» Fabians ielika kartīti atkal traukā un izdzēra glāzi liķiera.

Lai Muki nesabojātu omu, viņš pusdienās izēda šķīvi tukšu. Viņa bija priecīga par to, — it kā suns būtu izēdis tukšu bļodu. Pēc tam viņa pasniedza kafiju.

—          Vai t.ur draudziņ, neko negribi pastastīt par sevi? — viņa jautāja.

—          Nē, — Fabians atbildēja un iegāja dzīvojamā istabā. Viņa iesteidzās viņam pakaļ. Viņš stāvēja pie loga.

—           Nac apsēdies uz dīvāna, — viņa lūdza. — Citādi tevi var ieraudzīt. Un neesi dusmīgs.

Viņš apsēdās uz dīvāna. Viņa ienesa kafiju, ieņēma vietu viņam blakus un atpogāja blūzi.

—          Tagad būs saldais ēdiens, — viņa teica. — Bet tikai nekost!

Ap pulksten trijiem viņš devās projām.

—          Vai tu noteikti atkal atnāksi? — Viņa stāvēja Fabianam blakus, sakārtoja savus svārkus un zeķes un lūdzoši uzlūkoja viņu. — Zvēri, ka tu atkal atnāksi.

—          Laikam atnākšu, — viņš sacīja. — Apsolīt nevaru.

—           Es gaidīšu uz vakariņām, — viņa teica un atvēra durvis.

—   Mudīgi! — viņa čukstēja. — Gaiss ir tīrs.

Fabians metās pa kāpnēm lejā. «Gaiss ir tīrs,»

viņš domāja un juta riebumu pret māju, ko atstāja. Viņš aizbrauca līdz Lielajai Zvaigznei, šķērsoja Tīrgarteni līdz pat Brandenburgas vārtiem un atkal nozuda apstādījumos, kur ziedēja rododendri. Viņš nokļuva Uzvaras alejā. Hoencollernu dinastija un tēlnieks Begass, šķiet, mūžam pastāvēja.

Pie kafejnīcas «Šotenhaml» Fabians griezās atpakaļ. Kas te vēl būtu ko runāt? Runāt bija par vēlu. Viņš gāja tālāk, nonāca Potsdamas ielā, brīdi šaubīdamies pastāvēja Potsdamas laukumā, devās augšup pa Bellevū ielu un atkal atradās pie kafejnīcas. Un nu viņš gāja iekšā. Kornēlija sēdēja tur, it kā gaidītu viņu jau gadiem ilgi, un viegli pamāja ar galvu.

Viņš apsēdās. Kornēlija saņēma viņa roku.

—    Es neticēju, ka tu atnāksi, — viņa bikli sacīja.

Viņš klusēja un lūkojās viņai garām.

—   Tas-nebija pareizi, kā es rīkojos, vai ne? — viņa čukstēja un nodūra galvu. Asaras ritēja kafijas tasē. Viņa pastūma tasi sānis un izslaucīja acis.

Fabians raudzījās prom no galda. Sienas starp abām kāpnēm, kuras bija baroka stilā un veda uz augšējo stāvu, bija rotātas ar daudziem raibiem papagaiļiem un kolibri. Putni bija no stikla. Viņi tupēja uz stikla liānām un zariem un gaidīja vakaru un savas spuldzes, lai viegli plīstošais mūžamežs sāktu mirdzēt.

—   Kāpēc tu neskaties uz mani? — Kornēlija čukstēja. Tad viņa piespieda mutautiņu pie lūpām. Un viņas raudas skanēja kā tāli izmisuša bērna šņuksti.

Kafejnīca bija tukša. Viesi sēdēja laukā mājas priekšā zem sarkaniem saulessargiem. Tikai kāds viesmīlis stāvēja turpat netālu. Fabians palūkojās viņai sejā. Viņas plaksti drebēja aiz satraukuma.

—   Saki taču beidzot kādu vārdu, — viņa teica aizsmakušā balsī. '''

Viņam mute bija sausa. Rīkle kā aizžņaugta. Viņš ar pūlēm norija siekalas.

—   Saki taču kādu vārdu, — viņa pavisam klusu atkārtoja un sakrustoja rokas uz galdauta starp niķelētajiem traukiem.

Viņš sēdēja un klusēja.

—   Kas gan no manis iznāks? — viņa čukstēja, it kā runādama pati ar sevi un Fabiana nemaz te nebūtu. — Kas gan no manis iznāks?

—   Nelaimīga sieva, kuraiklājas labi, — viņš sacīja pārāk skaļi. — Vai tu par to esi pārsteigta? Tu taču tikai tādēļ vien ieradies Berlīnē? Te notiks apmaiņa. Kas grib ko gūt, tam jāupurē tas, kas tam ir.

Viņš brīdi pagaidīja, bet Kornēlija klusēja. Viņa izņēma no somiņas pūdernīcu, taču atstāja to tāpat neatvērtu uz galda. Viņš bija atkal saņēmis sevi rokās. Vieglā noguruma sajūta viņu nomierināja un aizgainīja vēlēšanos visu izlīdzināt. Uz to, kas bija noticis, viņš raudzījās kā uz izpostītu istabu un saltu prātu pamatīgi sāka to uzkopt.

—    Tu ieradies šeit ar nodomiem, kas piepildījušies ātrāk, nekā biji cerējusi. Tu esi atradusi ietekmīgu cilvēku, kas tevi finansē. Viņš tevi ne tikai finansē, viņš sola tev izredzes taisīt karjeru. Es nešaubos, ka tev būs panākumi. Tāpēc tu atpelnīsi naudu, ko viņš būs tevī, tā sakot, «ieguldījis»; tāpēc tu arī pati nopelnīsi naudu un kādu dienu varēsi pasacīt: «Mans kungs, mēs esam norēķinājušies.» Fabians jutās pārsteigts par sevi. Viņš izbijās pats no sevis un domāja: «Vēl tik trūkst, lai es nosauktu arī pieturas zīmes.»

Kornēlija skatījās uz viņu, it kā būtu ieraudzījusi pirmoreiz. Tad viņa atvēra pūdernīcu, aplūkoja sevi mazajā, apaļajā spogulītī un pārvilka ar balto, pūderaino slotiņu pār saraudāto bērnišķīgi izbrīnīto seju. Viņa pamāja Fabianam, lai viņš turpina.

—    Kas notiks tad, — viņš teica, — tad, kad tev Makarts vairs nebūs vajadzīgs, par to iepriekš neko nevar zināt, par to arī nav vērts runāt. Tu strādāsi, — un nekas daudz nepaliks pāri no sievietes. Panākumi kļūs aizvien ievērojamāki, arī godkārība pieaugs, tiesa, briesmas pagrimt taps līdz ar to jo lielākas. Droši vien viņš nebūs vienīgais, kam tu sevi izdāļāsi,

Arvien gadīsies kāds vīrietis, kas stāsies ceļā sievietei, un, ja viņa gribēs tikt vaļā, viņai vajadzēs ar viņu gulēt. Tu pie tā pieradīsi, kopš vakardienas tev šāds gadījums nav vairs nekas jauns.

«Es jau raudāju, bet viņš joprojām mani zākā,» viņa ar izbrīnu nodomāja.

—    Taču es negribu runāt par nākotni, — viņš teica un pameta ar roku, it kā negribēdams domāt tālāk.

—    Aprunāties atliek tikai par pagājušo. Kad tu vakar gāji prom, tu neko nevaicāji. Kāpēc tev tagad interesē mana atbilde? Tu zināji, ka tu mani apgrūtini. Tu zināji, ka es gribu tikt no tevis vaļā. Tu zināji, ka es dedzīgi vēlos iegūt mīļāko, kas svešās gultās nopelna naudu, kuras man nav. Ja tev bija taisnība, tad es biju nelietis. Ja es nebiju nelietis, tad viss, ko tu darīji, bija kļūda.

—   Viss bija kļūda, — viņa teica un piecēlās.

—  Dzīvo vesels, Fabian!

Viņš sekoja viņai un bija ar sevi gaužām neapmierināts. Viņš aizvainoja Kornēliju, jo viņam bija tiesības to darīt, — bet vai bija iemesls? Tīrgartenes ielā viņš panāca viņu. Viņi gāja klusēdami un sāpināja paši sevi un viens otru. Viņam vēl ienāca prātā: ja nu viņa jautā, vai drīkst atgriezties pie manis, — ko es atbildēšu? Man kabatā ir vairs tikai piecdesmit sešas markas.

—    Tas bija tik briesmīgi vakar, — viņa negaidot teica. — Viņš bija tik pretīgs! Kas notiks, ja tu mani vairs negribēsi? Nu mums vairs nevajadzētu ne par ko raizēties, taču raižu vēl vairāk nekā senāk. Ko lai iesāku, ja zinu, ka tu negribi mani vairs redzēt?.

Viņš satvēra Kornēlijas roku.

—    Pirmkārt, saņemies. Tā ir veca recepte, taču lietojama. Ja nocērt sev galvu, tad pielūko, ka vismaz

neesi to veltīgi darījusi. Uh" piedod, ka es tevi pirmīt aizvainoju.

: — Jā, jā. — Viņa vēl bija noskumusi un tomēr jau priecīga. — Un rīt pēcpusdienā es drīkstu aiziet pie tevis?

—   Labi, nāc! — viņš sacīja.

Ielas vidū Kornēlija apkampa viņu, noskūpstīja un čukstēja:

—   Es tev pateicos. — Tad iešņukstējusies aizsteidzās.

Fabians palika stāvot. Kāds garāmgājējs uzsauca:

— Jūs varat smaidīt!

Fabians noslaucīja ar roku muti un sajuta riebumu. Kas bija skāris Kornēlijas lūpas pa šo laiku? Vai viņam tāpēc tapa vieglāk, ja viņa bija iztīrījusī zobus? Vai viņa riebumam ar higiēnu bija līdzēts?

Viņš devās pāri ielai un iegāja parkā. Morāle biia labākais līdzeklis ķermeņa kopšanai, nepietika vienīgi izskalot rīkli ar ūdeņraža pārskābi.

Un tikai tagad viņam iešāvās prātā, kur viņš pats pagājušo nakti bija bijis.

Viņš nevēlējās atgriezties Millera ielā. Bet vienīgi domas, par savu istabu, par atraitnes Holfeldas ziņkārību, par Kornēlijās tukšo mītni, par gaužām vientulīgo nakti, kas viņam būs jāpavada, kamēr Kornelifa viņu jau otru reizi pievils, — tas viss viņu mudināja doties uz ziemeļu rajonu, uz to Millera ielas māju un pie tās sievietes, ko viņš vairs negribēja redzēt. Viņa staroja. Viņa bija lepna, ka viņš atkal atnācis, un priecīga, ka viņu dabūjusi atkal savās rokās.

— Tas ir labi, — viņa apsveicinādamās teica. — Nāc

tik tiekšā, tu droši vien esi izsalcis. — Viņa bija uzklājusi galdu dzīvojamā istabā. — Parasti mēs ēdam virtuvē. Bet kādēļ tad man ir trīsistabu dzīvoklis? — Uz galda bija desa, šķiņķis un siers. Pēkšņi viņa nolika nazi un dakšiņu, nomurmināja «velna milti» un atnesa pudeli Mozeles vīna. Viņa ielēja un saskandināja ar viņu. — Uz mūsu bērna veselību! — viņa uzsauca. — Viņam jābūt tādam kā tu un, ja nebūs puika, tad tu tiksi sodīts! — Viņa izdzēra glāzi tukšu, ielēja vēlreiz, un viņai sāka mirdzēt acis. — Kāda laime, ka es tevi satiku, — viņa teica un atkal dzēra. — Vīns mani briesmīgi uzbudina. — Viņa apkrita Fabianam ap kaklu.

Kāpņu telpā nošķindēja atslēgas. Pa koridoru tuvojās soļi. Durvis atvērās. Istabā ienāca drukns vidēja auguma vīrietis. Sieviete pielēca kājās. Ienācēja seja sadrūma.

—Labu apetīti, viņš teica un tuvojās sievietei.

Viņa parāvās atpakaļ un, iekams viņš bija pienācis pavisam klāt, spēji atvēra guļamistabas durvis, iemetās tajā, tad aizcirta un aizbultēja durvis.

—  Es tevi nozilināšu! — Viņš pagriezās pret Fabianu, kas samulsis piecēlās, un sacīja: — Sēdiet vien! Es esmu viņas vīrs.

Brīdi viņi sēdēja viens otram pretī un nerunāja ne vārda. Tad vīrs paņēma Mozeles vīna pudeli, pamatīgi aplūkoja etiķeti un pielēja pilnu glāzi. Izdzēris viņš teica:

—   Vilcieni ap šo laiku ir briesmīgi pārpildīti.

Fabians piekrītoši pamāja.

—   Vīns ir labs. Vai jums garšoja? — vīrs jautāja.

—  Man neko īpaši baltvīns neiet pie sirds, — Fabians atbildēja un piecēlās. Arī vīrs uzslējās kājās.

—   Vai jūs jau gribat iet projām? — viņš vaicāja.

— Es nevēlos ilgāk traucēt, — Fabians atteica.

Negaidot ceļojošais aģents sagrāba viņu aiz rīkles un sāka žņaugt. Fabians ietrieca viņam dūri zobos. Vīrs palaida viņu vaļā, apsēdās un saķēra vaigu.

—          Ļoti lūdzu piedošanu, — Fabians sadrūmis teica. Vīrs atmeta ar roku, iespļāva kabatlakatā asinis un bija pilnīgi aizņemts ar sevi.

Fabians atstāja dzīvokli. Kur gan lai viņš tagad iet? Viņš brauca -mājup.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA Aiz izmisuma viņš dodas mājup. Ko gan policija vēlas? Bēdīga aina

Lai gan Fabians ļoti klusi atslēdza durvis, Holfelda kundze sagaidīja viņu jau koridorā. Tā kā bija vakars, viņa bija ģērbusies halātā; saimniece bija ļoti uztraukta.

—          Es atstāju savas durvis atvērtas, lai dzirdētu, ka jūs nākat mājās, — viņa sacīja. — Te ieradās kriminālpolicija. Gribēja jūs aizvest.

—          Kriminālpolicija? — viņš pārsteigts vaicāja. — Kad tā bija te?

—          Pirms trijām stundām un pirms stundas otrreiz. Jums steidzīgi jāpiesakās. Es, protams, pastāstīju, ka jūs pagājušo nakti nebijāt mājās un ka Batenbergas jaunkundze, iepriekš nebilduši ne vārda, vakar pameta istabu un pazuda.

Atraitne grasījās panākt soli tuvāk, taču pakāpās soli atpakaļ,

—          Tas ir briesmīgi, — viņa žēli teica, — ko jūs esat izdarījis?

—   Mīļā Holfelda kundze, — viņš atbildēja. — Jūsu fantāzija ir nepārspējama. Jums pa prātam būtu maza mīlas drāma ar letālām beigām, vai ne? Holfelda kundze sēru drānās kā lieciniece. Abu viņas apakšīrnieku attēli visos laikrakstos, slepkava Fabians uz apsūdzēto sola, — nelolojiet nu nekādas ilūzijas!

—   Nu, uz mani tas neattiecas, — viņa sacīja.

Fabiana iecirtība viņu dziļi aizvainoja. Divus gadus šis cilvēks dzīvoja pie viņas, — vai viņa nebija to kopusi un par to rūpējusies kā par dēlu? Un tagad viņš pat neuzskatīja par vajadzīgu izkratīt savu sirdi.

—   Kur man jāpieteicas? — viņš jautāja.

Viņa iedeva viņam zīmīti.

Viņš izlasīja adresi.

—   Tātad kaut kas ir noticis, — viņa ar triumfu sacīja. — Kāpēc jūs kļuvāt tik bāls?

Viņš atrāva vaļā durvis un metās lejā pa kāpnēm. Pie Nirnbergas laukuma viņš apturēja kādu auto, nosauca adresi un teica:

—   Brauciet, cik ātri vien iespējams!

Mašīna bija veca un sagrabējusi un kratījās, pat pa asfaltu braucot. Fabians atvilka atbīdāmo lodziņu.

—   Brauciet taču ātrāk! — viņš izsaucās. Tad mēģināja aizsmēķēt, bet trīcēja roka, un vējš nopūta degošo sērkociņu. Viņš atzvēlās sēdeklī un aizvēra acis. Brīdi ņa brīdim viņš atkal atvēra plakstus un paskatījās, kur atrodas. Tīrgartene, Tīrgartene, Tīrgartene, Brandenburgas vārti. Unter deri Linden. Pie katra ielas stūra vajadzēja apstāties. Katrā luksoforā, tiklīdz viņi tam tuvojās, iedegās sarkanā gaisma. Viņam šķita, ka viņi brauc pa valkanu, biezu mālu. Aiz Fridriha ielas brauciens kļuva vieglāks. Universitāte, Valsts operas nams, doms un pils beidzot bija. aiz muguras. Auto nogriezās pa labi. Apstājās. Fabians samaksāja un lielā steigā iegāja mājā.

