fon Gēte Johans Volfgangs

Fausts 1 un 2 daļa

Johans Volfgangs fon Gēte

FAUSTS

1 DAĻA

..

Dāvājums

Jūs atkal tuvojaties, sapņu tēli,

Kas agri manus skatus saistījāt.

Vai tvert un turēt jūs? Vēl jūtu kvēli,

Ko dziļi sirdī jūs man iededzāt.

Jūs sliedzat klāt! Tad nākat, valdat cēli,

Kā jūs iz miglas tvaikiem izkāpāt;

Man krūtis tvīkst un briest, kā jauns es esmu,

Jūs mani cilājat ar burvju dvesmu!

Jums seko jautro dienu raibā gaita,

Dažs mīļots vaigs man atkal parādās;

Un pirmā draugu, pirmā mīlas saita

Kā sena teika sirdī ieskanas.

No jauna sāpes, žēlabas bez skaita,

Kā dzīves maldā sūrstot, atmostas,

Min mīļos, kurus agri nāve ņēma,

Pirms liktens vēl tiem laimi baudīt lēma.

Vairs neklausīsies manās vēlās dzejās

Tās dvēsles, kurām toreiz dziedāju;

Zūd draugu atbalss, viņu mīļās sejās

Es mūžam nesmelšos vairs spirgtumu.

Man pūlis gavilē, bet sirdī lejas

Tik sēras, kad tiem dziesmas skandinu;

Un, ko vien mana kokle jūsmināja,

Pa pasauli tos dzīve klīdināja.

Sen nesajustas ilgas krūtīs dzeļas:

Turp doties klusā garu valstībā;

Un mana dziesma baigās skaņās ceļas,

Kā vēja kokle žēli trīsina.

Grābj šalkas, asaras pār vaigiem veļas

Un auksto sirdi manim mīkstina.

Kā tāļumā viss izgaist, kas man tuvu, —

Un to, ko zaudēju, tik īsti guvu.

-

Priekšspēle uz skatuves

DZEJNIEKS

Jūs nesajūtat, ka šāds veikals ir par kaunu!

Cik maz tas īstai dzejai pieklājas!

Tie kungi cep no vecām lugām jaunu —

Un tas pie jums par mākslu nosaucas!

DIREKTORS

Jel paskatat, priekš kā jūs rakstāt lugas!

Šeit viens aiz gara laika ierodas,

Dažs meklē pēcpusdienas atdusas,

Un, kas tas visuļaunākais, man šķiet,

Dažs, salasījies kritikas, turp iet.

Tiem teātris viendaudz, kas maskerāda,

Tik ziņkārība katru mudina;

Te dāmas sevi, savas kleites rāda,

Bez maksas līdzi lomas izpilda.

Ko sapņojat jūs dzejas augstumā?

No pilna nama j u m s nau liela prieka.

Tik skatat labvēļus šos tuvumā!

Tie auksti ir un nesajēdz nenieka.

Viens kāršu spēli cer pēc teātra,

Cits jautru nakti prieku meitas rokās.

Vai tādam mērķim dzejnieks cenšas mokās?

Priekš tā lai cēlās mūzas vārdzina?

Es saku, dodat tik, lai vienmēr jauns kas būtu,

Tik tā uz īsta ceļa paliksat,

Un raugat lielo pūli mulsināt,

Jo viņu apmierināt ir par grūtu —

Kas ir? — Vai jums kas kaiš? Vai dzejojat?

-

PIRMĀ DAĻA

Nakts

Šaurā, gotiskā istabā ar augstām velvēm F a u s t s, nemierīgi uz sava krēsla pie pultes.

FAUSTS

Esmu nu studējis prātniecību,

Tiesu zinības, ārstniecību

Un diemžēl ticības mācībasarī—

Ar kvēlošu centību, plaši un gari.

Še, nabags nerrs, es stāvu nu!

Tik gudris, kā bijis priekšlaiku;

Saucos par maģistri, saucos par doktoru pat

Un savus skolniekus gadu no gad'

Vazāju apkārt aiz deguna gala

Augšup un lejup bez mērķa, bezgala—

Un redzu — mēs nevaram zināt nekā!

Tas sirdi kā uguņiem dedzina.

Gan prātīgāks esmu par visiem tiem sušķiem,

Dakteriem, cientēviem, papīru rušķiem;

Es nemocu sevi ar šaubām un spailēm.

Pret elli un velnu es ietu bez bailēm —

Par to man ar atņemts ikkatris prieks,

Es jūtu, ka viss, ko es zinu, ir nieks,

Es jūtu, ka nevaru mācīt ko labu,

Cilāt un pārvērst cilvēka dabu.

Nau man arī ne mantas, ne naudas,

No pasaules goda ne mazākās jaudas;

Suns lai tur dzīvo vēl tādās mokās!

Tādēļ es nodevos maģijas rokās,

Vai man dažs noslēpums netiktu zināms,

Kurš tikai caur gara spēku ir minams;

Lai to, ko pats nezinu, neklāstu

Ar ģīmi, gudri saviebtu;

Lai atzīstu, kas debešus

Satura saskaņā vienkopus,

Un lūkoju dīgli un radošo spēku,

Ne tukšiem vārdiem vairs ceļu brēku.

Ak, dzidrais mēnes, nolūko

Uz mani reizi pēdējo,

Kur mani dažu pusnakti

Pie pultes modro satiki!

tu, skumjais draugs, tad lūkojies,

Kur grāmatās es apracies!

Man ilgas deg turp kalnos klīst,

Kur plaši tava gaisma līst!

Pār kalniem līdzi ar gariem līgot,

Pa pļavām tavā vizumā zvīgot;

Es tavā rasā no mācību tvaikiem

Mazgātos vesels uz mūžīgiem laikiem!

Ak, vai es aizvien vēl gūstībā?

Sasodītā, smakušā cietumā,

Kur saulītes mīļā gaismiņa

Caur krāsotām rūtīm spīd nespodra!

Te ieslodzīts grāmatu grāmatās,

Ķirpotās, putekļu pārklātās;

Gar sienām līdz velvēm tik papīri vien,

Kur kvēpušos tīklos zirnekļi lien;

Visapkārt glāzes un rieres jaucas,

Ar instrumentiem viss apstatīts,

Ar sentēvu lūžņiem vēl piebīdīts —

Tā mana pasaulei! Tā par pasauli saucas!

Vai tu vēl jautā, kamdēļ sirds

Tev krūtīs baigi saraujas?

Kam sāpēs neizprotamās

No dzīves mūžam esi šķirts?

Ne dzīvā daba tevi skauj,

Kur cilvēki ir stādīti,

Ap tevi viss dūmos un tvaikos grauj

Un kauli zvalstās un ģilteņi.

Prom! Bēdz! — Lūk, plešas klajumi!

Šī noslēpumu grāmata,

Ko Nostradams pats rakstīja,

Lai tevim ir par vadoni!

Tev zvaigžņu gaita atklājas,

Un, ja tu dabā mācīsies,

Tad dvēsles spēks tev raisīsies,

Kā gars ar garu runājas.

Par velti sausā prātība

Tev svētās zīmes skaidroja;

Jūs, gari, apkārt lidojat;

Tad atbildat, ja sadzirdat!

(Viņš atšķir grāmatu un ierauga makrokosma zīmi.)

Ha! kāda bezgalīga laimes jauda

Uz reizi pāri visiem prātiem līst!

Es jūtu: jauna, svēta dzīves bauda

Kā tekošs uguns man caur dzīslām klīst.

Kāds dievs šīs zīmes rakstīja,

Kas manās krūtīs vētru klusu dara,

Kas vārgo sirdi līksmām piepilda

Un kuru noslēpuma vara

Man dabas spēkus visus atklāja?

Vai esmu dievs? Tik gaišs top manim prāts!

Es redzu šinīs skaidrās ainās,

Kā daba rada, kā viss mainās.

Tik tagad protu, kas bij sludināts:

Nau garu valsts tev slēgta cieti, —

Tavs prāts ir slēgts, tev mēma sirds!

Ej droši, skolniek, gaismas rieti

Drīz aizkusušās krūtis spirdz!

(Viņš aplūko zīmi.)

Kā vienība. viss kopā aužas,

Viens otrā dzīvo, viens otrā glaužas!

Rit augšup, lejup debess spēki maiņus,

No rokas rokā sniedz tic zelta spaiņus!

Tie svētības pilošos spārnus cilda,

Un zemi un debesi viņi silda,

Ar skaņām pasaules plašumu pilda!

Kāds skats! Bet, ak! — no skata ko ceru?

Kur tevi, bezgala daba, lai tveru?

Jūs krūtis, jūs avots, iz kura dzīvība plūst,

No kurām debess un zeme atkaras,

Uz kuram laužas krūtis, kas vītušas —

Jūs ritat, jūs dzēšat — man salkušam iekšas lai žūst?

(Viņš sašutis pāršķir grāmatu un ierauga zemes gara zīmi.)

Cik citādi šī zīme mani saista!

Tu manim tuvāk, zemes gars;

Man spēkos rodas atkal spars

Un vaigos kā no vīna asnis laista;

Es jūtu drošumu, lai dzīvē dotos,

Lai zemes vārgu, zemes laimi nestu,

Ar negaisiem lai karu vestu

Un, kuģim šņirkstot, irstot, nebaiļotos.

Pār mani debess mācas —

Slēpj mēness savu gaismu —

Lampa zūd!

Kāpj tvaiki! — Spīgo liesmu stari

Ap manu galvu — it kā šausmas

No velves lejā dveš Un mani grābj!

Es jūtu, tu ap mani lido, lūgtais gars,

Tad atklājies!

Ha! kā man sirdī graužas!

Uz jaunām jūtām Kā visi mani prāti laužas!

Es jūtu, ka mana sirds visa rokās tev slīkst!

Tev jānāk! jānāk! un lai ar man dzīvība nīkst!

(Viņš paņem grāmatu un noslēpumaini bilst gara zīmi. Uzliesmo sarkana liesma, gars parādās liesmā.)

GARS

Kas mani sauc?

FAUSTS

(Aizgriezdamies.)

Tik šausmīgs baigs!

GARS

Tu mani spēji pievilki,

Tu ilgi pie manis klauvēji

Un tagad —

FAUSTS

Ak! Nepanesams tavs vaigs!

GARS

Tu aizelsus lūdzies mani skatīt,

Manu balsi dzirdēt, manu vaigu matīt;

Mani loka tavas dveseles varena vaida,

Šeit esmu! — Kas nu tevi drebīgi baida,

Tu — pārcilvēks? Kur dvēsle, kas sauca?

Kas pasauli iekš tevis radīja

Un nesa, — kas prieka drebās uztūka,

Mums, gariem, līdzi celties trauca?

Kur esi, Faust, kā balss man skanēja,

Kas visiem spēkiem pie manis pieslēdza?

Vai tu tas, kas nu manas dvašas svelmē

Iedrebas dzīvības dziļākā dzelmē, —

Vārīgs, bailīgi promliecies tārps!

FAUSTS

Vai saļimt man pret uguns dvesmu?

Es, Fausts, es tevim līdzīgs esmu!

GARS

Dzīvības plūsmās, darbības aukās,

Viņās es līgoju,

Viļņoju, zvīgoju!

Mūžīgi mirt un dzimt,

Jūrā celties un grimt;

Kvēlošās ainās Dzīvība mainās;

Laikmetu dūcošu šaudikli šaudu,

Darinu dievībai dzīvības audu.

FAUSTS

Tu gars, kas apņem visu plašumu,

Cik tevim tuvu sevi sajūtu!

GARS

Tu līdzīgs garam, kuru tu saproti,

Ne man!

(Nozūd.)

FAUSTS

(Saļimstot.)

Ne tev? Kam tad?

Es dieva vaigā radītais!

Un pat ne tev!

(Klauvē.)

Pie joda! — Es zinu — tur famuls klaudz —

Man skaistākā laime drupās šķīst!

Kā pēkšņi parādību pilnums klīst,

Kad sausais glūnis nākdams trauc'.

(V ā g n e r s rīta svārkos, naktsmicē, lampu rokās. F a u s t s aizgriežas sašutis.)

VĀGNERS

Vai drīkst? Es dzirdēju jūs deklamējot;

Jūs laikam grieķu lugu lasījāt?

No lugām tagad, sak', daudz profitējot,

Kamdēļ es vēlējos būt arī klāt.

Daudz gudrie teic par lugu spēlētājiem,

Tie varot skolu dot pat mācītājiem.

FAUSTS

Jā gan, ja mācītājs grib aktiers būt, —

Un dažs ar gatavs šādu slavu gūt.

VĀGNERS

Ak, ja tu, cilvēks, savā muzejā

Diendienā ieslēgts un tik svētdienā

Notālēm kā tāļskatī pasauli apskati, —

Sak', kā to ar vārdiem gan vadīsi?

FAUSTS

Ja jūs to krūtīs paši nejūtat,

Jums velti ar vārdiem žvadzināt,

Ja jums iz dvēsles dziļi neizplūst

Tas vārds, kas jonī visas sirdis gūst!

Tik krājat vien pārceptas drupatas,

No citu galdiem birušas,

Un uzpūšat nedzīvas liesmiņas

No pusdzisu pelnu kopiņas!

Jūs bērni un pērtiķi apbrīnos,

Ja tas spēj jūsu garšai glaimot,

Bet mūžam jūs nevarat dvēseles laimot,

Ja neciešat līdzi sirds dziļumos!

VĀGNERS

Bet priekšnesums tik dara runātāju;

Es jūtu gan, tur esmu vēl par vāju.

FAUSTS

Pēc mērķa būs censties godīgi!

