Krilovs Ivans

Fabulas

Ivans Krilovs

Fabulas

LIELAIS KRIEVU FABULISTS I. A. KRILOVS.

1844—1944.

Simts gadu atpakaļ, 21. novembri 1844. gadā, mira lielākais krievu fābulists Ivans Andrejevičs Krilovs, — rakstnieks, kas atstājis jo dziļas pēdas ne tikai literātūrā, bet arī visā krievu tautas sabiedriskajā, kultūrālajā dzīvē. Viņš viens no ievērojamākajiem un oriģinālākajiem lielās krievu tautas dēliem.

I. A. Krilovs dzimis 2. (14.) februārī 1768. g. virsnieka, kapteiņa ģimenē. No 1771. līdz 1775. gadam kapteinis Andrejs Prochorovičs Krilovs dzīvojis ar ģimeni pilsētiņā Jāikā (Uralā); no 1775. līdz 1782. g. Tverā. Jau 1777. gadā tikai 9 gadus vecais Ivans ieskaitīts dienestā kā apakš-kancelejists zemākās zemstes tiesā. Ivana tēvs jau bija Tveras maģistrāta, pilsētas valdes priekšsēdētājs, bet drīz nomira (1778. gadā). No 1783. g. līdz 1793. gadam jaunais Krilovs ar māti un jaunāko brāli Ļevu dzīvo Pēterburgā. Sākumā kalpo kroņa palātā, vēlāk — citās iestādēs.

Ivans no agras bērnības dzīvo apstākļos, kas dod iespēju iepazīties ar tautas zemāko slāņu dzīvi. Tā jau no bērna kājas viņš iesūc sevī tautas garu, tautas sāpes, piesavinās viņas valodu, parunas, krievu tautas valodas sulīgumu, gleznainību, spilgtumu. Ivana tēvs, būdams maz izglītots (mācējis tikai lasīt un rakstīt), tomēr — apdāvināts un daudz lasījis cilvēks. Dēls no tēva līdzi grāmatām mantojis arī viņa lasītkāri. Tāpēc Ivans jau 1784. g. bija spējīgs uzrakstīt savu pirmo lugu »Kafijniece« («Kofeiņica»), Tā ir satira dzejā par morālisku vieglprātību. Autora simpātijās ir trūcīgo ļaužu zemnieku pusē. Tā piecpadsmit, sešpadsmit gadus vecais Krilovs sāk rakstīt lugas. 1785. g. viņš uzraksta traģēdiju »Kleopatra« (nav uzglabājusies). 1786. g. Krilovs uzraksta traģēdiju »Filo-mela«, briesmu lugu klasiskā garā. Drīzumā viņš uzraksta komisku operu «Trakā ģimene« («Bešenaja semja») un «Sacerētājs uzgaidistabā («Sočiņiteļ v prichožej«). Komēdiju »Nedarbnieki« («Prokazņiki») autors uzraksta pāris gadus vēlāk... Katra jauna luga ir jauns iekarojums mākslas ziņā. Jaunā Krilova lugas ir kritizētājas, tās zobojas par valdošo grupu un viņu kalpu netaisnībām, nelietībām, morālisko neķītrību. Bet autors vēl aizvien ir pārāk jauns, nepiedzīvojis un atrodas meklēšanas un tapšanas stadijā. Viņam taču vēl ir tikai 20 gadu. Bet viņa sabiedriskās neapmierinātības un kritikas gars jau pietiekoši skaidri manāms. 1789. g. Krilovs sāk izdot sati-risku žurnālu »Garu pasts« («Počta duchov»). Tas ir mēnešizdevums jeb »arabu filozofa Malikuļinuļka mācītā, tikumiska un kritiska sarakstīšanās ar ūdens, gaisa un apakšzemes gariem«. Dažādi rūķīši (gnomi) raksta minētam arabam — »filozofam« gafas vēstules par dažādiem svarīgiem sadzīves jautājumiem. Sīs »vēstules« ir asa satira par augstākajām aprindām, galminiekiem, ierēdņiem, tiesnešiem, tirgotājiem, muižniekiem . ..

Sai laikā jaunais censonis jau ir pietiekoši noteikts patriots un pilsonis. »īsti godīgam cilvēkam, — raksta Krilovs, — pienākas būt derīgam sabiedrībai visās vietās un katrā gadījumā, kad viņš ar to spēj ļaudīm atnest kādu labumu.« Krilovs iet vēl tālāk un saka, ka «ikkatram īsti godīgam cilvēkam« vajaga «tiekties atrast līdzekļus tautas labklājības pacelšanai un censties iznīdēt katru ļaunumu, kas kaitē tēvijai.« Šiem principiem Krilovs palika uzticams līdz galam ...

Viegli saprast, ka Krilova žurnāls nebija pa prātam valdībai un tās aprindām. Tas tika nožņaugts. Bet Krilovs tomēr negrib tik ātri atteikties no cīņas. 1792. gadā viņš sāk izdot jaunu žurnālu »Skatītājs« («Zritjeļ»), Neskatoties uz sava pirmā žurnāla bēdīgo likteni, uz dziml-niecības drošā apkarotāja A. N. Radiščeva (1749.—1802.) notiesāšanu uz 10 gadiem katorgā (1790. g.), uz publicista N. I. Novikova ieslodzīšanu Šlisselburgas cietoksnī (1792. gadā), Krilovs tomēr turpināja savu satīras cīņu pret cara patvaldību un visiem tās dažādiem kalpiem, pret viņu patvarībām, nelietībām, mantkārību, zaglību. Bet, saprotams, tas tā ilgi nevarēja vilkties. Un drīz vien Kri-lovu arī arestē (1793. g.). Tā beidzas Krilova publicistiski -mākslinieciskā darbība. Kaut gan viņam vēl tikai 25 gadi, bet tomēr viņa publicista-žurnālista takas jau mitējas uz visiem laikiem. Pēc šiem smagajiem triecieniem Krilova literārā darbība vispār apstājas uz ilgākiem gadiem. Se nevaram sekot visiem Krilova dzīves ceļu līču ločiem; tomēr atzīmēsim, ka Krilovs ir dzīvojis arī Rīgā kā Rīgas ģenerālgubernatora kņaza Goļicina sekretārs (1801.— 1803.). Šais gados Krilovs atgriežas atkal pie drāmaturģi-jas. Saraksta jautru satirisku komēdiju »Pīrāgs« («Pi-rog»). Kādus pāris gadus agrāk Krilovs sarakstījis joku »traģēdiju« »Trumfs« (»Trumf«, »Podšica«) Goļicina mājas teātrim (Krilovs pie kņaza dzīvoja kā sekretārs un bērnu audzinātājs; starp citu viņš pietiekoši labi spēlēja vijoli, runāja franciski un arī italiski). »Trumfs« ir viena no visasākām Krilova satirām, tanī asi graizīta ķeizara Pāvilā Krievija, sākot ar pašu ķeizaru (Cars Vakula senātā met kūleņus), beidzot ar prinčiem, ministriem un citiem cara kalpiem un viņu prūsiski vāciskā gara trulī bu, nežēlību, nejēdzību. (Luga iespiesta vispirms ārzemēs, bet Krievijā — tikai 1871. gadā.) 1807. gadā Krilovs ir jau diezgan plaši pazīstams drāmaturgs. Viņš patlaban, 1806.—1817. gados beidzis 3 lugas: »Modes bode« («Mod-naja lavka») un »Mācība meitiņām« («Urok dočkam»).

Abas — asa satira par pārspīlēto aizraušanos ar francis-kumu. »Iļja Varonis« (»Iļja Bogatip«) teiku opera ar kopiem, «baletiem un kaujām«, mūzika — Kavosa. Arī šis darbs nav gluži brīvs no satīras. Visvairāk uzvestas pirmās divas lugas.

Krilovam ir jau 37—39 gadi, bet viņš aizvien vēl meklē. Viņu neapmierina sasniegtais. Viņš meklē ceļu, kas tiešāk vestu uz mērķi. Reizē ar to jāatrod tādas literāriski mākslinieciskas izteiksmes formas, kas atvēlētu satiriski kritisku domu izteikt skaidrāk, saprotamāk, pie tam izvairoties no cenzūras spaidiem. 1805. gadā 37 gadus vecais rakstnieks ķepas pie tās rakstu mākslas formas, kupa to bija saistījusi zēna gados, kad tas tikko sāka vingrināt roku. Viņš pārtulko franču fābulista Lafontena fābulas «Ozols un niedre« («Dub i trostj») un «Izvēlīgā līgava« («Razborčivaja ņevesta») un parāda tās savam vecākajam satiras spalvas biedram I. I. Dmitrijevam. Šis ieteicis Krilovam turpināt.

Tā no tā laika, vēl blakus lugām, Krilovs sāk rakstīt fābulas. Tās to aizrauj arvien vairāk. Viņš sāk nojaust, ka fābulas ir viņa taisnākais dzīves ceļš, viņa asākais ierocis cīņā pret netaisnību, patvarībām, nelietībām, — pret dzimtniecību un viņas kalpiem Krievijā. 1808. gadā Krilovs laiž klajā («Dramatičeskij vestņik«) 17 fābulas, starp tām: »Orākuls« («Orakul» — tiesnesis, kas sekmīgi strādā, kamēr tam ir izveicīgs sekretārs), «Zilonis un moska« u. c. 1809. g. viņš izlaiž savu pirmo fābulu (23) krājumu. Grāmatiņa drīz vien iekapo sev lasītājus un autoram uzmanību, jā, pat cieņu.

Kā redzam, Krilovs pāriet no lugām uz fābulām taisni tanīs gados, kad viņu uzskatīja par pazīstamu drāma-turgu, kupa darbi tapa uzvesti teātpos un iekapo ja publikas ievērību. Acīm redzot, nav taisnība, it kā Krilovs būtu ķēries pie fābulām pēc tam, kad tas kritis cauri teātrī.

Acīm redzot, viņš ķēries pie fābulām kā pie visasākā un visizdevīgākā cīņas ieroča. Fābulās visbiežāk darbojās tikai zvēri, mājlopi un citi dzīvnieki, par kupiem un ar kupiem taču var runāt puslīdz brīvi arī carisma cenzūras apstākļos. Bet ikkatrs lasītājs jau saprata, ka patiesībā še runa iet nevis par dzīvniekiem, bet par cilvēkiem.

Pie fābulām Krilovs strādāja ar daudzkārt lielāku nopietnību, nekā pie savām satiriski kritiskajām »vēstulēm«, x>atmiņām«, »runām« un lugām, operām. Savā laikā viņš rakstīja arī liriskus dzejoļus, odas, epigrammas, veltījumus. Pie savu darbu dzejiskās formas izkopšanas viņš aizvien strādāja nopietni, rūpīgi, sasniegdams augstu mākslas pakāpi. Bet taču pie fābulām Krilovs strādāja vēl rūpīgāk, ar karstu aizrausmi un milzīgu pacietību. Viņš visiem spēkiem tiecās panākt domas vispilnīgāko skaidrību, vārdu skopumu un daiļumu, gleznainību. Viņš savas fābulas slīpēja un slīpēja nenoguris. No 1812. līdz 1841. g. strādādams Ķeizariskajā Publiskajā Bibliotēkā, līdz ar daudziem citiem tā laika rakstniekiem, Krilovs brīvo laiku ziedoja savām fābulām, kupas to sajūsmināja, aizrāva un kupām uzticams palika līdz kapam, 1844. g.

Tātad vairāk kā 30 gadus no vietas Krilovs kalpoja tautai ar savām pasakām, kupas tas rakstīja gluži vienkāršā, arī masu lasītājam saprotamā reālistiskā formā. Se viņam līdzēja ne tikai viņa lielā, var skaitīt gandrīz vai fanātiskā pieķeršanās fābulām, bet arī tas, ka viņš dziļi pazina ir tautas dzīvi, tautas sāpes un cerības, ir tautas valodu, viņas daiļskanību, daudzkrāsainību, asprātību, brīnišķo koncentrētību, parunu, sakāmvārdu, līdzību veidā. Viss tas un autora nenogurstošais darbs, spēcīgais talants pacēla Krilova fābulas līdz tam neredzētos mākslas augstumos, kur dziļa, nopietna, aktuāla sabiedriska doma tērpās kā kristalls tīrā, slīpētā, mirdzošā formā. Un daudzi Krilova pasaku formulējumi kļuva par sakāmvār-diem, parunām tautā. Krilova fābulas vēl līdz šim nav pārspētas.

Krilova pasaku saturs ir neredzēti vispusīgs. Visvairāk tas aizkap sabiedriski politiskus jautājumus. Krilovs nav sīks, ierobežots mietpilsonis. Viņš interesējas, viņa dziļi humānā, taisnā sirds sāp vispirms par tautas masu grūto, sūro verga likteni. No paša sākta gala līdz savas dzīves vakaram Krilovs ir un paliek dzimtnie-cības aktīvs pretinieks. Pret to, pret muižniecību, aristokrātiju, birokrātiju, pret neskaitāmajām dzīves netaisnībām, smagām pārestībām vērstas Krilova fābulas. Tikai neliela daļa runā par vispārējām personīgām vajadzībām, rakstura trūkumiem. Ne vienā vien, bet daudzās fābulās lielais pasakteicis nepārprotami un bargi runā par apspiestajām tautas masām kā par dzīves pamatu, kas uztur un baro visus pārējos. Tā, piemēram, fābulā »La-pas un saknes« no zemes dziļumiem saknes atgādina lielīgajām lapām, ka viņas dzīvo no saknēm, bez kufām tās ne tikai uz vietas savīstu, bet — nebūtu nemaz radušās. Vēl asākā formā līdzīga doma izteikta fābulā »Cūka zem ozola«. Se tautas labklājības grāvējiem parazītiem atgādināts, ka viņi paši pārtiek no šīs tautas (zīles aug ozolā). Krilovs nesaudzīgi graizīja dzimtbūtnieku mežonīgo patvarību un nežēlību »Lauva medībās«, »Mežonīgās kazas«, »Kundze un divas kalpones«. Klasisks, nemirstīgs paraugs lielo kungu necilvēcīgai patvarībai rādīts plaši pazīstamajā fābulā »Vilks un jērs«. Grūti iedomāties vēl spilgtāku varmākas psīcholoģiju, nekā to, kas izpausta vilka rēcienā: »Tu vainīgs jau tādēļ vien, ka man gribās ēst!« Krilovs tēloja carismu kā netaisnības, apspiestības un garīgas ierobežotības atbalstu («Raibās aitas«, «Zivju dejas» u. c.). Krilovs tēlo lauvu, kas aprij aitas un tām vēl jābūt glaimotām par tādu »godu«. Citā vietā darbojas zilonis, kas atvēl no aitām ņemt «vieglu nodokli«: tikai pa vienai ādiņai vien no katras, bet vairāk — »ne mata galiņa«. Un tālāk: par vilkiem, lapsām, lāčiem, līdakām un citiem, kas aprij vistas, aitas, bites, zivis un citus vājus kustoņus. Krilovs arī smejas par muižnieciskajiem viegl-prātiņiem, aristokrātiem, kas nekā neprot, ne spēj, bet tomēr lepni galvu pār citiem ceļ — tikai tāpēc vien, ka viņu senči bijuši »slaveni« (»zosis«). Asi un griezīgi skan Krilova fābulas par valsts apzadzējiem, par dažādiem mantkārīgiem blēžiem, līdējiem, egoistiem, tukšgalvjiem, neliešiem, rīkles rāvējiem (»Pile un muša«, »Zvēru mē-ris«, »Lapsa-cēlēja«, »Zemnieks un upe«, »Ēzelis un zemnieks», »Kaķis un lakstīgala«, »Mākonis«, »Vanags un tārps«). Reti asprātīgi un politiski pareizi, reizē patriotiski izteicās Krilovs par Napoleonu 1812. gadā, kas kā vilks, cerēdams iekļūt aitu kūtī, iekļūst suņu kūtī. Kad maldījies vilks grib likties par draugu un līgt mieru, viņam atbild suņu pārzinis (domāts Kutuzovs), ka ar vilkiem nevar būt nekāds izlīgums: »ka tiem tik ādu noplēst atliek mums . ..«

Krilovam ir fābulas arī par personīgiem morāliskiem trūkumiem: par melību (»Melis«), par lielību (»Divas mucas«), par īsredzību (»Ods un gans«), par mantkārību («Skopuļa liktenis«), par paškritikas trūkumu («Pērtiķis un spogulis«), par iedomību (»Kvartets«).. . par glaimošanu («Vārna un lapsa«, «Dzeguze un gailis«). Arī šādu fābulu ir labi daudz. Patiesībā viņas tikai izliekas tīri personīga rakstura fābulas, bet stingri ņemot — tās visas ir sabiedriski psīcholoģiskas un politiskas, kas tvep plašāk un dziļāk, nekā tikai atsevišķu privātcilvēku psīchi.

Krilova pasakas cirta un dedzināja tautas nospiedējus. Tās bija ass politiskas cīņas ierocis apgaismotāja, humānista, dekabrista un demokrātiskā tautas drauga rokās. Krilova pasakas, Krilova jaunradošais mūža darbs pašķīra ceļu lielajiem krievu literātūras klasiķiem Griboje-dovam, Puškinam, Ļermontovam, Gogolim. Puškins, Be-ļinskis ļoti augsti vērtēja Krilova fābulas — viņu domu dziļumu, bagātību, formas kristalltīro mirdzumu. Viņi to vērtēja augstāk par slaveno franču fābulistu Lafontenu (18. g. s.). Lielās darba tautas vadonis un cīnītājs — Ļeņins ne reti izmantoja Krilova fābulas. Tāpat arī lielais Staļins.

Ar savām fābulām un ilgo cīņu, nesalaužamo gara drosmi Krilovs iemantojis sev nemirstību.

Krilova fābulas vēl tagad derīgas: viņas — vecās Krievijas spogulis. Tās vēl aktuālas: tās sauc uz nesaudzīgu cīņu pret fašisma vilkiem, nacionālistu lapsām, visādiem mošķiem.

Krilova pasakas tulkotas visās pasaules lielākajās valodās, arī slavu tautu valodās (bulgāri, čechi, poļi, serbi u. c.). Tās tulkotas visās lielākajās padomju tautu valodās un staigā šais tautās vairāk kā 10 miljonu eksemplāros. Krilova fābulas jau sen vairākkārt tulkotas arī latviešu valodā: Adamovičs, A. Upīts u. c. Bet vajaga sniegt jaunu labu tulkojumu. Lielā krievu tautas patriota I. Krilova klasiskais mantojums jāzina ikkatram padomju latvietim.

Roberts Pelše.

SISENIS UN SKUDRA

Sisenītis vasariņu

Nodziedāja, nospēlēja,

Apskatīties nepaspēja,

Kad jau ziema klāt ar ziņu:

Tukšs ir lauks un tukša pļava,

Pagājušas jaukās dienas,

Kad zem lapiņas ikvienas

Mielasts bij un māja sava.

Bads un trūkums valda ziemā;

Tie nu nāk pie viņa ciemā.

Apklust sisenīša dziesmas:

Kā lai dzied vēl šādās briesmās?

Gurds un vārgs viņš lien pie skudras,

Savas kaimiņienes gudras:

»Glāb jel, glāb no likstām ļaunām!

Nerādi man sirdi cietu!

Dod līdz pavasarim jaunam

Barību un siltu vietu!»

— »Kādēļ klājas tev tik vāji?

Vai nemaz tu nestrādāji?«

Skudra viņam iejautājas.

»Strādāt, mīļā, nebij vaļas:

Vasarā bij mūsu mājās

Prieki vien un dziesmas skaļas.

Galva reiba man aiz baudas.«

— »Tā tu priecājies bez jaudas?«

— «Dziesmas, jautrība bez gala . ..«

— »Labi!« atbild skudra smejot:

«Tagad, kaimiņ, vari dejot,

Lai tev siltāk būtu salā.«

VILKS UN LAPSA

Ko paši lietāt nevaram,

To labprāt citiem novēlam.

*

Līdz kaklam vistu gaļas paēdusi,

Uz priekšdienām vēl tiesu paslēpusi,

Pie siena kaudzes lapsa nogulās.

Skat — izkāmējies vilks no meža velkas gausi.

»Ak, tavu postu! kūmiņ, klausi:

Pavisam slikti iet!

Ne krimslīša, ko krimst, es neatradu,

Jo suņi nikni, gani uzmanās.

Līdz nāvei nokaujos ar badu.«

— »Ej, ko nu melsi!« — «Tiešām tā!«

— »Ai, nabadziņš! Cik ļoti žēl man tevis!

Vai negribi tu siena? Būtu labprāt devis

Vai visu kaudzi: kūmam neliedzu nekā.«

Ne siens, bet gaļa kūmam gārda,

Bet šī par krājumu ne vārda,

Un kārais meža junkuris,

No saldiem vārdiem apreibis,

Uz mājām vilkās neēdis.