Durvis atvēra svešs vlffetis. Fabians nosauca savu vārdu.

—          Beidzot, — sacīja svešais. — Es esmu kriminālkomisārs Donāts. Mēs bez jūsu palīdzības netiekam ne pie kādas skaidrības.

Pirmajā istabā sēdēja piecas jaunas dāmas, turpat stāvēja policists. Fabians pazina Zelovu un skulptori.

—   Beidzot, — sacīja Zelova.

Istaba bija izdemolēta, glāzes un pudeles izmētātas pa grīdu.

Blakus istabā jauns vīrietis, kas sēdēja aiz rakstāmgalda, piecēlās kājās.

—   Mans asistents, — komisārs paskaidroja.

Fabians paraudzījās apkārt un iztrūkās. Uz dīvāna

gulēja Labude krīta bālu seju, aizvērtām acīm. Labudem deniņos bija brūce. Mati salipuši ar asinīm.

—          Stefan, — Fabians klusi teica un apsēdās blakus mirušajam. Viņš uzlika plaukstu uz drauga ledainajām rokām un papurināja galvu.

—          Bet, Stefan, — viņš teica, — tā taču nedrīkst darīt.

Abi ierēdņi piegāja pie loga.

— Doktors Labude atstājis jums vēstuli, — komisārs pavēstīja. — Mēs lūdzam jūs vēstuli izlasīt un informēt par to satura daļu, kas mūs varētu interesēt. Arī mēs piekrītam jūsu uzskatam, ka te notikusi pašnāvība, un piecas jaunās dāmas, ko mēs pagaidām esam dzīvoklī aizturējuši, apgalvo, ka esot bijušas blakus istabā, kad atskanējis šāviens. Jūs varbūt pamanījāt, ka blakus istaba ir izdemolēta. Kā to var izskaidrot?

Komisāra asistents pasniedza Fabianam aploksni.

—   Vai būsiet tik laipns un izlasīsiet vēstuli? Dāmas apgalvo, ka istabā nekārtība radusies viņu pašu domstarpību dēļ. Doktoram Labudem ar to neesot nekāds sakars. Viņš pat klāt neesot bijis, teicis, ka viņam jārakstot vēstule, un iegājis blakus istabā.

—   Dāmām, kā jaušams, zināmā mērā ir neparastas attiecības citai pret citu. Manuprāt, starp viņām noticis kaut kas līdzīgs greizsirdības scēnai, — komisārs paskaidroja. — Viņas par notikušo tūlīt ziņojušas policijai, viņas mūs te sagaidīja, nevis aizskrēja projām — un tas arī noliedz viņu tiešo līdzdalību noziegumā. Vai jūs, lūdzu, izlasīsiet vēstuli?

Fabians atvēra aploksni un izņēma salocīto lapu. No aploksnes izkrita banknošu paciņa. Asistents to pacēla un nolika uz dīvāna.

—   Mēs pagaidīsim blakus istabā, — komisārs saudzīgi teica, un viņi atstāja Fabianu vienu. Viņš piecēlās un iededza gaismu. Tad atkal apsēdās un lūkojās uz mirušo draugu, kura dzeltenā, sastingusi, gurdā seja atradās tieši zem spuldzes. Mute viņam bija mazliet pavērta, apakšžoklis atkāries. Fabians atlocīja vēstuļpapīru un lasīja:

«Mīļo Jakob!

Kad es šodien ierados institūtā, lai atkal apvaicātos par savu darbu, slepenpadomnieka atkal tur nebija. Bet tur bija Vekherlins, viņa asistents, un viņš man pasacīja, ka mans habilitācijas darbs noraidīts. Slepenpadomnieks esot to atzinis par galīgi neapmierinošu un paskaidrojis, ka nodošanu to tālāk fakultātei uzskatot par tās apgrūtinājumu. Turklāt kāda jēga esot manu izgāšanos darīt visiem zināmu. Šis darbs man maksāja piecus dzīves gadus, tās bija piecu gadu pūles, lai izgāztos, un tikai aiz žēlsirdības to negrib darīt zināmu atklātībā.

Gribēju Tev piezvanītret kaunējos. Man nav talanta mierinājuma saņēmēja lomai, ari šajā ziņā esmu netalantīgs. Saruna par Ledu, kura norisa starp mums pirms dažām dienām, mani par to pārliecināja. Tu sāktu man izskaidrot, cik gaužām niecīga nozīme tam, ka savā zinātniskā darbā esmu cietis neveiksmi, izdabādams atzītu, ka Tev taisnība, mēs viens otru būtu apkrāpuši.

Mana darba noraidīšana nozīmē man bojāeju—gan faktisko, gan psiholoģisko, pirmām kārtām psiholoģisko. Ledā mani noraidīja, universitāte mani noraidīja, no visām pusēm saņēmu neapmierinošu «atzīmi». Mana godkāre to nevar paciest, tas jauc man prātu un salauž sirdi, Jakob. Ko man līdz vēsturiskā statistika, ka daudzi ievērojami vīri bijuši slikti skolnieki un nelaimīgi mīlētāji.

Mans politiskā rakstura brauciens uz Frankfurti arī ir tikai spļāviena vērts. Beigu beigās mēs izplūcāmies. Kad vakar atgriezos, manā gultā gulēja Zelova ar skulptori, dažas citas sievietes bija klāt «rezervei». Un tagad, kamēr es Tev rakstu, viņas svaidās blakus istabā ar glāzēm un puķu vāzēm. Novērtējot savu pašreizējo stāvokli, man jāatzīst: viss šās dzīves virziens nav man piemērots! No tās jomas, kurā es iederos, mani izraidīja. Tur, kur mani grib uzņemt, es pats nevēlos būt. Neļaunojies, mīļais, es taisīšos prom no šīs pasaules. Eiropa arī bez manis dzīvos tālāk vai aizies bojā — tas man nav svarīgi. Mēs dzīvojam laikā, kad buržuāzijas politisko partiju aizkulišu ekonomiskās mahinācijas neko nemaina, tās tikai paātrina vai palielina sabrukumu. Mēs atrodamies pie reti sastopama vēsturiska pagrieziena punkta, kad jārodas jaunam pasaules uzskatam, viss pārējais ir veltīgs. Man vairs nav drosmes paciest profesionālo politiķu izsmieklu, tie ar saviem līdzeklīšiem «aizdziedinās» Eiropu kapā. Es apzinos, ka man ir taisnība, taču šodien šī apziņa mani vairs ņeapmierina. Esmu kļuvis smieklīgs objekts, mīlā un profesijā caur kritis cilvēces kandidāts. Tādam tik atliek galu darīt. Revolveris, ko nesen pie Brandenburgas muzeja atņēmu kādam komunistam, atkal tiks godā. Es to paņēmu, lai tas nenodarītu postu. Man būtu vajadzējis kļūt skolotājam, jo tikai bērni noderīgi ideālu īstenošanai.

Tad nu, Jakob, dzīvo sveiks! Gandrīz būtu pavisam nopietni uzrakstījis: es bieži domāšu par Tevi. Bet nu ar to ir beigas. Nepiemini ar ļaunu, ka es tā pievīlu mūsu cerības. Tu esi vienīgais cilvēks, kas man bija mīļš, lai gan zināju, kāds Tu esi. Pasveicini manus vecākus un pirmkārt savu māti. Ja Tu kādreiz nejauši satiec Ledu, nestāsti viņai, cik smags sitiens man bija viņas neuzticība. Lai viņa domā, ka jūtos vienīgi aizvainots. Katram jau nevajag visu zināt. Es Tevi lūgtu nokārtot manas darīšanas, taču nav nekā īpaša, kas būtu kārtojams. Par dzīvokli numurs divi lai parūpējas mani vecāki, ar mēbelēm lai viņi rīkojas pēc sava prāta. Manas grāmatas pieder Tev. Es nupat savā rakstāmgalda atvilktnē atradu divtūkstoš marku, ņem šo naudu; daudz tas nav, bet nelielam ceļojumam pietiks.

Dzīvo vesels, mīļais draugs. Dzīvo labāk nekā es. Lai Tev labi klājas! Tavs Stefans.»

Fabians piesardzīgi noglauda mirušā pieri. Apakšžoklis bija vēl vairāk atkāries. Mute stāvēja vaļā.

—   Dzīvot — tā ir nejaušība, mirt — likumība, — Fabians čukstēja un uzsmaidīja draugam, it. kā vēl tagad gribēdams viņu mierināt.

Komisārs klusi pavēra durvis.

—    Atvainojiet, ka es jūs atkal traucēju.

Fabians pasniedza viņam"" vēstuli. Komisārs izlasīja un teica:

—   Nu es varu sūtīt meitenes projām. — Viņš atdeva Fabianam vēstuli un iegāja blakus istabā. — Lieta noskaidrota, es negribu jūs vairs ilgāk aizkavēt, — viņš teica.

—   Vēl vienu acumirkli, — sacīja kāda sievietes balss. — Mana vājība ir miroņi.

Visas piecas sievietes ienāca istabā un klusēdamas stāvēja pie dīvāna.

—   Viņam vajadzēja uzsiet uz augšu zodu, — beidzot sacīja kāda no meitenēm, ko Fabians nepazina.

Skulptore iesteidzās blakus istabā un atgriezās ar salveti. Viņa uzsēja Labudem apakšžokli, tā ka mute aizvērās, un salvetes galus sasēja uz galvas mezglā.

—   Mironis, kam sāp zobi, — Zelova piebilda un ļauni iesmējās.

Ruta Reitere sacīja:

—   Vai nav kauna lieta! Pie manis ateljē sēž Vilhelmi, šis cūka, un kļūst jo dienas spirgtāks, lai gan ārsti ir atmetuši visas cerības. Un šis spēcīgais jaunais puisis ņēmis un sevi nogalējis.

Asistents izstūma sievietes no istabas. Komisārs apsēdās pie rakstāmgalda un uzmeta policijas ziņojumu. Asistents atgriezās istabā.

—   Vai vislabāk nebūtu, ja mēs pasūtītu mašīnu un liktu aizvest līķi uz vecāku villu? — viņš vaicāja. Tad pieliecās. Naudas zīmes bija nokritušas no dīvāna uz grīdas. Viņš tās pacēla un iebāza Fabianam kabatā.

—   Vai vecākiem jau paziņots? — Fabians jautāja.

—   Diemžēl viņi nav aizsniedzami, — asistents atteica. — Tiesas padomnieks Labude atrodas nelielā ceļojumā, nama kalpotāji neko sīkāk nezina. Māte ir Lugano, Viņai ir telegrafēts.

—   Nu labi! — Fabians piekrita. — Vedīsim viņu uz mājām!

Asistents piezvanīja. Visi trīs klusēdami gaidīja, līdz piebrauca mašīna. Sanitāri uzlika Labudi uz nestuvēm un nesa lejup pa kāpnēm. Mājas priekšā pulcējās ziņkārīgie kaimiņi. Nestuves iecēla mašīnā. Fabians apsēdās blakus draugam, kas gulēja, taisni izstiepies. Ierēdņi atvadījās. Viņš sniedza viņiem roku. Viens no sanitāriem uzslēja augšup kāpnītes un aizvēra mašīnas durvis. Fabians un Labude pēdējo reizi kopā brauca cauri Berlīnei.

Mašīnas logs bija nolaists lejup, tā ietvarā kļuva saskatāms Doms. Tad aina mainījās. Fabians redzēja sardzi, universitāti, valsts bibliotēku. Vai tas bija sen, kad viņi abi divi te bija braukuši ar autobusu?

Tai pašā vakarā viņi bija pie Brandenburgas muzeja atņēmuši diviem kaušļiem revolverus. Bet tagad Labude gulēja uz nestuvēm, brauca cauri Brandenburgas vārtiem un neko vairs nezināja par to. Divas stingras jostas cieši saturēja viņa augumu. Galva lēni noslīdēja sānis.

—   Vai tu visu pārdomā? — Fabians klusi jautāja, pastūma Labudes galvu atkal uz spilvena un atstāja savu roku turpat. «Mironis, kam sāp zobi,» bija teikusi Zelova.

Kad sanitārā mašīna pieturēja pie Gruņevaldes villas, visi kalpotāji jau stāvēja pie durvīm. Saimniecības pārzine šņukstēja, sulainis cienīgi devās pa priekšu sanitāriem, kalpones sekoja nopietnajai stundai atbilstošiem soļiem. Labudi aiznesa uz viņa istabu un nolika uz dīvāna. Sulainis plaši atvēra logus.

—          Līķa apkopēja ieradīsies rīt no paša rīta, — saimniecības pārzine teica, un nu sāka šņukstēt arī kalpones. Fabians iedeva sanitāriem naudu.. Viņi militāri sveicināja un devās projām.

—          Tiesas padomnieka kungs vēl joprojām nav pārbraucis, — sulainis teica. — Man nav ne jausmas, kur viņš uzturas. Bet gan viņš izlasīs avīzē.

—   Vai tad jau publicēts avīzē? — Fabians prasīja.

—          Jā gan, — sulainis atteica. — Cienītajai kundzei paziņots. Viņai vajadzētu rīt ap pusdienas laiku ierasties Berlīnē, — ja vien viņas veselības stāvoklis atļauj doties ceļā. Ātrvilciens šobrīd ir Bellinconā.

—          Ejiet gulēt, — Fabians teica. — Es palikšu te visu nakti.

Viņš pievilka krēslu pie dīvāna. Pārējie atstāja istabu. Viņš palika viens.

Labudes māte pašlaik bija Bellinconā? Fabians apsēdās blakus draugam un domāja: «Kāds sods tas ir sliktai mātei!»

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Fabians aizstāv draugu. Lesinga portrets pārlūst divās daļās. Vientulība Halenzē

Salvete tikai šķietami saturēja Labudes seju, tā pārvērtās. Miesa it kā uzburba un tad pamazām saplaka, un žoklis pastiepās. Axis bija. dziļi iegrimušas tumšajos dobumos. Deguns ieduba un kļuva smails.

Fabians noliecās uz priekšu un domāja: «Kāpēc tu pārvērties? Vai gribi, lai man atvadīšanās kļūtu vieglāka? Kaut tu varētu vēl runāt, man būtu tik daudz ko tev jautāt, mīļais. Vai tagad tev ir labi? Vai arī vēl tagad, kad esi miris, jūties apmierināts ar to, ka esi beigts? Jeb vai tu nožēlo to, ko izdarīji? Un vai tu gribētu padarīt par nebijušu to, kas noticis un vairs nav grozāms? Senāk es iedomājos, ka, stāvot pie zārka, kurā guļ cilvēks, ko es mīlēju, nekad nespēšu attapt, ka viņš ir miris. Kā lai aptver, ka cilvēka vairs nav pasaulē, lai gan viņš skaidri redzami te guļ ar kaklasaiti un apkaklīti, tai pašā uzvalkā, kurā bijis ģērbies pirms īsa laiciņa. Kā lai tic, ka tas tikai tāpēc, ka viņš aizmirsis elpot un kļuvis par gaļas gabalu, ko pēc trīs dienām nevērīgi ierušinās zemē. Vai tad, kad tas notiks, neatskanēs sauciens: palīgā, viņš nosmaks! Man jāatzīstas, Stefan, — es vairs nesaprotu savas bailes no tā, ka varētu apšaubīt nāvi un tās neizbēgamību. Tu esi miris, mans labais, un tu guli te kā slikti fiksēta fotogrāfija, kas manāmi sadzeltē. Tavu fotogrāfiju iesviedīs krāsnī, ko sauc par krematoriju. Tu sadegsi, un neviens nesauks palīgā, un arī es klusēšu.»

Fabians piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no dzeltenas koka kastītes, kas tur jau kopš gadiem stāvēja, cigareti. Pie sienas karājās vara gravīra; tas bija Lesinga portrets.

—   Jūs esat pie visa vainīgs, — Fabians teica vīram ar matu pīni un norādīja uz Labudi. Taču Gotholds Efraims Lesings nemanīja un nedzirdēja pārmetumu, kas bija domāts viņam simt piecdesmit gadus pēc nāves. Viņš raudzījās taisni uz priekšu ar nopietnu un ļoti stingru skatienu. Viņam bija plata lauku cilvēka seja, un viņš ne acu nepamirkšķināja.

—   īr jau labi, — Fabians teica, pagrieza gravīrai muguru un atkal apsēdās draugam blakus.