Neesat skanoši zvārguļi!

Ja jūtīga sirds jums un apķērīgs prāts,

Ir bez mākslas būs katris valdzināts;

Un, ja jums nopietna griba ko teikt,

Maz vārdos var visu sakāmo beigt.

Bet jūsu runas, kas skan un klaudz,

Kur domu nekādu, bet vārdu jo daudz,

Kur mānoši, žibīgi burbuļi spīgo, —

Ir tukšas kā vējš, kas caur lapām žvīgo.

VĀGNERS

Ak! māksla gara ir, bet dzīve īsa.

Pie maniem kritiskiem materiāliem

Man dažreiz uznāk it kā trīsa:

Cik grūti tikt pie veciem oriģināliem,

Pie skaitļiem, datiem un citiem līdzekļiem,

Caur kuriem vien nokāpj pie zinātņu avotiem, —

Un tā tev darbs vēl nau līdz pusei veikts —

Te nāve klāt— tu, nabags, esi beigts.

FAUSTS

Vai pergaments, kas trūdus pretim dveš,

Svēts avots, kas mūžīgi slāpes dzeš?

Nekas tev aizkusumu neveldzēs,

Ja spirgtums iz dvēsles tev nerietēs.

VĀGNERS

Bet piedodat! Tas taču dara prieku,

Kad vecu laiku garā gremdējas

Un redz, kā toreiz gudrie maldījās

Un kā mēs tagad tāļu tikuši pārlieku.

FAUSTS

Ak, jā, mēs sniedzam jau līdz debešiem!

Mans draugs, ar septiņiem zīmogiem

Mums aizslēgts seno laiku svars;

Ko sauc par laika garu prātnieki,

Ir viņu pasu sīkais gars,

Iekš kura spoguļojas laikmeti.

Tur tiešām bēdas ir ko skatīties!

Uz pirmo reizi viss tev apriebsies!

Ka mēslu kaudzē vēstures maiņas graujas,

Tur ģēniji vada un tautas kaujas;

Pēc piesprauž vēl tādas gudrības klātu,

Kas izrāda viņu bērnišķo prātu!

VĀGNERS

Bet pasaule! Bet cilvēku sirds un gars!

Par to ikkatris zinātu labprāt.

FAUSTS

Jā, ko par zināšanu sauc tas lielais bars!

Kas drīkst jums patiesību sludināt?

Tos nedaudzos, kas viņu pazina,

Bet pilno sirdi gudri neslēpa

Un savas domas brīvi liecināja, —

Tos sita krustā, sārtā dedzināja.

Mans draugs, jau vēla nakts, es lūdzu jūs,

Mums šoreiz runa jābeidz būs.

VĀGNERS

Man negribas vairs ne pie miera doties,

Ar jums tik mācīti runājoties;

Bet rīt kā pirmā lieldienā

Man šis tas jums vēl jājautā.

Ar skubu garām studijām es nodevos,

Gan zinu daudz, bet visu zināt gribētos.

(Aiziet.)

FAUSTS

Kā tādam visas cerības nau liekas,

Kas mūžam ikdienībā smok,

Ar kārību pēc zelta rok

Un priecīgs ir, kad atrod sliekas!

Kā tādu balsi panes gaiss,

Kurš garu parādību skatīja?

Bet šoreiz man tev paldies jāsaka,

Tu zemes bērnu visutukšākais:

Tavs nāciens mani izmisumā glāba,

Kurš prātus man jau grābtin grāba.

Ak, es pret parādības milzumu

Kā sīku punduri sevi sajūtu!

Es, dievam līdzīgais, kas sevi šķita

Jau staigājam kā mūža patiesībā,

No kura smagais pīšļu tērpums krita,

Kas sevi bauda debess apskaidrībā;

Es vairāk nekā ķerubs, kura griba

Jau cēlās dabas dzīslās ritēt brīvi

Un radot baudīt līdzi dievu dzīvi, —

Kā man šī pārgalvība jācieš sīvi!

Viens pērkons vārds — un mani spēki ģiba.

Tev līdzi būt ir pārgalvīga griba.

Gan spēju tevi pievilkt klāt,

Bet ne uz vietas valdzināt.

Tik lielu sevi sajutu!

Tu mani atbaidīji bargi;

Man jānes tāļāk zemes vārgi.

Kas sacīs man, no kā man jāsargās?

Vai viņai dziņai lai es klausu?

Ak, mūsu darbi, mūsu ciešanas

Tik dara dzīves gaitu gausu.

Viscēlākam, ko gara spēki sniedza,

Tik svešas vielas klātu sliedza;

Ja mēs šīs saules labu panācām,

Mēs labāko par māņiem dēvējām.

Kas dzīvi deva mums, tās cēlās jūsmas

Drīz stingst un mirst iekš pasauls drūzmas.

Ja citkārt fantāzijai pārdrošībā

Vēl vaļas netika ne bezgalībā,

Tad tagad mazas telpas viņai tiek,

Kad laime laiku strāvā sīk un siek.

Tev rūpes viešas dziļi sirdī

Un smelgu sāpēs tevi tirdī;

Tev miera nau, tās tvīkst un sveļ,

Un simtējādos veidos dzeļ:

Drīz tavā mājā, saimē parādās,

Drīz uguns — ūdens briesmās, slimībās;

Kur briesmu nau, tev tomēr jābaidās,

Par to, kas nezūd, mūžam jāzūdās.

Es dziļi jūtu — nevis dieviem līdzinos!

Es līdzīgs tārpam zemes putekļos,

Kam pīšļos vārgā dzīve vīst,

Zem ceļinieka kājām šķīst.

Vai nava pīšļi, kas šo augsto sienu,

Ar simtiem plauktu, manim šaurina,

Tie tūkstots lūžņāju, kas mūža dienu

Še kodu valstī mani slodzīja?

Vai še lai meklēju, kā manim trūkst?

Lai lasu tūkstots grāmatās,

Ka cilvēks mūžam mokās šūkst,

Tik retais laimīgs gadījās? —

Ko, tukšais ģinden, tavas ņirgas saka?

Ka tavas smadzenes ar sajaucās,

Ka gaismu meklēja un tumsā smaka,

Pēc patiesības traucot, maldījās!

Jūs, instrumenti, mani smējāt,

Jūs, rati, valces, turbīnas:

Pie vārtiem stāvu, jūs man atslēgas,

Bet vārtus vaļā slēgt jūs neiespējat.

Pat gaišā dienā noslēpumos tīta,

Sev daba neļauj noraut plīvuri,

Ja tā grib palikt nepazīta,

Tev nelīdzēs nekādi līdzekļi.

Ko man jūs derat, vecie rīki?

Mans tēvs jūs lietoja, nu stāvat dīki.

Jūs, ruļļi, ļaujat kvēpiem sevi segt,

Kopš pie šī pulta sāka lampa degt.

Tos lūžņus būtu labāk izšķērdis,

Ne, viņiem apkrāvies, sev elpu žņaugtu!

Ko tu no saviem tēviem mantojis,

Tev jāiegūst, lai to par savu sauktu;

Ko nelieto, tā nasta paliek grūta,

Tik acumirkļa spēks mums lietojamo sūta.

Bet ko mans skats pie viņas vietas saistās?

Ar burvju varu valdzina viņš trauks;

Viss top ap mani gaišs, un visums laistās,

Kā mēness staros drūmais mežs un lauks.

Tu, fiola, es tevi sveicinu,

Ar bijību es tevi noņemu!

Es tevī cienu pētītāju garu.

Tu maigo miega sulu kopojums,

Tu visu nāves spēku izvirums,

Nāc rādi tavam kungam savu varu!

Es redzu tevi — manas sāpes rimst,

Es tveru tevi — straujās dziņas ļimst,

Pa mazam gara paisums dzelmē slīd.

Uz jūru tāli projām mani raida,

Jau viņas spoguls man pie kājām spīd —

Un jaunos krastos jauna diena gaida.

Šurp uguns rati laižas cēli!

Es gatavs jau! Es jūtu kvēli,

Lai jaunās gaitās augšup lidotu

Uz jaunu sfēru skaidru centību.

Šī dievu laimība, šis augstais darbs!

Tu pelnī to, tu nesen zemots tārps!

Jā, atstāj labprāti un brīvi

Šīs maigās zemes saules dzīvi!

Ņem pārdrošību vārtus vaļā slēgt,

No kuriem katris rauga bēgtin bēgt!

Še laiks caur darbiem pierādīt,

Ka vīra spēks līdz dieviem triecas!

Prieks tumšās pekles baiļu nepazīst,

Kurp gars tik iedomātās mokas triecas!

Uz viņu izeju ar varu cīsties,

Kur dzīvās ugunīs tu sevi šķīsties;

Tam visam līksmā prātā pretim steigties,

Caur briesmām cauri iznīcībā beigties!

Nāc tagad, kristāldzidrais dzerams trauks,

Kas vecā segā biji paslēpies,

Daudz ilgos gados tu man aizmirsies!

Tu tēvutēvu spožo dzīru draugs,

Tu drūmos vaigus viesiem līksmināji,

Kad viņus rindā sveikdams apstaigāji.

Šis daudzo gleznu lepnais greznojums

Un baudītāju jautrais pienākums

Tos apdziedāt un izdzert tevi sausu —

Ved prātā dažu seno dienu kausu.

Es tagad tevi biedriem nesniegšu;

Es tavu slavu pantos neteikšu;

Šīs sulas dzērums spēkus drīzi veic.

Mans kauss, tu pildīts jau ar brūno dziru,

Šīs pēdējs malks, ko pats es viru,

Ar ko no miesām dvēsli šķiru,

Lai svinīgi man rīta gaismu sveic!

(Viņš pieliek ģifts kausu pie mutes.)

(Zvanu skaņas un kora dziesmas.)

EŅĢEĻU KORIS

Kristus jau cēlās!

Vaidi jau rimuši,

Tiem, kuri grimuši,

Vājībās dzimuši, —

Slogs no tiem vēlās.

FAUSTS

Kā zvani rūc un skaļi skan,

Ar varu glāzi velk no mutes man!

Vai dobji torņa pulksteņi jau junda,

Ka nāca lielās dienas pirmā stunda?

Vai, kori, dziedat mieru tiem, kas noskuma?

Kā nāves naktī eņģeļi reiz dziedāja,

Kad jauno derību tie vēstīja?

SIEVU KORIS

Zāles mēs šķinām

Viņam vissmaršīgās,

Autos to tinām

Mēs, viņa ticīgās;

Mīļoto nastu,

Kas viņu ņēmis mums?

Kur mēs to rastu

Kur mūsu cerējums?

EŅĢEĻU KORIS

Kristus jau cēlās!

Ticīgie svētīti,

Pārbaudās pētīti,

Sāpēs tie vētīti

Cerību smēlās!

FAUSTS

Ko meklējat jūs putekļos pie manis,

Jūs maigās, dziļās debess noskaņas?

Kur mīksti cilvēki, !ai viļņo jūsu zvanis!

Es vēsti dzirdu gan, bet ticēt nespēju,

Mīl ticība visvairāk brīnumu.

Līdz viņām sfērām nedrīstu es sniegties,

No kurām saldā ziņa atnāca,

Bet, jau no bērnības man parasta,

Liedz skaņa šī pret dzīvību man ziegties;

Kad citkārt sabatsvētums zemi sedza,

Man sirdi debess mīla dedza,

Un saldus noslēpumus zvans man pauda,

Un karsti dievu lūgt man bija bauda.

Tad maigas ilgas krūtīs nenorima

Pa plašiem laukiem, zaļiem mežiemklīst,

Pār vaigiem karstas asaras man līst,

Es jutu, jauna pasaule man dzima.

No jūsu dziesmas mostas atmiņā

Man ziedons tāļā, jaukā bērnībā;

Nāk senās dienas, mani mīļi skauj

Un soli pēdējo man neatļauj.

Ak, saldā debess dziesma, tāļāk skani!

Sirds mīksta top, tu dzīvei atdod mani!

MĀCEKĻU KORIS

Nāvē viņš bālējis,

Kapā ir braucis,

Nāvi nu galējis,

Augšup jau traucis.

Radībā briestošā

Valda viņš spēcīgi;

Centībā dziestošā

Vārgi un grēcīgi,

Ciešanās lauzdamies,

Tāļāk mēs ejam,

Pēc tevis gauzdamies,

Asaras lejam!

ENĢEĻU KORIS

Kristus jau cēlās!

Pēdējo saiti Saraujat raiti!

Trūdu kaps šķēlās!

Jūs vārgos glauduši,

Asaras žauduši,

Modināt jauduši

Tos, kuri snauduši,

Priecu tiem pauduši —

Meistars jums tuvuir,

Laimi jums šķir!

Aiz pilsētas vārtiem

V i s v i s ā d i  ļ a u d i s  iet pastaigāties.

DAŽI AMATNIEKUzeĻĻi

Kurp iesat pa totaciņu?

CITI

Uz mediniekunamiņu.

PIRMĒJIE

Un mēs uz dzimām gribamiet.

KĀDS AMATNIEKA ZELLIS

Uz upes muižu jaukāk būs, man šķiet.

OTRAIS

Bet ceļš ir slikts uz turieni.

OTRĒJIE

Un tu kur paliksi?

TREŠAIS

Es iešu,kur tie citi iet.

CETURTAIS

Vissmalkāk Kalna ciemā, dieva vārds!

Tur glītas meitas, alus gārds

Un pirmās šķiras kaušanās,es saku

PIEKTAIS

Tu pārgalvi, vai nerimsies?

Vai trešo reizi tevim āda niez?