VILKS UN DZĒRVE

Cik kāri vilki, katram zināms.

Viņš rīdams neizšķiļ-,

Vai kauls, vai gaļa ir.

Se būtu notikums man minams,

Kur vilks gandrīz ar kaulu aizrijās.

Vilks raustās, rīstās grūtās ciešanās

— Tik atliek kājas notirināt!

Par laimi dzērve tuvu gadījās.

Kaut kā ar zīmēm dod viņš dzērvei zināt,

Lai palīdz tam par lūgšanu.

Šī, savu garo degunu

Līdz kaklam vilka rīklē iebāzusi,

Ar lielām pūlēm kaulu izvilka

Un algu lūdz, ko pelnījusi.

»Tu joko!« zvērs tai uzbļauj, »kā?

Vēl algu tev? Tu nepateicīgā!

Vai nepietiek, ka tu ar savu muļķa pauri

Un garo snuķi tā vēl sveika tiki cauri?

Bet tagad taisies projām; piesargies,

Un manās acīs vairs tu nerādies!«

LAPSA UN VĪNOGAS

No bada dzīta, lapsa dārzā zogas;

Turp vilina to sārtās vīna ogas;

Jau zobi viņai niez aiz kāruma,

Un ogas skaistās Kā rubīns laistās.

Tik viena liga: iet kā iedama,

Nekādā jēgā nevar piekļūt klātu

— Gan kāri noskatās,

Bet nevar sasniegt tās.

Tā cauru stundu viņa nokūlās

Un aiziedama teic ar īgnu prātu:

»Lai stāv! kaut labas izliekas,

Bet gluži zaļas vēl, ja tuvāk aplūkosi,

Vēl zobus vien sev nomizosi!«

ZIŅKĀRĪGAIS

» Sveiks, mīļais draugs! Kur biji tu?«

— »Sveiks! biju mūzejā; trīs stundas staigāju.

It visu apskatīju, redzēju.

To visu aprakstīt, kas ir šai ēkā,

Man nav ne prašanas, ne spēka.

Jā, draugs, cik tur ir brīnumu!

Un kādu tur nav kustoņu!

Cik daudz ir dabai brīnišķīgu balvu!

Ai, kādi kukainīši, vaboles,

Un mušas, knišļi, mārītes!

Dažs mazāks vēl par kniepadatas galvu!

Sie koši zaļi, citi sarkani ...«

— «Vai redzēji tur arī ziloni?

Kas tas par milzeni!

Man šķiet, tu domāji, ka kalns tev priekšā?*

— »Vai viņš tur arī iekšā?«

— »Kā tad!« — »Nu brāl, to esmu garām palaidis,

Jo ziloņa tur nemanīju vis.«

DIVAS MUCAS

Pa ceļu divas mucas brauc:

Tai vienā vīns, bet otrā nav nenieka.

Lūk, pirmā klusiņām uz priekšu trauc

Bez steigšanās un trokšņa lieka,

Bet otra skrien Tik lēkšus vien;

Visapkārt rīb un trīc no viņas

Un putekļu bez ziņas!

Tiklīdz to ceļnieks redz,

Viņš žigli vien no ceļa lec.

Kaut gan šī muca nāk ar troksni un ar joni,

Bet labuma nemaz tur neatroni.

*

Kas vienumēr par saviem darbiem zvan’,

Tam, tiešām, maza spēja;

Kas īsti darbīgs, nemet vārdu vējā,

Jo liela vīra slava viņa darbos skan.

Viņš darbu dara It klusā garā.

ZOSIS

Ar bērza rīksti garu garu

Vīrs dzina tirgū zosu baru.

Un nevar noliegt taisnības,

Viņš trieca tās bez žēlošanas;

Jo kur uz peļņu manās,

Ne zosi netaupa, ne cilvēku.

Es gan neko tur nesacītu,

Bet zosis spriež pavisam citu

Un, satikušas ceļnieku,

Tam izsūdz savas sūrās dienas:

»Kur tādas mokas redzētas?

Mūs triec, ka tīri jāpārskrienas.

Sis tēviņš nenojēdz nemaz,

Ka gods un cienība mums nākas,

Ka mūsu slavens dzimums sākas

No zosīm augsti cienītām,

Kas citkārt Romu izglābušas!

Tur rādīja daudz goda tām.«

— »Ar ko jūs godu pelnījušas?«

— »Jo mūsu senči.. .« — »Zinu to,

Bet lai man kāda paskaidro,

Ar ko jūs pelnāt goda lomu?«

— »Mūs’ senči izglābuši Romu!«

— »Tā ir, bet jums, kāds nopelns jums?«

— »Mums? it nekāds!«

— »Lūk, te nu bija:

Ne senčiem gods no gaisa lija:

Kāds pelnījums, tāds algojums.

Par velti jūs uz godu cerat,

Bet cepešiem, tur gan jūs derat.«

*

Te varētu kaut ko vēl paskaidrot,

Bet netīk zosis sadusmot.

VARDE UN VĒRSIS

Reiz varde sastop vērsi ganībā

Un grib ar viņu līdzināties augumā,

Jo skaudība bij viņā aizdegusies,

Un tādēļ, visus spēkus saņēmusies,

Tā piepūšas un plešas plašumā.

»Skat, māsiņ, skat — vai tagad būšu

Ar vērsi vienā lielumā?«

— »Nē,« atbild draudzene, »ne tuvumā!«

— »Skat nu — vai drīz tam līdzīgs kļūšu?«

— »Ai nē! vēl tālu tev.«

— »Bet tagad palūko, Vai daudz es lielāka?«

— »Gandrīz neko.«

Un varde nu, cik vien tai dūšas,

Ar varu plešas, staipās, pūšas,

Kamēr tā beidzot pārsprāga

Un nosprāga.

*

»Sim kažoks dārgs, tam pajūgs spožs.. .

Šai zīda tērps, tai briljants košs:

Mums arī dzīve jāizbauda!«

Un lai ar visiem sacenstos,

Pirms krīt viņš parādos,

Tad līp pie pirkstiem sveša nauda...

Drīz pārplīst lepnums uzpūstais

Kā pūslis blīvs, kur maitāts gaiss.

IEDOMĪGAIS ēzelis

Kad Zevs bij zemi iekārtojis

Un dzīvo radību tur izveidojis,

Ar ēzelis tad nāca pasaulē.

Kā gadījās, kā ne —

Ar nodomu vai steidzoties pār mēru,

Bet ēzelis kā sesks bij maziņš izdevies.

Gandrīz neviens to neievēro,

Kaut gan viņš lielībā var mēroties

Ar kuru katru zvēru.

Tam gribas paplātīties, bet ar ko?

Ar augumiņu niecīgo

Pie zvēriem kauns pat parādīties.

Ik dienas ēzelis ar lūgumu

Sāk Zevam virsū plīties,

Lai dod tam lielu augumu.

»Lūk, ziloņiem un lauvām visur rāda godu,

Par viņiem runā liels un mazs,

Bet mums nekādas cienības!

Kam ēzeļi lai nestu tādu sodu?

Ja būtu tikai teļa lielumā,

Es tīģeriem un lauvām parādītu:

Tie tūdaļ rauktos lepnumā.«

Tā katru rītu

Dzied Zevam ausīs ēzelis.

Tas beidzot viņam tā bij apnicis,

Ka beidzot klausīja, ko lūdza šis,

Un lai nu viņu nesauktu par skopu,

Viņš iztaisīja ēzeli par lielu lopu.

Un piedevām vēl to

Ar tādu bļaura balsi apveltīja,

Ka sākumā tas visu mežu iztramdīja.

»Kā sauc šo zvēru šausmīgo?

Sim negantniekam, rasi,

Liek spēks un zobi asi?«

Tik ēzeli nu visur daudzina.

Kā beidzās viss? Ir apskatīties nepaguva, Kad ēzeli jau visi pazina.

Drīz muļķībā par parunu viņš kļuva,

Un tagad liek tam nastas nest Un ūdeni no upes vest.

PARNASS

Kad grieķu zemē senos dievus padzina

Un sāka dalīt viņu piederumu,

Tad arī Parnass nāca kam par īpašumu.

Ko jaunais saimnieks darīja? —

Viņš lika ēzeļus tur ganīt.

Diezin, kā dabūjuši manīt,

Ka mūzas reiz tur mitušas,

Par to nu viņi ļoti uzpūšas.

«Nevis par velti Uz Parnasa mēs celti!

Lūk, ļaudīm pasaulē Ir mūzu dziesmas apnikušas;

Tie grib lai mēs nu dziedam še.«

— »Tik šurp!« kāds kliedz, »jo vairāk dūšas.

Es iesākšu, jūs velciet līdz Un dziedāsim, ka meži trīc;

Tad atzels mūzika no jauna Un slava ausīs ēzelim.

Mēs savu kori rīkosim!

Lai mūsu mākslu neievestu kaunā,

Tad Parnasā nevienu neņemsim,

Kam balsī nav tās ēzeliskās piemīlības Kā mums.

Ar prieku tika saņemts viņa ēzelības

Visgudri izgudrotais priekšlikums.

Tie sastādīja kori maisītu un jauktu.

Un kas par saskaņu!

It kā pa urgām vezmu rinda brauktu,

Kam tūkstoš nesmērētu riteņu!

Kā daudzbalsīgā dziedāšana beidzās?

To dzirdot, īpašnieks tūlīt

Uz Pamasu ar rungu steidzās,

Ko ēzeļus uz kūti dzīt.

*

Kam galva tukša ir un cieta,

Tam prāta nedos augsta vieta.

ZAĶIS MEDĪBĀS

Reiz, lielā pulkā sanākuši,

Bij zvēri lāci pastiepuši Un savā starpā dala to.

Bet palūko,

Ar zaķīts sakampj lāča ausi.

»Ē, Jānīt, klausi!

Kas tevi šurpu nes?

Jo medībās vis tevis neredzēja.»

— »Lūk, bāliņi!« tā zaķis atbildēja,

»Bet kas no krūmiem? . . tikai es

So Meža Miku iztramdīju

Un taisni vien no turienes

Jums viņu virsū uzraidīju.«

Kaut gaiši redzēja šo lielību,

Bet zaķis sacēla tik lielu jautrību,

Ka viņam deva ar no laupījuma.

*

Par lielībniekiem bieži pasmejas, Bet tomēr atgadās,

Ka viņus neaizmirst pie dalījuma.

ZILONIS UN PIKSIS

Pa ielām veda ziloni

Un ļaudīm rādīja; par šādu milzeni

Nu visiem brīnumi pār mēru:

Tur dienas zagļu lasās bariem vien.

Kur bijis, nebijis, tiem Piksis pretim skrien Un, ieraudzījis zvēru,

Viņš lauzdamies tam virsū lien,

Rej savu rejamo, sāk smilkstēt, rauties Un, liekas, grib ar viņu kauties,

»Beidz, Piksīt, plēsties, beidz!«

Tam Poģis teic:

»Vai tev ar ziloni iet cīņā? Klausi;

Tu vari aizsmacis še riet,

Bet viņš, lūk, savu ceļu iet Un nepaceļ par to ne ausi.«

— »Ē!« Piksis atsaucās,

»Tas manim dūšu dod un prieku,

Ka gluži tā bez plūkšanās Es spēka vīru kārtā tieku;

Nu suņiem būs tik brīnumi:

»Ai, Piksīt! tavu stiprinieku,

Ka rej uz ziloni!«

SKUDRA

Reiz dzīvojusi skudra, stipriniece tāda,

Kam līdzīga pat senatnē nav dzirdēta;

Tā spējusi, kā viņas vēsture mums rāda,

Celt divus mieža graudus vienā cēlienā.

Ar dūšas dēļ tai liela cieņa:

Kur vien tik tārpu redz, šī tūdaļ virsū tam,

Un zirneklim tā pretī stājas viena.

Par to tai godu dod ar uzdevām;

Pār visām skudrām viņu daudzināja

Un pūznī viņai dziesmas skandināja.

Man prāts, ka pārliecīgas slavas kaitīgas,

Bet mūsu stipriniecei domas citādas:

Tā slavu kāri vēro,

Ar lielību to mēro Un visam tic,

Kas vien tai sastāstīts.

Nu bija viņas prāts tā sagrozīts,

Ka pilsētā jau dzīrās parādīties Un tur ar savu spēku palielīties.

Uz siena vezuma vislielākā Sī lepni uzrāpās pie zemnieka

Un brauca lielīgi pa lielo ielu.

Sī domāja, ka sacels troksni lielu,

Ka visi saskries viņu aplūkot Un nespēs noslavēt, ne apbrīnot

Un valodām sniegs plašu vielu.

Nekā! ikviens tik savu gaitu zin Un viņu ne ar vārdu nepiemin.

Vai te nav dūšai jāapskrejas!

Gan skudra sakampj lapu, rausta to,

Gan rāpu nometas, gan stāvu slejas,

Bet it neviens uz viņu nelūko.

Tā stundas laiku viņa nopūlējās,

Kamēr gandrīz bez spēka apstājās Un īgnā prātā Krancim sūrojās:

»Man jāsaka pēc tīras atzīšanas,

Ka ļautiņiem še pilsētās Ne acu nav, ne saprašanas;

Jau stundu nopūlos bez apstāšanās,

Un tie ne redzot neliekas.

Cik tumši viņi! vai tu nenomani?

Bet kā pie mums viss pūznis pazīst mani!« Un kauna acīm mājup aizrāpās.

*

Tā arī domā Dažs gudrinieks,

Ka pasaulē tam liela loma,

Bet galā iznāk nieks:

Tik savā pūznī viņš tas mākslinieks.

MELKULIS

No svešām zemēm pārceļojis mājās,

Kāds lielīgs pilsonis

Ūz laukiem reiz ar savu draugu pastaigājās,

Un stāstīdams par to, ko redzējis,

Viņš patiesībā melus iepina bez gala.

»Patiesi,« saka viņš, »ko piedzīvoju tur,

Vairs neredzēšu it nekur.

Kas šeitan, jūsu apgabalā?

Te jātvīkst karstumā, te jādrebinās salā,

Te saule paslēpjas, te pārāk spoži mirdz.

Bet tur kā paradīzē klājas;

Jau atminoties priekā pukst man sirds:

Tur saule mūžam spīdēt nenostājas,

Tādēļ ne sveču viņiem vajaga,

Ne kažoka,

Bet dzīvo vienā paņēmienā Kā maija dienā.

Neviens ne stāda tur, ne sēj,

Bet aug un briest, ka saņemt nepaspēj.

Tā gurķi redzēju es Romā ...

Tev saku, galva reibst aiz brīnuma!

Ko gan tu domā?

Viņš bija droši kalna lielumā.«

— »Kāds brīnums!« piebilst draugs ar vienaldzību, »Jo pasaulē ir diezgan dīvainību,

Bet neba visu vari sazināt.

Nupat uz brīnumu tev uzmanīgu daru,

Par kādu nebūsi vēl dzirdējis nekad,

Uz ko vai derēt varu.

Lūk, taisni ceļā mums ir redzams krasts,

Tur ved pār upi tilts; viņš izskatās gan prasts,

Bet brīnišķīga viņam īpašība:

Ja melis iet pār viņu pārgalvībā,

Viņš ne līdz pusei neaizkļūs, —

Plunkš! upē iekšā būs!

Bet tāds, kas melus nerunā ar viltu,

Var braukt vai karietē pār tiltu.«

— »Kāds upē ūdenis?«

— »Nu, sekls nava vis.

Redz nu, kas pasaulē viss nenotiekas!

Kaut Romas gurķis liels, nav noliedzams, — Kā kalns, tu sacīji, man liekas?«

— »Kā kalns gan ne, bet droši būs kā nams.«

— »Gan dīvaini, patiesi,

Bet dīvains arī tilts, pār ko tu iesi, —

Jo melkuli viņš negrib nest nemaz.

Vēl pavasar (to zina visi pilsētnieki)

No viņa nogāzās

Viens drēbnieks, divi avīžnieki;

Bet tomēr man par gurķi jābrīnās,

Ja vien tas patiesība ...«

— »Nu, nav nebūt tik liela dīvainība;

Pirms jāizšķif,

Kā lietas ir:

Vai domā, visur tādas pilis lielas Kā mūsu ielās?

Kas tur par namiem! Tikko divi trīs Tur vienā namā ielīdīs,

Un tad vēl saspiedies, ka pietrūkst elpas.«

— »Nu, lai ar būtu tā, bet atzīsties,

Ka gurķis, kufā diviem telpas,

Par brīnumu var tomēr skaitīties.

Bet ko par tiltu teiksi, kas mums priekšā?

Tur melis piecu soļu nepaies,

Kad ūdenī būs iekšā!

Kaut Romas gurķis ...« — »Pag, lai paliek tilts, Tā melis viņu pārtrauc strupi,

»Kā liekas, ūdens tagad silts, —

Mēs palūkosim sēklī tikt pār upi.«

SPOGULIS UN PĒRTIĶIS

Kāds pērtiķis bij ieraudzījis

Pats savu seju spogulī;

Ar kāju lācim piebikstījis,

Viņš čukst: »Kas tas par ķēmu, tēvoci?

Tik palūko: Viņš šķiebjas tā un viebjas,

Ka paskatīties riebjas!

Aiz sirdēstiem es tiešām nožņaugtos,

Ja būtu mazuliet tam līdzīgs.

Bet atzīstos, ka manos kaimiņos

Ir tādu ākstu daudz: kas nepazīst gan tos?«

— »Ko niekus!« lācis atrūc gluži īdzīgs,

»Nebūt nav jāiet meklēt kaimiņos:

Pirms palūko pats savā sejā.«

Bet padoms pērtiķim gar ausīm aizslīdēja.

ĒRGLIS UN ZIRNEKLIS

Virs padebešiem ērglis paceļas,

Un augstienē, kur šļūdoņiem ir sliedes,

Viņš nosēžas uz vecas priedes Un tālēs lūkojas:

Tur upes lieliskas pa pļavām vijas,

Un druvas auglīgas ar birzīm mijas,

Kas pavasara jaukumā Mirdz pilnā ziedu plaukumā.

»Man, debess valdniek, slavēt klājas tevi, Ka man tik augstu lidojumu devi!«

Sā skata aizgrābts, ērglis izsaucas.

»No šejienes man skati atvedas,

Ko aplūkot nevienam dievs nav lēmis.«

— »Vai re! Ko iedomājies šis!«

To pārtrauc zirneklis.

»No kurienes šis lielībnieks ir ņēmis,

Ka viņš še viens? Es arīdzan šepat!.«

To dzirdot, ērglis pabrīnās, un tiešām, skat! Virs viņa zirneklis pie zara Sev tīklu dara.

»Kā tu tik augstu atkļuvis?«

To vaicā putnu karalis.

»No labākajiem lidotājiem Ne katrs drīkst šurp atlaisties,

Bet tu ar saviem loceklīšiem vājiem Vai tiešām pats še uzrāpies?«

— »Sāds ceļojums gan būtu Man daudz par grūtu.«

— »Kā tad šai kalnā ieradies?«

— »Tev biju astē ieķēries;

Tu pats uz kalnu mani nesi,

Bet tagad nelielies, ka stiprāks esi:

Se es bez tevis protu turēties.«

Tā saka zirneklis ar svaru:

»Tik lepni vis ar mani nerunā ...«

Te papūš stiprāks vējš ar sparu,

Un zirneklis nu pašā apakšā.

*

Ja mūsu starpā labi pameklējam,

Mums tādu zirnekļu nav maz.

Tie lieliem vīriem astē ieķepas Un dažreiz augsti uzrāpjas

Bez paša nopelniem, bez pūlēm un bez spējām, Un augšā ticis, varen uzpūšas,

Bet kad reiz pelavas sāk vētīt vēji,

Tos projām aizpūš spēji.

PUĶES

Uz atdarīta loga, lepnos dzīvokļos,

Ar zeltu izrakstītā porcelāna podā

Stāv puķes mākslīgās jo krāšņā godā

Un, drāšu stiebriņos

Priekš dzīvām puķēm cēli līgojoties,

No visiem viņas liekas sevi apbrīnoties.

Te iesāk līņāt lietutiņš,

Un puķes mākslīgās nu Zevu lūdzas,

Lai lietutiņu aptur viņš;

Tās lietu nolamā, par lietu sūdzas:

»Dzen projām lietu, dzen no šejienes!

Kas vēl uz pasaules Gan tikdaudz ļauna nes?

Lūk, kādi dubļi, kas par peļķēm lielām,

Ka nevar vairs ne cauri tikt uz ielām.

« Bet mākons neklausīja tukšās lūgšanas,

Un svētīgs valganums pār zemi izlējās.

Gaiss tapa vēsāks, karstums mitējās,

It kā no jauna daba atdzīvojās,

Un augi tērpās košā zaļumā.

Ar dzīvās puķītes uz loga atjaunojās,

Un ziedus atraisīja pilnā krāšņumā;

Jo lietū viņas bija palikušas Daudz smaržīgākas, spirgtākas,

Bet puķes mākslīgās

Nu visu košumu bij zaudējušas.