— Tas tur, redzi, — viņš teica Labudem, — tas tik bija cilvēks! — Un viņš parādīja ar īkšķi uz aizmuguri. — Tas koda un metās cīņā, un vicināja spalvaskātu, it ka zoss spalva būtu zobens. Viņš bija šai pasaulē, lai cīnītos, tu ne. Viņš nedzīvoja sevis dēļ, personiskās dzīves viņam nebija, nekas viņam nebija vajadzīgs. Un, kad viņš tomēr par sevi iedomājās, kad pieprasīja, lai liktenis dāvā sievu un bērnu, viss pār viņu sabruka, un viņu apraka. Un tā tam vajadzēja būt. Kas grib dzīvot citu labā, tam jāaizmirst pašam sevi. Tam jābūt kā ārstam, kura uzgaidāmā istaba dienu un nakti ļaužu pilna, taču vienam, kas sēž starp viņiem, nekad nepienāk rinda un viņš nekad par to nežēlojas: un tas ir ārsts pats. Vai tu būtu spējis tā dzīvot?

Fabians pārvilka ar roku pār drauga ceļgalu un pakratīja galvu.

— Es vēlu tev laimes, jo tu esi miris. Tu biji lab cilvēks, tu biji kārtīgs puisis, tu biji mans draugs, bet tas, kas tu par visu cenu gribēji būt, — tas tu nebiji. Tavs raksturs eksistēja tavā iztēlē, un, kad šī iztēle tika izpostīta, nekas cits vairs nepalika pāri kā vien ierocis un tas, kas te guļ uz dīvāna. Zini, tuvākajā laikā sāksies gigantiska cīņa, vispirms par maizes gabalu, apziestu ar sviestu, un vēlāk par plīša dīvānu; vieni gribēs to paturēt, otri — iekarot, un viņi kausies kā titāni, un beigu beigās viņi sakapās dīvānu, lai to nedabū neviens. Starp barvežiem gan vienā, gan otrā pusē būs balamutes, kas izdomās lepnas paroles un apskurbs no pašu rēkšanas. Varbūt viņu vidū būs pat divi trīs īsti vīri. Ja viņi divreiz pēc kārtas pateiks taisnību, viņus pakārs. Ja viņi divreiz pēc kārtas melos, viņus pakārs. Tevi pat nepakārtu, par tevi vai beigtos nost aiz smiekliem. Tu neesi reformators, un tu neesi revolucionārs. Neņem to pie sirds!

Labude gulēja un it kā klausījās. Bet tas tikai tā likās. Vārdi izskanēja, Fabians pagura. «Kāpēc tev nepietika ar to skaistumu, kas patiešām ir skaists?» viņš domāja. Tad neveiksme ar Lesinga kungu tevi tā nebūtu sarūgtinājusi. Tad tu tagad varbūt sēdētu Rrrīzē, nevis gulētu te. Tad acis tev būtu atvērtas un tu laimīgs noraudzītos no Sacrй Coeur uz mirdzošajiem bulvāriem, pār kuriem kūp dūmaka. Vai arī mēs abi pastaigātos pa Berlīni. Kokus klāj pavisam svaigs zaļums, zaļās debesis zvīļo saules zeltā; meitenes tik vilinošas, un, ja viena no viņām nakšņo kopā ar filmu direktoru, var sameklēt citu — labāku. Mans vecais izgudrotājs, kas tā mīlēja dzīvi! Es tev vēl neesmu pastāstījis, kā viņš pie manis slēpās skapī. Viņam bija cepure galvā, un rokā viņš turēja lietussargu, it kā baidītos, ka skapī sāks līt lietus.

Fabians nevarēja būt ilgi gulējis, kad pēkšņi uztrūkās no miega. Viņš dzirdēja uz ielas balsis un piegāja pie loga. Pie parādes durvīm apstājās auto, sulainis iznāca no mājas un atvēra auto durtiņas. Tiesas padomnieks izkāpa no mašīnas un rādīja sulainim laikrakstu. Sulainis pamāja un pameta ar galvu augšup uz logu, pie kura stāvēja Fabians. Kāda sieviete grasījās kāpt ārā no auto, bet tiesas padomnieks atgrūda viņu atpakaļ sēdeklī. Mašīna sāka braukt. Sieviete projām braucošajā mašīnā piespieda seju pie rats. Tiesas padomnieks nāca iekšā namā. Sulainis sekoja, piesardzīgi pacēlis rokas, lai, ja būtu nepieciešams, padomnieku atbalstītu.

Fabians izgāja koridorā, jo viņš nevēlējās būt klāt, kad tēvs ieraudzīs dēlu tur guļam. Tiesas padomnieks nāca augšup pa kāpnēm, stingri turēdamies pie margāmr un vecais sulainis "Sekoja, sargādams pastiepis uz priekšu rokas, taču Labudes tēvs nesaļima. Uz Fabianu nepaskatījies, viņš iegāja apgaismotajā istabā. Sulainis aizvēra durvis un pielieca galvu, lai ieklausītos, vai nav vajadzīga viņa palīdzība. Taču istabā valdīja klusums. Fabians un sulainis stāvēja durvju priekšā, katrs savā pusē, viņi neuzlūkoja viens otru un saspringti klausījās. Viņi gaidīja, vai nedzirdēs vaimanāšanu vai ko tamlīdzīgu, un bija gatavi parādīt līdzjūtību. Bet viņi neko nesaklausīja. Scēna aiz durvīm palika apslēpta.

Atskanēja zvans. Sulainis iemetās Istabā un tad atkal iznāca gaitenī.

—   Tiesas padomnieka kungs vēlas ar jums runāt.

Fabians iegāja istabā. Vecais Labude sēdēja pie

rakstāmgalda un atbalstīja galvu plaukstās. Pēc brīža viņš uzslējās kājās, lai apsveicinātos ar dēla draugu, un nedabiski pasmaidīja.

—   Es nezinu, kā jāizturas tik traģiskos brīžos, <— viņš nomākti paskaidroja. — Tā drusciņa līdzjūtības, ko pieļauj mans egoisms, daudzo tiesas runu dēļ, ar kurām esmu uzstājies, un procesuālās rutīnas dēļ vispār ieguvusi neīstu spožumu, kas drīzāk atspoguļo visu ko citu, tikai ne patiesu līdzjušanu. — Viņš apgriezās, lūkojās uz savu dēlu, un šķita, ka viņš gribētu mirušajam atvainoties. — Nav nekādas nozīmes izteikt pārmetumus, — viņš turpināja. — Es nebiju tāds tēvs, kas ziedo dzīvi dēlam. Es esmu gados ve cāks izpriecu kārs kungs, kas mīl dzīvi. Un šī dzīve it nemaz nezaudēs savu jēgu šā fakta dēļ. — Pastiepi roku uz priekšu, viņš norādīja uz līķi. — Viņš zināja, ko dara. Un, ja viņš to uzskatīja par pašu gudrāko rīcību, tad citiem nav ko raudāt.

—   Jūs par notikumu runājat tik lietišķi, tā ka varētu likties, ka jūs sev pārmetat, — Fabians sacīja.

—   Tas būtu nevietā. īstais iemesls, kāpēc Stefans izdarījis pašnāvību, nav meklējams mūsu sfērā.

—   Ko jūs par to zināt? Vai viņš atstājis vēstuli? — tiesas padomnieks vaicāja.

Fabians par vēstuli noklusēja.

—   Visu atklāj maza zīmīte. Slepenpadomnieks noraidījis kā neapmierinošu Stefana habilitācijas rakstu.

—   Es to neesmu lasījis. Nekad neiznāca laika. Vai tas bija tik slikts? — viņš jautāja.

—   Tas ir viens no vislabākajiem un oriģinālākajiem literatūras vēstures darbiem, kādu es zinu, — Fabians atbildēja. — Te tas ir. — Viņš paņēma no grāmatu plaukta manuskripta kopiju un nolika to uz rakstāmgalda.

Tiesas padomnieks to pašķirstīja, tad pazvanīja, lika atnest telefona grāmatu un meklēja numuru.

—   Ir gan ļoti vēls, — viņš teica, iedams pie telefona, — bet neko darīt. — Viņš dabūja savienojumu.

—   Vai varu runāt ar slepenpadomnieku? — viņš jautāja. — Tad palūdziet cienīto kundzi pie telefona. Arī tad, ja viņa jau aizgājusi gulēt. Te runā tiesas padomnieks Labude. — Viņš pagaidīja. — Piedodiet, ka traucēju, — viņš sacīja. — Dzirdēju, ka jūsu vīrs ir ceļojumā. Vai Veimārā? Ak tā, sanāksmē sakarā ar Šekspīra piemiņas dienu. Kad viņš atgriezīsies? Es atļaušos viņu apmeklēt rit institūtā. Vai jūs nezināt, vai viņš mana dēla habilitācijas darbu ir jau izlasījis? — Ilgu laiku viņš klausījās, tad atvadījās, nolika klausuli, pagriezās pret Fabianu un jautāja: — Vai varat aptvert? Slepenpadomnieks nesen pa maltītes laiku izteicies, ka darbs par Lesingu esot ārkārtīgi interesants un viņš ar nepacietību gaidot secinājumu, proti, darba nobeigumu. Par Stefana nāvi viņš, šķiet, vēl neko nezina.

Fabians satraukti pielēca kājās.

— Viņš darbu slavējot? Vai tad darbus, ko slavē, noraida?

—    Katrā ziņā biežāk gadās, ka sliktus darbus pieņem, — tiesas padomnieks atbildēja. — Vai jūs tagad neatstāsiet mani vienu? Es palikšu pie sava zēna un lasīšu viņa manuskriptu. Piecus gadus viņš ir pie tā strādājis, vai ne?

Fabians pamāja ar galvu un sniedza viņam roku.

—   Tas ir nāves cēlonis. — Vecais Labude norādīja uz Lesinga portretu. Viņš noņēma to no sienas, aplūkoja un bez redzama uztraukuma sadauzīja pret rakstāmgaldu. Tad pazvanīja. Ienāca sulainis.

—   Aizvāciet šo drazu un atnesiet plāksteri, — viņš pavēlēja. Viņam asiņoja labā roka.

Fabians vēlreiz paraudzījās uz mirušo draugu. Tad devās projām un atstāja tēvu un dēlu vienus.

Viņš bija pārāk noguris, lai ietu gulēt, un pārāk noguris, lai ļautos sērām, ko šī diena no viņa prasīja. Trikotāžas firmas ceļojošais aģents no Millera ielas bija sakampis vaigu, — vai viņu nesauca Hecers? Viņa sieva neapmierināta gulēja gultā, Kornēlija jau otru reizi bija pie Makarta. Fabians domās skatīja pieredzēto kā dzīves ainas bez trešās dimensijas, tāltālu pie savu atmiņu horizonta. Ka Labude miris gulēja kaut kur kādā villā uz dīvāna, arī tas pašlaik bija tikai domas. Sāpes bija izdegušas un apdzisušas kā sērkociņš. Līdzīgu sajūtu viņš atcerējās piedzīvojis bērnu dienās: kad viņš tolaik aiz bēdām, kuras viņam šķita briesmīgas un neremdināmas, bija ilgi raudājis, tad sāpju rezervuārs beidzot bija kļuvis tukšs. Sajūta atmira, tāpat kā reiz pēc sirds spazmas viņam bija atmiruši pirksti. Skumjas, kas pārpilnām māca viņa dvēseli, bija bezjūtīgas, sāpes bija trulas.

Fabians gāja pa Ķeizara aleju. Viņš devās garām Ratenava ozolam. Divi vainagi karājās kokā. Šajā ielā reiz bija nonāvēts kāds gudrs vīrs. «Ratenavam vajadzēja mirt,» reiz kāds nacionālistu rakstnieks bija viņam teicis. «Viņam vajadzēja mirt, vainīgs bija viņa hybris. Viņš bija ebrejs un gribēja kļūt par Vācijas ārlietu ministru. Tas būtu tas pats, ja Francijas koloniju nēģeris pretendētu kļūt par Quai d'Orsay.»

Politika un mīlestība, godkāre un draudzība, dzīvība un nāve. — nekas viņu neskāra. Viens pats ar savām domām viņš soļoja pa naksnīgo aleju. Virs parka debesīm pacēlās raķetes un raibiem ugunīgiem staru kūļiem laidās lejup. Taču pusceļā kūļi izjuka, nemanāmi pagaisa, un blīkšķēdamas gaisā šāvās jaunas raķetes. Pie parka ieejas bija izkārtne: «Fernando, pasaules čempions ilgdejošanā, pārsniedz savu rekordu. Viņš grib nodejot divsimt stundu. Vīns tikai pēc vēlēšanās.»

Fabians apsēdās kādā alus zālē, netālu no Halenzē dzelzceļa tuneļa. Apkārtējo viesu sarunas viņam likās gaužam nenozīmīgas. Mazs iluminēts cepelīns, uz kura bija liela gaismas reklāma augstākā labuma šokolādei, lidoja pār ļaužu galvām pilsētas centra virzienā. Kāds vilciens ar apgaismotiem logiem pabrauca zem tilta. Autobusi un tramvaji virknēm traucās pa ielu. Pie blakus galdiņa kāds vīrietis, kam skausts ļuma pāri apkaklei, stāstīja jokus, un dažas sievietes, kuras sēdēja viņam blakus, spiedza, it kā zem brunčiem būtu palīdušas peles.

«Каш tas viss vajadzīgs?-'-viņš domāja, tad aši samaksāja un devās mājup.

Uz galda bija noliktas vairākas vēstules. Iesniegumi atsūtīti atpakaļ. Nekur nebija brīvas vietas, tas' tika ar cieņu nožēlots. Fabians nomazgājās. Vēlāk viņš attapa, ka, piespiedis dvieli pie slapjās sejas, nekustīgi sēž uz dīvāna un gar dvieļa apakšējo malu stīvu skatienu raugās uz tepiķi. Viņš noslaucījās, nolika dvieli, apgūlās un aizmiga. Gaisma dega visu nakti.

DIVDESMITĀ NODAĻA Kornēlija brauc privātā auto. Slepenpadomnieks neko nezina. Labudes kundze zaudē samaņu

Kad Fabians nākošajā rītā pamodās un ieraudzīja gaismu degam, viņš tūlīt neatcerējās iepriekšējās dienas notikumus. Viņam bija nomācoša un gaužām slikta sajūta, taču viņš vēl neapjēdza, kāpēc. Viņš aizvēra plakstus un tikai tagad un tikai pamazām sāka apjaust savas bēdas. Viss notikušais atausa atmiņā, itin kā to kāds būtu iesviedis caur rūti no āra. Viņš atkal atminējās visu, ko aiz pārguruma bija aizmirsis, zemapziņā atmiņas kļuva spilgtākas un pārveidojās, to īpatnējais svars it kā palielinājās, un tad tās kā lavīna vēlās uz viņa sirdi. Viņš pagriezās pret sienu un aizspieda ausis.

Lai gan dega gaisma un Fabians gulēja uz dīvāna, nevis gultā, Holfelda kundze, ienesusi brokastis, necēla traci. Viņa nolika paplāti uz galda, izslēdza gaismu un . izpildīja visu pēc rituāla, kāds parasts slimnieku istabās.

— Izsaku jums savu visdziļāko līdzjūtību, — viņa sacīja, — es nupat izlasīju avīzē. Tas jums ir smags trieciens. Un nabaga vecāki.

Tonis un balss noskaņa pauda patiesu sirsnību. Tā bija godīga līdzcietība. Tas vairs nebija izturams.

Viņš pārvarēja sevi.

—   Pateicos.

Iekams viņa nebija atstājusi istabu, viņš palika guļot, tad piecēlās un aši apģērbās. Viņam bija nepieciešams runāt ar slepenpadomnieku. Kopš iepriekšējā vakara viņam nedeva mieru aizdomas, kuras bez kāda iemesla kļuva aizvien mocošākas. Viņam vajadzēja doties uz universitāti. Kad viņš izgāja ārā, pie mājas piebrauca un apstājās liela privāta automašīna.

—   Fabian! — kāds uzsauca. Tā bija Kornēlija. Viņa sēdēja mašīnā un māja viņam ar roku. Viņš gāja tuvāk, un Kornēlija izkāpa.

—   Mans nabaga Fabians, — viņa sacīja un glaudīja viņa roku. — Es neizturēju līdz pēcpusdienai, un viņš iedeva man mašīnu. Vai es tevi netraucēju? — Viņa paklusināja balsi. — Šoferis klausās. Kur tu gribi doties? — viņa skaļākā balsī vaicāja.

—   Uz universitāti. Viņš sevi nonāvējis tāpēc, ka viņa darbs noraidīts. Man jārunā ar slepenpadomnieku.

—   Es tevi aizvedīšu. Vai drīkstu? — viņa vaicāja. — Aizvediet, lūdzu, mūs uz universitāti, — viņa teica šoferim, viņi abi iekāpa mašīnā un brauca uz pilsētas centru.

—   Un kā tad gāja vakar vakarā pie tevis? — Fabians jautāja.

—   Nevaicā par to, — viņa lūdza. — Man visu laiku bija tāda sajūta, ka tev draud nelaime. Maka ris stāstīja par lomu, kas man būs jāspēlē, bet es tikko klausījos, jo mani mocīja priekšnojauta. Bija it kā pirms negaisa.

—   Kas tā ir par lomu?