Es turpu neeimu, man tur par traku.

KALPONE

Nē, nē! Man jābūt mājās, vesela!

OTRĀ

Lūk, tur viņš stāv, kurp tu tā skriedama?

PIRMĀ

Bet kas tad manim tiek no viņa?

Viņš tik pie taviem sāniem iet,

Tik tevi vedina viņš diet.

Gar taviem priekiem kāda mantur ziņa?

OTRĀ

Bet sproggalvīts jau teicās līdzibūt,

Un tas priekš tevis taču jūt.

STUDENTS

Edz, brašas meitas, tek kā paipaliņas,

Nāc, brāli, pavadīsim viņas.

Kad ir tik alus, pīpe, tabaka

Un koša meita, ko vēl labāka?

PILSOŅU MEITA

Nu paskat tādus zeņķus vien!

Vai tā nu nava kauna lieta?

Tiem smalkā sabiedrībā būtu vieta

Un, lūk, tie tādām pakaļ skrien.

OTRAIS STUDENTS

(Uz pirmo.)

Jel pagaid', ko mēs skrienam tā kā dzīti?

Tur divi skuķi nāk, lūk, cik tie glīti!

Tā viena dzīvo manim netālu,

To meiteni es labprāt ieraugu,

Lai viņas lēniem soļiem pienākklātu,

Tās paņems līdzi mūs ar mīļu prātu.

PIRMAIS

Nē, brāl! Es labāk esmu brīvībā.

Nāc aši, ka mums medījums tiek rokās.

Kas istabas prot izpost sestdienā,

Tai svētdien puisi apglaust arī sokas.

PILSONIS

Nē, jaunais birģermeistars manim netīkas!

Kopš amatā, tam lielas iedomas!

Ko viņš priekš pilsētas gan dara?

Vai netiek ļaunāk katru dien'?

Mums tikai klausīt, viņam jau tā vara,

Un maksāt, vairāk maksāt tik arvien.

NABAGS

(Dzied.)

Cienkungi, kundzes laipniem smaidiem,

Kas jūs tik jauki tērpušies,

Ak, klausaties uz maniem vaidiem,

Vai sirds jums neiežēlosies?

Ak, neļaujat man gausties lieki;

Tik tas ir laimīgs, kas var dot.

Šo dienu katram savi prieki, —

Mans prieks, kad vēders maizi rod.

CITS PILSONIS

Tik mīļš man nau nekas pa svētdienām

Kā gudri triekt par briesmām un par kariem,

Kad tāļi turkos, tur aiz robežām,

Tie ļaudis kaujas lieliem bariem.

Pie loga atsēdies, dzer glāzīti,

Pa upi kuģi lēni slīd uz ostu;

Tad vakarā nāc mājās priecīgi

Un svēts mieru, sodi kara postu.

TRESAIS PILSONIS

Pa manim, kaimiņ, lai tā notiekas!

Lai tie vai kaklus nolaužas

Jeb vai uz pašas galvas stājas,

Kad tik pa vecam paliek viss še mājās!

VECENE

(Uz pilsoņu meitām.)

Vai redzi, jaunkundzes! Kā uzcirtušās!

Nu, kā lai neiemīlas brūtgāni? —

Ko jūs tik lepnas? Paskati!

Jo man būs jāgādā, ko jūs sev vēlējušās.

PILSOŅU MEITA

Nāc, Agate! Mums vajag sargāties

Ar tādām burvēm kopā rādīties!

Pa jaungadu, kad taisni pusnaktsbija,

Tā brūtgānu man skaidri parādīja.

OTRĀ

Man viņa to rādija spogulī:

Es ieskatījos staltā kareivī,

Nu tik pēc viņa acis apkārt raidu,

Bet vēl es viņa nesagaidu.

ZALDĀTI

(Dzied.)

Pilis, kas stalti

Skatās pār lejām,

Skuķes ar lepnām,

Nicīgām sejām, —

Viņas sev iekarot

Laime man šķiet!

Pārdrošam nodomam

Uzvara zied!

Skanīga taure

Laukā mūs raida —

Vai nu mūs prieki,

Vai nāve tur gaida.

Tā tik ir vētraina,

Kustīga dzīve!

Pilīm un meitiņām

Uzbrukt mums brīve.

Pārdrošam nodomam

Uzvara zied!

Tālāk bez rūpēm

Zaldāti iet.

(Zaltdātinoiet. )

F a u s t s  u n  V ā g n e r s.

FAUSTS

Jau strautiņi čalo no ledus brīvi

Caur ziedoņa smaidiem dzīvība modās;

Pa ielejām zaļo un cerība rodas!

Un vecene ziema, apnīkstot dzīvi,

Uz kalniem un gravām atpakaļ dodas.

Gan nespēka dusmās tā tiecas brāzt

Pār zaļajām pļavām vēl krusas šalti;

Bet saulīte steidzas tās valstību gāzt

Un necieš, ka spīd kaut kur vēl sniegbalti.

Tā visu veido un dzīvību raisa,

Kas ziedonim tūkstošām krāsu tā maisa;

Bet ziedi vēl pilnam nau plaukuši,

To vietā tai puškoti cilvēki.

Jel pagriezies nu uz šo pakalnu,

Tur noskaties lejā uz pilsētu,

Kā visi tur raibā ņudzeklī jaucas,

Iz biezajiem, mitrajiem mūriem tie spraucas,

Ikkatris šodien puškoties traucas;

Tie svin, ka tas Kungs ir uzcēlies,

Jo paši tie līdzi modušies

Un steigusies atstāt smacīgās telpas,

Kur viņi pie vienmuļa amata

Zem zemajiem griestiem slāpa bez elpas;

No netīru ielu šauruma,

No baznīcu drūmā tumšuma

Tie atspirgst pie saulītes spožuma.

Skat vien, cik ātri ļautiņu bari

Pa dārziem un laukiem izdalās;

Cik upe vien stiepjas plati un gari,

Pa viņu laiviņas jautri šūpojas;

No krastmalas pēdējā atšķiras

Tik pilna, ka tikko pār ūdeni paceļas mala.

Un pat uz kalna tāļajā gala

Vēl krāsainas drēbes redzamas.

No sādžas atskan prieka balss jo skaļa,

Kā pašās debesīs tur līksmojas,

Pie priekiem lieli, mazi piedalās:

Še cilvēks esmu es, še tādam būt man vaļa.

VĀGNERS

Ar jums tā kopā visur staigāt ietu,

Jo tas man, doktor, lielais gods un prieks;

Bet viens es nenāktu gan uz šo vietu,

Es visam prastam esmu ienaidnieks.

Pret čīgošanu šo un kliegšanu

Es sajūtu bezgala riebumu;

Tie maļas, it kā velns tos dīdītu,

Un sauc par dziesmām to un līksmību.

ZEMNIEKI

(Liepas pavēnī dejo un dzied.)

Uz deju puisēns taisījās;

Tas svētku drēbēs izposās

Un raibas lentas sēja.

Ap liepu ļaudis čumēja

Un trakā dejā riņķoja.

Juhhe! Juhhe!

Juhheisa! Heisa! He!

Tā visur atskanēja.

Viņš drāž uz pašuņudzekli

Un meitenei ar elkoni

Pie sāniem piegrūst manās;

Te ņiprā skuķe apgriežas

Un saka: «Rau, kāds muļķistas!»

Juhhe! Juhhe! Juhheisa! Heisa!he!

«Vai tā ir uzvešanās!»

Bet ātri viņš to rokās skauj

Un dejā sevim līdzi rauj,

Ka svārki vien tik skrēja.

Tā nosarka un satvīka,

Tik ciešāk viņš to pievilka,

Juhhe! Juhhe!

Juhheisa! Heisa! He!

Pie krūtīm krūtis slēja.

«Ak, laid, — ar savu laipnību!

Cik dažs jau savu līgavu

Nau beigās kaunā licis!»

Viņš tomērviņu pieglauda,—

No liepas tāļu skanēja:

Juhhe! Juhhe! Juhheisa!

Heisa! He!

Vēl troksnis neapnicis.

VECIS ZEMNIEKS

Kungs dakter, tas no jums ir koši,

Ka jūs mūs šodien neapsmādējat;

Tāds mācīts kungs! Vai nu nau pārsteidzoši?

Un pie mums, prastiem ļaudīm, atnākat.

Tad ņemat še to brango alus kausu,

Ko mēs ar svaigo dziru piepildām.

No viņa uzdzeram jums «dieva gausu»;

Bet ne vien slāpes dzēst jums novēlam:

Nē, cik vien iekšā še ir pilienui

Tik daudz lai dievs jums piešķir dieniņu!

FAUSTS

Es dzeru to uz jūsu veselību,

Par visu saku daudzreiz pateicību.

(Ļaudis salasās ap viņu.)

VECIS ZEMNIEKS

Patiesi labi, ka jūs atnācāt

Reiz ar uz mūsu prieku dienu,

Jo bēdu laikos jūs arvienu

Tik mīļi par mums gādājāt!

Dažs labs vēl tagad vesels dzīvo,

Ko jūsu tēvs reiz paglāba,

Kad to no drudža guļas izcēla

Un apspieda šo sērgu sīvo.

Jūs arī, toreiz vēl it pajauns virs,

Vai visos slimo namos iekšā bijāt,

No turienes cik līķu izvadījāt,

Bet pats jūs palikāt no sērgas tīrs.

Priekš mums jūs daudz ko izcietāt, paties'!

Kas citiem palīdz, to jau paglābj dievs!

VISI

Lai dievs jūs ilgi uztur veselu

Par sargu mums un glābēju!

FAUSTS

Tur augšā — tam tik nākas gods,

No viņa vien tiek glābiņš dots.

(Iet ar Vāgnerutālāk.)

VĀGNERS

Kas tevim, lielais vīrs, nau jāsajūt,

Kad pūlis tevim tādu cienu rāda!

Cik visai laimīgam tam vajag būt,

Kam gara darbs tik lielu slavu gādā!

Tēvs dēlam rāda tevi, garām ejot,

Tie visi prasa, spiežas vienā blindā

Un piepeši beidz spēlēt, dejot;

Tev tuvu pienākot, tie sastājrinda,

Un, cepurēm pa gaisu skrejot,

Daudz netrūkst, un tie ceļos nokristu,

Kā saņemdami svēto mielastu.

FAUSTS

Līdz viņam akmenim vēl vienu paņēmienu!

Tad varam atpūzdamies laiku kavēt.

Tur domās sēdēju es dažu dienu

Un ņēmos karsti dievu lūgt un gavēt.

Es cerēju tad stiprā ticībā,

Ka manas asaras un gaudas veiktu

Tur viņu debess augstībā,

Lai tas šo nikno mēri beigtu.

Un pūļa uzslava, ko tu šedzirdi,

Man ausīs skan kā izsmieklis,

Kaut lasītu tu dziļi manim sirdī,

Cik maz to tēvs un dēls ir pelnījis.

Mans tēvs bij vīrs ar saviem tikumiem,

Bet dabu tas ar viņas likumiem,

Kaut arī cītīgi to pētīja,

Tik visai savādi vēl saprata.

Viņš, devies biedrībā ar adeptiem,

Pa melno ķēķi strādāja,

Un tur pēc garu gariem receptiem

Tas zāles kopā maisīja.

Pie lauvas sarkanā kā precinieka sēja

Tur lilju siltā peldū laulībā,

No viena trauka otrā abus lēja,

Kā kāzu gultā, uguns karstuma;

Un beigās raibās krāsās vizoša

Tad glāzē jaunā karaliene atspulgojās.

Tās bija zāles, — slimie apmira,

Kas zin, vai viens jel veseļojās?

Tā mūsu sabrūvētā elles dzira

Šī apgabala kalnos, ielejas

Daudz niknāki par mēri plosījās.

Vai tūkstoši no manām zālēm mira —

Un manim tagad jāskata,

Ka drošos slepkavus vēl godina.

VĀGNERS

Kas jums tur daudz ko jābēdājas?

Vai krietnis vīrs jau diezgan nedara,

Kad tas pie mākslas, ko tam uzdeva,

Tik uzcītīgi klātu stājas?

Kas tēvu cienī jau no jaunības,

Tas mācīties no viņa nenoliegsies;

Kas, būdams vīrs, pats vairo zinības,

Tā dēls pēc mērķa augstāka vēl sniegsies.

FAUSTS

Ak, laimīgs tas, kas vēl nau beidziscerēt

Iz viņas maldu jūras augšām tikt!

Ko nezinām, tas īsti spētu derēt,

Kas pazīstams, to nezinām kur likt.

Bet. lai šī jaukā acumirkļa baudu

Mēs neapēnojam ar skumju jaudu!

Lūk, tur, kā vakarsaule izlej zeltu

Pār viņam mājām zaļās ielejās.

Tā grimst un izzūd, diena nobeidzas,

Prom viņa steidz, lai jaunu dzīvi celtu.

Kaut spārni būtu man! — Es nerimtu,

Tai līdzi, vienmēr līdzi lidotu!

Es redzētu, ka mūža blāzma staro,

Ka zeme man zem kājām klusa kļūsti

Ka lejas dus un kalni liesmās garo,

Un sudrabupe zelta viļņiem plūst.

Un manā gaitā — dievišķi tā strauja —

Tad mani nekavētu kalni, klints nn krauja,

Līdz kamēr jūra — saules siltos krastos —

Kā brīnums maņu acu priekšā rastos.

Jau beigas, liekas, dieve jūrā grimst,

Bet manī atkal jauna dziņa dzimst,

Es viņas mūža gaismā steidzos iekšā,

Aiz manis nakts, un diena. manā priekšā,

Par mani debess, viļņi man zem kājām.