Tās ārā mestas kļūst,

Lai pūst.

*

Tāds dzejnieks, kuram dāvanas ir īstas, No kritikas ne mūžam nebaidās,

Jo dzejas skaistuma tā nemaitās,

Tik puķes, kas nav īstas,

No lietus bīstas.

DĀVJA ZIVJU VIRUMS.

»Ēd, mīļo kaimiņ! lūdzams, nekaunies!*

— »Paldies, jau paēdis līdz kaklam.*

— »Vēl šķīvīti! Kam tielējies,

Jo virums tiešām slavens izdevies.*

— «Patiesi, nelien vairs ne aklam:

Trīs šķīvjus iztukšoju jau.«

— «Vai kumosus lai skaitu? vainas nav: Ja gribi parādīt man godu,

Ēd vesels visu bļodu!

Kāds virums jauks!

Cik dzidrs tas un tauks:

Kā dzintars laistās! Neapsmādē, draugs!

Ņem vēl pa gabaliņam No laša un no līdaciņām!

Siev, piedāvā tak kaimiņam!*

Tā Dāvis mielo Miku, savu biedri,

Un atpūtas ne brīdi nedod tam.

Kaut Mikum aumaļām jau lija sviedri, Bet tomēr vēl viņš šķīvī lej,

Vēl saņemas — un iztukšo līdz lāsītei.

— «Lūk, tādu atzīstu par draugu!

Bet izlepušus neieraugu! —

Vēl vienu šķīvīti!« no jauna lūdzas viņš. Te Mikus, nabadziņš,

Kaut vira tiešām bija gārda,

Vairs neteikdams ne vārda,

Ķef jostu, cepuri,

Pa durvīm mudīgi,

Prom teciņus uz māju

Un vairs pie Dāvja nespef savu kāju.

Mēs varam tikai priecāties,

Ja bagātīgs mums dzejas graudu birums,

Bet tikko dzejnieks ies

Ar saviem pantiem katram uzmākties,

Tie apriebsies tāpat kā Dāvja virums.

APĪNIS.

No zemes izlīdis,

Ap sausu stuburiņu tinās apīnis.

Turpat aiz žoga laukā Jauns ozols plauka.

»Kam der šis kroplītis Un viņa dzimums viss?«

Tā stuburam šalc ausīs apīnis.

»Kad paskatos uz tevi — cita lieta:

Kā lielskungs stāvi savā vietā,

Slaiks, vingrs un taisni noaudzis.

Gan tiesa — viņam lapas, tomēr kādas? Tik sīkstas kā no ādas!

Kā cieš vēl viņu zemes māmuļa!«

Vēl nepagāja nedēļa,

Kad saimnieks stuburiņu malkai salauzīja, Bet ozoliņu dārzā pārdēstīja.

Tur kociņš aug kā garumā,

Tā arī kuplumā,

Un lūk, jau tinas apīnis ap viņu Un slavē nu tik ozoliņu.

Ap stiprāko ar glaimiem tīdamies,

Sim iztapdams, mēdz lišķis citus zaimot.

Tiklīdz šis nozaimotais augstu pacēlies,

Viņš pirmais sāk tam' glaimot.

VĀRNA AR PĀVA SPALVĀM.

Bij vārna pāva spalvas atradusi.

Sīs spalvas savā astē iespraudusi

Starp pāviem viņa iejaucās

Un uzpūtīgi plātījās.

Bet pāvi viņu tūdaļ uzpazina,

Un to ar kaunu projām dzina.

*

Kufš cilvēka rotām apkraujas Un viltus sārtumu liek vaigā,

Un lepnīgi kā pāvs tad staigā,

Tas līdz ar to pats atzīstas:

»Man pašam vērtības ir maz,

Un lai to celtu, klāt vēl lieku Gan krāsas, gan daudz rotu lieku.

VĀRNA UN LAPSA

Cik daudzreiz pamācības dzirdētas,

Ka lišķība ir kauna lieta;

Bet tomēr nelīdz it nekas Un lišķim sirdī rodas vieta.

*

Reiz vārnai bija laimējies Kur atrast gabaliņu siera;

Uz egles notupusies, mierā Tā taisījās tur krietni paēsties.

Bet kavēdamās dziļās domās,

Vēl sieru mutē tur.

Te rikšo kūmiņš, ošņādams pēc loma,

Un acumirklī sieru saož tur.

Viņš sieru redz, to siera smarža saista.

Pie koka pielien viņš klusītiņām,

Un saldi vārdi lejas aumaļām:

»Patiesi, mīļā, cik tu skaista!

Kāds kakliņš, kas par actiņām!

Nudien, kā pasakās, nav vārdam vietas!

Cik skaistas spalvas! Kas par degunu!

Un balstiņa kā eņģelim, man šķietas.

Dzied, māsiņ, nekaunies!

Ja vien tik zinātu, Ka arī dziesmās esi meistariene,

Tu kļūtu droši putnu karaliene.«

No slavas pareģonei galva grīļojās,

No prieka viņai dvaša aizrāvās;

Un tikko lapsa bija pabeigusi,

Te vārna pilnā rīklē ieķērcās;

Siers izkrita — to lapsa pakampj klusi,

Un projām bij kā sadegusi.

DZEGUZE UN GAILIS

»Ai gailīt, mīļo dziedonīt,

Cik skāņi dziedi tu un droši!«

— »Bet, dzeguz, manu luteklīt,

Cik cēli velci tu un koši!

Mums otras nav, kas dzied tik aizgrābjoši!«

— »Es tevi, māsiņ, varu mūžam klausīties.«

— »Un tu, tiklīdz tu dziedāt apstājies,

Es gaidu vienā gaidīšanā,

Kad sāksies tava dziedāšana . . .

Kur rodas tāda balstiņa?

Tik tīra, mīksta, smalcina!

Tāds jūsu dzimums no sensenā gala:

Pēc auguma tik tāda sīciņa,

Bet dziedāt dzied kā pati lakstīgala!«

— »Paldies par laipnu vārdu, simtureiz paldies!

Ar tevi dziesmās — saku taisni acīs —

Pat paradīzes putniņš nevar mēroties:

Ej pavaicā, to katris sacīs.«

Te zvirbulis, kas gadījās turpat,

Tiem piebilda: »Jūs varat abi

Viens otru slavēt, kamēr aizsmokat,

Bet mūzika jums tomēr neiet labi.«

*

Kam dzeguze gan slavē gailīti?

Par to, ka gailis uzteic dzeguzi.

STRAZDS

Strazds, mazotnē ar smiļģi kopā būdams,

Bij iemācījies svilpt kā šis,

Ar to sev meža slavu gūdams.

So mākslu viņš tik labi mācējis,

Ka izšķirt nespējis pat lietpratis,

Vai viņš, vai smiļģis. Māksla gan nav liela,

Tak katrs strazdu liela,

Ka veikli viņš šo lomu prot.

Te dzird viņš lakstīgalu slavējot

Kā labāko no visiem dziesminiekiem,

Un skaudība to mocīt sāk.

»Pag, pag!« viņš domā: »Kas par niekiem!

Es dziedāšu vēl skanīgāk To pašu meldiju ko lakstīgala.«

Strazds lepni sēžas ievā, strauta malā,

Kur putni mēdza pulcēties Un lakstīgalas dziesmās klausīties;

Grib dziesmu izdziedāt tāpat kā viņa,

Bet tāda neiznāk nekādā ziņā: >

Te čirkst kā zvirbulis, kā ritens čīkst,

Te ņaud kā kaķis, te kā pele pīkst,

Nu tā, ka aizbēg visi klausītāji.

Vai, strazdiņ, labāk nebūtu Ja tu kā smiļģis labi dziedātu,

Bet ne kā lakstīgala vāji.

LĀČA mielasts

Reiz lācis sarīkoja mielastu,

Kur uzlūdza ne tikai lāča dzimtu,

Bet ar no kaimiņiem vēl labu simtu.

Es tiešām nezinu.

Vai bija vārda, dzimstamā vai cita diena,

Bet godi palika pie zvēriem cieņā.

Cik gardi vīni! Kas par ēdieniem!

Te lācis redzēja, cik ļoti No mielasta ir visi ielīksmoti,

Un, gribēdams vēl vairāk iztapt tiem,

Viņš iekārtoja dažus pārsteigumus,

Kā galda dziesmas, laimes uzsaukumus,

Un beigās laidās viesu priekšā diet.

»Ai Mika!« lapsa plaukšķina, »cik jauki iet!

Kas tā par mākslīgu un veiklu deju!«

— »Ej, kūmiņ!« atņurd vilks ar īgnu seju,

»Kas tās par blēņu valodām!

Es tādu deju nesaucu par glītu:

Viņš bradā, it kā mālus mītu.«

— »Pats niekus melsi,« lapsa atbild tam,

»Es dejotāju slavēju par pusdienām!

Ja uzslava vēl godkārību aizdegs viņam,

Varbūt mūs ielūgs vēl uz vakariņām.«

DIVI SUŅI

Vecs sētas suns, ar vārdu Kams,

Kas mājām sargs bij uzticams,

No savas sargvietas pie žoga Reiz Piksi ierauga pie loga,

Kur vārtās tas uz mīksta spilvena.

Aiz prieka viņš pie loga stāvus stājas.

Rej, smilkst aiz prieka, asti luncina.

»Nu saki, Piksīt, kā tev klājas,

Kopš kunga istabās tev mājas?

Teic, kādos nu tu amatos?

Vai atminies, vēl pērno gadu Mēs daudzreiz sētā cietām badu?«

— »Par likteni es nesūdzos,«

Tam atbild Piksis. »Manā dzīvē Man tiešām netrūkst it nekā.

Se dzīvoju es gluži brīvē Un ēdu, dzepu sudrabā.

Kungs mani mīl; ar viņu parotājos;

Kad piekūstu, es laiski pavāļājos

Uz mīkstiem spilveniem Un grezniem paklājiem.

Nu, kā lai es par tādu laimi kurnu:

Kā klājas tev?« »Man?« atbild Kams

Un nolaiž asti, drūmi nodup purnu:

»Mans dienests tev jau pazīstams;

Tāpat kā agrāk savas dienas vadu:

Es dažu dienu ciešu badu

Un, kunga māju sargādams,

Šepat es guļu žoga malā,

Kur mirkstu lietū, salstu salā.

Un ja reiz ierejos, kur nenākas,

Ar rungu dabūju pa ādu.

Teic, Piksīt, kā tu guvi laimi šādu,

Pats būdams nevarīgs un mazs?

Kurpretī es ikkatru dienu Gandrīz no ādas lienu?

Teic man, ar ko tad kalpo tu?

Tu kādus darbus dari?«

— »Es darbus? Kā tā vaicāt vari!«

Tā Piksis atcērt tam ar izsmieklu.

»Uz pakaļkājām staigāju.«

*

Dažs labs ar spējām ļoti vājām

Sev siltu vietu iemanto Tik vienīgi ar to,

Ka varas priekšā stāv uz pakaļkājām.

CŪKA ZEM OZOLA

Zem simtgadējā ozola Bij cūka zilu pierijusies

Līdz pašam kaklam; paēdusies

Vēl krietni nošņācās zem tā;

Pēc tam, no miega piecēlusies,

Ap koka saknēm sāka rakņāties.

»Tas ir tak ļoti kaitīgs kokam,«

Teic krauklis, redzēdams to rokam,

»Tas kaltīs, kamēr bojā ies.«

— »Lai kalst!« tā cūka teic, »kas man par bēdu!

Tur labuma es redzu maz:

Viņš bijis nebijis, par to nekas!

Kad ir tik zīles: tās es labprāt ēdu.«

— »Tu nepateicīgā!« tā ozols iesaucās,

»Ja snuķi tu uz augšu pacelt spētu,

Tad gan tu saredzētu,

Ka zīles šīs ir manis audzētas.«

*

Tā nejēgas, ko vien tik jaudā,

Mēdz zinātnes un mākslas nozaimot Un apstulbumā nesaprot,

Ka paši viņu augļus bauda.

GAILIS UN PEKLE

Uz mēslu čupas kārpoties,

Tur gailis atrod pērli; uzpūties Viņš saka: »Kur to lai lieku?

Tā neder it nekur!

Cik muļķīgi, ka tādu nieku Tik augstā cieņā tur!

Es vairāk priecātos par mieža graudu:

Gan nav tik skaists, bet labprāt viņu baudu.« *

Tā runā neprātnieks:

Ko nesaprot, tas viss ir viņam nieks.

LAKSTĪGALA UN ĒZELIS

Uz zara lakstīgalu ieraugot,

Tai saka ēzelis: »Ē, draudziņ, klausi!

Tu visai jauki dziesmas skandinot;

Es ļoti vēlētos, ka pats ar savu ausi Nu dzirdētu,

Kā dziedi tu, —

Vai tiešām tava māksla ir tik slavējama.« Un lakstīgala rāda ar, ko prot.

Sī sāk jo skāņi vīterot,

Gan vilkdama, gan locīdama,

Un tūkstoš melodijās izplūzdama,

Te it kā sēras liegi skandina,

Te priecas skaņas jautri tricina,

Pa birzi sīki tirkšķēdama ...

Kā sastindzis Nu klausās viss,

Kā pogā Austras mīļots dziedonis.

Vairs nedzied putni, aprimst vēji,

Un avju bari nogulstas.

Un jauko skaņu aizgrābts spēji,

Bez elpas gans šai dziesmā uzklausās Un pastarpām tik smaida līgaviņai.

Te beidza lakstīgala. Ēzelis,

Uz zemi pieri nodūris:

»Nav smādējami!« saka viņai,

»Uz tevi klausoties,

Par gafu laiku nav ko sūdzēties;

Bet žēl, ka tev nav pazīstami gaiļi.

Tu iemācītos dziedāt īsti daiļi,

Ja ietu vēl pie viņiem mācīties.«

Te ilgāk neizcieta lakstīgala,

Tā pacēlās un aizskrēja

Pār trejdeviņiem laukiem svešā malā.

No tādiem soģiem dievs lai pasarga!

KAĶIS UN LAKSTĪGALA

Reiz kaķis, lakstīgalu noķēris,

Teic nagos labi paturēdams Un žņaugdams mīļi, cik vien spēdams:

»Es, lakstīgaliņ, esmu dzirdējis,

Ka tevi slavē — tava dziesma esot raita,

Pie dziedātājiem labākajiem tevi skaita.

Man Lapsa kūmiņš teic,

Ka tava balstiņa tik brīnišķa un skaņa —

Kur atskan tavu jauko dziesmu zvaņa,

Tur ganiņi un ganes tevi sveic.

Un dzirdēt reiz, kā tu to veic,

Es vēlos ļoti.

Kam drebi tā, mans draugs, kam tu tā stīvējies;

Es neēdīšu tevi, nebaidies, — kā proti,

Man padziedi, es ļaušu tevim aizlaisties,

Pa birzīm un pa mežiem brīvē līksmoties.

Tāpat kā tevim mīļa mūzika man liegā,

Es bieži sevī dūkdams laižos saldā miegā.«

Bet nabadzītei liktens smags,

Tai elpu aizžņaudz kaķa nags.

»Nu ko?« tas turpina. »Lai vaļā tieci,

Kaut mazu drusku. dzirdēt lieci.«

Bet mūsu dziesminieks ne dzied, ne lāgā pīkst.

»Un tad par to tie mežos jūsmot drīkst?«

Ar izsmieklu viņš nojautāja.

»Kur dzidrums tavs un stiprā stāja,

Se daudzina ko visi nerimstot,

Tik garlaicīgi pīkstēt katrs mans kaķēns prot.

Nē, redzu, dziedāt neproti: lai kā to šķoba,

Bez sākas viss, bez beigu, lieks,

Bet lūkosim, kā garšo tu, kad liek uz zoba.«

Un beigts bij nabags dziesminieks Bez stāsta gafā.

*

Vai pačukstēt vēl skaidrāk domu vienkāršo?

Tā lakstīgala nepogo,

Kas kaķa varā.

CEĻINIEKI UN SUŅI

Caur sādžu novakarā gāja divi draugi Un bija nogrimuši dziļās valodās;

Te piepeši no vārtu apakšas Kāds sētas suns uz viņiem ierējās;

Pēc viņa otrs, trešs, vēl divi trīs un, raugi

Jau suņu piecdesmit uz viņiem saklupa.

Viens ceļnieks akmeni jau sakampa . . .

>Lai paliek!» otrs saka, »nesāc kapu!

Tu sunim neaizliegsi riet,

Bet trakāk saniknosi visu baru.

Tik turpināsim savu ceļu iet:

Man suņu daba pazīstama.»

Un lūk, pēc maza brītiņa

Jau sāka rimties riešana

Un drīz nemaz vairs nebij sadzirdama.

*

Tā skauģi it par visu rej,

Ko citi darījuši;

Bet droši savu ceļu ej:

Drīz būs tie apklusuši.

LAPSA UN ĒZELIS

»No kurienes nu velcies, lielais gudrinieks?*

Tā lapsa, satikusi ēzeli, to jautā.

— »Nupat no lauvas! Lielais stiprinieks

Nu vārguļo kā pēdējs vājinieks.

Cik sen, kad, viņam rūcot, meža tauta

No bailēm drebēja: pat es Tad muku prom, ko nagi nes.

Bet nu šis nezvērs vecs, bez spēka,

Kā bluķis alā izstiepies,

Un zvēri tur bez bailēm apkārt lēkā.

Bet dabūja viņš gan, ko pelnījies!

Ikviens, kas lauvai gaļrām gāja,

Par veciem grēkiem viņam atmaksāja,

Ar ko nu katris bija bruņojies:

Dažs atriebās ar ragiem

Un cits ar zobiem, cits ar nagiem ...«

— »Tu, zināms, viņu aizskart neuzdrīkstējies?*

To pārtrauc lapsa. — »Ekā manis nepazīsti!«

Viņš teic, »ko nu man bīties? Tagad īsti

Pats labais laiks, — un spēru arī tam,

Lai saprot, kas par nagiem ēzeļam.«

*

Tā zemas dvēseles, kamēr pie varas esi,

Tev neuzdrošinās ne acīs skatīties!

Bet līdz ko varu pazaudēsi,

Tad viņas pirmās sāks par tevi zaimoties.

CŪKA

Reiz cūka muižas sētā iekūlās,

Ap virtuvi un kūtīm pavazājās;

Pa mēsliem, netīrumiem izvāļājās;

Līdz ausīm dubļu peļķē izmazgājās,

Un tad no viesiem aizvilkās Uz mājām cūka kā jau cūka.

»Kā gāja viesos?« viņai prasa.

»Nu, kas pie bajāra gan trūka!

Dzird valodas,

Pie tādiem, kur vien acis meti,

Spīd visur zelts un pērles pretī.

To taču nenoliegsi tu?«

— »Ko niekus!« cūka atrukst, »blēņas gluži! Tur bagātības maz es atradu,

Tik visur dubļi vien un gruži.

Neviens tak nepārmetīs man,

Ka būtu snuķi taupījusi:

Kā liekas, izrakņāju gan Ap kūtīm visu sētas pusi.«

*

Lai nedod dievs še kādu apvainot!

Bet kam, ja cūkai ne, lai pielīdzina tādu, Kas visur, kur vien spriež par kādu,

Tik ļaunu atrast prot.

MĒLNESIS UN ODZE

Reiz pekles svinībās bij mēlnesis Ar odzi niknā ķildā sanācis:

Kam pienākas no abiem cienīgākā vieta,

Kurš kuram ies pa priekšu svētku gājienā?

Ikkatram pazīstama lieta,

Ka cienīgākais pekles valstībā

Ir tas, kas darījis visvairāk ļauna.

Ar ļauno mēli lieloties

Pirms mēlnesis bij odzei priekšā aizsteidzies.

»Nekad es necietīšu tāda kauna,

Ka man ir priekšā nelga tāds.«

Tā odze dusmās šņāc.

Tad, visus spēkus saņēmusi,

Tā mēlnesi jau drīz bij panākusi Un tam patlaban gafām aizsteidzās.

Pats Belcebuls tad ķildā iejaucās Un apturēja odzes sparu.

»Nu, lēnāk, lēnāk! Kurp tik žigli trauc?«

Tā Belcebuls tai sauc:

»Kaut gan es apliecināt varu,

Ka ļaunumā tev nopelnu ir daudz.

Ar mēlnesi tak nevari tu līdzināties,

Un ne vēl viņam priekšā stāties.

Gan visai ļauna tu,

Tu vienmēr naidu kuri,

Un nāvējošu dzeloņu Bez vainas katram dūri,

Tak esi bīstama tik tuvumā,

Bet mēlnesis ar savu ļauno mēli Spēj dzelt jebkurā tālumā.