Kornēlijas priekšnojautām viņš neveltīja uzmanību. Fabians ienīda paradumu atklāt nākotni kā gultas sega, un vēl vairāk viņš ienīda vēlāko lepno atzīšanos, ka tas jau esot bijis iepriekš paredzams. Cik muļķīgi familiāra attieksme pret likteni! Viņa nepatikai nebija nekas kopējs ar to, vai priekšnojautas ir vai nav iespējamas. Viņš uzskatīja, ka ir nekautrība izturēties familiāri pret to, kas vēl noslēpumā tīts. Lai arī cik pasīvs viņš mēdza būt, taču šo pasivitāti nedrīkstēja saukt par likteņa nenovēršamību.

—   Ļoti savāda loma, — viņa sacīja. — Padomā tikai — es filmā tēloju sievu, kuras vīrs apmierina savu dīvaino fantāziju, uzstādams, lai sieva nemitīgi pārvēršas. Viņš ir patoloģisks cilvēks un 3nudina mani būt gan nepieredzējušai meitenei, gan rafinētai sievietei, tad atkal gan vulgārai sievai, gan muļķīgai elegantai būtnei. Turklāt izrādās, ka man pašai vēlāk nekā viņam un skatītājiem kļūst skaidrs, ka esmu pavisam citāda sieviete, nekā es domāju. Mēs abi būsim pārsteigti, jo es neatvairāmi beigu beigās pret viņa gribu pārmainīšos un tādēļ kļūšu tāda, kāda jau īstenībā esmu bijusi. Izrādās, ka patiesībā esmu rupja un varaskāra, un viņš traģiski aiziet bojā konfliktā, ko izraisa viņa pavēle.

— Vai tā ir Makarta izdoma? Piesargies, Kornēlij, šis cilvēks ir bīstams. Viņš tev tikai liek tēlot šo pārvēršanos, taču klusībā viņš pats ar sevi saderēs, ka tu patiesībā tāda būsi.

—   Tā nebūtu nekāda nelaime, Fabian. Tādi cilvēki grib kļūt pārāki par citiem. Filma būs skola visai dzīvei.

Viņš pagramstījās pa kabatām, atrada naudas paciņu, noskaitīja tūkstoš marku un iedeva tās Kornēlijai.

— Lūk, Labude man atstāja naudu, Ņem pusi no tās. Tad es nomierināšos.

— Kaut mums pirms trim dienām būtu bijušas divtūkstoš markas, — viņa teica.

Fabians vēroja šoferi, kas nepārtraukti lūkojās mazajā ieliektajā grozāmajā spogulītī un viņus uzmanīja.

—          Tava guvernante mūs vēl uztrieks virsū kādam kokam. Uz priekšu jāskatās! —viņš uzsauca, un šoferis uz īsu brīdi atrāva acis no spoguļa.

—          Pēcpusdienā es atnākšu bez viņa, — Kornēlija teica.

—   Es nezinu, vai būšu mājās, — viņš atbildēja.

Viņa aši un bikli pieglaudās viņam.

—          Vienalga, es tomēr aiziešu, varbūt esmu tev vajadzīga.

Pie universitātes viņš izkāpa. Viņa ar savu cietuma uzraugu brauca tālāk.

Institūta kalpotājs atvēra viņam durvis. Slepenpadomnieks vēl neesot ieradies, taču jebkuru brīdi viņu gaidot atgriežamies no ceļojuma. Vai asistents esot šeit? Jā, viņš te esot.

Priekšistabā sēdēja tiesas padomnieks Labude ar sievu. Viņa izskatījās stipri novecojusi, raudāja, kad Fabians sasveicinājās, un teica:

—   Mēs par viņu nerūpējāmies.

—          Bezjēdzīgi ir sevi mocīt ar pārmetumiem, — Fabians atteica.

—          Vai viņš nebija pietiekami vecs? — tiesas padomnieks jautāja. Viņa sieva skaļi iešņukstējās, un viņš sarauca pieri. — Es šonakt izlasīju Stefana

darbu, — viņš stāstīja. —J3s gan neko nesaprotu no jūsu profesijas, un es arī nezinu, vai visi pētījuma pamatojumi ir pareizi. Bet nav nekādu šaubu, ka secinājumi ir gudri un asprātīgi.

—: Arī pētījumu pamatojumi ir precīzi, — Fabians apgalvoja. — Darbs ir veiksmīgs. Kaut tik slepenpadomnieks ierastos!

Labudes kundze klusiņām raudāja.

—   Kāpēc jūs tagad, kad viņš nav vairs dzīvs, gribat noliegt cēloni, kura dēļ viņš ir miris? — viņa vaicāja. — Nāciet, iesim no šejienes projām! — Viņa piecēlās un satvēra aiz rokām abus vīriešus. — Lieciet viņu mierā!

Bet tiesas padomnieks iebilda: — Apsēdies, Luīze!

Un tad nāca slepenpadomnieks. Viņam piemita senlaiku elegance, turklāt acis bija mazliet izspiedušās uz āru. Institūta kalpotājs kāpa aiz viņa augšup pa trepēm un nesa viņa koferi.

— Tas ir briesmīgi, — slepenpadomnieks teica un sānis pieliektu galvu devās pie Labudes vecākiem. Tiesas padomnieka sieva skaļi raudāja, kad viņš spieda viņas roku, un arī mirušā tēvs bija aizkustināts.

—    Mēs esam pazīstami, — vecais literatūras vēsturnieks teica Fabianam. — Jūs bijāt viņa draugs. — Viņš atslēdza savas istabas durvis, lūdza ienākt, atvainojās uz brīdi un, kamēr pārējie klusi sēdēja ap galdu, nomazgāja rokas kā pirms slimnieka izmeklēšanas. Kalpotājs turēja dvieli.

Slaucīdams rokas, slepenpadomnieks teica:

—   Es nevienu nepieņemu. — Kalpotājs aizgāja, un padomnieks apsēdās pie galda. — Es šorīt Naumburgā nopirku laikrakstu, — viņš stāstīja, — un pirmais, ko izlasīju, bija publicējums par jūsu dēla traģisko likteni. Vai tas būtu pārāk netaktiski, ja es pie jums tūlīt griezīšos ar jautājumu. Kas, dieva dēļ, jūsu dēlu pamudinājis uz šādu ārkārtēju soli?

Tiesas padomnieks savilka rokas, kas gulēja uz galda, dūrē. — Vai jūs nevarat to iedomāties?

Slepenpadomnieks noliedzoši papurināja galvu. — Man nav ne mazākās nojausmas.

Labudes māte pacēla un saņēma kopā rokas. Viņa ar acīm lūdza, lai vīri klusē.

Taču Labudes tēvs paliecās uz priekšu un sacīja:

—   Mans dēls ir nošāvies tālab, ka viņa darbs noraidīts.

Slepenpadomnieks izņēma no krūškabatas zīda mutautu un pārvilka ar to pār pieri.

—   Ko? — viņš neskanīgi jautāja. — Tad piecēlās un ar izvelbtajām acīm cieši vērās abos, it kā iztrūcies, vai viņi nav sajukuši prātā. — Bet tas taču nav iespējams, — viņš čukstēja.

—   Tomēr iespējams! — iesaucās tiesas padomnieks.

—   Uzvelciet mēteli un nāciet mums līdzi un paskatieties uz mūsu zēnu! Viņš guļ uz dīvāna un tik tiešām ir miris.

Labudes kundze raudzījās platām, nekustīgām acīm un teica:

—   Jūs nogalināt viņu otru reizi!

—   Tas ir šausmīgi, — slepenpadomnieks nomurmināja. Viņš satvēra tiesas padomnieka roku. — Es esot noraidījis viņa darbu? Kas to apgalvo? Kas to apgalvo? — viņš kliedza. — Norādīju, ka pēdējos gados šis ir visnozīmīgākais veikums literatūras vēstures laukā, un nodevu to fakultātei. Savā atsauksmē rakstīju, ka doktora Stefana Labudes darbs var izraisīt jo lielu interesi speciālistu aprindās. Es rakstīju, ka doktors Labude ar šo izskaidrojošo rakstu izdarījis nenovērtējamus pakalpojumos mūsu laika literatūras zinātnē. Es rakstīju, ka vēl nekad neviens no maniem skolniekiem nav iesniedzis tik saturīgu darbu, un ieteicu to nekavējoties publicēt īpašā izdevumā — institūta rakstu sērijā. Kas to apgalvo, ka es esmu darbu noraidījis?

Labudes vecāki sēdēja kā sastinguši,

Fabians piecēlās. Viņš viss trīcēja.

—   Vienu acumirkli, — viņš aizsmakušā balsī teica, — es atnesīšu manuskriptu.

Viņš tūliņ izskrēja pa durvīm, metās lejā pa kāpnēm, ieskrēja katalogu istabā. Doktors Vekherlins, institūta zinātniskais līdzstrādnieks, sēdēja, noliecies pār kartotēku, un izvietoja kartītes, uz kurām bija atzīmētas bibliotēkas jauniegādātās grāmatas. Viņš sirdīgi paskatījās un samiedza tuvredzīgās acis. , — Ko jūs vēlaties? — viņš vaicāja. — Jums tūlīt jāiet pie slepenpadomnieka, — Fabians teica, un, kad Vekherlins negrasījās to darīt, bet tikai pamāja ar galvu un joprojām kārtoja kartotēku, Fabians sagrāba viņu aiz apkakles, norāva no krēsla un izgrūda ārā pa durvīm.

—   Ko gan jūs īsti atļaujaties? — Vekherlins iesaucās.

Fabians neatbildēja, bet iesita ar dūri viņam pa seju. Vekherlins aizsargādamies pacēla roku un, vairs neko pretī nebilzdams, tenterēja augšup pa kāpnēm. Pie slepenpadomnieka durvīm viņš atkal brīdi vilcinājās, bet Fabians atrāva durvis vaļā. Slepenpadomnieks un Labudes vecāki iztrūkās. Asistentam asiņoja deguns.

—         Man šim kungam jūsu klātbūtnē jāuzdod daži jautājumi, — Fabians teica. — Doktor Vekherlin, vai jūs vakar pēcpusdienā manam draugam Labudem stāstījāt, ka viņa darbs noraidīts? Vai jūs stāstījāt: slepenpadomnieks esot izteicies, ka nodot darbu fakultātei nozīmējot apgrūtināt profesorus? Vai jūs sacījāt viņam, ka slepenpadomnieks ar šādu noraidījumu gribot viņu pasargāt no atklātas izgāšanās?

Labudes kundze ievaidējās un nesamaņā noslīdēja no krēsla. Taču vīrieši par viņu nerūpējās. Vekherlins bija pavirzījies atpakaļ līdz durvīm. Trīs pārējie, uz priekšu salīkuši, gaidīja atbildi.

—   Vekherlin, — slepenpadomnieks čukstēja, smagi balstīdamies pret krēsla atzveltni.

Asistents savilka plato, bālo seju grimasē, it kā gribētu smaidīt, un vairākkārt pavēra muti.

—   Vai ilgi būs jāgaida? — tiesas padomnieks draudīgi vaicāja.

Vekherlins uzlika plaukstu uz durvju roktura un pateica:

—   Tas bija tikai joks!

Fabians iekliedzās, tā bija dīvaina skaņa, it kā zvēra kauciens. Mirklī viņš pielēca klāt Vekherlinam un zvetēja viņam ar dūrēm, kur vien pagadījās. Neko neattapdams, kā automātiskais āmurs viņš sita un sita. — Nelieti tāds! — viņš rēca un ietrieca asistentam abas dūres sejā. Vekherlins vēl aizvien smaidīja, it kā gribētu atvainoties. Viņš bija aizmirsis, ka vēl joprojām tur plaukstu uz durvju roktura un ka gribējis aizmukt. īsu brīdi viņš zem sitienu krusas noslīga uz ceļiem. Tad, pieturēdamies pie roktura, uzslējās kājās, durvis atsprāga vaļā. Tikai tagad viņš atcerējās savu nodomu, izmetās pa durvīm ārā koridorā; Fabians viņam sekoja, soli pa solim viņi tuvojās kāpnēm, kas veda uz apakšstāvu, viens sita, otrs asiņoja.

Kāpņu pakājē drūzmējās-studenti, kurus no institūta telpām bija izvilinājis troksnis. Viņi stāvēja klusēdami un nogaidīdami, it kā noprotot, ka tas, kas tur augšā notika, ir taisnīgi.

—   Suns tāds! — Fabians teica un deva asistentam triecienu zem zoda. Vekherlins nogāzās atmuguriski zemē, viņa galva ar dobju skaņu atsitās pret pakāpienu, un viņš ar troksni noripoja lejup pa koka kāpnēm. Fabians noskrēja viņam pakaļ un gribēja mesties virsū. Daži studenti pasteidzās un cieši viņu sagrāba.

—   Laidiet mani vaļā! — viņš kliedza un kā neprātīgs rāvās ārā no rokām, kas turēja viņu ciet. — Laidiet mani vaļā, es viņu nositīšu!

Kāds viņam aizspieda muti. Institūta kalpotājs nometās uz ceļiem blakus asistentam. Tas gribēja piecelties, taču vaidēdams noslīga atpakaļ zemē, Viņu ievilka katalogu istabā.

Augšstāvā pie pašām kāpnēm stāvēja slepenpadomnieks un Labudes tēvs. Pa atvērtajām durvīm bija dzirdamas gari vilktas, žēlabainas skaņas; Stefana māte bija atguvusi samaņu.

—   Ak tā, tas bija tikai joks! — tiesas padomnieks iesaucās, un atskanēja izmisīgi smiekli.

Beidzot slepenpadomnieks, itin kā atradis atrisinājumu, stingri pateica:

—   Doktors Vekherlins ir atlaists no darba.

Studenti palaida Fabianu vaļā, viņš nolieca galvu —

varbūt tas nozīmēja atvadu sveicienu — un atstāja institūtu.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA Juriste kļūst filmu zvaigzne. Veca paziņa. Māte pārdod šķidrās ziepes

Tas bijis tikai joks!

Vekherlina kungs bija izspēlējis muļķīgu joku, un Labude tāpēc aizgājis nāvē. Tā tikai šķietami bija bijusi pašnāvība. Zemāks vidusaugšvācu ierēdnis bija nonāvējis draugu. Viņš bija iepilinājis viņam ausī saindētus vārdus, tāpat kā arsēniku tējas glāzē. Viņš pa jokam bija uz Labudi tēmējis un nospiedis gaili. Un nepielādēta ieroča šāviens bija nāvējošs.

Iedams pa Fridriha ielu, Fabians acu priekšā aizvien vēl redzēja Vekherlina gļēvi smaidošo seju, un vēlāk viņš pārsteigts pats sev jautāja: kāpēc es puisim situ, it kā man vajadzētu viņu iznīdēt no zemes virsas? Kāpēc manas dusmas uz viņu bija lielākas nekā sēras par Labudes bezjēdzīgo nāvi? Vai tāds cilvēks kā Vekherlins, kas netīši izraisījis šādu nelaimi, nav pelnījis drīzāk līdzjūtību, nevis naidu? Vai viņš jel kādreiz vēl varēs mierīgi gulēt?

Fabians sāka izprast viņa nodomu. Vekherlins to nebija darījis nejauši. Viņš gribēja Labudem trāpīt, tacu ne nonāvēt viņu, bet ievainot. Netalantīgais konkurents bija atriebies talantīgajam. Viņa meli bija bijuši spridzeklis. Viņš bija to iemetis Labudē un pats aizskrējis projām, lai no attāluma ļaunā priekā vērotu eksploziju.

Vekherlins bija atlaists no darba, sasists viņš arī bija. Bet vai nebūtu bijis labāk, ja viņš nebūtu ne savu posteni zaudējis, ne arī saņēmis sitienus? Ja nu reiz Labude bija miris, vai nebūtu labāk, ja Vekherlina meli joprojām turpinātos? Vakar drauga nāve bija radījusi skumju noskaņu viņā, šodien tā izraisīja

nemieru. Patiesība bija nākujL gaismā, kam ar to bija līdzēts? Varbūt Labudes vecākiem, kuri nu beidzot zināja, ka viņu dēls ir nekrietnības upuris? Taču, iekams viņi uzzināja patiesību, meli vairs neeksistēja. Nu bija uzvarējusi patiesība, un pašnāvība vēlāk pārvērtās par traģisku joku. Fabians iedomājās par Labudes apbedīšanu. Un viņu pārņēma drebuļi: viņš garā skatīja bēru gājienu, redzēja pie zārka Labudes vecākus, arī slepenpadomnieks bija turpat tuvumā, un Labudes māte skaļi ievaimanājās. Viņa norāva melno krepa plīvuru no melnās cepures un vaidēdama nokrita pie zemes.