Bet jaukais sapnis gaist, jau sauleriet.

Ak, mūsu miesas ir par vājām

Ar gara spārniem līdzi gaisā skriet.

Bet ilga tevim iedzimta,

Tā augšup doties cilā tavu sirdi

Kad cīruli tu skaļi dziedam dzirdi

Pār tevi zilā debess plašumā,

Kad pāri stāviem priežu augstumiem

Ar plašiem spārniem ērglis lidinājas

Un pāri laukiem, pāri ezeriem

Steidz dzērvju bari meklēt savas mājas.

VĀGNERS

Cik untumains es arī dažreiz biju,

Bet tādas dziņas nekad nemanīju.

Tik mūžam laukus skatīt apniktu;

Es putnam viņa spārnus neskaužu.

Kas gluži cits, kad gara prieki smaida,

No grāmatas uz grāmatu mūs raida!

Cik jauki ziemas vakari tad ir,

Kā līksma dzīve visas miesas silda!

Un, ak! — ja retu pergamentu vaļā šķir,

Tad it kā debess laime sirdi pilda.

FAUSTS

Tev dots tik vienu dziņu samanīt;

Tu laimīgs, nepazīdams otrās varu!

Ak, manās krūtīs divas dvēsles mīt,

Un viena ved ar otru sīvu karu;

Pie zemes viena kaisli pieķeras

Un mīļo pasauli un viņas dzīvi;

No pīšļiem otra spēji paceļas,

Kur zvaigžņu sfērās gari mājo brīvi.

Ak, gari, ja jūs augšā esat,

Starp debesīm un zemi lidojat,

No zelta mākoņiem tad nokāpjat

Un mani prom uz jaunu dzīvi nesat!

Jā. kad jel burvju mētelis man būtu,

Kas svešās zemēs mani pārceltu,

Par visiem dārgumiem to nedotu,

Laiman vai karaļpurpurs solīts kļūtu.

VĀGNERS

Ak, nesauc pēc šī pazīstamā bara,

Kas tvaiku strāvā apkārt tevimgriežas,

No visām pusēm virsū spiežas

Un ļaudīm daudzkārtīgas raizesdara.

No ziemeļiem tu jūti aukstu pūsmu,

Ka tev, kā asām bultām dzeltam, salst;

No rītiem viņi nāk ar sausu vējugrūsmu,

Un tevim krūtīs plaušas kalst;

No dienvidiem — tie dveš iz tuksnešiem,

Ar karstu svelmi visu izdedzina,

No vakariem — kaut arī atveldzina,

Tad? plūdus raida pāri tīrumiem.

Mums paklausīgi, ātri steidz tie klātu,

Lai posta tīklos tad mūs valdzinātu,

Tie teicas pašas debess sūtīti

Un melo, smaidot it kā eņģeļi.

Bet iesim! Vakars jau ir apmeties,

Top vēsi, un pār zemi migla klājas!

Cik patīkami sēdēt mājās.

Bet ko jūs stāvat tā un brīnaties?

Kas krēslā saista jūsu vērību?

FAUSTS

Lūk, melnais suns, kas tek pa laukumu!

VĀGNERS

Es redzu gan, bet kas tad mums tur bēdas?

FAUSTS

Vai neko sevišķu tu nemani?

VĀGNERS

Es redzu vienkārši tik pūdeli,

Kas meklē sava kunga pēdas.

FAUSTS

Skat, kā viņš lenkdams lokā ap mums skrien

Un tuvāk pienāk, tuvāk tik arvien.

Ja nemaldos, tur uguns švītra spīd,

Kas viņa tekai visur pakaļ slīd.

VĀGNERS

Es varu izšķirt tikai melnusuni;

Jums laikam acis kļūdās ar to guni.

FAUSTS

Man šķiet, viņš savelk maģiski un klusi

Visapkārt cilpas, lai mūs saistītu.

VĀGNERS

Es redzu skraidām to pa vienu,otru pusi,

Kā nemierā, kad nerod saimnieku.

FAUSTS

Loks šaurāks top, viņš klātu nāk!

VĀGNERS

Vai redzi pats, ka suns, kur te nu spoki!

Viņš lumstās klāt, kā daždien suņi māk,

Uz zemi gulstas, lec, — viss suņa joki!

FAUSTS

Nāc šurpu, pūdeli, mums līdzi tec!

VĀGNERS

Kāds jocīgs lopiņš, kā viņšlec!

Vai ej, vai stāvi, viņš pie tevis sienas,

Kad uzrunā, tad tūdaļ augšup slienas;

Tik nomet ko, viņš pienes to tūlīt,

Pēc koka ūdenī to vari dzīt.

FAUSTS

Tev taisnība; es arī nerodu

No gara še nekā, tik dresūru.

VĀGNERS

Uz suni, zināms, krietni audzinātu,

I mācīts vīrs var turēt labu prātu.

Viņš pelna, ka tu viņu pieņēmis;

Kāds students to būs laikam mācījis.

(Viņi ieiet pilsētas vārtos.)

Studiju istaba

F a u s t s ienāk ar p ū d e l i.

FAUSTS

Es atstāju nu druvas klusas,

No nakts un tumsas pārklātas,

Kas svētām šausmām ceļ izdusas

Mums dvēslē dziņas augstākas.

Jau krūtīs kaislais nemiersrima

Ar saviem cīņu negaisiem,

Un maiga mīlestība dzima

Uz dievu un uz cilvēkiem.

(Pūdelis skraida nemierīgišurp un turp.)

Vai nebūsi mierīgs tu, pūdel, ko skraidi?

Un durvju slieksni tā apošņā?

Liecies aiz krāsns, ko tu vēl gaidi —

Tur vari tu dusēt mīkstākā spilvenā.

Tu laukā uz ceļa, mums līdzi skriedams,

Mums kavēji laiku lēkdams un riedams

Un tagad par viesi vari še palikties,

Tik rātni un klusi kā tāds arī uzvedies.

Kad istabiņas Šaurā telpā

Spīd lampa maigā gaišumā,

No jauna spirgtums rodas elpā,

Sirds nāk ar sevi saskaņā.

Tad domu bari spārnos ceļas

Un cerība mums atkal zied;

Turp steigties ilgas deg un sveļas,

Kur dzīves avots mūžam riet.

(Pūdelis arvien nemierīgāks.)

Neņurdi, pūdel, kad svētas jausmības tver

Dvēseli man un caur krūtīm man lejas,

Tavas kustoņa skaņas ne visai še der,

Mēs raduši esam, ka cilvēki smejas

Par visu, ko viņi tik nesajēdz,

Ka viņi visu jauku un labu,

Kas viņiem par augstu ir, nopaļātmēdz;

Vai suns ar grib izrādīt cilvēka dabu?

Bet, akl — kā spirdzinošais miers jaunīkst,

Un jausmība vairs neveldzina krūti;

Kamdēļ tik ātri dzīvais avots sīkst

Un tu no jauna slāpes jūti?

Es manīju daudzreiz tā sirdi spiežam, —

Bet lai šo trūkumu mēs novēršam,

Uz debesīm mēs savas acis griežam,

Pēc parādības tur mēs meklējam.

Un kur gan jaukāki vēl liesmo tā

Nekā še, svētā Jaunā derībā?

Gars mani dzen, lai palūkoju

Es viņas grieķu pirmtekstā

Un mīļā tēvu valodā

Tad oriģinālu pārtulkoju.

(Viņš atšķir lielu grāmatu un taisās sākt.)

Stāv rakstīts: «V ā r d s  bij sākumā!»

Še stomos jaul — kā lai es tāļāk tieku?

Vai lai uz  V ā r d u  tādu svaru lieku?

Kā citādi to izteikt jādomā.

Ja es no gara īsti tieku pacilāts, —

Tad rakstīts stāv, ka sākumā bij P r ā t s.

Bet pārdomā vēl labi iesākumu,

Ka neizdari misējumu!

Vai Pr ā t s ir tas, kas cēla pasauls ēku?

Vai sākumā lai labāk neliek S p ē k u?

Bet, pirms vēl spalva rindu rakstīt sāk,

No jauna manim šaubas nāk…

Man palīdz gars, es redzu padomu:

Un «sākumā bij D a r b s»,es rakstīšu!

(Pūdelis rej un kauc.)

Kad gribi še istabā palikties,

Pūdeli, mierīgi izturies!

Ja tu vēl riesi, ja tu vēl kauksi,

Nopietnu darbu manim jauksi,

Es tevi ilgāk še neciešu!

Vai nu es — vai tu?

Viens lai atstāj šo istabu!

Ne labprāt kā saimnieks izraiduviesi;

Bet durvis jau vaļā, ja neklausi,iesi –

Bet ko es redzu? — Kas tad tas?

Vai tikai neviļ mani skati?

Tas izliekas tīri pēc burvības.

Ka stiepjas mans pūdelis gari unplati!

Viņš izceļas augdams augumā,

Vairs nau nemaz suņa izskatā!

Tik liels jau kā nīlzirgs! Lūk, kāduķēmu

Uz mājām es sevim līdzi ņēmu!

Griež zobus, un acis deg liesmaini!

A, tu man vaļā vis netiksi!

Priekš tāda puselles dzimuma

Der Zālamana atslēga.

GARI

(Ejā.)

Iekšā viens mūsējais tverts!

Sargaties! paliekat nostu

Vecaiš velns tur ķerts,

Laužas kā lapsa pa sprostu!

Uzmanat Uzmanat!

Lidojat šurpu!

Lidojat turpu!

Vaļā tikt palīdzat.

Neatstājat to viņa saitēs,

Ja kāds izraut to var!

Viņš jau mums līdzēja ar

Visādās likstās un kaitēs.

FAUSTS

Kā nezvēru novērst, es vārdus zinu;

Lai četrus elementus pirms minu:

Zalamanders lai kaist,

Undēne lai lokās,

Zilfe lai gaist,

Rūķis lai mokās!

Dabu kas neizprot,

Kas nevar izskaidrot,

Kā viņas vara

Rada un dara,

Tam garu valstība

Mūžam nau padota.

Izgaisdams liesmāsdedzi,

Zalamander!

Šļācoši kopā teci,

Undēne!

Zvaigznes krāšņumāspīdi,

Zilfe!

Palīdzi katru brīdi, -

Incubus! Incubus!

Parādies, iznāci! Diezgan būs!

Neslēpjas zvērā

Visi šie četrēji.

Mierīgi guļ viņš un neņem to vērā;

Vēl viņš nau ievainots sāpīgi.

Vai tu vēl gaidi?

Būs jālieto citādi spaidi.

Ja tu, neģēli,

No elles izbēdzi,

Šo zīmi tad skati,

Kuras priekšākrīt

Visi, kas tumsībā mīt!

(Tura krusta zīmi priekšā.)

Jau nezvēram saceļas sarainiemati.

Tu, elles dzimums, vaivari tu ciest,

Šurp savas negantās acisgriezt

Uz viņu, ne mūžam dzimušo,

Uz viņu, neizsakāmo,

Caur visām debesīm plūstošo,

Pie krusta ziedzīgi caururbto?

Aiz krāsns, visšausmīgāk pieaugot,

Viņš ziloņa lielumā kļūst,

Vai visu telpu jau ieņemot,

Tas vēršas un miglā plūst.

Vai tu gribi līdz griestiem sniegties?

Tev zemē pie manām kājām būs liekties!

Par velti es nedraudu tevim, šķelmi,

Es tvīcēšu tevi ar svētuguns svelmi!

Negaidi

Trīskārtīgi kvēlošo uguni!

Nelūko

No manām mākslām visstiprāko!

(M e f i s t o f e l s, miglai zūdot, iznākiz aizkrāsns ka ceļojošs sholasts.)

MEFISTOFELS

Kam troksni celt?kas jums par vajadzību?

FAUSTS

Skat vien, no pūdeļa kas izlobās!

Kāds sholasts? Vai par to nau jāsmejas!

MEFISTOFELS

Es kungam saku savu padevību!

Jūs mani tiešām krietni sviedrējāt!

FAUSTS

Kā tevi sauc?

MEFISTOFELS

Cik sekli jautājat

Priekš tāda, kas jau vārdus visai nonicina,

Kas visu ārišķu no sevis attālina,

Tik vielu būtnē dziļi pētīt zina.

FAUSTS

Pie jums, jūs kungi, katris prot

No vārda jūsu būtni izburtot.

Kāds jūsu darbs, var sajēgt lēti,

Ja jūs par nelabajiem, meļiem apzīmēti.

Kas tu?

MEFISTOFELS

No viņa spēka daļa es,

Kas ļaunu vienmēr grib un labu vienmēr nes.

FAUSTS

Un kāds šis mīklas atminējums būtu?

MEFISTOFELS

Es esmu gars, kas visu liedz un peļ!

Un, tiešām, viss, kas rodas un kas zeļ,

Ir vērts, ka atkal nebūtībā grūtu.

Vislabāk, ja nekas ij nerastos.

Tā viss, ko saucat jūs par ļaunu,

Par postu, grēkiem un par kaunu, —

Ir īstais lauks, kur darbojos!

FAUSTS

Tu, daļa būdams, vesels stāvi še?

MEFISTOFELS

To teicu tevim pilnā patiesībā.

Tik cilvēks, sīkā nelgu pasaule,

Par visu turas drošā pārgalvībā.

Tās daļas daļa es, kas pirmāk visa bija,

Tās tumsas daļa, kas sev gaismu dzemdēja,

To lepno gaismu, kura, nakti mākdama,

Gandrīz vai valsti viņai nolaupīja.