Par velti tu ar viņu ķildu cēli:

Viņš daudz par tevi kaitīgāks

Un tādēļ peklē cienīgāks,

Jo visu to, kas labs, viņš peļ un maitā. Tik lieni vien aiz viņa klusā gaitā!«

Un peklē no tā laika mēlnesis Par odzi priekšroku ir ieguvis.

*

Ja peklē mēlnesis tā godināts,

Teic, kādu goda balvu No Belcebula saņem tas,

Kas mēlnesību dzen ar spalvu?

ZEMNIEKS UN ODZE

Reiz odze pielien zemniekam;

»Klaus, kaimiņ!« viņa saka tam,

»Uz priekšu dzīvosim kā draugi!

Tev nav ko bīties vairs, jo raugi,

Man tagad ir pavisam citāds veids: No pavasara esmu jaunā ādā.«

Tak zemnieks maz tai uzticības rāda. Viņš cirvi satvert steidz Un teic:

»Kaut āda tevīm jauna,

Bet sirds arvien tā pati ļaunā,«

Un izsit kaimiņienei dzīvību.

*

Ja neuzticībai tu iemeslu reiz devis, Cik patīk, vari mainīt izskatu,

Tu tomēr neizglābsi sevis;

Reiz gadīsies,

Kad tev tāpat kā odzei ies.

ODZE

Reiz odze Zevu lūdzās,

Lai viņai lakstīgalas balsi dod.

»To nevaru vairs paciest,« viņa sūdzas,

»Ikkatris lūko mani apvainot Un sauc par savu ienaidnieku;

Kas nespēcīgs, tas mūk;

Kas spēcīgs, pats man virsū brūk,

Un laime, ja vēl dzīva projām tieku.

Nē, tādai dzīvei jādara reiz gals!

Bet ja man būtu lakstīgalas balss,

Tad visi mani apbrīnotu;

Es cienību un mīlestību iemantotu

Un būtu gaidīts ciemiņš viesībās.«

Un notikās, kā odze vēlējās:

Vairs nebija ne vēsts no īgnās šņākas.

Un odze kokā uzrāpās,

Un jaukā dziedāšana sākās.

No visām pusēm putni bariem plūst Un sēžas kokā,

Bet ieraugot, kas dzied, prom kā no spoka!

Aiz īgnuma tai sirds vai lūst.

»Vai, tiešām, dziedu es tik slikti?«

Tā odze vaicā pikti.

»Ne sliktāki par lakstīgalu dziedi tu,«

No tālienes tai cīruls atbildēja,

»Bet jāatzīstas, sirds mums nodrebēja,

Kad ieraudzījām tavu dzeloņu:

Tas ir, kas visus baida.

Un tādēļ saku tev bez naida:

Mēs tavās dziesmās klausāmies labprāt,

Bet nenāc vien par tuvu klāt.«

PILSONIS UN ODZE

Kāds pilsonis ar odzi sadraudzējās.

Sī odze, gudriniece liela,

Tā viņam sirdī iezagās,

Ka viņš nu odzi lielīt liela,

Un sāk tai tādā mērā uzticēt,

Ka gatavs katru odzes vārdu apzvērēt.

Bet draugi, radi, paziņas uz viņa māju Vairs nespef kāju.

»Nu sakait man, kāds iemesls,«

Tā brīnīdamies jautā pilsonis,

»Ka visi mani atstājuši?

Vai nebiju es diezgan laipns jums?

Vai aizgājāt kad neēduši?«

— »Nē, pats tu ļoti tīkams mums,

Un neesi mums teicis ļauna vārda,

Un arī tava maltīte mums gārda.

Bet kas pie tevim vairs lai kāju ceļ,

Kad draugs tavs draudzību mums ārda:

Tik baidies, ka tev slepen neiedzeļ!«

*

Pirms es ar kādu draudzējos, es raugos,

Vai nav tik tas ar kādu odzi draugos.

ODZE UN JĒRS

Zem siekstas odze paslēpās Un dusmojās:

Kā zināms, odzei daba tāda,

Ka prot par visiem tikai dusmoties.

Bez ļauna nodoma jebkāda Bij siekstai jēriņš tuvojies,

Un savā nodabā nu viņš tur lēkā.

Bet odze slepen pielien jēriņam Un kājā iedzeļ tam.

Drīz jēriņš jūt, ka nav vairs spēka;

Tvinkst kāja, galva reibst, un ausīs džinkst,

Aiz sāpēm visa miesa stingst.

»Ko darīju tev ļauna, ka man dzēli?«

Tai jēriņš jautā vārgu mēli.

»Kas zin, kāds tev uz mani prāts!«

Par atbildi tam odze šņāc.

»Varbūt tu nāci šurp, lai mani nonāvētu:

Lai tu nekad man kaitēt nevarētu,

Es tevi priekšlaiku Jau nekaitīgu padaru.«

— »Ak nē! Par to ne domāt nedomāju;

Ka biji še, to es Pavisam nezināju.«

To teicis, šķīrās viņš no pasaules.

*

Kam sirds ir pilna ļaunprātības,

Tas visus var tik nīst,

Jo draudzības un mīlestības Tāds nepazīst.

LAUVA, STIRNA UN LAPSA

Aiz stirnas lauva pilnā sparā dodas, Un kad gandrīz jau panāk to,

Tam šķērslis neparedzēts ceļā rodas: To dziļa aiza aizšķērso.

Kā bulta stirna aizai pāri šaujas Un tad uz klints tur nostājas;

Bet lauva apstājas pie stāvās kraujas Un kārīgi uz stirnu lūkojas.

Te lapsa kūmiņš lauvai piesitas:

»Kas tev ar veiklību un spēku savu Ko nepārlēkt pār šito gravu! ?«

Tā lapsas viltus glaimi skan.

»Gan šaura nav, bet ja tik iegribēsi, Tu droši pārlēkt spēsi,

Kā vecam draugam tici man,

Jo zinu labi tavas spējas.

Un ko gan zvēri domās, ko tie teiks,

Ja lauva pat ne stirnas nepaveiks?«

No slavas lauvas asins iekarsējās:

Viņš tālu atņemas Un jonīgi uz dziļo aizu drāžas,

Bet, nepārlēcis, bezdibenā gāžas Un nositas.

To kūmiņam tik vajadzēja:

Viņš klusām aizā nolaidās

Un savam draugam bēres nosvinēja:

Viņš tur no lauvas tikmēr mielojās,

Kamēr tik kauli palikās.

*

Kas draugu postā dzen ar viltu,

Tas pelna peklē vietu siltu.

VILKS UN JĒRS

Kas spēcīgs, tam arvienu nespēcīgais vainīgs!

Tāds vienumēr ir bijis ļaužu liktens mainīgs.

*

Pie strauta karstā laikā jēriņš dzer,

Un tam par nelaimi tā gadās,

Ka vilks tur savu kāju sper.

Uz laupījumu viņam kārums radās.

Lai darbam būtu likumīgāks veids:

»Kā drīksti, bezkauņa!« viņš teic,

»Ar savu purnu apsmuļotu

Man sajaukt tīro dzērienu

Ar smiltīm un ar gļotu?

Par to tev galvu noraušu!«

— «Ar atļauju jums iedrošinos

Vispazemīgi pavēstīt,

Ka dzeru lejpus straumes soļu piecdesmit

Un tādēļ vainīgs neapzinos;

Jo dzērienu jums sajaukt nevaru.®

— »Tad es gan meloju?

Vai tas ir dzirdēts! Tavu nekaunību!

Vēl atminos, ka pērnvasar šepat

Man biji rupjš, un tādu neģēlību

Es piedot nevaru nekad!«

— »Ak žēlīgs lielskungs, man vēl nav ne gada.«

— »Tas bij tavs brālis.« — »Nevaid brāļu man.«

— »Tad bij tavs svainis, kūms vai cits, kas tev ir rada.

Viss jūsu dzimums, zinu gan,

Un jūsu suņi, jūsu gani

Tik ļauna meklē vien pret mani,

Nu laiks par viņu grēkiem atriebties.

— »Bet es ko esmu noziedzies?*

— »Ciet klusu, palaidni!

Jo nav man vaļas

še izmeklēt, ko novainojies tu.

Jau tāpēc esi vainīgs, ka man gribas gaļas.

To teicis, jēru aizstiepa uz biezienu.

ZEMNIEKS UN AITA

Reiz zemniekam ar aitu bija prāva:

Tai smagu noziegumu virsū krāva.

Par soģi — lapsa. Sāk šī izmeklēt:

Ko pirmais sūdz, kas otrai atbildēt,

Un lai pēc kārtas izteic prāvinieki,

Kā lieta ir un kādi liecinieki?

Un zemnieks saka: »Naktī, ceturtdien, Man divas vistas bija nozudušas;

Tik spalvas vien bij sētā palikušas,

Un sētā bijusi tik aita vien.«

Bet aita teic: šī naktī gulējusi Un visi kaimiņi to liecinās,

Ka viņa it nekad nav darījusi Ne blēdības,

Ne zādzības;

Turklāt šī gaļas neēdot nemaz.

Bet lapsas spriedums bija šāds uz mata: »Ko aita teic, še nekļūst ievērots,

Jo blēži, kā jau piedzīvots,

Arvienu pēdas apslēpt prata.

Pēc sadabūtām ziņām izrādās,

Ka augšminētā naktī ne pa sprīdi No vistām aita nešķīrās.

Kad iegaumējam izdevīgo brīdi,

Kā arī to, cik vistas garšīgas,

Tad spriežu es pēc paša apziņas:

Tas nevar būt, ka viņa varējusi Tā nociesties, ka vistas neēdusi.

Tādēļ, kā likums pavēl lemt,

Ar kauna nāvi aitu sodām;

Tās ādu sūdzētajam dodam,

Bet gaļu tiesnesis var ņemt.«

PAGASTA SAPULCE

Lai būtu iestāde diezin cik laba,

Bet ja ir valdes vīriem ļauna daba,

Gan viņi pratīs apiet likumu Ar līkumu.

Vilks lauvai izlūdzās par aitu priekšnieku.

Jau lapsa kūmiņš viņa labā

Bij vārdu aizmetis pie lauvienes;

Bet vilkam slikta slava skan no tālienes.

Tādēļ lai neizpaustu visos krūmos,

Ka lauva pats iet vilkam kūmos,

Viņš izlaiž pavēli,

Lai sasauc vispārīgu zvēru sapulci Un lai ikvienu izklaušina,

Ko viņš par vilka dabu zina.

Kā pavēlēts, tā darīts; zvēri sanākuši,

Pēc kārtas balsis nodevuši,

Bet lūk, par vilku nedzird ļauna vārdiņa,

Un vilku aitu kūtī ielika. —

Vai aitas ar ne vārda pretī nesacīja?

Jo sapulcē ar viņas, protams, bija?

Ne domāt! aitām nemaz neteica,

Kaut īsti viņas būtu jāvaicā.

AITAS UN SUŅI

Lai vilki turpmāk neplēstu vairs aitu,

Bij nolemts palielināt suņu skaitu. Bet kas nu notikās?

Nu tikdaudz suņu saradās,

Ka viņi tiešām nepieļāva vaļu Vairs vilkiem aitas plēst,

Bet arī suņiem gribas ēst:

Tie ņem no aitām aitas gaļu Kā ikdienējas nodevas:

Tā beidzot aitu palika tik maz,

Ka nebij vairs ko mieloties tik plaši. Ko nu? Nu plēšas suņi paši.

Tie tikmēr dala aitiņas,

Kamēr bij visas apēstas.

*

Kur rīkotāju vairāk nekā darba Un katrs ņem no tarbas kopīgās,

Tur drīzi tukša būs šī tarba.

KAĶĒNS UN STRAZDS

Bij kādā mājā strazds, vājš dziedātājs,

Bet varens prātotājs;

Ar kaķēnu viņš bija sadraudzējies.

Sis kaķēns bij vēl kluss un vientiesīgs.

Reiz draugam nebija ar pelēm palaimējies;

Viņš, būdams ļoti izbadējies,

Iet apkārt drūms un nelaimīgs.

Un žēli ņaud. »Draugs, cik tu vientiesīgs,

Ka labprātīgi gribi gavēt!«

Tā prātnieks draugu kaunina:

»Lūk tev šepat priekš deguna Sēž krātā žube.

Kas var tevi kavēt To izmantot? Būs labas pusdienas.«

— »Bet sirdsapziņa? ...« — »Tukšas izrunas!

Tev, redzu, nav vēl kaķa dabas īstas:

Kufš prātnieks nu vairs sirdsapziņas bīstas? To ievēro, tev saku es,

Tik nespēcīgas dvēseles,

Bet lielie gari to jau atmetuši Un mācību sev jaunu pieņēmuši:

Kam gudrība un spēks,

Tam it nekas nav grēks!«

Draugs kaķēns klausās drauga prātniecību Ar lielu uzmanību,

Un tā kā bija izsalcis,

Tam bij pa prātam padoms šis.

Viņš izvelk žubīti no krāta Un gardu muti apēd to;

Tad pamaļ savu maļamo

Un klausās vēl, kā gudrais strazdiņš prāto.

»Paldies!« teic kaķēns, »tavu mācību. Nu pilnā mērā saprotu.

Un sirdsapziņu arī klusināju.«

Lai to, ko teicis, darbos rādītu,

No krāta strazdu izvelk viņš ar kāju Un apēd savu skolotāju.

ZEMNIEKS UN LAPSA

»Nu saki, kūmiņ, kādēļ esi licies Uz vistu zagšanu?«

Tā zemnieks teic, ar lapsu ticies:

»Met nelietīgo amatu,

Jo labuma tur nav nekāda:

Tev katru brīdi briesmas māj,

Vai vistu kūtī nav tik jāatstāj Tev tava paša āda.

Nu saki pati man,

Vai visas vistas tavas ādas vērtas?«

Tam lapsa atbild: »Zinu gan,

Ka zagļa gaitas nav diezin cik ērtas.

Bet kaut tu zinātu, cik godīgs ir mans prāts Un kā man sāp, ka mani paļā.

Daudz reižu skumjas tā man sirdi māc,

Ka negaršo pat vistas gaļa.

Bet ko lai daru es, kad trūkums spiež,

Kad sieva, bērni badu cieš.

Gan dažureiz man arī prātā šaujas,

Ka neesmu tak vienīgā,

Kas mantu krāj no citu pļaujas Un pazagt ko tev ļaujas.

Tak atzīstos, ka zādzībā Es redzu savas dzīves lāstu.«

— »Ja tu patiesi domā tā,«

Teic zemnieks, noklausījies lapsas stāstu, »No lāsta šā es varu tevi izpestīt.

Tu vari godam maizi nopelnīt,

Ja sargi man no lapsām vistu kūti.

Tas nenāksies tev grūti,

Jo kas gan lapsu viltības

Vislabāk zin kā lapsa pati.

Tu tikai uzmanīgi skati,

Ka lapsa kūtī nezogas,

Un pilnam būs tev pārtikas,«

Drīz līgums slēgts, un lapsa sarga vistas. Lai lapsas viņām nepiesistos.

Tai dzīve zaļa, netrūkst it nekā;

Arvienu labi paēdusi,

Tā top arvienu treknāka,

Bet godīgāka nebij palikusi:

Drīz apriebās tai kumoss, kas nav zagts, Un reiz, kad tumšāka bij nakts,

Bij kūtī visas vistas apžņaugusi.

*

Kam tīra sirds un goda prāts,

Tas nezags, ja pat trūkums māc.

Bet kam ir zagļa daba,

Lai dzīve tam diezin cik laba,

Viņš tomēr krāps Un svešu mantu grābs.

LAPSA UN SERMULĪTS

»Uz kurien, kūmiņ, nu tik žiglām kājām?«

Tā lapsu vaicā sermulīts.

— »Ak, manu zīlīt! prom no mājām!

Es esmu apmelots un kļūstu izraidīts Par to, ka ņemot kukuļus. Cik grūti!

Tu atminies, ka vistu kūtī

Es biju tiesnesis. Tur strādāju,

Ka miegu neizgulēju, ka neapsēdos,

Aiz darbiem lāgi nepaēdos,

Aiz pūlēm veselību zaudēju,

Un nu par to vēl dusmas ieguvu!

Un tik aiz mēlnesības vien! Nu spriedi tu:

Kurš taisnais būs, ja klausīsim, ko melšas saka? Es — kukuļus? Vai es gan esmu traka!

Vai esi redzējis jebkad,

Ka šādā grēkā maisītu es sevi?

Nu saki: atsaucies uz tevi.«

— »Nē, kūmiņ, it nekad;

Bet manījis gan esmu šad un tad,

Ka vistu spalvas tev pie puma.«

*

Dažs ļaužu priekšā vaimanā un kurna,

Ka ienākumu visai maz;

Un tiešām, visiem zināms tas,

Ka zemes stūrīša tam nebij paša Un sievai ar ne graša;

Bet lūko, pamazītiņām

Te namu uzceļ viņš, te pērk uz laukiem mājas. Ej sazini, no kurienes šī manta krājas!

Kaut pierādīt gan nevarēsi tam,

Bet grēka neņemsi uz savas galvas,

Ja teiksi, ka pie puma līp tam spalvas.

ZEMNIEKI UN UPE

Vairs nespēdami posta paciesties,

Ko upītes un strauti dara Pa plūdu laiku, pavasarā, —

Pie upes zemnieki iet sūdzēties,

Lai neļauj pietekām tā trakoties.

Un sūdzība bij tiešām pamatota:

Se laukos sēja izskalota,

Tur nopostītas dzirnavas,

Kur skaties, lopi noslīkuši Un tilti projām, ceļi izjukuši.

Bet upe pati pilna mierības Tek diženi un cēli savā gaitā,

Un upes krastā pilsētu bez skaita!

Un nav vēl dzirdēts it nekur,

Ka viņa kādam ļaunu darījusi;

Lai šī par strautiem tiesu tur.

Bet, tuvāk piegājuši, visi tapa klusi,

Jo redzēja, ka pati upe nes No aizplūdušām mantām pusi.

Tie noskatījās vien no tālienes,

Kā viņu mantas peld no turienes Un, sūdzības par velti neceldami,

Uz mājām griezās, galvas kratīdami,

Un izsacījās šādi, aiziedami:

»Nav vērts, ka laiku kavējam!

No priekšnieka tur taisnības vis nedabūsi, Kur apakšnieks tam dod no laupījuma pusi!«

LĀCIS PIE BITĒM

No visa meža zvēri sanākuši:

Tiem pārzinis par stropiem jāizvēl,

Un ievēlēja — lāci. Dievamžēl,

Tie nebija šo lietu apsvēruši,

Jo lācis pats uz medu krīt;

Bet ej nu zvēriem iestāstīt Un meklē saprašu pie lopiem!

Tādēļ ikviens, kas prasījās pie stropiem, Uz mājām vilkās, asti nolaidis,

Un lācis nāk pie bitēm amatā un spēkā; Bet iekūlās viņš grēkā!

Jo visu medu šis Bij savā alā savācis.

Pa visu mežu liela brēka:

Uz likumīga pamata Sauc tūdaļ tiesnešus uz sēdi;

Tie lāci atlaida no amata Un notiesāja veco blēdi,

Ka ziema jānoguļ tam midzenī;

Bet medu tomēr viņam neatņēma.

Ko lācis? Izpildot, ko tiesa lēma,

Viņš atvadījās rudenī,

Un tikko sākās sala,

Viņš līda savā siltā alā;

Ar medu ķetnu zīzdams, viņš tur dus Un gaida laikus labākus.

VILKI UN AITAS

Vairs aitas nespēja no vilkiem glābties Un tādēļ cēla sūdzības Pie meža valdības,

Ka vilki viņām nemitas pie rīklēm grābties. Un zvēru karalis liek sasaukt padomi,

Kur izspriedīs ar vilkiem sadursmi,

Un aitas dabūs taisnību un tiesu.

Vai padomē ar vilkus aicināt?

Bez šaubām, arī vilkiem jābūt klāt:

Vilks labi pazīst nevien aitas miesu,

Bet arī tikumus un ierašas,

Un kādēļ tiem lai ierobežo tiesības?

Turklāt mums tādi vilki pazīstami,

Kas, aitām gafām staigādami,

Nevienas spalviņas Nav aitām aiztikuši —

Kad bija paēduši.

Un beigās tāds bij iznākums,

Ka vilkiem padomē bij vairākums.

Uz sēdi sanāk mežinieki,

Visgudrie zvēru padomnieki,

Spriež, gudro, meklē padomu Un izlemj šādu likumu:

•Tiklīdz kā vilks kur aitai pāri dara Vai viņu apvaino,

Tad aitai tiesība un vara

Aiz skausta vilku grābt un to

Tūliņ uz vietas stiept pie tiesas.«

LĪDAKA

Par līdaku bij sūdzības,

Ka zivīm miera nav no viņas. Bij salasītas liecības Un dažādas jo trakas ziņas;

Un līdaku, kā pienākas,

Uz tiesu stiepa lielā traukā.

Ar tiesneši bij klāt it drīz:

Tos ganīja turpat uz lauka.