— Piesargieties! — kāds īgni iesaucās. Fabians tika pagrūsts un palika stāvot. Vai viņam nebūtu vajadzējis Vekherlina lietū noklusēt, nevis atklāt? Vai viņam nebūtu vajadzējis izpaust patiesību, lai saudzētu vecākus? Kāpēc Labude savā pēdējā vēstulē bija tik strikts, kāpēc viņš bija tik pedantiski kārtīgs? Kāpēc viņš bija atklājis savas rīcības motīvu? Fabians devās tālāk. Viņš iegriezās Leipcigas ielā. Bija pusdienas laiks. Biroju ierēdņi un pārdevējas drūzmējās pieturu vietās un lauzās iekšā autobusos. Pusdienas pārtraukums bija īss.

Ja šis Vekherlins nebūtu iejaucies, ja. Labude būtu uzzinājis, ka viņa darbs tiešām atzīts, viņš tagad negulētu miris, gluži otrādi, — panākumi būtu viņu spārnojuši, atvieglojuši vilšanos Ledā un apmierinājuši politisko godkāri. Kādēļ gan viņš bija ziedojis šim darbam piecus gadus? Vai gribējis pats sev pierādīt, ka ir darba spējīgs? Viņš bija ar šo panākumu rēķinājies, bija ar psiholoģisku apsvērumu iekalkulējis to savā attīstībā, un kalkulācija bija izrādījusies pareiza. Un tomēr viņš bija drīzāk ticējis Vekherlina meliem nekā paša pārliecībai.

Nē, Fabians nevēlējās būt klāt, kad draugu vadīs uz viņsauli, Viņam vajadzēja tikt prom no šīs pilsētas. Viņš cieši lūkojās uz kādu garāmbraucošu auto. Vai tā nebija Kornēlija? Tur blakus resnajam vīrietim? Viņam sirds vai stājās pukstēt. Tā nebija viņa. Viņam vajadzēja tikt prom, nekāds spēks viņu nespēja ilgāk te noturēt.

Viņš devās uz staciju. Viņš nebrauca vēlreiz pie atraitnes Holfeldas, viņš pameta tajā istabā visu, kā bija un bijis. Viņš vairs neapmeklēja Zahariasu, šo iedomīgo, melīgo cilvēku. Viņš devās uz staciju.

Ātrvilciens atgāja pēc stundas. Fabians iegādājās biļeti, nopirka šīsdienas avīzes, apsēdās uzgaidāmā zālē un pārlaida acis avīžu lapām.

Kādā ekonomiskās padomes sanāksmē tika pieprasīts plaša mēroga starptautisks nolīgums. Vai tā bija tikai plātīšanās? Jeb vai pamazām sāka aptvert to, ko visi jau zināja? Vai nākuši pie atziņas, ka vissaprātīgāk būtu rīkoties ar prātu? Varbūt Labudern bijusi taisnība? Varbūt tiešām nebija nepieciešams gaidīt, ka pagrimusi cilvēce tikumiski pilnveidosies? Varbūt morālistu mērķis — un Fabians bija morālists — sasniedzams ar ekonomiskiem pasākumiem? Vai tikumiska prasība tikai tāpēc vien bija neatrisināma, ka tā bija bezjēdzīga? Vai jautājums par pasaules kārtību nebija nekas cits kā vien jautājums par darba kārtību?

Labude bija miris.-Viņu šāds risinājums būtu sajūsminājis, Tas būtu iekļāvies viņa plānos. Fabians sēdēja stacijas uzgaidāmā zālē, domāja sava drauga domas un kļuva apātisks. Vai Labude gribēja, lai apstākļi uzlabotos? Viņš gribēja, lai cilvēki kļūtu labāki. Ko viņam nozīmēja šāds mērķis" bez cilvēkiem? Viņš vēlējās, lai katram cilvēkam ik dienas būtu katlā desmit vistas, viņš vēlējās, lai katram klozets būtu radioficēts, viņš vēlējās, lai katram būtu septiņas automašīnas, ik dienai nedēļā sava. Bet kas ar to būtu iegūts, ja ar to nekas cits netika iegūts? Vai viņam gribēja iegalvot, ka cilvēks taptu labāks, ja viņam būtu laba dzīve? Tad jau naftas lauku un ogļraktuvju īpašnieki būtu īstie eņģeļi!

Vai viņš nebija Labudem teicis: pat paradīzē, par kādu tu sapņo, cilvēki cits citam gāzīs pa ģīmi? Vai tad ik barbaram Elīzijs ar divdesmit tūkstoš marku lielu vidējo ienākumu ir cilvēka cienīgs panākums?

Kad viņš, sēdēdams uzgaidāmā zālē, aizstāvēja savu morālo pozīciju pret konjunktūras pētniekiem, viņā no jauna uzvilnīja šaubas, kas jau sen kā tārpi ložņāja pa viņa dvēseli. Vai šie humānie, kārtīgie, prātīgie cilvēki, par kādiem viņš sapņoja, arī īstenībā bija tā vērti? Vai šī paradīze zemes virsū, vai nu tā bija vai nebija aizsniedzama, nekļuva jau Iztēlē vien ellei līdzīga? Vai šāds ar cēlsirdību apzeltīts laikmets vispār bija paciešams? Vai tas drīzāk nenovedīs pie idiotisma? Varbūt šī nemitīgi savtīgā plānveidīgā saimniecība bija ne tikai vieglāk realizējams, bet arī vieglāk panesams ideālstāvoklis? Vai viņa utopijai bija vienīgi regulatīva nozīme, un vai tā kā realitāte nebija ne vēlama, ne radāma? Vai nebija tā, "ka viņš uzrunātu cilvēci tāpat kā savu mīļoto; «Es 'vēlētos tev zvaigznes nonest no debesīm!» Šis solījums bija slavējams, bet, ak vai, ja Labude to tiešām izdarītu. Ko iesāktu nelaimīgā mīļotā ar zvaigznēm, ja viņš tās nostieptu lejā! Labude bija balstījies uz stingriem faktiem, bija gribējis soļot uz priekšu un paklupis. Viņš, Fabians, lidinājās gaisi, jo viņa svars bija viegls, un joprojām dzīvoja. Kālab gan viņš vēl dzīvoja, ja nezināja, kādam mērķim dzīvo? Kālab vairs nedzīvoja draugs, kas bija zinājis mērķi? Mira tie, kuriem vajadzēja dzīvot, un dzīvoja tie, kuriem vajadzēja mirt.

Viņam uz ceļiem gulēja bulvārlapa, un tās feļetonā viņš atkal ieraudzīja Kornēliju. «Juriste kļūst filmu zvaigzne» — lieliem burtiem bija iespiests zem fotoattēla. Tālāk bija lasāms: «Dr. jur. Kornēliju Batenbergas jaunkundzi atklāja Edvins Makarts, pazīstamais filmu rūpnieks, un tuvākajās dienās jau sāks uzņemt filmu «Z. kundzes maskas».» , — Lai tev labi klājas! — Fabians čukstēja un pamāja fotoattēlam. Viņš viņu ieraudzīja vēlreiz citā laikrakstā. Viņa bija ģērbusies elegantā vasaras kažokā un sēdēja pie stūres mašīnā, ko viņš jau pazina. Blakus viņai bija resns liela auguma vīrietis, acīm redzot pats viņas atklājējs. Paraksts zem attēla minējumu apstiprināja. Vīrietis izskatījās pēc brutāla un viltīga cilvēka, velna zellis bez ģimnāzijas izglītības. Edvins Makarts — cilvēks ar brīnumrīksti, kā redaktors apgalvoja, viņa jaunāko atklājumu sauca Kornēlija Batenberga. Viņa, kādreizējā juriste praktikante, pārstāvēja jaunu modes tipu — inteliģento vācu sievieti.

— Lai tev labi klājas! — Fabians atkārtoja un

stingu skatienu lūkojās uzņēmumā. Cik sen tas bija! Viņš raudzījās fotoattēlā kā uz kapa kopu. Neredzamas, noslēpumainas dzirkles bija pārgriezušas valgus, kas saistīja viņu pie šīs pilsētas. Darbs bija zaudēts, draugs miris, Kornēlija svešās rokās, — kas gan viņam te vēl bija ko meklēt?

Viņš rūpīgi izplēsa fotogrāfiju, noglabāja to piezīmju grāmatiņā un aizmeta laikrakstu projām. Nekas viņu te neaizturēja, viņš vēlējās doties turp, no

kurienes bija ieradies: uz inājāfn, uz savu dzimto pilsētu pie mātes. Viņš jau sen vairs nebija Berlīnē, lai gan vēl aizvien sēdēja stacijā. Vai viņš atgriezīsies Berlīnē? Tā kā daži cilvēki pie viņa galdiņa sāka pārāk dižoties, viņš piecēlās, pagāja garām barjerai un iekāpa vilcienā, kas gaidīja atiešanas signālu.

Tikai prom no šejienes! Stacijas pulksteņa minūšu rādītājs pavirzījās uz priekšu. Tikai prom!

Fabians sēdēja pie loga un skatījās ārā. Pļavas un lauki ņirbēja kā uz dzelzceļa grozāmās ripas. Telegrāfa stabi it kā klanījās ceļgalos. Reizēm dejojošās ainavas vidū stāvēja mazi, baskājaini zemnieku bērni un māja rokām. Kādā aplokā ganījās zirgs. Kumejš lēkāja gar žogu un mētāja galvu. Tad vilciens brauca cauri, tumšam egļu mežam. Koku stumbri bija pelēkiem ķērpjiem apauguši. Egles stāvēja tā, it kā būtu spitālīgas un viņām būtu aizliegts atstāt mežu.

Pēkšņi viņš juta — kāds cenšas notvert viņa skatienu. Viņš apgriezās un palūkojās kupejā. Ceļa biedri, vienaldzīgi ļaudis, bija aizņemti paši ar sevi. Kas raudzījās uz viņu? Nu viņš to atklāja — ārā gaitenī bija Irēne Molla kundze. Viņa smēķēja cigareti un uzsmaidīja viņam. Kad viņš nepakustējās, viņa pamāja.

Viņš izgāja gaitenī.

—  Tas tik ir numurs, kā mēs viens otram diedzam pakaļ, — viņa sacīja. — Uz kurieni tu brauc?

— Uz mājām.

—   Esi tik pieklājīgs, — viņa teica, — un pavaicā, lūdzams, man, uz kurieni es gribu doties.

—   Uz kurieni tad?

Viņa piespiedās klāt Fabianam un čukstēja:

— Es laižos lapās. Kāds no apakšīrniekiem manu iestādi uzdevis. Es to dabūju zināt no policijas ierēdņa,

kura mēnešalgu biju divkāršojusi. Vai tu brauksi jnan Jīdzi uz Budapeštu?

—   Nē, — viņš teica.

—   Man ir simttūkstoš marku. Mums nav jābrauc tieši uz Budapeštu. Brauksim cauri Prāgai uz Parīzi? Dzīvosim Kleridžā. Vai arī dosimies uz Fonteneblo un noīrēsim tur nelielu villu.

— Nē, — viņš teica. — Es braucu uz mājām.

—    Dodies līdzi, — viņa lūdza. — Man ir arī rotaslietas. Kad mēs būsim tukšā, tad šantažēsim vecās grezeles, kuras nāca pie manis gulēt ar zēniem. Es zinu interesantus sīkumus, lodziņi durvīs ir noderīgi. Jeb vai tu labāk gribi doties uz Itāliju? Ko tu teiksi par Belladžio?

—    Nē, — viņš sacīja, — es braucu pie savas mātes.

—   Ak tu nolāpītais ēzeli, — viņa īgni čukstēja. — Vai man būs jāmetas uz ceļiem un jāatklāj tev mīlestība? Kas tev ir pret mani? Vai liekos tev pārāk piedzīvojusi? Vai tev mīļāka kāda dumja zoss? Skriet pakaļ pirmajām labākajām biksēm, — tas man beidzot līdz kaklam. Tu man patīci. Mēs vienmēr atkal satiekamies. Tā nevar būt nejaušība. — Viņa satvēra Fabiana roku un glaudīja viņa pirkstus. — Es tevi lūdzu — brauc līdzi.

—Nē, — viņš sacīja. — Es nebraukšu. Laimīgu ceļu.

Viņš gribēja atgriezties kupejā. i Viņa nelaida.

—    Žēl, ļoti žēl. Varbūt kādu citu reizi. — Viņa attaisīja rokassomiņu. — Vai tev vajag naudu? — Viņa gribēja iespiest viņam rokā dažas banknotes. Viņš savilka plaukstu dūrē, papurināja noliedzoši galvu un iegāja kupejā.

, Viņa vēl bridi palika stāvot pie kupejas durvīm un lūkojās viņā. Fabians raudzījās ārā pa logu. Vilciens brauca caur kādu ciemu.

Ap pulksten sešiem vakarā viņš nonāca pie mērķa. Viņš izgāja no stacijas un ieraudzīja Svētās Trīsvienības baznīcu. Viņam šķita, ka tā viņu no augšas vērīgi nopētī: kāpēc šodien tevi neviens nesagaida, un kāpēc tu esi atbraucis bez kofera?

Viņš gāja pa ceļu gar dzelzceļa uzbērumu , un devās cauri vecajam viaduktam. Virs tā rībēdams aizbrauca bezgala garš preču vilciens, akmens velves dunēja. Māja, kurā senāk bija dzīvojis skolotājs Šance, bija tikko krāsota. Pārējās mājas nebija pārvērtušās, to pelēkā rinda bija pazīstama kopš bērnu dienām. Stūra namā, kas piederēja vecmātei Srēderei, bija atvērts jauns veikals, gaļas skārnis; skatlogā vēl stāvēja puķpodi.

Fabians lēniem soļiem tuvojās mājai, kurā bija piedzimis. Cik pazīstama viņam bija iela! Viņš pazina katru fasādi, katru pagalmu, pagrabus un bēniņus, visur te viņš bija atradis patvērumu. Bet cilvēki, kas nāca ārā no mājām, bija viņam sveši. Viņš palika stāvot. «Ziepju veikals» bija rakstīts uz izkārtnes. Uz loga stikla uzlīmēta zīme. Viņš lasīja: «Cenas pazeminātas arī tualetes ziepēm. «Lavanda» tagad maksā nevis divdesmit divus, bet divdesmit feniņus. «Torpedo» — nevis divdesmit astoņus, bet divdesmit piecus feniņus.» Viņš piegāja pie durvīm. _

Māte stāvēja aiz letes, divas sievietes — letes priekšā. Māte noliecās un nolika uz galda veļas pulvera paciņu, pēc tam pārgrieza uz pusi kodolziepju gabalu. Tad viņa sameklēja loksni iesaiņojamā papīra un koka karoti, izņēma no mucas zaļās ziepes,

nosvēra un satina papīrā. Viņš pat uz ielas juta ziepju smaržu.

Fabians atvēra veikala durvis. Noskanēja zvaniņš. Vecā sieviete pacēla acis un iztrūkusies nolaida rokas.

Viņš piegāja mātei klāt un drebošā balsī pateica:

— Māt, Labude ir nošāvies.

Un pēkšņi viņam sāka ritēt asaras. Viņš atvēra durvis, kas veda uz blakus istabu, atkal tās aiztaisīja, apsēdās atzveltnes krēslā pie loga, raudzījās ārā pagalmā, tad lēni nolika galvu uz palodzes un raudāja.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA Bērnu dienu kazarmu apmeklējums. Ķegļu sišana parkā. Ap stūri iegriežas pagātne

—   Kas viņam noticis? — nākošajā rītā vaicāja tēvs.

—          Viņš atlaists no darba, — māte atteica. — Un viņa draugs izdarījis pašnāvību. Labude — vai atceries, tas, ar kuru viņš savā laikā bija iepazinies Heidelbergā,

—          Es nemaz nezināju, ka viņam ir draugs, — tēvs teica. — Neko jau nestāsta.

—          Tu pats tikai neklausies, — iebilda māte. Noskanēja veikala zvans. Kad Fabiana kundze atgriezās istabā, vīrs lasīja avīzi.

—          Turklāt viņam viss izjucis ar kādu meiteni, — viņa turpināja. — Bet par to viņš neko sīkāk nestāsta. Viņa studējusi par advokātu un nu aizgājusi filmēties.

—   Žēl naudas, kas iztērēta studijām, — vīrs sprieda.

—   Skaista meitene, — māte teica. — Bet viņa dzīvo kopā ar kādu resnu tipujar filmu direktoru — īstu riebekli.

—   Cik ilgi viņš te paliks? — tēvs jautāja.

Māte paraustīja plecus un ielēja sev kafiju. — Viņš man iedeva tūkstoš marku. Šo naudu viņam atstājis Labude. Es to paglabāšu. Zēns galīgi satriekts, es nevaru naudu sev paturēt. Un tas nemaz nav sakarā ar Labudi vai filmu aktrisi. Viņš netic dievam, te tas suns aprakts. Viņam trūkst mierīga patvēruma. -

—    Es viņa vecumā biju jau gandrīz desmit gadus precējies, — tēvs sacīja.