Bet velti, — cik pēc tā ar viņa rauga dzīties,

To miesas vienumēr pie sevis sien,

No miesām plūstot, daiļa miesās vien,

Tai miesas smagums neļauj attīstīties:

Tā, ceru es, vairs ilgi nevilksies,

Un viņa līdz ar miesām bojā ies.

FAUSTS

Nu zinu tavu goda uzdevumu!

Tu maz ko iespēj postīt lielumā

Un ņemies tādēļ strādāt mazuma.

MEFISTOFELS

Maz gan ar to ir panākumu.

Šo nieku veikt, šo smieklu pasauli,

Kas nebūtībai pretim stājas,

Bij velti visi mani pūliņi,

Man vienmēr nelabi ar viņu klājās»

Ar viļņiem, aukām, tricēm, ugunsgrēku

Es neiespēju sagrauzt zemes ēku!

Ar lopu, ļaužu sugu es pavisam slēgā,

Tai piekļūt nezina nekādā jēgā.

Cik ar caur manu roku kapā krita,

Vis jaunas, svaigas asins dzīslās rita.

Vai trakam jātop! — mūžam iet šī gaita,

No gaisa, zemes, ūdens dziļuma

Dzimst dzīves dīglīši bez skaita,

No silta, auksta, sausa, velgana!

Tik uguni vēl sevim paglābu,

Bez tā nekas man īpašs nebūtu!

FAUSTS

Bet spēka strāvas mūžam možas

Bez gala rietēt neapnīkst,

Un veltos draudos un bez nožas

Tev saltā roka zemē slīkst!

Tu ērmots gars, kas dzimis peklē,

Ej sevim citu darbu meklē!

MEFISTOFELS

Tas tiešām labi jāpārdomā;

Par to vēl runāsim, es ņemšu omā!

Vai šoreiz varu atvadīties?

FAUSTS

Kas tev tur sevišķi vēl jāprasās?

Es mācījos ar tevi iepazīties;

Tu vari nākt, kad tevim patīkas.

Še logs, še durvis, še ar skurstenis,

Tur vari brīvi atstāt tu šo vietu.

MEFISTOFELS

Man jāatzīst, kāds sīciņš kavēklis

Man neatļauj, ka projām ietu —

Tas krusts, ko tu uz sliekšņa uzvilki.

FAUSTS

Vai lietuvēna krusts tur tevi savaldzina?

Tad, elles dēls, jel pasaki,

Kā iekļuvi? Kas tevi šurpu dzina?

Kā varēja tāds gars tā piekrāpties?

MEPISTOFELS

Lūk, jūs to krustu vāji uzvilkuši:

Tam āra stūri — tikai skataties —

Jūs esat drusku vaļā atstājusi.

FAUSTS

Tas laimīgs ķēriens, tiešām prieks!

Tu tagad būtu nu mans cietumnieks?

It nejauši tas atgadījies.

MEFISTOFELS

Kad pūdels ieskrēja, viņš nebijapskatījies;

Nu lieta rādās citāda,

Jo velnam aizkrustota izeja.

FAUSTS

Bet kādēļ tad tu neizej caur logu?

MEFISTOFELS

Mums, velniem, likums uzliek tādu slogu

Ka mums t u r jāiziet, kur nākuši;

Mēs nākot brīvi, ejot saistīti.

FAUSTS

Vai likumiem pat elle pārvaldīta?

Tas brangi, tad jau noslēgt varētu

Ar jums, jūs kungi, drošu līgumu?

MEFISTOFELS

Tā daļa, kura tevim apsolīta,

Tev pilnā mērā dota kļūs.

Bet neiet jau, ka to tik īsi beigtu,

Tas citā reizē jāpārrunā būs;

Bet šoreiz pazemīgi lūdzu jūs

Nu atlaist mani, lai es projām steigtu.

FAUSTS

Jel paliec drusku, kam tev jāsteidzas?

Mēs kādu vārdiņu vēl parunātu.

MEFISTOFELS

Laid tagad vien! — Es drīzi būšu klātu,

Tad vari jautāt, cik tev patīkas.

FAUSTS

Es neesmu pēc tevis medījis,

Tu pats jau līdi manos slastos.

Lai velnu tura, kas to noķēris!

Ne lēti vairs tāds atgadījumsrastos.

MEFISTOFELS

Ja patiku ar to es tevim daru,

Tad drusku vēl pie tevis palikt varu.

Bet tad, lai laiks mums jautrāk paietu,

Ļauj, ka tev savas mākslas izrādu.

FAUSTS

Bet gādā ar, ka viņas jaukas būtu!

Ne visai labprāt garu laiku jūtu.

MEFISTOFELS

Mans draugs, šī īsā stundiņa

Daudz vairāk tavas jūtas saldīs

Kā visa vienmuļīgā gadskārta.

Ne tukšas ēnas tevi maldīs,

Kad maigi gari tavas acis lolos

Ar vizmu ainām mirdzošām

Un ausis tev ar skaņām burvīgām.

I tavai osmai, garšai iztikt solos

Un beidzot jūtām, visai vēlīgām.

Mēs visi kopā še, lai tūliņ sākam,

Mēs savas mākslas sen jau mākam!

(Garu koris sāk dziedāt.)

GARI

Drūma un spiedoša

Velve, nu gaisti!

Rītausa ziedoša, —

Liegi un skaisti

Gaismiņu laisti!

Mākoņu strēles

Vēji lai klaida!

Zvaigznīšu kvēles

Atkal lai smaida!

Saulīte maigā

Laipnākā vaigā

Dienvidū staigā,

Debesu dēli,

Mirdzošie tēli.

Lejup lai liecas!

Ilgas jau žēli

Aizsniegt tostiecas.

Plīvuri spīd;

Pāri pār lejam,

Rožainām ejām

Plaši tie slīd, —

Klasi tur Milda

Mīlošos draudzē,

Sirsniņas silda,

Mīļi tos saudzē, —

Vīnogu vītas

Apkārt tiem tītas…

Vīnsula pilda

Spiežamos traukus,

Putoša salda,

Plūstot bez valda,

Izgravo laukus,

Strautiņos šķeļas,

Dimantus skalo,

Aizkalnos čalo,

Ezeros veļas. —

Viņiem ap malām

Putniņi bariem

Slāpes sev dzeš;

Spārniņus pleš,

Saulītes stariem

Uz viņām salām,

— Jūrā kas zvīgo —

Līdzi tie līgo;

Gavilēs skaļās

Ļaudis tur smejas,

Ielejās zaļās

Līksmojas dejās,

Pulki tur pļavās

Svabadi rīst,

Izdalās, klīst

Kalnos un gravās,

Ezeros slīst,

Lido un trauc;

Visi tie brīvi

Tiecas uz dzīvi,

Zvaigznes kur laistās,

Mīloši saistās,

Turpu tos sauc.

(Viņiem dziedot, Fausts pamazāmir iemidzis.)

MEFISTOFELS

Viņš guļ! Jūs mīļie, maigie zēni,

Jūs viņu miegā iedziedājāt lēni!

Man par šo koncertu jums jātencina.

Tu n'esi vīrs, kas velnu turēt zina!

Tam saldus sapņus priekšā tēlojat

Un maldu jūrā viņu greiadējat!

Bet, lai šī sliekšņa burvību es lauztu,

Man vajag žurku, kas šo krustu grauztu.

Nau ilgi jādairās ar pesteļiem,

Tur pagrab — viena sadzirdjau iz bara.

Es, kam par pelēm, žurkām, rupučiem,

Par mušām, blaktīm, utīm, vara –

Es pavēlu tev, ka tu ārā nāktu

Un te šo slieksni apkrimst sāktu,

Tiklīdz kā elju nolieku —

Te tā jau klāt ar vienu lēcienu!

Tik ātri steidzies! — Zīme; lūk, še malā,

Laid zobus iekšā pašā krusta galā!

Vēl kodienu, tad arī pietiksies! —

Nu sapņo, Faust, līdz kamēr redzamies!

FAUSTS

(Atmozdamies no miega.)

Tad atkal cerība ir pievīluse?

Un garu parādība izzuduse.

Man sapnis velnu priekšā tēloja!

Iz istabas man pūdels izbēga.

Studiju istaba

F a u s t su n  m e f i s t o f e l s.

FAUSTS

Tur klauvē? … Iekšā! — Kas man atkal mierujauc?

MEFISTOFELS

Tas es!

FAUSTS

Nāc iekšā!

MEFISTOFELS

Trešoreiz vēl sauc!

FAUSTS

Tad iekšā!

MEFISTOFELS

Tā tu manim patīcies.

Mēs, cerams, satiksim! Es biedris labs tev būšu!

Jo, lai es aizdzītu tev nelādzīgo dūšu,

Kā smalkais kavalieris es še ieradies

Ar sarkansamta, zeltā šūtu uzvalku,

Pār pleciem stīva zīda mētels, galvu

Sedz manim cepure ar gaiļa spalvu,

Pie sāniem nesu garu, smailu zobenu —

Un tagad padomu tev dotu

Tik ātri tāpat ietērpties,

Lai tu, no saitēm vaļā raisījies,

Reiz brīvā dzīvē uzdzīvotu.

FAUSTS

Ko tas lai der? Ak, visos uzvalkos

Es zemes šaurās dzīves slogu jūtu.

Par vecu esmu, lai tik līksmotos,

Par jaunu, lai bez vēlēšanās būtu.

Ko zeme man spēj dot? Pēc kā vēl dzīties?

«Tev atsacīties būs! — tik atsacīties!»

Šī ir tā mūža dziesma, kura nevarrimt

Bez apstāšanās katram ausi dimt,

Kas visā dzīvē katru brītiņu

Mums priekšā ķērc ar balsi riebīgu.

Ar šausmām vien es pamostos norīta,

Vai rūgtas asaras man gribas liet,

Kad jāredz man, ka diena nāk un iet:

Neviena vēlēšanās netiek piepildīta,

Kas iepriekš jau ikkatru prieka jausmu

Man māc ar ietiepīgu kritiku

Un nāvē možā gara darbību

Ar tūkstoš mēdītāju ķēmu. drausmu.

Kad nakts ar tumšiem spārniem zemisedz,

Ar bailēm liekos savās cisās;

I tad man miera nau, — sirds iepriekšredz,

Ka baigos sapņos būs tai jāizmisas.

Tas dievs, kas dzīvi manās krūtīsrada,

Kas spēj līdz pamatiem to saviļņot,

Viņš visus manus spēkus vada,

Bet nevar tiem uz āru ceļu dot.

Tā dzīve apnīkst, man mans mūžs parnastu, -

Jo ātrāk vēlējos, lai nāvi rastu.

MEFISTOFELS

Un tomēr retam ir pie nāves patikas.

FAUSTS

Ak, laimīgs, ko pēc spožas uzvaras

Tā puško asiņainiem lauru kroņiem,

Ko, pārsteidzot pēc straujas dejas joņiem,

Tā rod pie mīļas meitiņas!

Ak, kad es augsto garu skatīju,

Kam pārņemts, satriekts nāvē neslīku!

MEFISTOFELS

Bet kas gan viņu nakt' pēc kausa ķēra —

Un tomēr brūno sulu neizdzēra?

FAUSTS

Tev spiegošana, liekas, lielais prieks?

MEFISTOFELS

Es zinu daudz, kaut neesmu viszinātnieks.

FAUSTS

Ja mani reiz iz izmisuma šausmām

Ar varu kādas skaņas izrāva,

Ja krūtīs bērnu dienu atmiņa

Man atmodās no viņu saldām pausmām,

Tad visu apberu ar lāstiem,

Kas dvēsli māņu tīklos valdzina!

Šai bēdu lejā viņu vilina

Ar maldu vizmām un ar glaimu stāstiem!

Jau iepriekš lādu augsto iedomību,

Ar kuru gars pats sevi apmānās!

Es lādu spožo maldu parādību

Kas prātiem kairinoši uzmācas!

Es lādu tukšos sapņu vizekļus

Par vārda nemirstību un par slavu!

Es lādu visu, ko vien nosaucam parsavu,

Kā sievu, bērnus, mājas, tīrumus!

Es lādu mamonu un viņa naudu,

Kas drošos darbos ved mūs uzstāties

Vai — mudinot: uz laisku baudu —

Liek mīkstos spilvenos mums slaistīties!

Lāsts vīna sulai, kuru dzeram!

Un tevim, saldais mīlestības glāsts!

Lāsts visam, ko vien ticam, uz ko ceram!

Pār visu gļēvai pacietībai lāsts!

GARU KORIS

(Neredzami dzied.)

Vai! Vai!

Kam bij izpostīt!

Tev daiļo pasauli

Ar spēcīgu roku?

Tā gāžas, tā krīt!

Tu, pusdievs, to sasiti!

Ar asarām

Drupas nīcībā aiznesam

Un gaužam

Par dailes zudušiem tēliem.

Spēcīgais

No zemes dēliem,

Skaistāki

To atkal uzceli,

Savas krūtīs to dzīvini!

Uzpūti dzīves liesmaSr

Jauna gaita,

Straujīgi raita,

Tev atvērsies;

Rietēs no jauna dziesmas!

MEFISTOFELS

Šie maziņie

Visi manējie.

Klau, uz priekiemun darbiem mundri

Viņi aicina gudri!

Met vientuļa dzīvi,

Kur prāti. un spēkirūst!

Ej pasaulē brīvi —

Tur līksmība plūst!

Beidz sāpēm nodoties! Kur vīra drosa?

Kam ļauj, ka viņas tev kāērglis krūtisplosa?

Ar biedriem kopā, pat vissliktākiem,

Kā cilvēks jutīsies pie cilvēkiem.