Tur ēzeļi bij divi trīs,

Pārs ķēvju, divi veci buki Un lapsa kūmiņš rakstvedis.

Viss gāja kārtīgi un smuki;

Bet bija baumas dzirdamas,

Ka lapsai pilnām zivju gaļas Bij dāvināts no līdakas.

Bet kas tad tiesnešiem tur daļas? Jo tomēr šoreiz nespēja So lietu izgrozīt par labu,

Un galu galā nosprieda,

Ka līdaka par zvēra dabu Ar kauna nāvi jāsoda,

Ka viņa jāpakaf pie zara.

»Jūs, godājamie tiesneši!«

Teic kūmiņš, pacēlies no bara, »Nē, tādai blēdei tas par maz: Tai nospriedīsim tādu sodu,

Ka citiem uznāks šaušalas!

Un labāku es neatrodu,

Kā upē slīcināt.« — »Jā, jā!«

Tā ēzeļi tam piekrita.

Un visi nosprieda it strupi,

Ka jānes līdaka uz upi.

LAUVA

Kad lauva vecās dienās sāka nīkuļot,

Tad viņa kailā guļas vieta Tam auksta izlikās un cieta.

Un vilkus, lāčus liek viņš apziņot:

Tie ne vien slaveni ar dižu cilti,

Bet viņiem arī kažoki jo silti.

Tiem lauva teic: »Uz vecumu Man cietā gulta spiež pārlieku;

Kā, neapgrūtinot nevienu pavalstnieku,

Ne nabagu, ne bagātnieku,

Man sakrāt guļai spalvu mazu krājumu?«

— »Par tevi, majestāt, ne tikai spalvas,

— Mēs nežēlojam savas galvas!«

Tā atbild lielkungi ar zemību.

»Un vai tad maz mums zvēru spalvainu?

Lūk, brieži, stirnas, zaķi, kazas —

Tiem nodevas ir visai mazas;

No viņiem viegli spalvas sadabūt,

Un tas tiem nekaitēs nebūt,

Turpretī būs tiem vieglāk skraidīt.«

Šis padoms tika izpildīts tūlīt,

Un lauva nevar draugus nolielīt.

Bet draugi nelika vairs ilgi gaidīt:

Tie nabadzītes savā censībā Pavisam kailas apcirpa.

Un kaut gan pašiem bija vairāk vilnas,

No sevis nedeva ne sprodziņas!

Turpretī lauvai tikmēr dzina nodevas,

Kamēr ir pašu alas bija pilnas.

LAPSA NAMDARIS

Kāds lauva bija kārs uz vistas gaļu,

Bet neveicās tam vistas audzināt,

Un brīnums nav: par daudz tām ļāva vaļu,

Un viegli bij tām piekļūt klāt;

Tādēļ te zaga viņas,

Te pašas paklīda bez ziņas.

Lai novērstu šo ļaunumu,

Liek lauva kūtis celt ar plašu pagalmu,

Kur vistām būtu pilnam iztikšanas,

Bet zagļiem nebūtu vairs ietikšanas.

Te lauvai ausīs nāk,

Ka lapsa labi būvēt māk,

Un darbu viņai uzticēja.

Nu lapsa rādīja, ko prot:

Sī tādas kūtis uzbūvēja,

Ka prieks bij uzlūkot.

Viss iekārtots, ka paraugam var derēt;

Tur netrūkst it nekā:

Ir laktas saliktas, kur vajaga,

Ir klusas vietiņas, kur vistām perēt,

Pa rokai barība —

Ar vārdu, katra lieta Ir īstā vietā.

No visām pusēm slava tai un gods,

Un darbs top bagātīgi atalgots;

Un vistām nu bez kavēšanās Uz jauno mītni sākās kravāšanās.

Vai ļaunums bij nu novērsts? It nebūt! Gan kūts bij labi uzbūvēta:

Tai stipras durvis, augsta sēta,

Bet vistas tomēr dien no dienas zūd.

Kā notvert zagli uzmanīgo?

Pie kūtīm pieliek sargu uzticīgu, Un kas nu bij tas ļaundaris?

Pats lapsa kūmiņš, namdaris!

Gan tiesa, kūmiņš tā bij cēlis kūti, Ka svešiem iekļūt visai grūti,

Bet tikai sev viņš slepenas Bij ierīkojis durtiņas.

ZVĒRU MĒRIS

Visnegantāko debess sodu, mēri,

Bij Pērkons mežā sūtījis.

Un galvas nokāruši, sēri

Pa mežu tikko velkas zvēri,

Un briesmās gaida, vai šos neraus Pīkols.

Līdz galam vārti atdarīti peklē;

Pa kalnājiem un mežiem nāve skrien Un upufus bez žēlastības meklē,

Kas bija dzīvs vēl vakardien,

To šodien nāve pļauj kā zāli.

Vairs lapsa neaiztiek ne cāli Un gavē alā, gurusi kā lūks;

Vilks neplēš aitas, rāms kā mūks.

Vairs zvēri nav nebūt kā zvēri:

Tie gluži pārvērtušies mērī.

Pat baloži, tie viens no otra klīst,

Jo mīlestības nu vairs nepazīst,

Un kas bez mīlestības ir par dzīvi?

Šais bēdās domi sasauc zvēru cars;

Un rāmiem soļiem, klusi, stīvi Ap viņu lasās mežinieku bars.

Un piegriezuši ausis, pavēruši acis,

Tie notupušies gaida, ko nu sacīs.

Un lauva saka: »Draugi, debess mums Liek sajust savu dusmu spēku,

Jo liels ir mūsu noziegums!

Kam mūsu starpā ir visvairāk grēku,

Lai nododas it zemīgi Par salīdzības upuri.

Varbūt, ka tā būs dieviem patīkami Un mūsu karstās lūgšanas Vēl viņu dusmas remdinās.

Kam tādi piemēri nav pazīstami,

Kur viens priekš otra sevi upurē;

To lasām bieži vēsturē.

Tādēļ lai gara pazemībā Nu katrs izsūdz citu klātbūtībā,

Ko noziedzies līdz šim,

Vai būtu netīšu vai tīšu.

Jā, draugi, grēkus sūdzēsim!

Es pats vispirmāk izstāstīšu Par grēkiem tiem, kas mani spiež.

Ai! sāpīgi tie sirdi griež!

Cik daudzreiz aitiņām bez vainas kādas Es saplosījis ādas!

Un dažreiz — kas no grēkiem sveiks —

Ir ganu ķēra zobs, man rādās.

Bet dzirdēsim, ko citi teiks Un to mēs upurēsim,

Kas ir jo grēcīgāks:

Tad mūsu upuris būs tīkamāks.«

— »Ak, labo саг! ko tikdaudz izmeklēsim!« Tā lapsa teic, »tur grēka nav nemaz;

Tev rādās tā aiz liekas labsirdības:

Kam badā nomirt gribas,

Lai visos niekos klausās apziņas;

Turklāt vēl aitām ir par godu,

Ka žēlīgi tās ēdi, mūsu tēvs!

Un ko par ganiem saki, visi mēs Tev ļoti pateicam: tas tiem par sodu!

Sī bezastainā cilts aiz muļķas lepnības

Par mūsu valdiniekiem daudzinās.«

Pēc lapsas citi mežinieki Ar lišķu mēlēm ņēmās liekuļot,

Ka lauvai grēka neesot Un piedošanas lūgties gluži lieki.

Nu nācās sūdzēt tīģerim,

Tad lācim, vilkam, panterim;

Priekš visas tautas pazemīgi Tie savus grēkus sūdz,

Un visi klusu cieš it godbijīgi,

Lai būtu noziegums diezin cik grūts.

Ikviens, kas bij ar zobu vai ar nagu spēcīgs,

Vis neiznāca grēcīgs,

Turpretī gandrīz svēts.

Te bija vērsim kārta pienākusi.

»Ir mū—s,« viņš mauj ko jēdz,

»Spiež grēku slogs. Pa mūsu pusi

Nesen bij zāle slikti paaugusi

Un ziemā pienāca man bads.

Reiz ļaunā kārdināts,

Un nedabūjis it neviena,

Kas aizdotu man drusciņ siena,

No baznīckunga kaudzes pakampu.«

Nu sacēla tie troksni lielisku.

»Skat, kas par negantnieku!

Ēst cita sienu! Tas par daudz!

Tik viņa dēļ,« tā zvēri kauc,

»Nu dievi dusmojas pārlieku.

Lai glābtu miesas sev un tikumu,

Ar visiem ragiem ugunī to blēdi!

Kam baznīckunga sienu ēdi!«

Tie deva spriedumu Un vērsi vēla sārtā.

*

Tā gadās ari ļaužu kārtā:

Kas lēns un klusu cieš,

Tam citi vainas virsū griež.

LAUVA MEDĪBĀS

Suns, lapsa, vilks un lauva senlaikos

Bij dzīvojuši tuvu kaimiņos,

Un, kopā sanākuši,

Tie nolēmuši:

Ko viens vai visi kopā samedīs,

To līdzīgi starp visiem sadalīs.

Diezin, kā bija pagadījies,

Bet medījums vispirms bij sunim patrāpījies:

Suns bija stirnu noķēris Un tūdaļ ziņu sūtījis,

Lai biedri nāk un dala medījumu.

Tie atnāk. Lauva, nagus izlaidis Un biedriem asu skatu uzmetis,

Tā teic: »Mēs četri, tādēļ laupījumu Vispirms mēs vienlīdzīgi dalīsim.«

Viņš saplēš stirnu četrās daļās.

»Un tagad izlemsim,

Cik katram nākas gaļas.

Sī daļa pieder man pēc norunas,

Tā man kā lauvai pienākas

Un trešā tādēļ, ka es stiprākais no mums,

Bet ceturtā — ja kāds no jums Tai uzdrīkstēsies pieskarties,

Tad dzīvs viņš projām neaizies.«

ZIVJU DEJAS

Reiz lauva kāds, kam piederēja Ne meži vien, bet arī ūdeņi,

Bij zvērus sasaucis uz padomi:

Ko celt par valdinieku zivju lejā.

Un kā jau visur ieradums,

Tie balsoja — un iznākums Bij lapsai kūmiņam par labu.

Un lapsa jaunā amatā Jo dienas paliek tuklāka:

Tā sāka rādīt lapsas dabu.

Kāds zvejnieks, viņas kūms un draugs, Bij viņas darbos palīgs jauks,

Jo kamēr lapsa tiesu tur pa leju, Draugs iet uz zveju Un dod no loma kūmiņam.

Bet dažu reizi Ir blēžiem iziet greizi!

Kaut kā no ļaužu valodām Bij zvēru caram nācis ausī,

Ka tiesās nošķiebušies svaru kausi,

Un, it nevienam nezinot,

Viņš laidās valsti aplūkot.

Patlaban draugi, lomu izvilkuši,

Bij uguni uz krasta sakūruši Un taisījās tur krietni uzdzīvot.

Tur lauva redz, ka zivis uguns liesmās Lec, speras, spārdās nāves briesmās.

Un rīkli atvēris, pret zvejnieku Rūc lauva sapīcis: »Ko dari tu?«

Bet blēde atbild klanīdamās (Uz viltu lapsas pazīstamas):

»Ak majestāte, šis Ir mūsu pirmais rakstvedis,

Par goda tikumu pie visiem cieņā.

Un tās ir ūdens iedzīvnieces, karūsas,

Tās līdz ar mums ir nākušas,

Lai tevi apsveiktu šai dienā.«

— Tad lauva prasa: »Kā ar tiesu jums?

Kā manām pavalstniecēm klājas?«

— »Tām paradīze pašu mājās!

Lai dievs jo projām uztur tevi mums!« (Un tamēr zivtiņas uz iesma mokās.)

— »Bet kāpēc viņas spārdās tā un lokās?«

— »Tās priekā dej un lec,

Ka tavu vaigu redz.«

Te lauva, nerunādams vārdu lieku,

Grābj ķetnās rakstvedi un pārvaldnieku: Tiem viņa nagos bija jāpadzied,

Lai būtu mūzika, ko diet.

VILKS UN GANI

Vilks, izlīdis no boga

Un redzēdams aiz žoga,

Ka gani aunu ņem vistreknāk*

Un netraucēti nokauj to,

Bet suņi neliekas ne zinot, —

It īgni lien uz mežu, zobus trinot »

Ai, kādu troksni jūs še saceltu,

Ja es to darītu!«

KRAUKLĒNS

No debess augstienes

Uz aitu baru ērglis zemē šaujas

Un, jēru notvēris, to projām nes.

Jauns krauklis vēro to no upes kraujas Un prāto tā:

»Ja laupījumu kampt, tad labi svaigu,

Jo citādi nav vērts, ka traipa nagu.

Kā redzams, ērgļi gudrībā Nebūt nav lieli vīri:

Vai, ērglīt, tiešām neizšķīri,

Ka šinīs pulkos ganāmos Nav tikai jēri jauni,

Bet arī trekni auni?

Redz, es kā saņemšos,

Tad krietnam aunam virsū metīšos.«

To teicis, krauklēns spārnus raisa

Un, augsti pacēlies, no gaisa Sev laupījumu izlūko:

Viņš aitu bariem kāri Met skatu pāri

Un, izmeklējies aunu treknāko,

Tāpat kā ērglis viņam virsū šaujas Un nagiem dziļi viņā iecērtas.

Grib nest, bet nevar; nu tik apķeras,

Ka nav pa spēkam; viņš gan kārpās, raujas . Bet velti pūlēties:

Jo vilnā biezajā viņš tā bij sapinies,

Ka nespēja vairs izpīties.

Nāk gans un saņem krauklēnu ar godu,

Un, lai vairs nezagtu, par sodu

Tam asos nagus apgrieza Un spārnus īsi apcirpa.

Cik daudzreiz lielos zagļus neaiztiek. Bet mazos ķef un važās liek.

VILKS UN PELE

Vilks, iedams savu laupītāju gaitu,

No ganāmpulka pakampj aitu.

Bet neba vilks Sev aitu viesos vilks:

Viņš aitu krūmos velk, kur neredz sauli,

Un zobiem apstrādā, ka krakst tai kauli, Un sāk tad mieloties.

Kaut gan viņš rija visai kāri,

Pus aitas tomēr paliek pāri.

Vilks, laupījumam blakus izlaidies,

Pēc treknā mielasta grib labi atpūsties.

Te pelītei, kas zin, cik laba gaļai garša, Nāk nāsīs laupījuma smarša.

Pa sūnām viņa lien lēnītiņām,

Tur piezogas klusītiņām,

Kampj mudīgi no aitas astes gaļu Un žigli prom uz savu alu.

To pamanījis, vilks kā negants kauc:

»Ai, zaglis! laupītājs!« viņš sauc.

»Ai, grābiet viņu, grābiet!

Es esmu aplaupīts!

Pavisam izpostīts!«

Valsts mantas tuvumā dažs varens vīrs, Kas ļaužu acīs liekas svēts un tīrs,

Tik uzmanīgi iedzīvojies mantā,

Ka sods nav paredzēts tam likumpantā;

Bet ja kāds zaglēns mazs Sai viņa mantai pieskanas,

Viņš kliegdams kliedz, ka valstī Jau šķiebjas balsti.

ĒZELIS AR ZVANU

Bij saiminiekam ēzelis,

Kā likās, uzvedīgas dabas,

Jo liecības bij viņam labas.

Lai nepaklīstu kur šis lāga kustonis,

Tam saimnieks kaklā pakaņ zvanu.

Par to viņš varen uzpūšas,

Viņš groza galvu, dižojas,

Lai visi dzird šā zvana zvanīšanu:

Par goda zīmēm viņš bij dzirdējis

Un domā nu, ka kakla zvanu Par nopelniem viņš dabūjis,

Ka viņš ir vīrs, kam gods un slava nākas. Bet nu tik neveiksmes tam sākas,

Jo jāsaka pēc taisnības,

Sim ēzelim bij goda prāta maz.

Kamēr vēl kaklā nebij zvana,

Viņš it klusītiņām, ka nepamana,

Valsts kviešos slepen iezagās

Vai pašvaldības auzu paēdās Un atkal projām tikpat klusi.

Bet tagad visi dzird, uz kuņu pusi Sis augstais kungs ir aizvilcies:

Vai kviešos viņš, vai auzās iezadzies.

Sargs tūdaļ klāt un augsto kungu No druvām un no dārziem dzen ar rungu.

VILKS UN DZEGUZE

«Ardievu, kaimiņien!« vilks saka dzegueei: «Es domāju, še laidīs mierā mani,

Bet velti! tādi suņi, tādi gani —

Kur vien tik ej,

Tie tevi vajā, rej.

Kaut eņģelis tu būtu,

Ir tad ar viņiem naidā kļūtu.«

— «Uz kurieni tu taisies aizceļot?

Kur dzīvo tāda izredzēta tauta,

Ar ko tu domā mierā sadzīvot?«

Tā dzeguze to jautā.

— «Uz Arkādijas mežiem taisni vien.

Kas tā par zemi, kaimiņieni

Tur ļaudis lēniņi kā jēri Un kafu nepazīst neviens;

Tur upēs medus plūst un piens;

Kā brāļi dzīvo visi zvēri,

Un suņi ne tur rej, ne kož.

Bez ķildas dzīvosim kā vienā saimē:

Tur tik ir dzīve, tur ir laime!

Se nevar būt par savu ādu drošs,

Tik baidies vien, vai tevi nepamanīs.

Tad dzīvo sveika! neaizmirsti manis.«

— «Ardievu, kaimiņ! dzīvo laimīgi!

Vai savu tikumu un zobus arī

Tu ņemsi līdz, vai še tos atstāsi?«

— «Se atstāt? kā tik aplam prasīt vari!«

— «Tad kažoku tev ģērēs, gan tu redzēsi!«

*

Jo vairāk kādam ļaunuma aiz ādas,

Jo stiprāk viņš par citiem kurnēt māk;

Tik neģēļi tam visi ļaudis rādās,

Kaut pats ir pirmais, kas ar citiem ķildu sāk.

VILKS UN RUNCIS

No bieza meža ziemu Vilks aizlaidās uz ciemu,

Ne viesībās, bet glābdams dzīvību:

Tam mednieki ar kurtiem bij uz pēdām.

Labprāt viņš pirmos vārtos ieskrietu,

Bet kā par bēdām,

Kur iet,

Tur vārti ciet.

Te redz viņš, runcis tup uz staba,

Un lūdzas: »Runcīt, mīļais draugs, jel saki tu,

Vai nezini še zemnieka tik laba,

Kas man no ienaidniekiem paglābtu?

Klau! suņi rej un taures skan tik baigi!

Uz manu ādu viss.« — »Tad palūdz Krišu naigi: Viņš ļoti labs un pajumtu tev dos.«

— »Jā gan, bet viņam saplosīju aunu.«

— »Tec žigli, Juris tevi apžēlos.«

— »Tam kazu saplēsu, un viņš to ņem par ļaunu.«

— »Lūk, Klāvs, šepat viņš dzīvo sānis.«

— »Nē. Klāvam nedrīkstu ne acīs rādīties:

Viņš jēra dēļ par mani saskaities.«

— »Nav labi! Bet varbūt glābs tevi Jānis!«

— »Ai runcīt! viņam esmu teļu nokodis.«

— «Ko redzu, kūm! Tu visiem dusmas aizdevis!« Teic vilkam runcis, »tādēļ gluži lieki

Vēl še sev meklēt patversmi;

Jo mūsu saimnieki nav tādi aplamnieki,

Ka tevi izglābs sev par nelaimi.

Un vainu pats uz sevi krauji:

Ko esi sējis, to nu pļauji.«

VILKS PIE SUŅIEM

Vilks, gribēdams pie aitām iezagties, Bij suņu stallim uzdūries.

Tūlīt bij visi suņi kājās:

Tie, redzot vilku savās mājās,

Rej riedami un vilkam apkārt stājas, Kliedz: »Ķeriet zagli! Ārā nelaidiet!* Un tūdaļ visi vārti ciet.

Nu stallī troksnis tāds kā peklē:

Cits rungu tvef, cits šauteni.

»Surp uguni!« Tur atnes uguni.

Vilks acis apkārt met un meklē,

Vai nevar prom kur mukt,

Bet redzēdams, ka nav kur sprukt, Stāv kaktā, zobiem šņakstot dikti;

Kā sarus spalvu sacēlis,

Viņš acīm zvēro pikti.