Fabians pa Armijas ielu aizgāja līdz garnizona baznīcai un kazarmām. Apaļais, ar granti nokaisītais laukums baznīcas priekšā bija tukšs. Kad tas bija, kad viņš te bija stāvējis, karavīrs starp tūkstošiem citu karavīru, rokas gar sāniem, ķiveri galvā, atnācis noklausīties karavīru sprediķi, septiņpadsmit gadus vecs zēns, gatavs dzirdēt, ko vācu dievs liek pavēstīt savai armijai? Pie kādreizējās artilēristu kazarmas vārtiem viņš palika stāvot un atbalstījās pret dzelzs margām. Nostāšanās pārbaudei, artilēristu apmācības, došanās uz nakts sardzi, priekšlasījums par kara aizņēmumu, algas izmaksa — tas viss bija noticis šai tukšajā laukumā. Vai viņš nebija dzirdējis, kā vecie karavīri, kad trešo vai ceturto reizi tika sūtīti uz fronti, pirms tam saderēja uz kareivju maizes devu, kurš no viņiem visātrāk atgriezīsies? Un vai viņi pēc nedēļas nepārradās nožēlojamā uniformā, slimi ar īstu Briseles izcelsmes triperi? Fabians atgāja nost no margām un devās tālāk garām vecajām augstprātīgajām grenadieru un infantēristu kazarmām. Te bija parks un skola, kur viņš ilgus gadus bija dzīvojis un mācījies, iekams tika iepazīstināts ar ieročiem, stereotālskati un lafetes snuķi. Te bija iela, kas veda lejup uz pilsētu, vakaros viņš pa to skrēja uz mājām, lai pakavētos dažas minūtes pie mātes. Skola, kadetu mītne, slimnīca vai baznīca — katra no šīm ēkām bija pilsētas perifērijā bijušas kazarmas.

Aizvien vēl lielā, pelēkā celtne ar smailajiem, šīferu klātajiem tornīšiem stūros, šķiet, bija stāvgrūdām pārpilna ar bērnu rūpēm. Direktora dzīvokļa logus aizvien vēl greznoja balti aizkari, kas bija kontrastā ar daudzajiem melnajiem vienkāršajiem logiem, aiz kuriem atradās klases, skolēnu dzīvojamās telpas, ģērbtuves un guļamistabas. Senāk viņš arvien bija domājis, ka milzīgā nama tai pusei, kur atrodas direktora dzīvoklis, jāiegrimst dziļi zemē, — tik svarīgi viņam šķita tas, ka tur pie logiem bija aizkari. Viņš iegāja pa vārtiem un devās augšup pa kāpnēm. No klasēm plūda šurp rupjas un smalkas balsis. Tukšais koridors bija pārpilns šo balsu. No pirmā stāva atlidoja kora dziesmas skaņas un klavieru mūzika. Fabians negāja pa platajām kāpnēm mājas ārpusē, viņš kāpa augšā pa sānu spārna šaurajām trepītēm; divi mazi skolnieki nāca viņam pretī.

— Heinrih! — viens no viņiem uzsauca, — tev tūlīt jāiet pie Stārķa un jāatnes burtnīcas.

— Liks pagaidīt, — Heinrihs teica un lēni, stīviem soļiem gāja cauri svārstīgajām stikla durvīm.

Stārķis, Fabians nodomāja, nekas nav mainījies. Te vēl bija tie paši skolotāji, kas senāk, arī iesaukas bija palikušas. Tikai skolnieki bija citi. Paaudze pēc paaudzes te tika izaudzinātas un ieguva izglītību. Jau agri no rīta apkalpotājs zvanīja. Sākās trenkāšana: guļamtelpas, mazgāšanās istaba, ģērbtuve, ēdamzāle. Jaunāko klašu skolēni klāja galdu, atnesa sviesta trauciņus no ledusskapja un emaljētas kafijas kannas no lifta. Trenkāšana turpinājās: dzīvojamā istaba, putekļu slaucīšana, klase, mācības, ēdamzāle. Jaunākie uzklāja pusdienu galdu. Joprojām trenkāšana: brīvais laiks, dārza darbi, futbola spēle, dzīvojamā istaba, skolas darbi, klase, ēdamzāle. Jaunākie klāja galdu vakariņām. Trenkāšana joprojām: dzīvojamā istaba, skolas darbi, mazgāšanās telpa, guļamtelpa. Pēdējās klases skolnieki drīkstēja iet gulēt divas stundas vēlāk un smēķēja parkā cigaretes. Nekas nebija mainījies, mainījušās bija tikai paaudzes.

Fabians stāvēja trešajā stāvā un atvēra durvis uz aulu. Rīta lūgšana, vakara lūgšana, ērģeļu mūzika, ķeizara dzimšanas diena, Sedanas kaujas gadadiena, kauja pie Tannenbergas, karogi tornī, liecības pirms Lieldienām, iesaukto atlaišana mājās, frontinieku kursi, atkal ērģeļu mūzika un reliģiozas un cieņas pilnas svētku runas. Vārdi «vienprātība» un «taisnība», un «brīvība» vienmēr bija atbalsojušies šai telpā. Vai vēl aizvien tāpat kā agrāk vajadzēja ieņemt miera stāju, kad garām gāja skolotājs? Trešdienās bija divas un svētdienās trīs brīvas stundas iziešanai. Vai vēl vienmēr, kad nebija atļauts iziet un skolnieku aizturēja inspektors, viņam lika ar šķērēm avīzes sagriezt tualetes papīra vajadzībām?

Bet vai reizēm nebija arī jauki? Vai viņš vienmēr bija manījis tikai melus, kas te pastāvēja, un ļauno, slepeno varu, kura paaudžu paaudzes izaudzināja par paklausīgiem valsts ierēdņiem un aprobežotiem sīkpilsoņiem. Bet, par spīti visam, reizēm bija bijis jauki. Viņš atstāja aulu un pa tumšajām vītņu kāpnēm uzgāja mazgāšanās telpās un guļamtelpās. Garās rindās stāvēja dzelzs gultas. Pie sienām kā pēc reglamenta bija sakārti naktskrekli. Kārtībai vajadzēja būt. .Naktīs pēdējo klašu audzēkņi bija nākuši no parka un likušies pārbijušos ceturtās un piektās klases skolnieku gultās. Jaunie bija klusējuši. Kārtībai vajadzēja būt. Viņš piegāja pie loga. Lejā pie upes mirdzēja pilsēta ar saviem vecajiem torņiem un terasēm. Cik bieži, kamēr citi gulēja, viņš slepus bija atnācis šeit, lūkojies lejā un meklējis ar acīm mājas, kur māte gulēja slima! Cik bieži viņš bija piespiedis pieri pie rūts un apslāpējis asaras. Taču ne šis cietums, ne apvaldītā raudāšana toreiz viņam neko nekaitēja — tas gan bija jāatzīst. Toreiz viņu nepieveica. Daži bija nošāvušies. Tādu nebija daudz. Karā jau biežāk bija ar to jāsamierinās. Vēlāk vēl kādi bija nomiruši. Šodien puse klases vairs nebija dzīvi. Viņš kāpa pa trepēm lejā, izgāja no skolas nama un devās uz parku. Ar zaru slotām un lāpstām, un smailām nūjām viņi bija rikšojuši aiz rokasratiņiem, slaucījuši savītušās lapas un dūruši uz nūjām papīrus, kas mētājās visapkārt. Parks bija liels, tas sniedzās līdz mazam strautam.

Fabians staigāja pa vecajām, pazīstamajām takām, apsēdās uz kāda sola, raudzījās koku galotnēs, tad gāja tālāk un velti centās pretoties, lai tas, ko viņš redzēja, neatgrieztu viņu pagātnē. Zāles un istabas, un koki, un puķu dobes, kas bija viņam te visapkārt, — tā nebija īstenība, tās bija atmiņas. Te viņš bija atstājis savu bērnību, un nu viņš to atkal atrada. Tā nolaidās pār viņu no koku zariem un sienām, un torņiem un sagrāba viņu savā varā. Aizvien dziļāk viņš iegrima melanholiskajā burvestībā. Viņš nonāca bumbotavā. Ķegļi stāvēja gatavībā. Fabians paraudzījās apkārt — viņš bija te gluži viens, viņš paņēma no kastes vienu bumbiņu, atvēzējās, paskrēja uz priekšu un svieda. Tā pāris reižu mazliet palēcās. Ceļš vēl aizvien bija nelīdzens. Seši ķegļi klabēdami apgāzās.

—   Ko tas nozīmē? —""pēkšņi kāds pikti jautāja.

—  Svešiem te nav ko meklēt.

Tas bija direktors. Viņš gandrīz nemaz nebija pārvērties. Vienīgi viņa asīrieša bārda bija kļuvusi vēl pelēkāka.

—          Atvainojiet, — Fabians teica, pacēla cepuri un gribēja iet projām.

—          Vienu mirkli! — direktors iesaucās. Fabians pagriezās atpakaļ. — Vai jūs neesat mūsu kādreizējais skolnieks? — viņš jautāja. Tad pastiepa roku. — Nu, protams, Jakobs Fabians! Esiet sirsnīgi sveicināts! Tas ir jauki. Vai ilgojaties pēc savas vecās skolas? — Viņi sasveicinājās.

—          Slikti laiki, — direktors teica, bezdievības laiki. Taisnīgajiem ļoti jācieš.

—          Kas ir šie taisnīgie? — Fabians jautāja. — Iedodiet man viņu adresi!

—   Jūs vēl aizvien tāds pats, — direktors bilda.

—   Jūs allaž bijāt viens no labākajiem un viens no bezkaunīgākajiem skolniekiem. Un cik tālu jūs ar to esat dzīvē ticis?

—          Valsts taisās man piešķirt nelielu pensiju, — Fabians teica.

—          Bezdarbnieks? — direktors stingri jautāja. — Es ko vairāk no jums sagaidīju.

Fabians pasmējās. — Taisnīgajiem nākas daudz ciest, — viņš paskaidroja.

—          Būtu jūs toreiz nolicis valsts eksāmenu, — direktors teica, — tad jūs tagad nebūtu bez profesijas.

—          Es tomēr būtu bez profesijas, — Fabians satraukti atteica. — Arī tad, ja es eksāmenu būtu nolicis. Varu jums droši apgalvot, ka cilvēce, izņemot mācītājus un skolotājus, vairs nezina, ko darīt, ko nedarīt. Kompass ir pagalam, bet te, šajā namā, neviens to nav pamanījis. Jūs joprojām liftā braukājat augšup un lejup — no sestās klases līdz pēdējai klasei — kam jums nepieciešams kompass?

Direktors pabāza rokas zem vizītsvārku stūriem un teica:

—   Jūs mani biedējat. Jums neesot nekāda pienākuma? Ejiet un audziniet savu raksturu, jaunais cilvēk! Kālab mēs mācījāmies vēsturi? Kālab mēs lasījām klasiķus? Noslīpējiet savu personību!

Fabians lūkojās uz labi paēdušo, pašapmierināto kungu un smaidīja.

—  Ak jūs, noslīpētā personība! viņš teica un gāja projām.

Uz ielas viņš sastapa Evu Kendleri. Viņa nāca ar diviem bērniem un bija kļuvusi diezgan tukla. Viņš brīnījās, ka vispār viņu vēl pazīst.

—   Jakob! — viņa iesaucās un nosarka. — Tu nemaz neesi mainījies. Sakiet onkulim labdien!

Bērni sniedza viņam roku un pakniksēja. Tās bija meitenes. Viņas izskatījās līdzīgākas mātei nekā tagad viņa pati tai, kāda bija senāk.

—   Mēs neesam vismaz gadus desmit tikušies, — viņš sacīja. — Kā tev klājas? Kad tu apprecējies?

—   Mans vīrs ir galvenais ārsts, — viņa stāstīja.

Tai iestādē nevar tikt ātri uz augšu. Privātai praksei nav līdzekļu. Varbūt viņš ar profesoru Vandsbeku dosies uz Japānu, Ja labi veiksies, arī mēs ar bērniem brauksim turpu.

Viņš pamāja ar galvu trrf aplūkoja abas mazās paeitenes.

—     Toreiz bija jaukāk, — viņa klusi teica. — Vai tu vēl atceries tās dienas, kad mani vecāki bija aizceļojuši? Man bija septiņpadsmit gadu. Cik ātri aiziet laiks! Viņa nopūtās un noglaudīja mazajām matrožu kleitiņu apkakles. — Vēl īsti neesi pats sācis dzīvot, jau nākas uzņemties atbildību par saviem bērniem. Šogad mēs pat uz jūrmalu nebrauksim.

—   Tas, protams, ir bēdīgi, — viņš teica.

—     Jā, — viņa piebilda, —mums nu būs jāiet. Uz redzēšanos, Jakob!

—   Uz redzēšanos!

—   Dodiet onkulim roku!

Meitenītes pakniksēja, kļāvās klāt mātei, un tad visas trīs devās projām. Fabians vēl brīdi palika stāvot. Pagātne nogriezās ap stūri ar diviem bērniem pie rokas, sveša, tikko vairs pazīstama. Tu nemaz neesi pārmainījies, pagātne bija viņam teikusi.

—     Kā izstaigājies? — māte vaicāja. Viņi bija paēduši pusdienas un veikalā kravāja ārā no kastes balināmo pulveri.

— Es biju augšā pie kazarmām. Ari skolā biju. Un satiku Evu. Viņai ir divas mazas meitenes. Vīrs ir ārsts.

Māte saskaitīja paciņas, ko bija nolikusi uz plaukta.

—     Eva? Viņa kādreiz bija skaista meitene. Kā tas bija? Tu taču toreiz divas dienas nepārnāci mājas?

—     Viņas vecāki bija aizceļojuši, un man vajadzēja noņemties vairākas dienas ar izskaidrošanas kursui

Tas viņai bija pirmais, un es savu uzdevumu veicu gaužām apzinīgi un ar patiesi godīgu nopietnību.

—   Es toreiz biju norūpējusies, — māte sacīja.

—   Bet es taču tev aizsūtīju telegrammu!

— Telegrammas ir mazliet baigas, — viņa paskaidroja. — Es vairāk nekā pusstundu sēdēju ar to rokā un neuzdrošinājos atvērt.

Fabians pasniedza paciņas, māte lika tās plauktā.

—          Vai nebūtu labāk, ja tu šeit pat sameklētu darbu? — viņa jautāja. — Vai tu tiešām atkal gribi braukt uz Berlīni? Vai tev nemaz vairs nepatīk pie mums? Tu varētu pārvākties uz viesistabu. Pie mums arī meitenes ir patīkamākas un nav tik jukušas. Varbūt tu tomēr varētu atrast sev sievu.

—          Es vēl nezinu, ko darīšu, — viņš sacīja. — Var jau būt, ka palikšu šeit. Es gribu strādāt. Es gribu darboties. Gribu beidzot atrast dzīvē mērķi. Un, ja to neatradīšu, es to izdomāšu. Tā vairs nevar turpināties.

—          Manā laikā tā nemēdza būt, — māte apgalvoja. — Tad mērķis bija naudas pelnīšana, precības un bērni.

—          Varbūt es pieradīšu pie tā visa, — viņš sacīja. — Kā tu vienmēr mēdzi teikt?

Viņa pārstāja kravāt pakas un ar uzsvaru teica:

—    Cilvēks ir paraduma vergs.

divdesmit treša nodaļa Pilzenes alus un patriotisms. «Turku bīdermeijera» stils. Fabians strādā par velti

Pret vakaru Fabians devās uz vecpilsētu. No tilta viņš noraudzījās uz visā pasaulē pazīstamām celtnēm, kuras pazina, kopš vien varēja atcerēties: uz senatnīgo pili, senatnīgo Karalisko operu, senatnīgo galma baznīcu, viss te bija brīnum jauks un senatnīgs. Mēness lēni virzījās no pils torņa gala uz baznīcas torņa galu, slīdēdams it kā pa stiepli. Terase, kas veda gar upes krastu, bija kokiem apaugusi, un tur atradās slaveni muzeji. Šī pilsēta, tās dzīve un kultūra bija «aizgājusi pensijā». Tās panorāma atgādināja greznas bēres. Vecā tirgus laukumā Fabians sastapa Venckatu.

—    Nākošajā piektdienā notiks mūsu klases satikšanās rāts pagrabā, — Venckats stāstīja. — Vai tu tad vēl būsi te?

—    Cerams, ka būšu, — Fabians sacīja. — Ja vien varēšu, es aiziešu.

Viņš gribēja tūlīt steigties tālāk, bet Venckats lūdza viņu nākt līdzi. Viņa sieva jau divas nedēļas atrodoties kūrortā. Viņi aizgāja pie Gasmeijera un dzēra Pilzenes alu.

Pēc trešās glāzes Venckats sāka runāt par politiku.

—    Tā vairs nevar turpināties, — viņš šķendējās. — Es esmu «Tērauda ķiveru» biedrībā. Nozīmi nenēsāju. Es to nevaru atklāti atļauties sakarā ar manu privātpraksi. Bet tas neko nemaina. Vajag sākt izmisuma pilnu cīņu.