Bet tās jau arī nau manas domas.

Tevi iejaukt prastajos salašņos.

Gan nau man nekādas lielaslomas,

Bet ja tu uzņemties vēlētos

Ar mani kopā dzīvi izbaudīt,

Es gatavs piederēt tevim tūlīt.

Kā biedris un ceļvedis

Es esmu tev klātu,

Un, ja izpildu tavu prātu,

Esmu tavs kalps, tavs sulainis!

FAUSTS

Un,kāda man tev jādod atmaksa?

MEFISTOFELS

Ko nu! Ar to tā steigties nevajga!

FAUSTS

Nē, nē! Es zinu velna egoista dabu,

Aiz līdzjutības tas vis labu

Tik lēti otram nedara.

Mums vajag lietu skaidri galā vest, —

Tāds kalps kā tu var mājām postu nest.

MEFISTOFELS

Es gribu š e i t a n tavā varā doties,

Bez miera, atdusas tev paklausīt;

Bet,  v i ņ ā  s a u l ē  atkal satiekoties,

Tev būs to pasu manim izpildīt.

FAUSTS

Maz bēdas man, kas viņā saulēgaida;

Ja reiz šī zeme pīšļos birst,

Vai cita vairs iz drupām nirst.

Tik šinī pasaulē man priekismaida,

Šī saule vien pār manām sāpēmstarus raida;

Ja reizi man no viņām jāšķiras,

Kas grib un var, lai notiekas.

Par to nekā es dzirdēt negribu,

Vai mīlēs tur un pazīs ienaidu,

Un vai tur sfēras viņās zvaigžņu malās

Ar apakšā un augšā dalās.

MEFISTOFELS

Ja tādi tevim uzskati,

Tad līgsim! — Šinīs dienās redzēsi

Ar prieku, kāda manas mākslas spēja.

Tev došu, ko neviens vēl neredzēja.

FAUSTS

Ko, nabags velns, tu vari dot?

Vai cilvēku un augstās dziņas viņa prātā

No tevim līdzīgiem kāds sajēgtprot?

Tev tikai barība, kas neiet sātā,

Un sarkans zelts tev, kas bez apstājas

Kā dzīvsudrabs iz rokām ritinās,

Tev laimes spēle, kura mūžam nedod laimi,

Un sievietes, kas, manim vēl pie krūts,

Jau citam skatus uzmet glaimi,

Tev gods, kas tikko debeslīksmās gūts,

Kā meteora spīdums zūd iz gaisa.

Dod augļus, kuri nevīst, pirms tosplūc,

Un kokus, kas ik dienas lapas raisa.

MEFISTOFELS

Par tādām prasībām man nau ko bīties.

Šās mantas visas lēti dabūsi.

Bet atnāks laiks, kad beigsi tāļāk dzīties

Un mīļā mierā baudīt gribēsi.

FAUSTS

Ja apmierināts reiz es laiski dusēt liktos,

Lai tūliņ pazaudēju cīniņu!

Ja tu ar glaimiem mani apmāktu,

Ka es pats sevim iepatiktos,

Ja miesas baudījums man garu veiktu:

Lai tā man diena pēdējā! Tā derēsim!

MEFISTOFELS

Nutopp!

FAUSTS

Lai notiek tā.

Ja es uz acumirkļa teiktu:

Cik jauks tu esi, paliec vēl pie manis!

Tad vari mani saitēs siet,

Tad labprāt gribu bojā iet!

Lai atskan drūmi nāves zvanis,

Tad diezgan tu man kalpojis,

Lai rādītājs tad krīt, lai pulkstens stājas,

Man mūža cēliens pagājis!

MEFISTOFELS

Tik labi apdomā, velns visa iegādājas.

FAUSTS

Uz to tev arī pilna vaļa.

Ne vieglprātīgi derēt ielaidos;

Ja rimstu, tad par kalpu nododos,

Vai tev, vai citam, — kāda man tur daļa.

MEFISTOFELS

Vēl šovakar dos daktermielasts gadījumu,

Kā sulainim man pildīt pienākumu, —

Bet vēl ko! — Visi esam mirstīgi —

Kaut pāris vārdiņu man uzraksti.

FAUSTS

Tu, pedant, gribi, lai vēl rakstu dodu?

Vai nekad nepazini vīra godu?

Vai tevim diezgan nauno mana mutes vārda,

Kad tas uz mūža dienam mani sien?

Kad pasauls strāva visu grauj un ārda, —

Vai nelaužami būtu raksti vien?!

Bet mums reiz iemājo šī pārliecība;

Kas gan no viņas lēti atradis?

Tas laimīgais, kam sirdi uzticība,

Kaut ziedos visu, — vārduizpildīs! —

Bet rakstīts pergaments ar zēģeli

Ir spoks, no kura visiem bailes.

Jau pamirst, vārds, pirms vēlto uzraksti, —

Mums āda,vaskis uzliek spailes. —

Ko ļaunais gars, no manispieprasi?

Vai varu? marmoru? vai papīri?

Vai spalvu?kaltu? — Koman izlietot?

Es tevim brīviizvēlēties ļauju.

MEFISTOFELS

Tu tūliņ visuņem parstrauju!

Kam to tā pārspīlēti iztēlot!?

Man pietiekar kaut kurulapiņu.

Tu paraksties ar asins pilienu.

FAUSTS

Nu, ja tevtiešām vairāk nevajga.

Es ar šo ķēmošanosizdarīšu.

MEFISTOFELS

Ja, asins, —tā ir sula sevišķa.

FAUSTS

Tik nebaidies?, es vārdu nelauzīšu!

Tā mana cenšanās, viss spēks mans ira,

Ko tagad tevim apsolu.

Es pārāk daudz no sevis domāju;

Man piekrīt tikai tava šķira.

Viņš lielais gars reiz mani atraidīja,

Priek? manis daba aizslēdzās.

Man pārtrūkuse domu vīja,

Sen zinātne manim atriebās.

Bez atmaņas grimstot iekš baudību dzelmes,

Lai dzesējam degošu kaislību svelmes!

Lai brīnumi, kas vēl nau izpētīti,

Iz burvju audiem tiek mums vaļātīti!

Lai gāžamies laikmetu šalkumā

Un rībošā gadību ritumā!

Lai dodamies sāpēs un baudās,

Un zūdībās, uzvarās,

Kas viena caur otru bez kārtības šaudās; —

Tik nerimu darbā vīrs parādās.

MEFISTOFELS

Es mēru nelieku, ne mērķi, kas jūs sietu,

No visa varat pabaudīt,

Ko, garām steidzot, spējat satvārstīt —

Kas vien jums patīk, lai jums labā ietu.

Bet nekaunaties, ņemat tik uz vietu!

FAUSTS

No priekiem runas nau, tu taču dzirdi!

Es gāžos reibonī un baudās — pilnās sāpju

Lai mīlot nīstu, — skumjās veldzu sirdi.

Šīs krūtis, brīvas zinātnības slāpju,

Vairs neraudzīšu sāpēm aizdarīt, —

Kas visai cilvēcei par daļu krīt,

Es sevī pašā gribu izbaudīt;

Kas augsts un dziļš, lai garā aptveru,

Tās laimi, nelaimi lai savās krūtīs leju,

Tā savu Es caur viņu izplešu

Un līdz ar viņu — galā bojā eju.

MEFISTOFELS

Tic' manim, kas cik gadu tūkstošu

Ir grauzis jau šo cieto garozu;

Dažs labs no šūpuļa līdz kapam kļuvis,

Bet veco raugu sagremot nau guvis!

Tu vari ticēt man, šī iespēja

Ir tikai dievam iedota!

Viņš mājo vienā mūza gaismā,

Mūs ieslēdzis viņš tumsas baismā,

Jums diena ir ar nakti biedrota.

FAUSTS

Bet es tā gribu!

MEFISTOFELS

To var uzklausīties!

Bet tikai viens man bailes dara,

Jo laiks ir īss un māksla gara.

Jūs varbūt ļaujaties no manis pamācīties?

Jums kopā ar kādu dzejnieku jāmetas.

Lai domām tas gaisos lidinās

Un visu labo tikumu balvas

Jums sakrauj uz jūsu goda — galvas:

Gan lauvas drošsirdību,

Gan brieža ātrumu,

Gan itālieša dedzību

Un ziemeļnieka izturību.

Lai viņš jums padomu ar uzmeklētu,

Kā taisnību ar viltu vienot spētu,

Un jums ar jauno dienu karstumu —

Pēc priekšraksta vēl iemīlēties liktu.

Es pats tādu kungu ar labprāttiktu,

Par Mikrokosmu to nosauktu.

FAUSTS

Kas esmu es, ja neiespējams būtu,

Ka dzīves vaiņagu. es sevim gūtu,

Pēc kura visi prāti dzinušies?

MEFISTOFELS

Tu galā esi tikai — kas tu esi.

Vai tūkstoš parūkas sev uzliecies,

Vai asu augstās ķēkatās pakāpies, —

Tu vienmēr paliec tikai, kas tu esi.

FAUSTS

Es jūtu, ka par velti neapnicis

Es zinātnības mantas sevi krāju,

Un, kad es galā visu pārdomāju —

No jauna neriet spēks, mans avots sicis;

Es ne par matu augstāk netieku,

Es bezgalību aizsniegt nespēju.

MEFISTOFELS

Mans labais kungs, jūs spriežat par to lietu,

Kā daždien cilvēki jau spriež;

Mums jāprāto, kā dzīve labāk ietu,

Pirms prieki muguru mums griež,

Pie joda! Ka tev pieder locekļi

Un galva, p ——, tu sajēgt vari!

Bet viss, ko baudot satveri,

Vai tas gan nepieder tev arī?

Nu, ja es sešus zirgus samaksāju,

Kas liedz to spēkus man par saviem saukt?

Kā varens vīrs es varu auļiem traukt,

It kā man būtu divi duči kāju.

Tik braši! Visu prātošanu beidz!

Un taisni pasaulē tik iekšā steidz?

Es saku: nerrs, kas prāto tik un gavē!

Tas ir kā lops uz sausas atmatas,

Ko ļaunais, riņķu riņķos vezdams, zavē,

Un apkārt jaukas zaļas ganības.

FAUSTS

Kā iesākt?

MEFISTOFELS

Tūliņ projām doties.

Kas šis par moku caurumu!?

Vai to par dzīvi kāds gan nosauktu,

Ar puikām līdzi pašam garlaikoties?

Laid, lai to dara resnie vēderi!

Vai n'esi diezgan tukšus salmus kūlis?

Vislabāko, ko zināt iespēji,

Jau nedrīkst dzirdēt zeņķu pūlis.

Klau, pašulaik viens gaņģī sadzirdams.

FAUSTS

To tagad pieņemt man nau iespējams,

MEFISTOFELS

Bet nabags puika laikam sen jau gaida,

Vai to bez padoma lai projām raida?

Dod savus svārkus man un cepuri,

Tā maska piederēs man vareni.

(Viņš pārģērbjas, apņemdams Fausta mēteli un uzlikdams galva viņa cepuri.)

Nu atļauj manai asprātībai vaļu!

Es beigšu jau par stundas ceturtdaļu.

Tu sataisies, bet nu tik neapsieci!

(Fausts aiziet.)

MEFISTOFELS

(Fausta garajos svarkos.)

Ņem zinātni un prātu nozaimo,

Šo cilvēcisku spēku augstāko!

Ar māņiem, kuri ņirb un spīguļo,

No melu gara sevi pievilt lieci,

Tad tu bez šaubām manos nagos tieci. —

Tam liktens deva garu, kas ar kāri,

Bez valda vienmēr laužas tāļāku

Un kas ar pārsteidzīgu dedzību

Pār visiem zemes priekiem tiecas pāri.

To gribu dzīves burzmā izvazāt

Un stiept caur seklu ikdienību;

Tam nost būs rauties, alkt. un lipt vis klāt!

Un, kairinājot viņa nesātību,

Lai saldi augļi tam priekš lūpām dietu;

Viņš velti slāpes dzesēt izlūgsies,

Un, ja ar nebūtu viņš velnam nodevies,

Viņš beidzot tomēr bojā ietu!

(K ā d s  s k o l n i e k s  nāk iekšā.)

SKOLNIEKS

Es še tik īsu laiku uzturos

Un nāku pie jums padevīgi,

Lai tādu vīru pazīt mācītos,

Par kuru visi runā godbijīgi.

MEFISTOFELS

Ar savu goddevību jūs man prieku darāt?

Kā mani — tādus daudz jūs sastapt varat

Vai citur mācības jau baudījāt?

SKOLNIEKS

Es lūdzu jūs, jel mani uzņemat!

Es visus pūliņus nesīšu droši,

Man dūšas daudz, arī naudas pietiekoši;

Manai mātei gan grūti bij panest šķiršanos;

Es labprāt ko krietnu še mācītos.

MEFISTOFELS

Nu tad jūs atraduši īsto vietu.

SKOLNIEKS

Taisnību sakot, labprāt atkal projām ietu:

Šo mūru un šo gaņģu spraugu

Ne acu galā neieraugu.

Tik. aplam šauri saspiestas šīs mājas,

Ne zaļumu tur redz, ne koku,

Un, kad vēl zālēs tur uz soliem smoku,

Man domas, visi prāti stājas.

MEFISTOFELS

Tas tik no ieraduma atkarās, —

Tā arī bērniņš mātes krūti

No iesākuma pieņem grūti,

Bet drīzi labprāt mielojas.

Pie zinātnības krūtīm jūs tāpat

Arvienu vairāk prieku radīsat.

SKOLNIEKS

Es viņai pieķertos ar mīļu prātu,

Tik sakat vien, kā tieku klātu?