Bet noprazdams, ka laiks ir pienācis Dot atbildi par laupītāja gaitām Pret aitām,

Sāk viltnieks laipnā balsī sarunas: »Kādēļ šis troksnis, draugi?«

Jo raugi,

Pēc īstas taisnības

Ar suni vilks ir tuvos rados,

Un es tak neierados Se naidu celt un kapa vest —

Es nācu mieru nodibināt:

Jums varu pasludināt,

Ka vecos netikumus gribu mest,

Ka aizstāvēšu aitu tiesības un godu Un vilka zvērestu jums dodu .. .«

»Nu pietiek,« mednieks pārtrauc, »pietiek mums, Jo vilka zvērestu es zinu,

Bet tev es pasludinu,

Ka tāds mums ieradums:

Ar vilkiem mieru slēgt tik tādu,

Ka viņiem velk pa acīm ādu.«

MĀKONIS

Pār apvidu, ko sausums piemeklēja,

Liels mākons pārlaidās;

Tur pat ne pilītes tas neizlēja,

Bet troksnīgi pār jūru izgāzās

Un kalnam lielījās, ka devīgs bijis.

»Vai esi labumu kam padarījis

Ar šādu devību? — Nekam!«

Kalns pārmet mākoņam.

»Ja būtu druvām savu lietu devis,

Tu plašu apvidu No bada izglābtu,

Bet jūrā ūdens diezgan bij bez tevis.«

AKMENS UN TĀRPS

»Skat, nelga tāds!

Kā trokšņo viņš un šņāc!«

Tā akmens, gulēdams uz lauka,

Par lietu pukojās.

»Nu kas no viņa bija? pārgāja kā auka! Bet lūk, kā visi priecājās:

Kā dārgu viesi viņu sagaidīja!

Teic, kādu labumu viņš padarīja?

Jo viņa mūžs tik īss:

Pavisam lija stundas trīs!

Bet es še esmu jau no mūža dienām;

Kluss, mierīgs, pieticīgs aizvienam,

Bez kurnēšanas gulu, kurp vien mani met,

Bet prātā neienāk nevienam Jel reizi mani paslavēt.

Ne velti pasaulei tik ļauna slava;

Kā redzu, taisnības vairs tanī nava.«

— »Ciet klusu!« tārps te iesaucās,

»Šis lietutiņš, kaut īsu laiku lija,

Tak atnesa daudz svētības;

Viņš izslāpušās druvas padzirdīja Un arājam no jauna nesa cerības;

Bet tu, cik ilgi še ar negulēsi,

Tik lieka nasta esi.«

*

Dažs labs mēdz lielīties bez pamata,

Ka ilgi viņš jau amatā.

ĒRGLIS UN BITE

Cik laimīgs tas, kam slavenu un jauku Ir liktens lēmis darba lauku:

Tas vien jau viņu darbos spēcina,

Ka visa pasaule to daudzina.

Bet lai ir tādu augsti cienām,

Kas, būdams mazs un nezināms,

Ne slavas, ne ar goda cerēdams,

Kā rūķis cīnās caurām dienām;

Tik vienas domas prātā tam:

Ka strādā vispārīgam labumam.

*

Reiz biti, kura čakli medu krāja,

It nicinoši ērglis uzrunāja:

»Ko tava māksla līdz, ko čaklums viss? Tev bēdīgs ir un paliek liktenis!

Pa tūkstošiem jūs stropā darbojaties,

Bet lai nu vēlāk izšķiļ* kāds,

Kas tevis, kas ir citas pastrādāts!

Kāds prieks līdz mūža galam nostrādāties Un līdz ar citiem nomirt neziņā,

Ka beigās nepaliek ne piemiņa?

Kas esi tu, ar mani salīdzinot!

Kad, spārnus plaši savēcinot,

Līdz mākoņiem uz augšu paceļos,

Tad izbailes vien visur kaisu:

Vairs putni nedrīkst skriet pa gaisu,

Pat stirnas nerādās vairs klajumos Un gani modrāk sarga ganāmos.«

— Tam bite atbild: »Gods lai tam, kam nākas,

Lai tevi arī turpmāk uztur sveiku dievs!

Bet manas gaitas citādākas:

Par vispārīgo labklājību rāpoties,

Es darbā necenšos no citiem izšķirties,

Bet, mūsu šūnas redzot, apmierinu prātu,

Ka viņās pilīte ar mana medus klātu «

BITE UN MUŠAS

Reiz divas mušas

Uz svešām zemēm teicās skriet

Un biti aicina, lai līdzi iet:

No papagaiļiem tās bij dzirdējušas Par tālām zemēm lietas brīnišķas,

Turklāt vēl viņas ņēma ļaunā,

Ka dzimtenē bez cienības Tās gaiņā katrās viesībās;

Ko vēl nē! Kā nav ļaudīm kauna:

Lai viņas nekļūtu pie saldumiem,

Nu sedzot visu stikla apjumiem!

Un būdās jāsargās no zirnekļiem.

»Daudz laimes ceļā!« bite atbild viņām,

»Bet man iet labi arī dzimtenē;

Ikviens, no lielkunga līdz zemnieciņam,

Man mīlestību rāda še Par saldo medu, ko es dodu.

Bet jums, kur vien tik skriesit jūs,

Arvien tā pati laime būs.

Ja labu nedarīsit, cienību un godu Jūs nemantosit it nekur,

Bet zirnekļi ir jums par sodu Tā še, kā tur.«

*

»

Kas savai tēvijai par labu strādā,

Tas viegli vis no viņas nešķirsies;

Tik tāds, kas nedara tai labuma nekāda,

Mēdz mīļāk citur laimi meklēties.

Kā svešniekam tur mazāk viņam jācieš kauna

Un viņa bezdarbību neņem tik daudz ļaunā.

ZIRNEKLIS UN BITE

Tāds talants neder, manu prātu,

Kas ļaudīm lieti nekalpo,

Lai arī ļaudis viņu apbrīno.

*

Ar audumiem bij kupcis tirgū klātu;

Tie tāda prece, kufas visiem vajaga.

Par peļņu gaust nav kupcim iemesla:

Kā biezs ir pircēju ap viņa būdu,

Pa brīžam spiežas stāvu grūdu.

Ka prece labi iet no rokas, paģidis

Bij skaudīgs zirneklis,

Kā kupcim pelnīt iegribējis ļoti,

Pats pārdošanai ņemsies aust,

No tirga kupci laukā skaust Un paša veikaliņu logā ierīkoti.

Viņš metus apmet, sēstas cauru nakti aust,

Tad izklāj preci brīnumīgu,

Aiz Ietas, seju uzpūtīgu,

Viņš sēž, prom neaiziet pat snaust,

Un domā: lai tik diena aust, viņš zinās,

Kā visus pircējus pie sevis pārvilinās.

Bet dienā niekkalbi un veikalu — ak tavu post! — Ar slotu noslaucīja nost.

Mans zirneklis kā traks aiz naida.

Sak’: »Kā te algu taisnīgu lai gaida!

Es prasu pasaulei, kam smalkāks audums gan:

Vai kupcim tas, vai man?«

— »Tev — tur nekāda nebūs ķilda!«

Teic bite: «Spriedums visiem viens, lai katram savs;

Bet ko tas līdz, ja audums tavs Ne apsedz muguru, ne silda?«

MUŠA UN BITE

Reiz pavasarī, lēnā vējiņā,

Sēž muša tievā stiebriņā Un, šūpodamās tur it uzpūtīgi,

Teic bitītei, kas ziedā medu sūc:

»Kā vari pūlēties tik nemitīgi?

Patiesi, liktenis tev visai gfūts:

Es nobeigtos no šāda darba sīva!

Bet man, lūk, dzīve gluži brīva:

Man viesībās tīk skriet,

Pa dzīrēm mieloties un diet,

Un varu teikt, man pazīstami Se visi bagātnieku nami.

Kad redzētu, kā es tur līksmojos:

Vai kāzas svin, vai vārda dienu,

Es turp starp pirmajiem arvienu,

No dārgiem traukiem mielojos,

No kristalliem es vīnu nodzenos,

Un agrāk nekā citi Es nogaršoju katru saldumu.«

Tā muša lielās, un ar lepnumu Tā noskatās uz biti.

»To visu zinu,« bite atsaucas.

»Bet man ir zināms arī tas,

Ka mušas visiem riebjas,

Ka viesībās par mušām viebjas Un ārā dzen, kur vien tās ierodas.«

— »Dzen ārā!« muša teic, »hm, tas nekas! Ja ārā dzen pa vienu,

Pa otru logu atkal iekšā skrienu.«

MIKŠA SVĀRKI

Uz elkoņiem bij Miksis svārkus saplēsis.

Kur adata? Mans Miksis nepaliksies kaunā: No piedurknēm pa ceturtdaļai nogriezis,

Viņš lāpa elkoņus. Nu svārki kā no jauna, Tik piedurknes vairs stilbus neapsedz.

Bet kāda bēda Miksim?

Tak visi smejas, tikko viņu redz.

»Ir še mēs galā tiksim!«

Tā Miksis teic, »es muļķis nebūšu,

Vēl gafākas, kā bija, rokas piešūšu!«

Ai, Miksīt, tavu gudrinieku!

Viņš apgriež svārkiem stērbeles Un piemetina piedurknes.

Kas Miksim nu par prieku!

Kaut viņam tādi svārciņi,

Kas īsāki kā kamzoļi.

*

Es ievērojis dažu reizi:

Dažs labs, kas izdarījis greizi,

To pārlabo, kamēr vēl vairāk sapinas;

Tik paskaties — viņš Mikša svārkos rēgojas.

PĒRTIĶIS UN BRILLES

Uz vecām dienām pērtiķim Bij acis tumšas palikušas.

Bet ļaudis ieteikuši šim,

Ka tālabad lai nepazaudē dūšas: Lai brilles vien tik pagādā.

Viņš duci briļļu iegādājas Un groza viņas šā un tā:

Gan mauc uz asti, liek pie kājas, Gan aposta, gan palaiza,

Bet brilles nelīdz it nekā.

»Lai parauj jods! tie neprātnieki,

Kas ļaužu tukšām tenkām tic!« Viņš saka: »Viss ir tīri nieki,

Kas man par brillēm sastāstīts,

Jo labuma tur nav par matu.«

Uz brillēm metis īgnu skatu,

Pret akmeni tās svieda tā,

Ka tikai druskas pašķīda.

*

Tā dažu labu lietu ļaudis Aiz neprašanas kaunā liek;

Ja nepraša pie varas tiek,

Viņš vai no pasaules to skaudīs.

PĒRTIĶIS

Tu vari pūlēties, cik gribas,

Bet tomēr panākt nedomā Ne slavas, ne ar pateicības,

Ja tavos darbos nebūs labuma.

*

No agra rīta zemnieks druvā

Pēc vagas steidzās vagu dzīt

Tik naigi, ka pat nepaguva No vaiga sviedrus noslaucīt.

Viņš bija strādnieks patiesībā;

Par to no visām pusēm šim

Gan slava nāk, gan pateicība.

Sī uzslava nāk ausīs pērtiķim,

Un skaudība tam sirdī cēlās,

Jo slavas taču katrs vēlas.

Mans pērtiķis grib arī pūlēties Un, sadabūjis bluķi, ņemas darboties:

Tam darba Nu pilna tarba:

Te bluķi nes, te ritina,

Te valsta viņu šā un tā,

Te viņu vazā, velk un svaida.

Aiz lielām pūlēm nabagam Nu sviedri lija aumaļām,

Un aizelsies viņš sten un vaida,

Tak velti atzinības gaida.

Un nav ko brīnīties:

Tu daudz gan nopūlies,

Bet labuma tur velti meklēties.

PĒRTIĶI

Ja tu ar prātu citiem pakaļ dari,

Tad labuma vēl smelties vari,

Bet pasarg’ dievs

Bez jēgas pakaļ ķēmoties!

*

Kam nebūs dzirdēt gadījies,

Ka pērtiķi ikvienam pakaļ dara.

Reiz Āfrikā, kur pērtiķu nav maz,

Tie, kokā sasēdušies lielā barā,

Uz medinieku zagšus lūkojās,

Kā viņš pa tīkliem maurā vārtījās.

Te biedrs biedram iečukst lēnu:

»Vai redzi, kas par veiklu zēnu!

Viņš vienā gabalā:

Te griežas riteniski,

Te sviežas kūleniski,

Te gluži kamolā Viņš tinas tā un lokās,

Ka ne tur kājas redz, ne rokas.

Kuļ-š vēl kā mēs tik veikli prot Ikkatru modi jaunu,

Bet tā vēl nemākam! Mums nebūtu par ļaunu So mākslu novērot.

Viņš diezgan ilgi lēkā tur un vārtās;

Varbūt viņš aizies drīz, tad nāksim mēs pēc kārtas . ..

« Viņš tiešām aizgāja Un tīklus viņiem atstāja.

»Ko gaidāt? iesim!« laizdamies no koka,

Viens otram viņi sauc,

»Un arī mums šī māksla drīz būs rokā.«

Priekš mūsu viesiem tīklu tur jo daudz;

Tur viņi rutkus stāda, valstās, vīstās, •

Met kūleņus un tīklos tīstās,

Kliedz, trokšņo, — visiem lielu lielais prieks!

Ar bēdām tikai tad tie iepazinās,

Kad bij no tīkliem jāizpinas.

Kad bija īstais brīdis, medinieks

Pie visiem iet ar maisiem; šie grib laisties lapās,

Bet velti! it neviens no viņiem neattapās,

Kā lai no tīkliem ārā tiek;

Tos mednieks kampj un maisos liek.

VĀVERE

Uz laukiem svētdienā pie kungu mājas Daudz ļaužu krājās:

Uz vāverīti ratā lūkojās Un brīnījās:

Tik žigli viņa skrēja,

Ka kājas zibēja tik vien Un kuplā aste plivinājās vējā.

»Klaus’, vecā kaimiņien!«

Tai prasa strazds turpat no zara,

»Labprāt es būtu zinājis,

Kurp dodies tādā sparā?«

— »Ak mīļais! esmu ziņnesis Pie liela kunga. Tādas daļas!

Ne ēst, ne dzert, ne atpūsties nav vaļas;

Un tā man cauru dienu iet!«

Un vāvere no jauna laidās skriet.

»Ka skrieni,« piebilst strazds, »ir gaiša lieta,

Bet palieci arvien tai pašā vietā.«

*

Dažs darbinieks tāpat: skrien, metas šurp un turp Un, liekas, lien no ādas;

Viņš ļaužu acīs varen darbīgs rādās,

Bet tak uz priekšu netiek it nekurp:

Uz mata

Kā vāverīte ratā.

KVARTETS

Reiz lācis, āzis, ēzelis Un blēņudaris pērtiķis Uz kvartetu bij kopā sadevušies,

Kaut kur bij notis ieguvusies Un basu, altu, divas vijoles:

Grib slavu gūt no mākslas pasaules.

Tie, nosēdušies maurā zaļā,

Ar visu spēku rāva vaļā,

Bet mūzika pavisam nesaskan.

»Pag, stājieties un klausait man!«

Sauc pērtiķis: »Mums tādēļ mūzika iet greizi, Ka sēžam nepareizi.

Nāc, lācīt, šurp! pret altu sēdies te,

Es, pirmā vijole, pret otro še!

Tad mūzika mums ies tik jauki,

Ka priekā dejos mežs un lauki.«

Tie pārsēžas un atkal sāk,

Bet kvartets tomēr neiet sekmigāk.

»Pag, pag!« sauc ēzelis, »es zinu, kāda vaina: Mums rindā nosēsties,

Tad droši labāk ies.«

Tie klausa ēzelim un atkal vietas maina,

Bet tomēr saskaņas Nav it nemaz.

Nu tie vēl vairāk ņēmās plēsties,

Kā kuļ-am sēsties.

Te lakstīgalai gadās gapām skriet,

Un visi viņu lūdz par vari,

Lai padomu tiem dod.

»To patikšanu, lūdzamā, mums dari Un palīdz kvartetu mums sakārtot.

Mums instrumenti ir un notis arī,

Tik pasaki, ka sēsties mums.«

Tiem lakstīgala teic: »To saku jums-Ja gribat muzikanti būt, jums vajag mākas Un ari ausis dzirdīgākas.

Bet jūs, kā gribat, sēdieties,

Tak mūzika jums neveiksies.«

ĒZELIS UN SAIMNIEKS

Kāds saimnieks ēzeli bij salīdzis Un gaiņāt zvirbuļus un vārnas uzdevis, Kas dārzā nāk kā nevēlami viesi.

Sis ēzelis bij godavīrs patiesi,

Jo nedarīja viņš ne viltības,

Ne zādzības,

Un sev viņš neņēma ne lapiņas,

Bet putnus uzticīgi atgaiņāja.

Tak saimniekam no dārza peļņa vāja: Mans ēzelis, tiklīdz kur putnu redz, Skrien skriešus turp un lēkšus lec,

Un tā viņš visas dobes izbradāja.

Kad saimnieks beidzot noskārta,

Ka visas viņa pūles vējā,

Viņš ēzeli ar nūju padzina.

To redzot, citi teic: »Tā lopam vajadzēja! Kā drīkst šo darbu uzņemt tāds,

Kam ir tik muļķīgs prāts!«

*

Ka vainīgs ēzelis, nav vārdam vietas,

Bet vēl jo vainīgāks, man šķietas,

Ir tas, kas viņam darbu dod,

Ko nejēga šis nesaprot.

SLOTA

Reiz veca slota cēlās lielā vīrā;

Vairs virtuvē tā nemēzīs,

Jo uzdots tai, lai kungu svārkus tīra (Kā redzams, sulainim bij reibulis).

Nu slota dūšīgi pie darba ķepas;

Pa svārkiem viņa spepas, sit un pepas

Kā sprigulis pa rudziem; nelaime tik tā, Ka slota pati visai netīra:

Jo tīra šī, jo traipekļu vēl vairāk ķepas. *

Ne mazāk nelaimes Dažs nemākulis nes,

Kas zinātnes un mākslas laukā Ar savu slotu slauka.

TĒRAUDS

Ass Tēraudzobens, tik bez spaia,

Dzelzs sainim piemests rūsainam Un tirgū nests, kur tādām lietām mala,

Par nieka naudu tika zemniekam.

Ko zemnieks zin par tādu smalku lietu:

Lai Tērauds tūliņ čaklā darbā tiek,

Mans zemnieks aso daiktu koka spalā liek,

Ar to lai vīzēm lūkus plēsti mežā ietu,

Bet mājās Tērauds viņam der, ko skalus šķelt,

Ko zarus apskaldīt, ko pītņa sētu celt

Vai maikstis cirst priekš tā, ko sakņu dārzā sējis.

Tā gads vēl nebij aizritējis,

Kad robains Tērauds mans un rūsas pārklājā,

Un bērni jāšus mugurā Uz tā.

Tad ezis, kam zem lāvas cisas,

Kur arī Tērauds kaktā sviests,

Teic viņam, visai īgna prāta spiests:

»Kam vērts ir tavas mūža dienas visas?

Ja Tērauds ir tā vērts,

Ka viņa asums vienmēr augsti svērts —

Vai kauns tev nava tagad skalus plēsti,

Vai sakņu dārzam maikstis tēsti Pēc tam, kad bērnu jādelēts un pērts?«

— »Es karavīra rokā ienaidniekam bīstams,«

Teic Tērauds. »Še, turpretī, talants mans tik nīstams;

Tāpēc es lietojams vien darbam niecīgam;

Bet vai man paša vaļa?

Nē, man nav jākaunas, bet jākaunas vien tam,

Kas neapjēdz, kur mana īstā daļa.«

LĪDAKA, GULBIS UN VĒZIS

Kur naida gars starp biedriem rūgst,

Kur lietā saticības trūkst,

Tur darbi nevar iet no rokas Un sekmju vietā būs tik mokas.

*

Reiz vēzis, gulbis, līdaka Bij vezrnu aizvest apņēmušies,

Un visi trīs tur iejūgušies,

Tie lien no ādas, bet nekā!

Tiem vezums nekust ne no vietas,

Kaut gan tas gluži viegls šķietas:

Jo gulbis raujas mākoņos,

Un līdaka velk ūdeņos,

Bet vēzis rāpjas atpakaļu.

Kas vainīgs, kam ir taisnība — kas mums par daļu? Bet vezums, dievamžēl,

Tur stāv šo baltu dienu vēl.

NESATICĪBA

Kā zināms — Heraklis,

Sengrieķu varonis,

Ar dūšu slavens bij un spēku.

Reiz vienatnē

Viņš pastaigājās tukšā klintainē Un meklēja tur dēku,

Kur rādīt spēku.

Te redz viņš — ceļā kamols mazs.

Viņš dzij-as samīt to, bet kas tad tas?

Tas daudzkārt lielāks uzpūšas.

Viņš dusmās ķef pēc rungas smagās Un domā — nu to drupās dragās,

Bet redz: vēl briesmīgāk tas izplešas:

Pampst, aug un milst, ka drausmas!

Tas ceļu viņam aizsprosto,

Pat sauli aizēno!

Viņš rungu projām met un šausmās Tur stāv aiz pārsteiguma mēms.