—   Cīņas gan nebūs, ja jūs sāksiet. Būs tikai izmisums.

—   Varbūt tev taisnība! — Venckats iesaucās un uzsita ar plaukstu pa galda virsmu. — Tad mēs tiešām, ka tevi jupis, aiziesim bojā.

—   Es nezinu, vai visa tauta būs ar mieru to darīt, — Fabians iebilda. — Kur jūs ņemsiet drosmi prasīt, lai sešdesmit miljoni aizietu bojā tikai tāpēc, ka jums piemīt aizvainotu tītaru goda jūtas un jūs labprāt kaujaties ar visiem?

1 — Tā mēdz vienmēr būt pasaules vēsturē, — Venckats nešaubīdamies sacīja un iztukšoja glāzi.

—          Tātad tā gan no priekšpuses, gan pakaļpuses — visur vienāda — šī jūsu pasaules vēsture! — Fabians iesaucās. — Kaut ko tādu jākaunas lasīt, un vajadzētu kaunēties bērniem kaut ko tādu kalt galvās. Kāpēc vienmēr jādara tā, kā tika darīts senāk? Ja tas būtu noticis konsekventi, mēs vēl šodien sēdētu kokos.

—   Tu neesi patriots, — Venckats apgalvoja.

—          Toties tu esi zvērināts, — Fabians iesaucās. — Tas ir vēl nožēlojamāk.

Viņi dzēra vēl alu un piesardzības dēļ mainīja sarunas tematu.

—         Man ir spoža ideja, — Venckats teica. — Iegriezīsimies uz kādu brīdi publiskajā namā.

—          Vai tad kaut kas tāds te vēl pastāv? Manuprāt, tie ir ar likumu aizliegti.

—          Protams, — Venckats atbildēja. — Aizliegti tie ir, bet vēl daži darbojas. Tu izklaidēsies.

—   Nepavisam par to nedomāju, — Fabians atteica.

—          Izdzersim ar meitenēm kādu pudeli šampanieša. Pārējais nav obligāti. Esi tik labs! Nāc līdzi! Tu mani labi pieskati, lai es nesagādāju rūpes sievai.

Māja atradās mazā, šaurā ieliņā. Kad viņi pie tās apstājās, Fabians atcerējās, ka te garnizona virsnieki bija rīkojuši savas orģijas. Tas bija pirms divdesmit gadiem. Māja izskatījās tāda pati. Var gadīties, ka te vēl uzturējās tās pašas ffieičas. Venckats piezvanīja. Tuvojās soļi. Kāda acs vērīgi palūkojās pa lodziņu durvīs. Tās atvērās. Venckats nobažījies paraudzījās apkārt. Iela bija tukša. Viņi iegāja namā.

Viņi devās garām kādai vecai sievietei, kas nomur-. mināja sveicienu, un kāpa augšā pa šaurām koka kāpnēm. Pretī iznāca mājas saimniece un teica:

—          Labdien, Gustav. Tu nu arī reiz mūs atkal apciemo.

—          Pudeli šampanieša! — Venckats iesaucās. — Vai Lilli ir vēl pie jums?

—          Nē, bet te ir Lote. Arī viņai dibens plats diezgan! Apsēdieties!

Istaba, kurā viņi tika ievesti, bija sešstūraina, iekārtota «turku bīdermeijera» stilā. Lampa meta sārtu gaismu. Sienas bija apšūtas paneļiem un izrotātas ar ornamentālām iņtarsijām un kailu sieviešu tēliem. Gar abām istabas sienām atradās zemi dīvāni. Venckats un Fabians apsēdās.

—    Šķiet, ka darījumi nevedas, — Fabians teica.

—          Nevienam nav naudas, — Venckats paskaidroja. — Turklāt šī specialitāte savu laiku pārdzīvojusi.

Istabā ienāca trīs jaunas sievietes un apsveicinājās ar pastāvīgo viesi. Fabians sēdēja kaktā un vēroja ainu. Saimniece atnesa kausu, ielēja tajā šampanieti, uzsauca «Prozit!» un dzēra.

—    Lote, — Venckats teica, — jūs izģērbieties!

Lote bija tukls sievišķis ar jautrām acīm.

—          Labi, — viņa piekrita un gāja ar pārējām ārā no istabas. Pēc brītiņa visas trīs kailas atgriezās un apsēdās starp viesiem.

Venckats pielēca kājās un uzšāva ar delnu Lotei pa dibenu. Viņa iespiedzās, noskūpstīja viņu, kaut ko lūgdamās murmināja un vedināja ārā no istabas. Viņi abi pazuda.

Fabians ar saimnieci un abām kailajām sievietēm sēdēja pie galda, dzēra šampanieti un tērzēja.

—   Vai te vienmēr tik tukšs? — viņš vaicāja.

— Nesen dziesmusvētku laikā mums bija daudz viesu, — blondīne sacīja, domīgi glāstīdama savas krūtis. — Tad es vienā dienā pieņēmu astoņpadsmit apmeklētājus. Bet parasti ir nāvīgi garlaicīgi.

—          Kā klosterī, — skumīgi piebilda mazā tumšmate un pavirzījās tuvāk.

— Vai vēl vienu pudeli? — saimniece jautāja.

— Manuprāt, ne, — Fabians atbildēja. — Esmu iebāzis kabatā tikai pāris markas.

—          Ak blēņas! — blondīne iesaucās. —; Gustavam naudas diezgan. Turklāt viņam te ir kredīts.

Saimniece izgāja no istabas, lai atnestu otru pudeli.

— Vai nāksi augšā pie manis? — blondīne prasīja.

— Es taču jau teicu, ka man nav naudas, — viņš sacīja un bija priecīgs, ka nav jāmelo.

—          Jākrīt vai izmisumā! — blondīne iesaucās. — Vai gan tādēļ esmu nākusi uz bordeli, lai atkal gavētu? Nāc, atnesīsi naudu tuvākajās dienās.

Fabians atteicās.

Pēc brīža atgriezās Venckats un ieņēma vietu blakus blondīnei.

—          Tagad tev nav ko sēdēt man blakus, — viņa aizvainota teica.

Nu ieradās arī Lote. Viņa ar abām rokām bija aptvērusi sēžamvietu.

—          Tāds cūka! — viņa-vaimanāja. — Vienmēr šī kaustīšana! Nu es atkal trīs dienas nevarēšu sēdēt.

—    Še tev vēl desmit markas, — Venckats sacīja. Lote iebāza naudu kurpē, un, kamēr viņa pieliecās,

viņš atkal uzšāva viņai pa dibenu. Lote paraudzījās ļaunām acīm un grasījās mesties viņam virsū.

— Apsēdies! — viņš pavēlēja. Tad aplika roku blondīnei ap gurniem un apvaicājās:

—    Nu, vai pamēģināsim?

Viņa nolūkojās uz Venckatu ar pētījošu skatienu un teica:

—   Bet kaustīt mani nedrīkst. Man viss ir, kā nākas. Viņš piekrītoši pamāja. Viņa piecēlās un, gurnus

grozīdama, gāja pa priekšu.

—   Man vajadzēja tevi pieskatīt, — Fabians sacīja.

—          Ak, mīļais, — Venckats teica, — kam ir rūpes, tam ir arī prieki. — Un viņš devās līdzi sievietei.

Saimniece atnesa otru pudeli un ielēja šampanieti. Lote šķendējās uz Venckatu un rādīja sitienu pēdas. Mazā tumšmate paraustīja Fabianu aiz žaketes un čukstēja:

— Nāc nu līdzi uz manu istabu! Viņš paraudzījās uz meiču; viņa lielām un nopietnām acīm skatījās uz viņu.

—          Es tev ko parādīšu, — viņa rāmi paskaidroja, un tad viņi abi izgāja no istabas.

Mazās kailās tumšmates istaba bija iekārtota tikpat turciski un bezgaumīgi kā salons, no kura viņi nāca. Gulta pārmēram izpušķota un izraibināta mežģīnēm. Attēli pie sienas tik gaužām smieklīgi. Elektriskā krāsniņa sildīja telpu. Logs bija atvērts. Pie tā stāvēja trīs puķu podi ar ziedošām puķēm.

Sieviete aiztaisīja logu, piegāja pie Fabiana, apkampa viņu un glāstīja viņam seju.

—   Ko tu man gribēji parādīt? — viņš vaicāja. Viņa nerādīja neko. Neteica neko. Tikai lūkojās uz

viņu.

Viņš draudzīgi uzsita viņai pa muguru.

—   Man taču nav naudas, — viņš teica. Tumšmate papurināja galvu, atpogāja viņam vesti,

atlaidās gultā un nepakustēdamās nogaidoši skatījās uz viņu.

Fabians paraustīja plecus, izģērbās un nolikās viņai blakus. Viņa atviegloti uzelpoja un apskāva viņu. Viņa atdevās sevišķi piesardzīgi un nopietnām acīm vērās Fabianam sejā. Viņš samulsa, it kā būtu pavedinājis kādu jaunavu uz vieglprātību. Viņa klusēja. Tikai mazliet vēlāk viņai pavērās lūpas, un viņa ievaidējās, taču arī to viņa darīja ļoti atturīgi.

Pēc tam viņa atnesa ūdeni, iepilināja bļodā no divām pudelēm ķimikālijas un pakalpīgi paturēja dvieli.

Venckats sēdēja starp Loti un blondīni un pameta ar galvu Fabianam; Venckats izskatījās noguris. Viņi izdzēra pudeli un atvadījās. Fabians mazajai tumšmatei iespieda saujā divas divmarku monētas.

— Man vairāk nav līdzi, — viņš klusi teica."

Viņa nopietni paskatījās uz viņu.

Tad viņi visi reizē devās lejup pa kāpnēm. Venckats atkal uzvedās skaļi, viņš bija iereibis. Pēkšņi Fabians manīja savā kabatā roku. Izgājis uz ielas, viņš grāba kabatā un atrada tur savas abas monētas.

—   Saki — vai tas ir iespējams? — viņš jautāja Venckatam. — Es iedevu mazajai pāris marku, un viņa ielikusi naudu man atpakaļ kabatā.

Venckats skaļi nožāvājās un teica:

—   Neko darīt, —1 mīlestība. Viņai tas laikam bija nepieciešams. Starp citu, Jakob, kad tu atnāksi uz klases tikšanos, nestāsti neko! Un neaizmirsti — piektdienas vakarā rāts pagrabā. — Viņš aizgāja.

Fabians vēl devās pastaigāties. Ielās gandrīz nemaz nebija gājēju. Tramvaji tukši brauca uz depo. Uz tilta viņš palika stāvot un raudzījās lejup upē. Loka lampu atspoguļojums trīsuļoja ūdenī, likās, it kā tajā būtu sabirusi vesela virtene mazu mēnestiņu. Upe bija uzplūduši. Kalnos droši vien bija nolijis lietus. Pakalnos, kuru ielokā atradās pilsēta, mirguļoja neskaitāmas uguntiņas.

Viņš stāvēja te, bet Labude tikmēr atdusējās uz katafalka Grunevaldes villā, un Kornēlija gulēja debesu gultā — gultā ar baldahīnu pie Makarta kunga. Ļoti tālu prom atradās šie abi. Fabians stāvēja zem citām debesīm. Te Vācija nedega drudzī. Te tai bija pazemināta temperatūra.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA Knorra kungam Ir varžacis. Avīzei «Tagespost» nepieciešami darbīgi ļaudis. Mācieties peldēt!

Nākamajā diena viņš aizgāja pie maiznieka un no turienes piezvanīja uz Venckata biroju, Venckatam nebija daudz laika. Viņam bija jāsteidzas uz tiesu. Fabians apvaicājās, vai viņš nezinot, kur būtu kāda brīva vieta.

—   Aizej taču pie Holcapfela, — Venckats ieteica.

—  Tas strādā avīzē «Tagespost».

—   Ko viņš tur dara?

—          Pirmkārt, viņš ir sporta redaktors, otrkārt, viņš raksta kritikas par mūziku. Varbūt viņam kaut kas zināms. Un atgādini viņam par piektdienas rakaru. Uz redzēšanos.

Fabians devās mājup un pastāstīja, ka gribot aiziet uz vecpilsētu pie Holcapfela, kas esot avīzes «Tagespost» redaktors. Varbūt viņš izlīdzēšot viņam. Māte stāvēja veikalā un gaidīja pircējus.

—          Tas būtu gaužām jauki, manu zēn, — viņa sacīja. — Ej ar dieva palīgu!

Tramvajā kādā ceļa pagriezienā viņš uzgrūdās ļoti gara auguma kungam. Viņi viens otru īdzīgi uzlūkoja.

—          Mes taču esam pazīstami, — kungs teica un pastiepa roku. Tas bija Knorrs, bijušais rezerves virsleitnants. Viņam bija tolaik jāapmāca uz vienu gadu iesaukto rota, kurā bija arī Fabians. Viņš bija tā mocījis un licis mocīt septiņpadsmit gadus vecos puišus, it kā velns un nāve maksātu viņam algu.

—   Mudīgi aizvāciet savu roku! — Fabians teica,

—  vai es uzspļaušu tai.

Knorra kungs, pēc amata ekspeditors, paklausīja nopietni teiktajam padomam un samulsis iesmējās. Jo uz platformas viņi nebija vieni.

—          Ko tad esmu jums nodarījis? — viņš vaicāja, lai gan labi zināja, ko bija darījis.

—          Ja jūs nebūtu tik garš, es jums tagad iegāztu pa purnu, — Fabians teica. — Bet, tā kā es nevaru aizsniegt jūsu godāto ģīmi, man jāizlīdzas citādi. — Un, to teikdams, Fabians uzmina Knorra kungam tā uz varžacīm, ka viņš saknieba lūpas un kļuva gluži bāls. Apkārt stāvošie smējās; Fabians izkāpa un atlikušo ceļa gabalu gāja kājām.

Holcapfels, viņa bijušais klases biedrs, šķita ārkārtīgi rosīgs cilvēks; viņš dzēra alu un pārskatīja dažas korektūras ar nez kādiem hieroglifiem.

—   Apsēdies, Jakob, — viņš sacīja. — Man jāpārlasa sacīkšu programma un kāda informācija par klavieru koncertiem. Ilgi neesam redzējušies. Kur tu biji pazudis? Dzīvoji Berlīnē, ko? Es labprāt atkal aizbrauktu turp. Bet nav laika. Vienmēr daudz darba un vienmēr jādzer alus. Tulznas smadzenēs, tulznas uz dibena, bērni kļūst aizvien vecāki, draudzenes — aizvien jaunākas. — Tā melsdams, viņš lasīja korektūru un joprojām vienā mierā dzēra alu. — Kopels izšķīries no sievas, viņš atklājis, ka sievai ir divi citi. Viņš jau vienmēr bija labs matemātiķis. Bretšneiders pārdevis aptieku un nopircis kādu muiželi. Viņš audzē griķus un kartupeļus, par savu naudu katrs izvēlas, kas tam patīk. Tā, klavierkoncerti var pagaidīt.

Viņš piezvanīja kurjeram un aizsūtīja sleju ar sacīkšu programmu uz saliktuvi. Nu Fabians pastāstīja, ka viņš meklējot darbu, pēdējā laikā viņš esot nodarbojies ar reklāmām. Bet tagad viņam esot vienalga, galvenais, viņš gribot atrast vietu šeit pilsētā.

—    No mūzikas tu nekā nesaproti. No boksa — arī nekā, — Holcapfels secināja. — Varbūt tu esi noderīgs feļetonu daļai, teātru kritikai vai kaut kam līdzīgam. — Viņš piezvanīja pa telefonu un runāja ar direktoru. — Aizej pie šī puiša, — viņš ieteica. — Pastāsti viņam ko interesantu. Viņš ir iedomīgs, bet saprātīgs.

Fabians pateicās, atgādināja Holcapfelam par klases tikšanos un lika sevi pieteikt pie direktora Hankes.

_— Doktors Holcapfels ir jūsu klases biedrs? — jautāja direktors. — Jūs esot studējis literatūras vēsturi? Pašlaik nevienas brīvas vietas gan nav. Taču tas nav svarīgi. Jūs, protams, esat spējīgs cilvēks, tādi man ļvienmēr vajadzīgi. Pastrādājiet divas nedēļas, noriskējiet! Es jūs iepazīstināšu ar mūsu feļetonu daļas vadītāju. Ja viņš jūsu rakstus noraidīs, jums nebūs veicies. Tad būšu ar mieru pieņemt jūs par ārštata līdzstrādnieku. — Viņš grasījās piespiest zvana pogu.

«— Vienu mirkli, direktora kungs, — Fabians sacīja, — Es pateicos jums par izredzēm. Bet es labāk gribētu strādāt par propagandistu. Piemēram, varētu iekārtot konsultācijas punktu tām ieinteresētām personām, kas ieteic avīzei svarīgas informācijas un, iespējams, organizē pat reklāmu kampaņas. Ar labu sistemātisku reklāmu varētu pat ietekmēt izdot avīzi lielā tirāžā. Varētu kopā ar lielajiem pasūtītājiem realizēt plašus konkursus, kas dod peļņu. Varētu abonentiem sarīkot boksa sacīkšu vakarus un līdzīgas šāda veida publiskas sanāksmes.