MEFISTOFELS

Pirms tāļāk ejam, lūdzu, izvēlat, —

Ko studēsat, jo daudz ir fakultātu?

SKOLNIEKS

Es ļoti mācīts palikt gribētu,

Ar visu zemes, debess plašumu

Es labprāt vēlos iepazīties, —

Ar zinātnību un ar dabu.

MEFISTOFELS

Tur jūs sev ceļu izvēlējāt labu;

Tik nevajag pēc blakus lietām dzīties.

SKOLNIEKS

Tur esmu klāt ar dvēseli un miesu;

Bet, zināms, arī patiktos

Man jautri padzīvoties savu tiesu

Pa brīvām dienām vasars mēnešos.

MEFISTOFELS

Laiks ātri paiet; steidzat, ka to izlietotu, —

Bet laiku taupīt māca kārtība,

Mans mīļais draugs, es padomu jums dotu

Collegium logicum ņemt no sākuma.

Tur garu nodīda jums stingri

Un it kā spaidu klučos liek,

Ka turpmāk tas vairs ne tik vingri

Pa domu teku tāļāk tiek;

Lai krustiem un šķērsām tas nešaudās,

Kā maldu uguns, kas šur tur parādās.

Tad pamāca jūs gari un plaši,

Ka pat ar pie tā, ko zinājāt paši,

Kā ēst un dzert, nu ir jāgaida,

Pirms «Viens! Divi! Trīs!» sauc komanda.

Bet ir jau ar domu fabrikā

Tāpat kā daždien vēveru darbnīcā,

Kur viena pamina ceļ tūkstoš pavedienu,

Kur atspoles skraida bez apstājas

Un dzijas neredzami ritinās,

Pa tūkstošiem saistās uz vienu piesitienu.

Tur filozofs, — tas iekšā nāk

Un, ka tam tā jābūt, pierādīt sak!

Ka pirmais esot tā un otrais tā,

Un tādēļ trešais un ceturtais tā,

Un, ja pirmā un otrā nebūtu,

Tad ar trešo un ceturto nerastu

Še gudrību skolnieki visur nu pauž,

Bet neba tie tādēļ pasi jau auž.

Kas pūlas, lai dzīvnieku pazīt un aprakstīt jēgtu,

Tas nokauj to pirms un garu tā izraida,

Tad sagrieztās daļas gan rokās tas patura, —

Trūkst, diemžēl, garīgas saites, kas kopā tās slēgtu.

Encheiresin naturae — sauc to ķīmija,

Smejas par sevi un pate to nezina.

SKOLNIEKS

Jūsu runutā īsti vis neapķeru.

MEFISTOFELS

Tas nākošās reizēs ies labāk, es ceru,

Ja mācāties visu reducēt

Un ar, kā pienākas, klasificēt.

SKOLNIEKS

Tas viss man prātus tik muļķiski jauc,

Ka galvā kā dzirnavu riteņi klaudz.

MEFISTOFELS

Pēc tam kā visu galveno lietu

Metafiziku ņemat uz vietu!

Tur jālūko, ka dziļdomīgi tver,

Kas cilvēku smadzenēm! nepieder;

Tā visu, kas galvā vai lien, vai ne,

Ar skanīgiem vārdiem apzīmē.

Bet visupirms šo pusgadu

Ieturat stingrāko kārtību!

Jums piecas stundas ir katru dien';

Līdz ar zvanu esat klasē arvien!

Tik iepriekš visu krietni samācaties,

Sev paragrāfus galvā iekaļaties,

Lai vēlāk jums acis atdarās,

Ka viņš saka tik to, kas jau grāmatās;

Bet pakaļ rakstat tik no visa spara,

It kā diktēts tiktu no svētā gara!

SKOLNIEKS

Nau vajdzīgs, ka jūs man to otrreiz sacītu!

Cik daudz tas derēt var, pats nojēgtspēju;

Ko melnu sev uz baita piezīmēju,

To droši mājās pārnesu.

MEFISTOFELS

Bet kādā fakultātē gribat iestāties?

SKOLNIEKS

Uz tiesu zinātni es nesajūtu dziņas.

MEFISTOFELS

To es gan varu domāties,

Es zinu, kas ir jātura no viņas.

Jo likumi un tiesības

Tā izplešas kā mūža slimības:

Ikkatrā dzimumā tas parādās no jauna

Un visur lēni viesties nevar rimt.

Tur prāts top bezprātīgs un labdarībaļauna!

Vai! ka par pēcnieku tev bija dzimt!

Par tiesībām, kas ar  m u m s dzimušas,

Par tām neviena nau, kas rūpējas.

SKOLNIEKS

Caur jums mans naids pret to vēl lielāks ceļas.

Ak, laimīgs tas, kas pamācību no jums smeļas

Gandrīz pie teoloģijas man tiktu stāties.

MEFISTOFELS

Man maldināt jūs netīkas.

Kas uz šo zinātnību attiecas, —

Tik grūti ir no ļauna ceļa izsargāties,

Tai tik daudz nāves zāles piejauktas,

Kas ir no labām tikko šķiramas.

Še tik viena domas klausīt —derēs lieti,

Tik skolotāja vārdus apzvērat!

Par visu — turaties pie vārdiemcieti!

Tad jūs pa drošiem vārtiem ieiesat

Uz tiešamības svētnīcu.

SKOLNIEKS

Bet tak pie vārdiem vajag jēdzienu.

MEFISTOFELS

Jā gan! Bet kam tik daudz tur jānomokās?

Jo kur ņau jēdzienu pie rokas,

Nāk tūdaļ vārds par palīgu.

Ar vārdiem var it labi izstrīdēties,

Uz vārdiem sistēmu var remt

Un vārdiem var tik jauki uzticēties,

No vārdiem nost ne krišļa nevar ņemt.

SKOLNIEKS

Ak, piedodat, ka jūs tā apgrūtinu,

Bet nevaru vēl jautāt beigt.

Vai negribētu jūs par medicīnu

Ar kādu pamācošu vaidu teikt?

Mans dievs! — trīs gadi paiet aši,

Un zinātnību arodi tik plaši.

Ja tikai aizrādījumu kāda dod,

Gan katris tad jau ceļu tālāk rod.

MEFISTOFELS

(Pie sevis.)

Nu sausā runa manim apnikuse,

Būs jāizrāda velna īstā puse.

(Dikti.)

Jums medicīnas gani izprast nebūs grūti;

Jūs izstudējat cilvēku un dabas būti.

Lai galā ļautu, ka viss notiekas,

Kā dievam patīkas.

Par velti būtu zinātnēs jums apkārt klīst,

Cik tāļu katra prāts iet, tiktāl mācīšanās;

Kas acumirkli notvert manās,

Tik tas par īsto vīru jāatzīst.

No auguma jūs brangi izskatāties,

Un drošsirdības ar jums gana tiks,

Ja tikai paši sevim uzticaties,

I citi uz jums uzticību liks,

Pirms mācaties, kā sievietes ir apejamas;

To pastāvīgas vaimanas,

Jūs tūkstoškārtīgas,

No vienas kaites visas ārstējamas.

Un, ja jūs puslīdz godīgs būsat,

Jūs vicas visas sevim gūsat.

Vispirms lai dokfortituls viņas apmulsina,

Ka sava mākslā citus pārspējat;

Jau apsveicot, uz visiem niekiem uzmanat.

Ko cits pēc gadiem tik sev piesavina;

Jums jāprot pulsu mīļi spaidīt,

Tā ugunīgus skatus raidīt

Un roku apliki tai ap gūžu:

Vai kundze ņau par cietu šņorēta?

SKOLNIEKS

Tas ir jau labāk! Tūliņ redz, kas jādara.

MEFISTOFELS

Draugs, visa teorija pelēka,

Un dzīves koks tik zaļš ir visu mūžu.

SKOLNIEKS

Es, jānudien! — kā sapņos staigāju.

Ja ļaujat, es jūs vēlreiz apmeklēšu,

Lai jūsu gudrību līdz galam dzirdētu?

MEFISTOFELS

Es labprāt visu darīšu, ko spēšu.

SKOLNIEKS

es nevaru tā projām, iet, —

Šai albumā, es lūdzu, ierakstiet.

Es ceru, ka to laipni neliegsiet.

MEFISTOFELS

Labprāt!

(Viņš ieraksta un dod albumu atpakaļ.)

SKOLNIEKS

(Lasa albumā.)

Eritis sicut deus, sclentes honuin et malum.

(Aiztaisa grāmatu godbijīgi cieti un atvadās.)

MEFISTOFELS

Klausi šim čūskas vārdam: pēc dieva līdzības dzīties,

Neglābs šī līdzība tevi, reiz tomēr tev vajadzēs bīties.

(F a u s t s ienāk.)

FAUSTS

Kurp dosimies?

MEFISTOFELIS

Kurp tu tik pavēli.

Pirms mazo pasauli, tad lielo apskatīsi.

Cik jautri un cik derīgi

Tā visu kursu cauri izbaudīsi!

FAUSTS

Ar savu garo bārdu nemāku

Starp ļaudīm glauni izturēties

Es nepazīstu pasauls izmaņu.

Es citu priekšā niecīgs sevim liekos;

Es vienmēr kaunīgs bušu, kad ar ļaudīm tiekos.

MEFISTOFELS

Mans mīļais draugs, tas viss vēl radīsies;

Tu dzīvot mācēsi, ja pats sev uzticies.

FAUSTS

Teic, kā tad tu mūs gribi projām vest?

Kur tevim zirgi, sulaiņi? Kur rati?

FAUSTS

Mēs mēteli tik izplatīsim plati,

Un tam būs mūs caur gaisiem nest.

Uz mūsu drošo braucienu

Tik lieli saiņi tev ņau jāsataisa,

Es uzpūtīšu drusku uguns gaisa,

Kas tūdaļ nesīs mūs uz augstumu.

Ja viegli būsim, celsimies ar sparu;

Tev jaunā dzīvē laimi vēlēt varu.

Auerbana pagrabs Leipcigā

J a u t r i   z ē n i vīto.

FROŠS

Vai neviens negrib dzert?

Neviens negrib smieties?

Es rādīšu jums! — Ko tā sabozieties?

Nu nevar kā slapjus salmus jūs cilāt,

Kur vienmēr kā gaišās ugunīs svilāt.

BRANDERS

Tu vainīgs pats; tu neesi palaidis

Ne muļķību, ne cūcību nekādu.

FROŠS

(Lej viņam glāzi vīna pār galvu.)

Še abas reizē.

BRANDERS

Cūku Pēteris!

FROŠS

Ko paši gribējāt, to nu jums rādu!

ZĪBELS

Pa durvīm ārā, kas ceļ ķildu!

Tik dzert un dziedāt! Bļaut, ka noskan balss!

Ē! Hollā! Ho!

ALTMAIERS

Vai dieviņ! Nu man klāt mans gals!

Tas ausis pušu plēš! — šurp vati, lai tās pildu!

ZĪBELS

Tik tad, kad visi mūri notrīcas,

Var īsti just, kā base attīstās.

FROŠS

Tālab! — Kas ļaunā ņem, lai ārā protas!

A! Tara lara da!

ALTMAIERS

A! Tara lara da!

FROŠS

Nu rīkles sabalsotas.

(Dzied.)

Tā mīļā, svētā Romas valsts,

Kā tā vēl kopā turas?

BRANDERS

Fui! Fui! Šai dziesmā politika iekšā pīta!

Ņau lāga dziesma! Dievu slavējat ik rīta,

Ka tas par Romas valsti juras ņau gādāt licis!

Es jutos, mazākais, par to pilns prieka,

Ka ķeizars neesmu vai kanclers ticis.

Bet mums jau ar! vajag pavēlnieka.

Savs pāvests jāvēl mums un jāiedzer

Jūs zināt, kādi tikumi tam der,

Kas vīru ceļ un kas visaugstāk sver.

FROŠS

(Dzied.)

«Lakstīgala, aizlido,

Sveicini tūkstoškārt mīļāko! …»

ZĪBELS

Tai sveicienu nekādu! Cik tu ilgi kliegsi?

FROŠS

Tai sveicienu un buču! Vai tu gan to liegsi?

(Dzied tāļāk.)

«Atveri Klusā naksniņā!

Atver! Mīļais nomodā!

Aizver! Rīta agrumā!»

ZĪBELS

Jā, dzied' tik, dzied' un slavē to, cik māki!

Es savu reizi smiešos vēlāku.

Tā mani iekrāpa, tev neies citādāki;

Lai nelabais tai ir par brūtgānu

Un krusta ceļā* ar to mīlinājās!

Vecs āzis, kas no ragankalna mājās trauc,

Lai, garām lēkdams, «labu nākt'» tai sauc!

Īsts zēns, kam asins dzīslās ritinājās,

Priekš tādas ir par labu daudz par daudzi

Tik vienu apsveicienu gribu ciest:

Ar akmeņiem tai logos sviest.

BRANDERS

(Uz galda sizdams dūri.)

Kļūs'! Kungi, kļūs'! Jel mani arī klausāt!

Jums jāatzīst, ka māku uzvesties:

Lūk, še sēd samīlējušies, —

Kā tādās reizēs deras, — jūs man ļausat, —

Ka tiem priekš nakts ko labu dzirdēt dotu.

Lūk še! Es itin jaunu dziesmu protu!

Jūs raugāt, ka man kori piebalsotu!

(Dzied.)

Reiz bija žurka pagrabā,

Tā speķi vien tik rija

Un vēderiņa resnumā

Kā Mārtiņš Luters bija.