Te Atēna tam piesteidzas un teic: »3is ķēms, 3is nezvērs negantais, par ko še brīnies,

Ir nesaticība. Ar to par velti cīnies:

Tas ir tik mazs, ka grūti ieraudzīt,

Jo it neviens to neievēro,

Bet ja kāds plēsties grib un naidu dzīt,

Tas aug un izplešas bez mēra.«

VARDE UN PĒRKONS

No purva varde kalnā uzrāpās Un tur uz dzīvi nometās:

Bij kalnā maza ielāmiņa,

Kur pavasarī ūdens sakrājās,

Un tur nu ierīkoja viņa Sev saimniecību tīkamu.

Bet nāca vasara ar sausumu,

Un nu bij beigas vardes priekam:

Drīz kalna jaunsaimniekam Viss viņa miteklis Tik sauss bij izžuvis,

Ka tanī mušas pastaigājās,

Sev neapslapinot pat kājas.

»Jel žēlo mani nabagu!

Tu redzi pats, man sausumā tik grūti,

Ka vairs ne elpot nevaru,

Un tādēļ drīz man tādu lietu sūti,

Ka ūdens šurp līdz augšai plūst Un manas kalna saimniecības Nekad vairs neizžūst.«

»Ko kvaksti, neprātniece, aplamības?«

Rūc Pērkons, mezdams zibeņus:

»Vai taviem untumiem lai klausu Un noslīcinu visus cilvēkus?

Ej purvā meklē ūdeņus,

Ja kalnā tev par sausu.«

*

»Lai visi kaimiņi vai nīkst un slīkst,

Ja tikai pašlabuma purvs man neizsīkst!« Tā tādi ļaudis domā,

Kas krāj tik savā somā.

MANTAS DALĪŠANA

Reiz vairāk tirgoņiem bij kopīgs uzņēmums, No kā tiem iegūts bagāts atlikums.

Kad beigās bija peļņa jāsadala,

Tad, kā jau parasts, ķildu bij bez gala:

Tie nevarēja vienoties,

Cik kūpam nākas graudā,

Cik tīrā naudā ...

Te kliedziens skan, ka uguns izcēlies:

»Deg! Ķildas beidziet Un tūdaļ projām steidziet!«

Gan viņi dzird, bet mantas kārībā Tie visi iekarsuši tā,

Ka sekot saucienam nav vaļas.

Viens sauc: »Vēl tūkstoti pie manas daļas!« Cits: »Man vēl divus tūkstošus!«

Bet trešais: »Man vēl trīs un pus!«

— »Nē, nē! mēs citi pretojamies!«

Tā kaislā prātā ķildodamies,

Tie tad tik atjēdzās,

Kad dūmi tiem jau acīs kodās;

Nu gan uz durvīm dodas,

Bet nebija vairs glābšanās,

Jo visas izejas jau liesmās.

Tā viņi beidzās uguns briesmās.

SAIMNIEKS UN PUISIS

Kad nelaime mums virsū nāk,

Tad to vai dievināt mēs varam,

Kas mūsu labā cīņu sāk;

Bet tikko nelaime jau gafām,

Tad glābējam no mums Nereti jādzird pārmetums.

Par visu tad jo gudri spriežam

Un brīnums nav, ka tam vēl vainu neuzgriežam.

*

Ar savu puisi saimnieks vecs Ap vakaru no pļavas gāja mājās,

Un mežā piepeši tie redz,

Ka milzīgs lācis viņiem krūtīs stājas.

Vēl saimnieks nepaspēja iekliegties,

Jau lācis viņam uzvēlies.

Viņš svaida saimnieku un spaida Un, ķetnās saspiedis, sāk ost,

Kur kost;

Patlaban veci nāve gaida.

»Glāb, mīļo Dāv’!« zem lāča saimnieks vaida.

Te jaunais Simsons spēkus saņēma,

Cik vien tam kaulos bija,

Ar cirvi lācim galvu pāršķēla Un dzelza dakšām sānus sadurstīja.

Zvērs ierūcās un — kājas atstiepa.

Nu briesmas gaj-ām; vecis atkal kājās Un pats ar glābēju vēl rājas.

Mans Dāvis stāv kā apstulbis.

»Par ko?« viņš teic, »par ko man algu šāidu?«

— »Par ko! Kam maisies še kā apdullis?

Grūž kā bez jēgas: saduf visu ādu.«

LAPSA

No rīta agrumā, netāl no ciema,

Re upes lapsa dzēra bargā ziemā.

Kā gadījās, kā ne,

Pie āliņģa tā asti apslapēja Un to pie ledus piesaldēja.

Gan nebūtu vēl liela nelaime:

Tik drusciņ stiprāk jāparaujas

Un projām, iekām ļaudis nomodā!

Daudz, ja tur spalvu atstātu pus saujas.

Bet astes žēl: tik mīksta, kupla, pūkaina!

Nē, labāk nogaidīt! vēl ciemā viss ir klusi;

Kas zin, ar sauli pienāks atkusnis

Un aste tad no ledus atkusīs.

Sī gaida, gaida — velti viss!

Vēl stiprāk salst; jau visa aste piesalusi.

Aust diena; ļaudis ceļas, — klau!

Nāk balsis tuvāk jau.

Nu metas šurp un turp, nu raustās viņa.

Bet vaļā nevar tikt nekādā ziņā.

Par laimi vilks tur gafām skrien.

»Draugs, tētīt, kūm!« tā lapsa lūdzas žēli,

«Patlaban gals man klāt, nudien!

Glāb, iekām vēl nav velti!«

Draugs gāja kūmu izpestīt.

Viņš izlīdzēja vienkārši un prasti:

Līdz kaulam atgrauza tai asti.

Un lapsa, muļķīte, tūlīt

Bez astes mudīgi uz mājām šmauca

Un līksma vēl, ka ādu nenomauca.

*

Ja nebūtu tai šķipsnas spalvu bijis žēl,

Tai būtu aste vēl.

DZIRNAVNIEKS

Pie dzirnavām sāk dambī ūdens sūkties.

So likstu viegli izlabot,

Ja laikā roku pielikt prot,

Bet dzirnavniekam nav ne prātā trūkties Un sūci izlabot.

Un ūdens dien’ no dienas vairāk lejas:

Jau mutuļiem caur dambi šļāc.

Ai dzirnavniek! kur ir tavs prāts?

— »Līdz nelaimei vēl tālu,« viņš tik smejas,

»Ne jūras vajaga še man;

Būs ūdens visam manam mūžam gan.«

Viņš guļ, un ūdens kā ar straumi laužas;

Te nelaime ar gluži iestājas:

Vairs neiet dzirnu rats; vairs akmens negriežas.

Nu dzirnavnieks gan atjēdzas; viņš sūrojas un gaužas

Un prāto, kā vēl ūdens aizturams.

Te mana viņš, gar dambi staigādams,

Ka vistas dzeļ- pie upes. »Dumjās cekulnieces!

Tiš, prom! Pats nezinu, kur ūdens dabūjams,

Un nu, jūs diedelnieces,

Man nākat izdzert pašu beidzamo!«

Un tām ar pagali pa kājām!

Bet ko viņš mantoja ar to?

Bez vistām un bez ūdens aizgāja uz mājām.

*

Daudz tādu kungu esmu redzējis (So pasaku tiem labprāt dāvinātu),

Kas svaida tūkstošus ar vieglu prātu,

Bet domā saimniecībai līdzējis,

Ja sveces galu aiztaupīs.

Tie nieka labad saceļ brēku Pa visu ēku.

Ja šādi saimnieko, tad nebrīnies, Ka mājā drīz pa kaklu, galvu ies.

PELE UN ŽURKA

»Vai zini labo vēsti, kaimiņien?«

Tā pele teic uz žurku aizelsusi:

»Nu kaķis lauvas nagos! Jā, nudien,

Kas nu par dzīvi būs pa mūsu pusi!«

— »Ko, māsiņ, priecājies tik daudz,« Tā žurka viņai pretī sauc,

»Un velti neceri bez mēra!

Ja lauva kaķim nagos tiks,

Tad dzīvs jau gan viņš nepaliks:

Par kaķi stiprāka nav zvēra!«

*

Tā notiekas ar bailīgo:

Ja viņš no kāda bīstas — ņemiet vērā

Tad domā, ka jau visi to Ar viņa acīm uzlūko.

ZILONIS GODĀ

Pie lauvas zilonis bij nācis godā.

Pa mežu jaunā ziņa tūdalin Kā zibens izplatījās. »Kā, pie joda,

Gan zilons godā kļuvis?« katrs min,

»Ne viņam skaistuma, ne atjautības!

Tāds lempīgs, it nekādas izveicības.«

— »Ja būtu viņam kupla aste, kāda man,

« Tā, asti grozīdama, lapsa saka,

»Tad lieta neizliktos vēl tik traka.«

— »Jeb, māsiņ, vai mēs brīnītumies gan,

« Pēc lapsas steidzas iebilst lācis,

»Ja nagu dēļ viņš būtu cieņā nācis.

Bet nagu viņam nav, kā zināms mums.«

— »Viņš ilkņu dēļ būs iemantojis slavu,

« Sauc starpā vepris. Vērsis atkal savu:

»Man liekas, tur būs pārpratums,

Un ilkņi būs par ragiem noturēti.«

— »Nekā! Jūs netrāpījāt vis!«

Teic, ausis kustinādams, ēzelis,

»Bet es to uzminēju lēti:

Ja gaļu ausu viņam nebūtu,

Tad viņš šai godā nekļūtu.«

*

Cik reiz, bez pašu gribas,

Mēs slavējam pie citiem savas īpašības.

STRAZDS UN BALODIS

Slazds aizcirtās un iesprostoja strazdu.

Viņš skraida, raustās, mētājas pa slazdu,

Un balodis vēl sāk par viņu smiet:

»Kauns, dienas laikā slazdā skriet!«

Viņš teic uz strazdu nicinoši,

»Es varu galvot droši,

Ka mani gan tā neievilinās.«

Bet lūk, te pats viņš cilpā sapinās.

Redz nu: par cita nelaimi tu zvani,

Bet savas nepamani.

PODU VEZMI

Ar podiem gāja vezmi; viņiem vajadzēja No stāva kalna nobraukt lejā.

Tur saimnieks, citus atstādams,

Lai kalnā augšā gaida,

Pats pirmo zirgu lēnām lejā laida.

Zirgs, vezmu ritēt nelaizdams,

Gandrīz uz krusta nesa viņu;

Bet jaunais zirgs, uz kalna stāvēdams,

Par katru soli lamā nabadziņu:

»Ai, slavēts zirgs! Vai redz: kā vēzis lien! Lūk, tikko akmeni viņš neaizķēra;

Jau atkal grūdiens: šķībi, greizi vien!

Nebūt viņš ceļu neņem vērā.

Nu žiglāk, žiglāk! nesacītu daudz,

Ja būtu nakts vai būtu kalnā jāuzbrauc. Bet ko tu tagad gaidi?

Pa dienu laidi No kalna slaidi!

Nē, tāda skata acis nepanes!

Ved labāk ūdeni un paliec mājās,

Ja nemāki tu braukt, kā klājas.

Bet palūko, kā nolaidīšu es!

Ne brītiņa par velti nekavēšu,

Ar vezumu kā ritēt noritēšu!«

Te, galvu iecirtis Un muguru uz augšu izliecis,

Mans zirdziņš jonīgi uz priekšu raujas;

Bet tikko ceļš uz leju krīt,

Sāk vezumu uz priekšu dzīt:

Viņš zirgu sānis grūž, viņš zirgam virsū slīd

Un valdīties nemaz vairs nepieļaujas.

Nu zirgu pārņem izbailes;

Viņš laižas skriet, ko četras kājas nes,

Un nelūko, kas priekšā:

Pa grumbām, akmeņiem viņš auļiem brauc,

Līdz greiziski ar vezmu grāvī iekšā,

Ka brīkš un klaudz!

Ardievu saiminieka podi!

*

Vai pasaulē to pašu neatrodi?

Lai viens diezin cik labi darbu māk,

Bet otris nāk

Un tiesā pirmo vai uz nāvi,

Bet tikko pats ko darīt sāk,

Tad iebrauc kā ar podiem grāvī.

DIVI ZĒNI

»Vai zini, Peksīt, kamēr atkal drīz Kā aunus mūs uz klasi dzīs,

Nāc šu’, lai dārzā kastaņus mēs lobām.«

— »Tie kastaņi nav mums pa zobam; Redz, Jēcīt, kas par koku šis:

Ne savu laiku neuzkāpsim viņā Un kastaņus jau nedabūsim vis.«

— »E, brālīt! visur sava ziņa:

Kur nelīdz spēks, tur ņem ar izmaņu.

Pag, pag: jau padoms man ir rokā:

Tik palīdz sasniegt pirmo žuburu,

Tad gan es tapšu kokā,

Un ēdīsim, cik tiksies, kastaņu.«

Lūk, draugi skrien pie koka pilnā vējā.

Tur Peksis biedrim līdzēja, cik spēja.

Viņš pūlēs elš un svīst,

Ka sviedri lāsēm līst,

Un Jēcim beidzot zarā uzkāpt palīdzēja. Sis zarā uzrāpās tūlīt:

Kā pelei apcirknī nu dzīve viņam zaļa!

Tur kastaņu tik daudz, ka nevar saskaitīt.

Ir pašam pietiktu, ir draugam būtu daļa.

Bet Peksim iznāca tur peļņas maz:

Viņš apakšā tik lūpas aplaizīja,

Jo Jēcis kodolus priekš sevis izlobīja,

Bet draugam pasvieda tik čaumalas.

*

Ir tādi Jēči arī mūsu barā:

Tos draugi pastūmuši zarā,

Bet vēlāk nedabū no tiem ne čaumalas.

ZEMNIEKS NELAIMĒ

Pie zemnieka pa rudens nakti Bij zaglis klētī ielauzies Un ātrāk mierā nedevies,

Pirms nebij tukši visi kakti, —

Ar vārdu, kauna neprazdams,

Viņš aiznesa, kas vien bij dabūjams.

Un jāteic ar: ko zaglis prot no kauna!

Tā mūsu zemnieks, nedomādams ļauna, Vēl gulēt nolikās kā bagātnieks,

Bet uzcēlās kā pēdējs tukšinieks —

Nu tā, ka jāķeras pie somas.

Lai nedod dievs

Tik nelaimīgi uzmosties!

Mans zemnieks nogrimst sērās domās,

Un asaras tam krūtis žņaudz;

Viņš kaimiņus un radus kopā sauc Un lūdzas palīdzības.

Tie sanāk viņu nožēlot,

Spriež, prāto, kā nu katrs prot,

Un gudrus padomus tam dod.

Kūms Krišus teic: »Kādēļ bez vajadzības Tu laidi ļaudīs valodas,

Ka tev tik daudz ir bagātības?«

— »Uz priekšu,« šalca Klāvs, »pie istabas Jo tuvāk pārcel klēti:

Tad zagļi neiešmauks tik lēti.«

— »Ko, brālīt, velti prātot tur!«

Krīt starpā kaimiņš Jānis,

»Nav nelaime, ka klēts gul sānis,

Ja niknus suņus sētā tur;

Es dodu tev bez kādas runas

Kaut kuru kucēnu no melnās kuņas — Kamēr tos slīcināt.«

Un tā vēl daudzi

Ar mēli bija palīgā labprāt

Un gudrus padomus tam sadeva ar kaudzi,

Bet iet ar darbiem palīgā

Neviens ne domāt nedomā.

*

Ja nelaimē tu krīti, pamēģini tik

Pie draugiem iet: būs padomu vai cik Tā nevietā, kā vietā,

Bet līdz ko darbi jāizlietā,

Tad draugs un biedrs vecs Ne tevis dzird, ne redz.

SUŅU DRAUDZĪBA

Pie kukņas loga

Ar Dūksi Pakans saulē sildījās.

Gan sunim vairāk pieklājas Par sargu būt pie māju žoga Vai ar pie lopiem ganībās, —

Bet tā kā viņi bija krietni paēdušies,

Un godīgs sētas suns turklāt Par velti neies muti klabināt,

Tad viņi, gulu izlaidušies,

Par gudrām lietām ņēmās pārrunāt:

Par suņa amatu un pienākumu,

Par labumu un nelabumu Un beidzot vēl par draudzību.

»Cik patīkami,« Duksis teic uz Pakanu,

»Ar draugu dzīvot jaukā saticībā,

Viens otram izpalīdzēt vajadzībā,

Bez draudziņa ne ēst, ne apgulties Un nežēlot ne savu galvu Par drauga spalvu;

Turklāt viens otram acīs skatīties,

Lai notrāpītu izdevīgo brīdi,

Kad draugam iztapt, pakalpot, —

Ar vārdu, neatstāj no drauga ne pa sprīdi.

Cik jauki tā ar tevi mūžu nodzīvot!

Es saku tev, tu nemanīsi,

Cik laiks tev aizies īsi!«

— »Ko domā? tiešām brangi!« Pakans iesaucas, »Sen, Duksīt, sirds man sāp par sevi,

Ka, vienā sētā dzīvojot ar tevi,

Ne diena nepaiet bez plūkšanās.

Un kādēļ plūkties? Kungiem patencini,

Ka mums ne telpas trūkst, ne barības.

Un vai nav jākaunas:

No seniem laikiem suns, kā zini,

Ir bijis draudzībā par paraugu,

Bet tagad, gluži kā pie ļaudīm, draudzību Gandrīz nemaz pie suņiem neatrodam.«

— »Lai rādām draudzību ir tagadnē!«

Tā Duksis kliedz, »lai nesam suņa vārdu godam!

Dod ķetnu šurp!« — »Lūk še!«

Un raugi,

Jau apkampušies skūpstās jaunie draugi Un nezin, kā viens otru godināt,

Kā cildināt.

»Mans Pilads!« — »Ak mans Orest! dzīvosim bez naida, Bez skaudības un ļaunuma!«

No virtuves te kaulu pasvieda,

Turp jaunie draugi kājas vaļā laida.

Kur palika nu visa draudzība?

Ar Orestu mans Pilads kaujas tā,

Ka put pa gaisu vilna:

Tik tik ar ūdeni tos izšķīra.

*

Ar šādiem draugiem pasaule ir pilna:

Ja klausies viņu valodās Vai noskaties no sejas,

Tad liekas, ka tie kūst aiz draudzības,

Bet pasvied kaulu tiem, un tie kā suņi rejas.

KATLS UN PODS

Ar katlu bija sadraudzējies pods.

Kaut katlam augstāka ir čina,

Bet draudzība tak plaisas izlīdzina;

Tā katls aizstāv podu, kā vien zina,

Un pods pie katla it kā pienaglots.

Kur viens, tur otrs; cauru dienu Tie nevar šķirties it nekur,

Un tikko ierauga kur vienu,

Tad otrs ir jau arī tur.

Lūk, katls bija iedomājies

Pa svešām zemēm pabraukāt

Un draugu sauc, lai biedrojas tam klāt.

No katla ne pa soli neatstājies,

Pods sēžas viņam ratos līdz Un laiž pa lielceļu, ka trīc,

Kur bedre, akmens kāds vai grumbulīts,

Pret vienu otru grūsta, dauza, svaida.

Tas vara katlam tīrais nieks,

Bet pods no dabas vājinieks:

Pie katra grūdiena viņš sten un vaida,

Bet tomēr katlam līdz uz priekšu laida,

Jo mālu podam lielu lielais prieks,

Ka vara katls biedrojas ar viņu.

Cik ilgi viņi brauca, kas mums teiks;

Tik vēlāk dabūjū es drošu ziņu,

Ka katls atgriezies uz mājām sveiks.

Bet pods? — Tik čupa gabaliņu Bij atlikusies vēl no tā.

*

Se mācība ir vienkārša:

Tā draudzībā, kā mīlestībā Ir svēta lieta — vienlīdzība.

VIENTULIS UN LāCIS

Gan pakalpojums vajadzībā jauks,

Bet māki palīgu sev izraudzīties;

Lai nedod dievs ar muļķiem pīties!

Jo muļķīgs draugs Ir bīstamāks par ienaidnieku.

Kāds vientulis, kam nebija Ne radu, ne ar tuvinieku,

No ļaudīm atstāts mežā dzīvoja.

Dažs labs gan vientulību teic pārlieku,

Bet ne ikviens var panest vienatni:

Mums patīk otram izteikt bēdas, prieku. Man teiks:

Bet kuplie meži, pakalni Un puķu palejas ...«

— »Nav vārdam vietas, To redzot, tiešām sirds no prieka silst,

Bet apnīk viss, ja nav, kam vārdu bilst.

Tā mūsu vientulis ar nenocietās Vairs iigāk dzīvot vienatnē.

Viņš iet pa mežu apskatīties,

Vai kāda nav, ar ko var iepazīties.

Bet ko gan satikt še,

Ja vilkus, lāčus ne?

Un tiešām, ceļā viņam gadās lācis.

Kur nu vairs bēgsi? Itin zemīgi

Priekš kaimiņa viņš noņem cepuri Un laipni klanās. Kaimiņš, tuvāk nācis,

Tam pasniedz ķetnu. Viņi pazīstas Un, vārds pa vārdam, draudzējas,

Tad dzīvo kopā caurām dienām Un beidzot nešķiras nemaz.