Direktors uzmanīgi noklausījās. Tad sacīja:

— Mūsu lielakcionāriem nav pa prātam Berlīnes metodes.

Bet kungiem taču patīk tirāžas pieaugumi.

—Taču ne ar viltīgu triku palīdzību, — direktors paskaidroja. — Es tomēr aprunāšos ar mūsu sludinājumu daļas vadītāju. Varbūt mērenā devā varētu veikt pasākumus, bez kuriem mēs diezin cik ilgi nevarēsim vis pilnīgi iztikt. Pienāciet rīt ap pulksten vienpadsmitiem. Es padomāšu, ko varu darīt. Atnesiet pāris rak-

stu līdzi. Un apliecības, ja~jums tādas mantas ir krājumā.

—   Ja mēs jūs pieņemsim, -— direktors piebilda, — neceriet uz kādām fantastiskām summām. Divsimt marku šodien ir liela nauda.

—   Vai kalpotājiem? — Fabians ziņkārīgi vaicāja.

—   Nē, akcionāriem, — direktors atbildēja.

Fabians sēdēja kafejnīcā «Limberg», dzēra konjaku un nodevās pārdomām. Traku plānu viņš bija iecerējis. Viņš gribēja, ja nu tiktu aiz žēlastības pieņemts darbā, būt izpalīdzīgs, lai palielinātu avīzes tirāžu. Vai viņš gribēja sev iestāstīt, ka viņu valdzina tieši reklāma, vienalga, kādam mērķim tā kalpotu? Vai viņš gribēja par divām simtmarkām mēnesī diendienā iemidzināt savu sirdsapziņu? Vai viņš piederēja pie Mincera un viņa līdzstrādniekiem?

Māte būtu priecājusies.-Viņa vēlējās, lai viņš kļūtu par derīgu sabiedrības locekli. Derīgs loceklis šai sa-: biedrībā, šai sabiedrībai ar ierobežotām garantijām! Nē, tas nederēja! Tik pārguris viņš vēl nebija. Naudas pelnīšana vēl aizvien viņam nebija galvenais.

Viņš nolēma vecākiem neteikt, ka iespējams dabūt darbu avīzē «Tagespost». Viņš negribēja tur strādāt. Velna milti, viņam nevajadzēja pazemoties! Fabians nolēma direktoram atteikt piedāvājumu, un, tiklīdz bija par to izšķīries, viņam tūdaļ kļuva vieglāk. Viņš varētu paņemt Labudes atstātās pārējās tūkstoš markas, aizbraukt uz Harca kalniem un dzīvot kaut kur kādās klusās lauku mājās. Naudas pietiktu veselam pusgadam vai vēl ilgāk. Viņš varētu klaiņot, cik vien viņa slimā sirds atļauj. Viņš atcerējās kalnu kori, virsotnes un mazās pilsētiņas kopš skolas ekskursiju laika.

Viņš atcerējās mežus, kalnu pļavas, ezerus un nabadzībā iegrimušos ciemus. Citi brauca uz dienvidu jūrām, taču Harca kalni bija lētāki. Varbūt tur augšā viņš atkal atgūs sevi. Varbūt viņš kļūs īsts cilvēks. Varbūt viņš vientuļajās meža takās atradīs mērķi, kam vērts ziedot spēkus. Varbūt pietiks pat ar piecsimt markām. Pārējās piecsimt viņš varēja atstāt mātei.

Tātad nolemts — projām pie dabas krūts! Kad Fabians atgriezīsies, pasaule būs spērusi soli uz priekšu vai divus atpakaļ. Lai uz kuru pusi tā ari pagrieztos, ikviens cits stāvoklis būtu pareizāks nekā pašreizējais. Ikviena cita situācija sniegtu viņam vairāk izredžu, vienalga, vai tā būtu cīņa vai darbs. Viņš nevarēja vairs stāvēt blakus — kā bērns pie mēslu kaudzes. Viņš vēl neko nevarēja palīdzēt, ne arī pie kā ķerties, jo pie kā viņš būtu ķēries un ar ko būtu biedrojies? Viņš gribēja būt klusumā, gribēja kalnos sadzirdēt starta šāvienu, kas būs domāts viņam un tiem, kas tādi paši kā viņš.

Viņš izgāja no kafejnīcas. Bet vai tā nebija bēgšana, kas viņam bija padomā? Vai visur un vienmēr nebija atrodams darbs tādam, kas gribēja strādāt? Uz ko viņš gaidīja jau gadiem ilgi? Varbūt atziņu, ka viņš dzimis būt skatītājs, nevis aktieris pasaules teātrī, kā viņš vēl šodien domāja.

Fabians apstājās pie veikalu skatlogiem, redzēja apģērbus, cepures, gredzenus un tomēr neredzēja neko. Pie kāda korsetu veikala viņš atguvās. Par spīti visam, dzīvošana bija visskaistākā nodarbošanās. Baroka stila celtnes un Pils iela vēl vienmēr pastāvēja. To cēlāji un pirmie iemītnieki jau sen bija miruši. Laime, ka viss nebija otrādi.

Fabians devās pāri tiltamT

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka pa tilta akmens margām balansēdams iet mazs puika.

Fabians paātrināja soļus. Viņš skrēja.

Puika sagrīļojās, spalgi iekliedzās, saļima ceļos, pameta gaisā rokas un nogāzās upē.

Daži gājēji, kas bija izdzirduši kliedzienu, pagriezās atpakaļ. Fabians pārliecās pāri platajām margām. Viņš redzēja zēna galvu un rokas, kas kūla ūdeni. Viņš novilka žaketi un lēca lejā, lai glābtu bērnu. Uz tilta apstājās divi tramvaji. Braucēji metās ārā no vagoniem un vēroja notiekošo. Krastmalā ļaudis satraukti skraidīja šurpu turpu.

Mazais zēns elsodams izpeldēja krastā.

Fabians noslīka. Viņš diemžēl nemācēja peldēt.

Par Kestneru

Vācu rakstnieks Ērihs Kestners (1899—1974) dzimis Drēzdenē, sīkburžuāziskā ģimenē, mācījies skolotāju seminārā, iepazinis Vilhelma sistēmas kazarmu dzīvi, bijis frontinieks pirmajā pasaules karā. Pēc kara studējis Leipcigā ģermānistiku. Vēl studiju gados ICestners uzsāk žurnālista darbu — ir avīžu «Weltbūhne», «Berliner Tageblatt) un «Frankfurter Zeitung» līdzstrādnieks. Studijā gados viņš pievēršas arī beletristikai: raksta dzejoļus un' īsus stāstus. Pirmā dzejoļu grāmata iznāk 1928. gadā. Tai pašā gadā publicēta viņa pati populārākā bērnu grāmata «Emīls un detektīvi». Vēlākajos gados tiek izdoti vēl trīs dzejoļu krājumi, vairākas bērnu grāmatas un romāni, no kuriem visnozīmīgākais ir «Fabians. Stāsts par kādu morālistu» (1931).

Visus divpadsmit fašisma diktatūras gadus Kestneram bija aizliegts publicēt savus darbus. Viņa grāmatas fašisti lika sadedzināt. Vairāki viņa darbi tika izdoti aiz robežas, lielāko tiesu Šveicē.

Pēc fašisma sagrāves Kestners no jauna sāk darboties literatūras laukā. Strādā Minhenes avīzē «JVeue Zeitung» kā literārās daļas vadītājs, jaunatnes žurnālā «Pingwirt» un literārajā klubā «Peri», saraksta satīriskas kuplejas un grāmatas bērniem: «Divas Lotiņas», «Zvēru konference» (1949), lugu «Diktatoru skola» (1956), stāstu «Mazais cilvēks» (1963);

Kestnera daiļradei pieder gan dzejas grāmatas, gan prozas darbi bērniem un pieaugušajiem lasītājiem,

Kestnera romāns «Fabians. Stāsts par kādu morālistu» (1931) ir viņa veiksmīgākais prozas darbs pieaugušajiem. Šo satīrisko romānu var uzskatīt gandrīz vai par dokumentālu darbu. Tajā redzam dzīvi metropolē 1930. gadā, kad Vāciju pārņēmusi ekonomiskā krīze un kad tā jau atrodas uz fašisma diktatūras sliekšņa. Berlīne tolaik ir republikas reakcionāro pretinieku darbības lauks, dzīvi tajā pārvalda tie, kas gatavi visiem līdzekļiem paildzināt kapitālistiskās iekārtas mūžu. Berlīne tolaik ir baņķieru un lielrūpnieku citadele, visādu sugu šarlatānu un spekulantu citadele, bet tā ir arī patvērums sīkburžuāzijas slāņiem, kas kļūst aizvien proletāriskāki.

Taču 30. gada Berlīne ir arī cīņas lauks vācu darbaļaudīm, kas toreiz, protams, vēl nespēja novērst kļūmīgo sašķeltību.

Aizvien jo skaidrāk šai 30. gada Berlīnē kļūst nomanāms vēsturiski jau savu laiku pārdzīvojušās sabiedriskās iekārtas neatvairāmais sabrukums.

Romānam «Fabians», pēc rakstnieka vārdiem, bija noteikts mērķis. Tam vajadzēja brīdināt. Tam vajadzēja brīdināt no bezdibeņa, kam Vācija tolaik tuvojās. Brīdinājums nāca par vēlu. Pēc diviem gadiem vācu fašistiskie studenti Berlīnes Operas laukumā iemeta liesmās arī E. Kestnera grāmatas.

Lūk, kādu Fabians, morālists, grāmatas galvenais varonis, redz Vācijas metropoli: austrumu daļā — noziedzība, centrā — blēdība, ziemeļos — trūkums un posts, rietumos — izvirtība, bet visās debesu pusēs jaušams, ka tuvojas sabrukums.

Romānam «Fabians» nenoliedzami ir autobiogrāfiskas iezīmes. Viņa varonis Jakobs Fabians izstaigā paša rakstnieka jaunības takas, pārdzīvo un pieredz bieži vien to pašu, ko pārdzīvojis un pieredzējis rakstnieks jaunekļa gados. Ari Jakobs Fabians cēlies no sīkburžuāziskas ģimenes, arī viņš izjutis savas skolas kazarmu gaisu, kas slāpējis ik brīvu soli un domu.

Vācija pārdzīvoja smagas dienas. Daudzie tūkstoši bezdarbnieku dzīvoja bezcerībā un trūkumā. Arī Jakobs Fabians nokļūst to rindās, Arī viņš klīst pa Berlīni, darbu meklēdams. Viņš jūtas lieks, to dienu Vācijā tādiem kā viņš nav vietas. Visur valda varas kāre, naudas kāre, blēdība un izvirtība. Gan draugs Labude, gan skulptore un «dīvainās» meitenes, gan pagrimušās sievietes ir toreizējās sistēmas upuri. Taču Fabians nav cīnītājs, viņš ir vienīgi pasīvs vērotājs no malas. Viņš nespēj atrast ceļu pie tiem, kas viņam varētu palīdzēt saskatīt dzīves mērķi un cīnīties par šo mērķi.

Kestnera Jakobs Fabians ir morālists. Viņa godīgums, viņa nespēja rast kompromisu ne ar apkārtējo vidi, ne ar savu sirdsapziņu, viņa aizkustinošā sirsnība pret māti, mīlestība pret meiteni Kornēliju, gatavība palīdzēt vecajam slimajam izgudrotājam — tas viss liecina par gribu dzīvot citādi. Taču viņš ir viens, stāv savrup un beigās zaudē visu. Paliek tikai ilūzijas, ka, aizbraucis uz kādu laiku no dzimtās pilsētas, Harca kalnu vientulībā varēs atgūt savu «es». Paliek šī cerība, kas nepiepildās.

Tulkotāja

Эрих Кестиер ФАБИАН История одного моралиста

Издательство «Лиесма»

Рига 1980 На латышском языке Перевела с немецкого Велта Балоде Художник Виестур Грант

HE № 2932 Erihs Kestner3 FABIANS

Redaktore V. Kumuška. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniskā redaktore M. Zaumane. Korektore D. Vējāle Nodota salikšanai 30.11.79. Parakstīta iespiešanai 26.02,80. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijas papīrs № 3. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 10,15 uzsk. iespiedi.; 9,76 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Pašūt № 2812. Cena 1 rbl. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 223/30498/D-783. Iespiesta Latvijas PSR Valsts .izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Kestners Ē.

Ke 857 Fabians: Stāsts par kādu morālistu. [Romāns] / No vācu vai. tulk. un pēcv. sarakst. V. Balode; Māksi. V. Grants. — R.: Liesma, 1980. 229 lpp., il.

VFR progresīvais rakstnieks Ērihs Kestners satīriskajā romānā «Fabians;» ataino dzīvi Vācijā 30. gados — īsi pirms fašisma nākšanas pie varas.

A (Vācu) , 84.34 Vācu

132.80.4703000000

70304—223 M801(1I)—80

3 Das Moli — minors (vācu vai).

1 Visā pilnībā (latīņu vai).

2 — 2812

5 Vārds, jēdziens [giieķu vai).

[1] sakarus (franču vai),

[2] vairuniā (franču vai.).

[3] mazumā [franču vai.).

[4] nosit viņu! (franču vai.)

[5] tiesības mācīt augstākajā mācību iestādē (latīņu vai),

[6] universitātes klīnika Berlīnē.

Content

Kestners Ērihs Fabians

PIRMĀ NODAĻA Viesmīlis pareģa lomā. Viņš tomēr iet projām. Garīgās tuvināšanās institūts

OTRĀ NODAĻA Mēdz būt ļoti uzmācīgas dāmas. Advokātam nav iebildumu. Ubagošana sabojā raksturu

TREŠA NODAĻA četrpadsmit nogalināto Kalkutā. Pareizi ir rīkoties aplam. Gliemeži lienot met loku

CETURTĀ NODAĻA Cigarete Ķelnes doma lielumā. Holfelda kundze Ir ziņkārīga. Kungs mēbelētā Istabā lasa Dekartu

PIEKTĀ NODAĻA Nopietna saruna dejas zālē. Paulas jaunkundze ir slepus noskūta. Molla kundze svaidās ar glāzēm

SESTĀ NODAĻA Divkauja pie Brandenburgas muzeja. Kad būs nākošais karš? Ārsts nosaka diagnozi

SEPTĪTĀ NODAĻA Jukušie uz estrādes. Paula Millera nāves brauciens. Vannu fabrikants

ASTOTĀ NODAĻA Studenti nodarbojas ar politiku. Labude seniors mīl dzīvi. Pļauka Alsteras krastā

DEVITA NODAĻA Dīvainās meitenes. Nāves kandidāts kļūst mundrs. Lokāls saucas «Māsīca»

DESMITA NODAĻA Netikumības topogrāfija. Mīlestība nekad nebeidzas! Nu tad mazlietiņ ko citu!

VIENPADSMITĀ NODAĻA Pārsteigums fabrikā. Kreicbergs un savādnieks. Dzīve ir muļķīgs, paradums

DIVPADSMITĀ NODAĻA Izgudrotājs skapi. Nestrādāt ir negods. Mātei ir viesizrāde

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA Tirdzniecības nams un Arturs Šopenhauers. Reciprokais bordelis. Divas divdesmit marku zīmes

ČETRPADSMITA NODAĻA Ceļš bez durvīm. Zelovas Jaunkundzes mēle. Kāpnes, uz kurām ir kabatas zagli

PIECPADSMITĀ NODAĻA Tādam jābūt jaunam cilvēkam. Staciju nozīme, Kornēlija raksta vēstuli

SEšPADSMITĀ NODAĻA Fabians metas piedzīvojumos. Šāvieni Vedingā. Tēvoča Pelles parks

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA Teļa aknas bez cīpslām. Viņš pasaka viņai savas domas. Ceļojošais tirdzniecības aģents zaudē pacietību

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA Aiz izmisuma viņš dodas mājup. Ko gan policija vēlas? Bēdīga aina

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Fabians aizstāv draugu. Lesinga portrets pārlūst divās daļās. Vientulība Halenzē

DIVDESMITĀ NODAĻA Kornēlija brauc privātā auto. Slepenpadomnieks neko nezina. Labudes kundze zaudē samaņu

DIVDESMIT OTRA NODAĻA Bērnu dienu kazarmu apmeklējums. Ķegļu sišana parkā. Ap stūri iegriežas pagātne

divdesmit treša nodaļa Pilzenes alus un patriotisms. «Turku bīdermeijera» stils. Fabians strādā par velti

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA Knorra kungam Ir varžacis. Avīzei «Tagespost» nepieciešami darbīgi ļaudis. Mācieties peldēt!

Par Kestneru