Par ko tur viņi veda sarunas,

Nav tapis zināms vēl nevienam,

Jo lācis nav vis runīgs lops,

Un vientulis bij vārdos skops.

Lai ir, bet vientulis pārlieku priecīgs,

Ka tādu draugu viņam devis dievs.

Bez Mikas viņš vairs nespēj iztikties.

Bez Mikas viss tik gaflaicīgs un niecīgs!

Kur Mika iet, viņš ar uz pēdām klāt.

— Reiz draugiem bija prātā nācis

Pa mežiem, pļavām kopā pastaigāt.

Bet tā kā cilvēks nestiprāks kā lācis,

Tad beidzot mūsu vientulis No ceļa tā bij piekusis,

Ka viņam lāsēm lija sviedri.

To redzot, Mika teic uz biedri:

»Brāl, noliecies un atpūties Un, ja tev patīk, nosnaudies;

Es apsargāšu tavu miegu.«

Draugs bij ar mieru, nolikās,

Vēl reizi pažāvējās liegu Un tūdaļ saldi iesnaudās.

Bet Mika stāv pie iemigušā

Par sargu, — redz, uz vaiga draugam muša;

Viņš aizdzen projām to,

Bet palūko,

Tā sēž uz deguna; viņš padzen nostu,

Bet muša jau uz vaiga. Tavu postu!

Tik ļoti sāk tā uzmākties,

Ka nevar atkauties!

Un Mika, vairs ne vārda nerunādams, Kampj ķetnās akmeni ko celt,

Un atņēmies, kā visā spēkā zvelt,

Viņš tup un gaida, mušu dusmās rādams:

»Lūk, kāda spridzīga! Es mācīšu tev kost!« Tiklīdz uz pieres mušu pamanīja,

Viņš zvēla ar, cik vien tik spēka bija.

Un tiešām, muša bij uz vietas nost,

Bet līdz ar mušu

Ar draugam galvas kauss bij pušu.

DZEGUZE UN DŪJIŅA

It sēri kūko dzeguze uz zara.

»Teic, mīļā, kam tik skumīga?«

Tai laipni dūdo dūjiņa.

»Vai tālabad, ka nav vairs pavasara,

Ka beidzies mīlestības laiks,

Ka nelaipnāks top dabas mātes vaigs Un ka jau ziema virsū laužas?«

— »Kā nebūtu es bēdīga?

Nu spriedi pati,« viņa gaužas,

»Es mīlestībā jutos laimīga

Un tapu māte; bet man kauns to minot,

Ka bērni manis neliekas ne zinot.

Vai tādu algu bij man piedzīvot!

Vai skaudība gan nenāk, ieraugot,

Kā pīlēni pie mātes mīļi glaužas,

Kā cāļi steidzas, vistai kladzinot?

Sirds vienatnē aiz skumjām graužas,

Jo bērnu mīlestības nezinu.«

— »Tu nabadzīte! Zēl man tevis ļoti!

Es pati, tiešām, bēdās nomirtu,

Ja mīlēta no bērniem nekļūtu;

Bet tādi piemēri ir piedzīvoti!

Vai ne, tad tu jau bērnus izvedi?

Pa kuru laiku lizdu viji?

Es nezinu, kad tu pie darba biji:

Tu skrēji vien un lidoji.«

— »Ko niekus!« viņa teic, »vai tik daudz jauku dienu Lai ligzdā tupot pazaudu?

Kas būtu tā par muļķību!

Tik svešā lizdā dēju es arvienu.«

— »Un tu vēl gribi, mīļa dzeguzīt, No bērniem mīlestības sagaidīt?«

Jums, mīļie vecāki, par pamācību So pasaku es vēlos dot,

Ne tādēļ, ka tos gribu attaisnot, Kas aizmirsuši bērna mīlestību: Tas ir un paliek netikums.

Ja bērni no jums šķirti uzauguši, Ja algādžiem tos mācīt uzdevuši, Tad nebrīnieties jūs,

Ka maz no viņiem prieka būs.

IZLEPUSI JAUNAVA

Uz preciniekiem jaunava Ar ilgošanos gaidīja.

Nu, tā jau nebūtu vēl liga,

Bet kas par ligu: viņa bija augstprātīga.

Tai līgavaini dod, kas gudrs, skaists un glauns,

Ar goda zīmēm, činu un turklāt vēl jauns

— Tā bija drusciņ ietiepīga;

Turklāt vēl jāievēro tas,

Ka greizsirdīgs viņš nedrīkst būt nemaz.

Un tavu laimi! precinieki

Kā izlasīti, augsti vien

Pie viņas dien no dienas skrien.

• Tur citai būtu lieli prieki,

Bet mūsu lepnai jaunavai

Pa prātam nav neviena; redz’, jo tai

Bij visai smalka gaume.

Sī lai pinas Ar tādiem precniekiem! lai tik skatās, lai:

Sim goda zīmju nav un tas bez činas,

Trešs būtu činā, tomēr maks Nav diezgan smags.

Te uzacis, te deguns nav kā nākas,

Še tas, tur atkal cits nav labs, —

Lai nāk, kas nākdams, šai jau neiztaps.

Pārs gadu paiet klusāki; tad atkal sākas No jauna rasties precnieki,

Tik vien no kārtas vienkāršākas.

»Cik prasti tie, cik lempīgi!

Vai es gan tādiem līgaviņa?«

Tā saīgusi saka viņa;

»Kas vēl tiem prātā neienāks!

Dažs līgavainis daudz jo cienīgāks No sētas izvadīts ar godu!

Man jāsmejas! Jo kufam gan No šitiem tēviņiem lai roku dodu?

Par jaunavu nebūt nav dzīve ļauna:

Pa dienu līksma, naktī mierīgs miegs;

Ko steigties man: vēl esmu diezgan jauna.« Tie aizgāja un, baidoties no kauna,

Tik reti vien kāds precinieks Sad tad vēl iegriezās pie viņas.

Tā paiet gads,

Bet nenāk neviens pats;

Vēl aizpeld gads, no precniekiem ne ziņas. Gads iesākās un beidzās atkal jau,

Bet precnieku kā nav tā nav.

Jau mūsu jaunava bij stipri ienākusies.

Te draudzenes tai prātā krīt Un sāk šī pārskaitīt:

Sī sen pie vīra, cita saderinājusies,

Tik viņa viena palikusies, —

Un sēras zogas sirdī jaunavai.

Skat, spogulis sāk arī ziņot tai,

Ka laiks ik dienas zog bez žēlastības Kaut ko no viņas skaistuma.

Papriekš nav vaigos sārtuma,

Tad acīs dedzības un pievilcības;

No vaigiem pazūd gleznās bedrītes;

Pat jautrība vairs lāgi nepadodas Un pierē, skat, jau krunkas rodas!

Nāk nelaime pēc nelaimes!

Kur ir tas laiks, kad sabiedrībās Bez viņas nebij omulības?

Tai apkārt cienītāji drūzmējās.

Bet tagad viņu sauc, lai piedaloties Ar vecenēm pie kāršu partijas!

Prats viņai liek pēc vīra palūkoties;

Та uzvelk citu meldiju Un atmet lieko lepnību.

Kaut gan par vīriešiem vēl nevar nopukoties, Bet sirds par viņiem citu teic.

Un lai nu vienai mūžs nav jānobeidz,

Tad skaistule, pirms mati nenosirmo,

It līksma sagaidīja pirmo,

Kas nāca precībās: tai prieks,

Kaut kroplis, kad tik precinieks.

NABAGA BAGĀTNIEKS

»Vai vērts ir būt par bagātnieku,

Ja labi neizguļas, nepaēd,

Ja tik uz naudas maisa sēd,

Bet neizbauda dzīves prieku?

Cik muļķīgi, ja tikai krāj un krāj!

Kad mirstam, viss tak jāatstāj.

Bet es, ja bagātību iemantotu,

Gan naudas nežēlotu:

Tad nevien lepni dzīvotu es pats,

Pie manis dzīrēs nāktu draugs un rads, Un arī nabagiem es dotu.

Kāds nožēlojams pintiķis Ir bagāts sīkstulis!<c Tā prāto ubags noplīsis,

Pussagruvušā būdā gulēdams uz sola.

Te redz viņš: lien caur šķirbu melns, Vai burvis kāds vai velns.

Tas viņam priekšā nostājas un sola,

Ka viņa vēlēšanos šis tūlīt Grib izpildīt:

«Kā dzirdēju, tu alksti dzīves baudas Un tādēļ vēlies naudas?

Lūk, še tev maks: tur dukāts atrodas. Bet tikko izņemts tas,

Jau dukāts cits ir makā.

Tu vari naudu ņemt bez apstājas.

Un kļūt tik bagāts, cik tev patīkas,

Bet viens man stingri jāpiesaka:

Nav izdot brīv neviena dukāta,

Pirms maks nav iesviests akā.«

To sacījis, viņš pazuda,

Un ubags paliek viens ar maku.

Aiz prieka viņš gandrīz vai prātā jūk,

Bet tad ar uztraukumu traku

Ņem pirmo dukātu, un tiešām, lūk,

Jau vietā cits. Viņš jautrā gaitā Ņem dukātus un skaita Un domā pats: »Ja es tā strādāju,

Tad rītu būšu diezgan bagāts Un tad kā bajārs dzīvošu.«

Kad atnāk rīts, šis naudas sagādā Par mazu viņam izliekas.

»Vēl dieniņu pie maka pakavēšos Lai divreiz vairāk sakrājas.

Kāds ļaunums, ja vēl drusciņ pagavēšos, Tad nevien māju pirkšu pilsētā,

Bet arī vasarnīcu jūrmalā.«

Tā nāk un iet pēc dienas diena:

Viņš pagrauž sausas garozas,

Kaut kā uz kaila sola paguļas,

Jo izdot nedrīkst dukāta neviena.

Dažreiz gan domā viņš, ka diezgan krāts, Bet jau pēc brīža grozās prāts:

Vēl muiža būtu jāiegādā,

Tad kuģis un tad vēl un vēl kaut kas,

Un tā bez atpūtas

Tam vēl un vēl pie maka jāpastrādā.

Cik reiz viņš dzīrās maku projām nest, Bet nāk pie akas, žēl to iekšā mest.

»Vai tādu maku es lai zaudu,

No kā man zelts ar straumi nāk!«

Tā runā viņš, un atkal sāk Likt kaudzē zelta naudu.

Tā dukātus viņš krauj un krauj,

Vairs atpūtas sev neatļauj Un nedomā par dzīves baudu:

Jo dienas viņš jo vairāk vārgst un sirgst,

Pats dzeltens kļūst kā zelts, ko skaita,

Un it nekad vairs neatspirgst.

Tā beidzās viņa mūža gaita.

Viņš nomira, uz sola sēdēdams

Un zeltu stingā rokā turēdams.

LIELSKUNGS

Kāds lielskungs senos laikos dzīvojis,

Kas, lepno guļas vietu atstājis,

Turp aizgāja, kur Plutons valda:

Viņš nomira. Lai dusa viņam salda!

Pēc seno laiku ieražas Tam bij uz pekli jāiet tiesā.

»Kur dzimis? kas tu biji?« viņam prasa.

— »Es pārvaldnieks no Slātavas;

Bet tā kā biju slimīgs miesā,

Ar pārvaldību nepinos nemaz,

Bet gudru rakstvedi sev izraudzīju.«

— »Ar ko tad nodarbojies tu?«

— »Tik ēdu, dzēru, gulēju

Un visu, ko man deva, parakstīju.«

— Tūlīt uz paradīzi to!«

— »Uz paradīzi viņu? ko?«

Kliedz Merkurs, iekarsējies ļoti.

— »Ej, brālīt, tu jau nesaproti,

Jo nelaiķis bij muļķis, kādu maz!

Kas būtu tad, ja viņš ar tādu varu

Pie darbiem būtu ķēries pats ar svaru? Nav jāšaubās,

Viņš tādu postu padarītu,

Ka asaras tur straumēm lītu.

Viņš paradīzi tādēļ pelnījis,

Ka darbus pats nav darījis.«

*

Es zinu tiesnesi — nu, skaidra lieta,

Ka viņam sen jau paradīzē vieta.

LAPAS UN SAKNES

Ap dienas vidu, vasarā,

Pār leju izklādamas ēnu,

Uz koka lapas čukst ar vēsmu lēnu Un pašas sevi daudzina,

Kāds viņām zaļš un kupls plaukums.

»Vai ne, mēs esam visas lejas jaukums?

Mēs tikai koku pušķojam,

Ar zaļu tērpu apģērbjam.

Kas būtu viņš bez mums? Patiesi,

Nav grēks, ka sevi slavējam!

Vai mūsu dēļ šurp nenāk viesi?

Vai nesargājam viņus saules karstumā?

Ar savu krāšņumu vai nepulcējam Šurp ciema zeltenes uz dejām?

Bet rīta agrumā,

Kad austrums atspīd sārtās liesmās,

Mums atskan lakstīgalas dziesmas,

Un arī, vēsmas, jums Ne šķirties negribas no mums.«

— »Gan arī mums še pienāktos mazs paldies!«

Skan pazemīgi balss no zemes apakšas.

— »Kas runā še tik nekaunīgi — valdies!

Kas še tik negantīgi uzpūšas,

Kā drīkst mums sevi pielīdzināt?«

Tā lapas nošalcas.

— »To klātos gan jums pašām zināt,«

Skan atkal balss: »Mēs esam tās,

Kas, tumsībā še rakdamās,

Jums barību un sulu nesam.

Vai nepazīstat mūs? Mēs koka saknes esam,

Tā koka saknes, kupā augat jūs.

Tik audziet, zaļojiet! Bet neaizmirstiet mūs

Un iegaumējiet arī:

Ar jaunu pavasari Augs jaunas lapas, jauni zari,

Bet ja reiz saknes sausas kļūs, Tad ne vairs koka būs,

Ne jūs!«

UPE UN DŪŅU EZERS

»Kā nākas?« upei dūņu ezers teic:

»Kad vien es paskatos uz tevi,

Tavs ūdens vienmēr tālāk steidz;

Tā visai nomocīsi sevi.

Turklāt, cik tālu varu pārskatīt,

Gan smagus kuģus nesi,

Gan gaļ'iem plostiem apklāts esi Un. laivu nevar saskaitīt.

Kad atmetīsi šādu dzīvi?

Es tiešām skumjās izsīktu!

Bet skat, cik es arvienu brīvi Bez darba laiku pavadu!

Gan neesmu no augstas dzimtas Un nestiepjos pa zemēm jūdzes simtas;

Gan koklētājs man nedzied uzslavas,

Bet tas patiesi nav nekas!

Par to es mīkstos dūņu krastos

Kā cienīgmāte spilvenos

Bez raizēm saldi nosnaužos.

Es nebaidos, ka manos ūdeņos Jel reizi plosts vai kuģis rastos;

Pat nezinu, cik smaga laiviņa,

Un daudz, ja kādreiz savā vaļā Uz ūdens palīgojas lapiņa.

Kam vēl tik jauka dzīves daļa?

Bez kustēšanās ēnā gulēdams,

Uz pasaul’s troksni skatos vienaldzīgi

\Un prātoju caur miegu.« — »Bet vai prātodams,

« Tā upe atbild vientiesīgi,

»Tu neaizmirsti likumu,

Ka ūdens uztur svaigumu Tik vienīgi caur kustēšanos?

Ja esmu liela upe tikusi,

Jad tādēļ vien, ka neapnikusi

Pār visiem kavēkļiem uz priekšu manos.

Priekš visas apkārtnes

Daudz laba daru es

Ar ūdens svaigumu un bagātību,

Par ko es slavu mantoju un atzinību. Varbūt, vēl simtiem gadu tecēšu,

Kad tevis nebūs vairs ne ziņā,

Kad nezinās, vai maz jel bijis tu.«

Un notikās, kā teica viņa:

Vēl tagad upe viļņojas,

Bet ezers dien’ no dienas šika,

Ar dziļām dūņām aizvilkās,

Ar grīsli un ar sūnām apklājās,

Ka vairs ne pēdas nepalika.

*

Tā panīkst gara dāvanas,

Ja slinkums pārņem tās ar varu Un darbība vairs nespirdzina garu.

PIEZĪMES

Krilova fabulas Fr. Adamoviča tulkojumā latviešiem pazīstamas jau vairāk kā pusgadsimteni. Pirmajā grāmatiņā (1893. gadā) bija 70, otrajā izdevumā (1900.) 83, trešajā (1932.) 124 fābulas. Fr. Adamovičs (1863.—1933.), krietns krievu un angļu klasiķu tulkotājs, pārtulkojis no visām Krilova fābulām lielo pusi, 124 no 204. Sai jaunajā grāmatiņā ievietotas 97 Adamoviča tulkotas fābulas, trīs šogad tulkojis Andrejs Upīts, pavisam še sakopots simts Krilova fābulu. Tautas rakstnieks Andrejs Upīts pārtulkojis fābulas »Kaķis un lakstīgala«, «Zirneklis un bite« un «Tērauds». Krilova fābulu trešā latviskā izdevuma priekšvārdā Fr. Adamovičs raksta, ka lielu daļu viņš atdzejojis daudz brīvāk nekā agrāk. «Daudzām fābulām pievienoju noslēgumu epigrammas vai sentences veidā.« Sakārtodams šo grāmatiņu, esmu pieturējies pie 1932. gada teksta, tikai retumis izdarīti daži sīki grozījumi, pa lielākai daļai, lai izvairītos no apostrofētām formām («ieraug’«, »pras’« utt.). Pilnīgs Krilova fābulu izdevums ar daudziem jauniem tulkojumiem un plašiem paskaidrojumiem, paredzams, iznāks nākamajā gadā. Sī grāmatiņa ir tikai maza velte lielā krievu rakstnieka simts gadu piemiņas dienai.

J. Sudrabkalns.

Rīgā, 1944. g. 1. novembrī.

SATURS

Ievads ...............

Sisenis un skudra .....

Vilks un lapsa ........

Vilks un dzērve .,.....

Lapsa un vīnogas .....

Ziņkārīgais ...........

Divas mucas ..........

Zosis .................

Varde un vērsis .......

Iedomīgais ēzelis ......

Parnass ..............

Zaķis medībās .........

Zilonis un Piksis ......

Skudra ...............

Melkulis .............

Spogulis un pērtiķis ... Ērglis un zirneklis

Puķes ................

Dāvja zivju virums.....

Apīnis ...............

Vārna ar pāva spalvām

Vārna un lapsa ........

Dzeguze un gailis .....

Strazds ..............

Lāča mielasts .........

Divi suņi ..............

Cūka zem ozola .......

Gailis un pērle ........

Lakstīgala un ēzelis ... Kaķis un lakstīgala ...

Ceļinieki un suņi ........

Lapsa un ēzelis ........

Cūka .................

Mēlnesis un odze .......

Zemnieks un odze .....

Odze ...................

Pilsonis un odze ........

Odze un jērs ............

Lauva, stirna un lapsa .

Vilks un jērs ............

Zemnieks un aita .....

Pagasta sapulce ........

Aitas un gani ..........

Kaķēns un strazds .....

Zemnieks un lapsa .....

Lapsa un sermulītis ...

Zemnieki un upe .......

Lācis pie bitēm ........

Vilki un aitas ..........

Līdaka ................

Lauva ................

Lapsa namdaris ........

Zvēru mēris ...........

Lauva medībās .........

Zivju dejas ............

Vilks un gani ..........

Krauklēns ............

Vilks un pele ..........

Ēzelis ar zvanu ........

Vilks un dzeguze .......

Vilks un runcis ...........

Vilks pie suņiem ..........

Suns un zirgs .............

Papīra pūķis ..............

Mākonis ..................

Akmens un tārps ..........

Ērglis un bite .............

Bite un mušas ............

Zirneklis un bite ..........

Muša un bite ..............

Mikša svārki ..............

Pērtiķis un brilles...........

Pērtiķis ..................

Pērtiķi ...................

Vāvere .................

Kvartets .................

Ēzelis un saimnieks .......

Slota .....................

Tērauds ..................

Līdaka, gulbis un vēzis Nesaticība ................

Varde un pērkons .....

Mantas dalīšana .......

Saimnieks un puisis ..

Lapsa ................

Dzirnavnieks .........

Pele un žurka .........

Zilonis godā ...........

Strazds un balodis ....

Podu vezmj ..........

Divi zēni ..............

Zemnieks nelaimē .....

Suņu draudzība .......

Katls un pods . -......

Vientulis un lācis .....

Dzeguze un dūjiņa ....

Izlepusi jaunava ......

Nabaga bagātnieks

Lielskungs ...........

Lapsa un saknes ......

Upe un dūņu ezers .. . Piezīmes .............

Content

Krilovs Ivans Fabulas

LIELAIS KRIEVU FABULISTS I. A. KRILOVS.

PIEZĪMES

SATURS