Nāk ķēkša, žurkai zāles liek, —

Tai pasaulē tik gauži tiek

Kā mīlestības mokās.

KORIS

(Gavilēdams.)

Kā mīlestības mokas.

BRANDERS

Tā visas peļķes tukšas dzer

Un iekšā, ārā skraida,

Tā sienas grauž un plēš, un sper,-

Bet nerimst viņas vaida.

Tā ballēs augstu palecas, —

Drīz nabags lopiņš nobeidzas,

Kā mīlestības mokās.

KORIS

Kā mīlestības mokās.

BRANDERS

No lielam bailēm pārņemta,

Tā dienā ķēķi nāca,

Pie pavarda tā nokrita

Un raustījās, un krāca.

Bet ķēkša smej vēl: «Ēd, nu ēd!»

Rau, nāve zobu gala sēd,

Kā mīlestības mokās.

KORIS

Kā mīlestības mokās.

ZĪBELS

Nu paskat, kādi nebēdnieki!

Tiem ir vēl lielu lielie prieki»

Kad nabadziņus lopos var tie nāvēt!

ERANDERS

Redz, bruņenieks, kas grib par žurkām stāvēt!

ALTMAIERS

Tas pumpvēders ar pliku pakausi

Tiek mīksts caur sava paša nelaimi:

Viņš iesnās žurkas tādēļ iegādājas,

Ka pats tai gluži līdzinājās.

F a u s t s  un  M e f i s t o f e l s.

MEFISTOFELS

Par visām lietām man nu jāgādā,

Ka tieci jautru ļaužu biedrībā,

Tu redzēsi, cik viegli dzīvot sviežas.

Tiem visas dienas svētdienas,

Maz asprātības tiem, daudz jautrības, -

Tā Katris šaura riņķī griežas,

Kā kaķēni, kas sava asti ķer,

Kad tiem tik galvas sāpju ņau no rīta

Un krodznieks tālāk dod uz krīta, -

Bez bēdām dzīvo tie un atkal dzer.

BRANDERS

Tie gan ne tālienes še ieradusies,

To viņu uzvešanās izrāda;

Ne stundas nebūs tie še apmetušies.

FROŠS

Tev tiesa! Mana mīļā Leipciga

Kā maza Parīze nes smalku toni ļaudīs.

ZĪBELS

Par ko tu uzskati šos svešniekus?

FROŠS

Ļauj man! Kad tie no pilnas glāzes baudīs,

Tiem ziņas izvilkšu kā bērniem zobiņus,

Un viņi paši manim visu paudīs.

Tie ir no augsta dzimuma, kā ceru,

Cik lepni skatīties tie prot!

BRANDERS

Tie tikai švindleri, es deru!

ALTMAIERS

Varbūt.

FROŠS

Pag, pag, uz deguna tiem vajag dot.

MEFISTOFELS

(Uz Faustu.)

Tie ļaudis velnu nemana nekad,

Lai tas pie apkakles tiem ķertos pat!

FAUSTS

Dievs gaus', jūs kungi!

ZĪBELS

Daudzreiz paldies sakām!

(Klusi, Mefistofeli no sāniem uzskatīdams.)

Tas tēviņš klibo, kā man šķiet.

MEFISTOFELS

Vai ļaujat, ka jums nosēžamies blakām?

Kad laba viņa ņau, ko kausos liet,

Lai jūsu sabiedrībā rodam, prieku.

ALTMAIERS

Jūs izlutināts esat gan pārlieku.

FKOŠS

No Ripahas jūs laikam vēlu izbraucāt?

Jūs gari pie Anša vakarā, vēl paēdāt?

MEFISTOFELS

Mēs šodien pabraucām tam garām;

Bet viņreiz, kad mums bija saruna,

Par saviem brālēniem tas daudz ko stāstīja,

Daudz labas dienas jums no viņa pārnest varam.

(Paklanās pret Frošu.)

ALTMAIERS

(Klusām uz Frošu.)

Še nu! Tas prot!

ZĪBELS

Tam suns aiz ādas!

FROŠS

Gan viņu ķeršu, lai tik pagaida!

MEFISTOFELS

Mēs nupat dzirdējām, man, mazākais, tā rādās,

Ka jautras balsis kori dziedāja.

Paties, še dziedāšanai vajag skanēt dikti,

Šie griesti, sienas ir priekš tam kā likti!

FROŠS

Tad laikam muzikants jūs esat?

MEFISTOFELS

Ak, nē! Man spējas maz, bet dziesmas mīlēju.

ALTMAIERS

Tad vienu uzdziedat!

MEFISTOFELS

Ja gribat, tūkstošu.

ZĪBELS

Bet tik ko gluži jaunu priekšā nesat.

MEFISTOFELS

Mēs tikko pārnākam iz Spānijas,

Šīs vīna un šīs dziesmu tēvijas.

(Dzied.)

«Reiz kādam valdeniekam

Bij blusa varena —»

FROŠS

Vai dzirdat?! Blusai — Nu patiesi! —

Tāds kukainis var būt par smalku viesi!

MEFISTOFELS

(Dzied.)

«Reiz kādam valdeniekam

Bij blusa varena —

Tas mīļu to pārliekam

Kā dēlu turēja,

Pēc skrodera tas sūta —

Te skroders atsteidzas;

Tai fraka tika šūta

Un klātu biksiņas!»

BRANDERS

Tik piesakat, lai skroderis liek vērā,

Ka neapmisas drēbju mēra,

Jo viņš ar savu galvu atbildēs.

Ja krunkas kur būs biksītēs!

MEFISTOFELS

(Dzied tālāk.)

Tā zīdā, samtā gāja,

Ka čaukstēt čaukstēja,

Ar lentēm krūtis klāja

Un krustu apsēja,

Par ministri tā kļuva

Ar lielu ordeni, —

Pie galma godu guva

Tās brāļi, radnieki.

Nu bēdas galmam nāca,

Jo blusas kož un dur, —

Pat princeses tās māca, —

Un glābties ņau nekur:

Cik blusas arī koda,

Tās nokaut neatļauj.

Pie mums tās tūdaļ soda

Un nostu spiež un kauj!»

KORIS

(Gavilēdams.)

«Pie mums tās tūdaļ soda

Un nostu spiež un kauj!»

FROŠS

Bravo! Tā dziesma manim patīkas!

ZĪBELS

Lai katrai blusai tāpat notiekas!

BRANDERS

Tik pirkstus iztaisāt, lai viņas ķertu!

ALTMAIERS

Lai dzīvo vīns! Lai dzīvo brīvībai

MEFISTOFELS

Par brīvību es labprāt glāzi dzertu,

Bet jums jau nava lāga dzēriena.

ZĪBELS

Ka jūs vairs nerunātu tā!

MEFISTOFELS

Man bail, ka saimnieks nejūt sevi apvainotu,

Es citād’ saviem mīļiem viesiem dotu.

No tā, kas mūsu pagrabā.

ZĪBELS

Tik šurp! Es to uz savu galvu ņemu.

FROŠS

Ja vīns būs labs, jūs gribam uzslavēt.

Tik nedodat par maz, ko nosmēķēt.

Jo, kad es tādu tiesu lēmu,

Man vajag muti pilnu liet.

ALTMAIERS

(Klusi.)

Tie ir no Reina, ka man šķiet.

MEFISTOFELIS

Šurp svārpstu!

BRANDERS

Kur tad to jūs liktu?

Jums taču mucas ņau šepat aiz durvīm?

ALTMAJERS

(Rāda aiz letes.)

Tur jābūt krodzinieka rīku kurvim.

(Paņem svārpstu. Uz Frošu.)

Nu sakāt, kas jums katram smēķēt tiktu?

FROŠS

Kā tā? Vai zortes jums tik daudzējas?

MEFISTOFELS

Es došu katram, ko tas izvēlas.

ALTMAIERS

(Uz Prosu.)

Aha! Tev sāk jau tecēt siekalas.

FORŠS

Ja tā, — tad man pēc reinvīna visvairāk kāres,

Jo visulabāko dod tēvu zemes āres.

MEFISTOFELS

(Ieurbj tanī vietā, kur Frošs ir nosēdies, caurumu galda malā.)

Šurp drusku vaska man, ko prapjus taisīt!

ALTMAIERS

Ak, jūs tik gribiet smiltis acīs kaisīt!

MEFISTOFELS

(Uz Branderu.)

Un jūs?

BRANDERS

Es šampanieti izvēlu

Bet dzirdat, tikai labi putošu!

MEFISTOFELS

(Urbj caurumu galda malā priekš Brandera, kāds cits pa to starpu sataisījis vaska prapjus un aizbāž caurumus.)

BRANDERS

No sveša nevar vienmēr izvairīties,

Mums labais daudzreiz grūti sasniedzams.

Īsts vācu vīrs ar frančiem negrib tīties,

Bet viņu vīnus tas dzer slavēdams.

ZĪBELS

(Kura vietai Mefistofels tagad tuvojas.)

Man skābs nekad nau paticies,

Es gribu, dodat man no īsti salda!

MEFISTOFELS

(Ieurbj atkal caurumu.)

Jums tokajietis tūliņ būs uz galda!

ALTMAIERS

Nē, kungi, raugāt manim acis skatīties!

Jūs jokus ar mums dzenat, kā es protu.

MEFISTOFELS

Kā es nu tādus augstus kungus izjokotu?

Tas būtu pārdroši, nudien!

Tik ātri! Sakāt ārā vien!

Ar kādu vīnu varu pacienāt?

ALTMAIERS

Ar katru! Ko tik ilgi iztaujāt?

(Kad visi caurumi galdā ieurbti un aizbāzti arvaska prapjiem cieti.)

MEFISTOFELS

(Ērmotas zīmes gaisā taisīdams.)

«Vīna kokam ķekari,

Āži ir ragaini!

Vīns sulains, no koka ir zari,

Vīnu dod koka galdiņš arī.

Lai dabā tik dziļi ieskatās!

Ticat, še brīnumi notiekas!»

Nu velkat prapjus, baudīt iesāciet!

VISI

(Velk prapjus ārā no caurumiem, un kairam tek viņa glāzē tas vīns, kuru tas sevim izvēlējies.)

Ak, jaukais avots, kas mums rieti

MEFISTOFELS

Tik sargājaties pār! liet!

(Visi dzer vienā dzeršanā.)

VISI

(Dzied.)

«Mums omulīgi milzīgi

Kā piecisimti cūkām!»

MEFISTOFELS

Nu viņi īstā vaļā; cik tiem labi klājas!

FAUSTS

Man šķiet, nu laiks, ka ceļas kājās.

MEFISTOFELS

Drīz viņu lopība, — tik pacieties, —

Mums visā spožumā sāks rādīties.

ZĪBELS

(Dzer savu glāzi neuzmanīgi, vīns pārlīst pār malu uz zemi un pārvēršas par liesmu.)

Vai! Glābjat! Uguns! Uguns! Briesmas!

MEFISTOFELS

(Apvārdo liesmu.)

Klus', draudzīgs dabas spēks, un apdziesti!

(Uguns apdziest. Uz Zībeli.)

Tā bija šoreiz tikai lāse elles liesmas.

ZĪBELS

Ko tas lai nozīmē? Pag! Tu man maksāsi!

Man rādās, ka tu mūs vēl nepazīsti!

FROŠS

Nu, otru reizi to vairs nemēģinat!

ALTMAIERS

Jūs labāk projām pošaties, vai zinat.

ZĪBELS

Ko, kungs? Ko jūs gan uzdrīkstaties īsti?

Vai re! šis nāks, lai ar mums jokus dzītu!

MEFISTOFELS

Klus', vecā vīna muca!

ZĪBELS

Slotas kāts!

Vai nu tu lamāties vēl sāc?!

BRANDERS

Nu pag! Tu gaidi gan, lai tevi piedauzītu!

ALTMAIERS

(Izvelk prapi iz galda malas, un uguns šaujas viņam pretim.)

Es degu! degu!

ZĪBELS

Burvis! Viņš grib burt!

Kur nazis? Kur? To vajag zemē durt!

(Visi izvelk nažus un taisās Mefistofelim brukt ar sparuvirsū.)

MEFISTOFELS

(Ar nopietniem vaibstiem.)

Acīm, kas no māņiem sietas,

Pārmainās drīz visas lietas!

Esiet tāļu un uz vietas!

(Visi stāv izbrīnējušies un skatās viens uz otru.)

ALTMAIERS

Kur esmu? Kādas jaukas lejas!

FROŠS

Še vīnkalni?

ZĪBELS

Man ķekars šepat rokā!

BRANDERS

Iz zaļām lapām manim pretim smejas,

Lūk, kādas vīna ogas šinī kokā!

(Viņš saķer Zībelim aiz deguna. Citi pārējie dara tāpat viens otram un paceļ savus nažus. )

MEFISTOFELS

(Tāpat kā augšā ar nopietnu seju.)

Prom, māņi! Acs lai atkal atdarās!

Un ievērojat, kā velns jokojas!

(Viņš pazūd līdz ar Faustu. Četri draugi iztrūkušies atlecas vien nootra.)

ZĪBELS

Kas?

ALTMAIERS

Ko?

FROŠS

Vai tas tavs deguns nava?

BRANDERS

(Uz Zībeli.)

Un vai es pieķēries pie tava?

ALTMAIERS

Kas tas par sitienu! Man dreb vēl visi kauli!

Šurp krēslu! Manim jāgāžas!

FROŠS

Nē, sakāt man, kas īsti notikās?

ZĪBELS

Kur ir tas tēviņš? Ja viņš parādās,

Tas dzīvs vairs ilgi neskatīs šo sauli

ALTMAIERS

Es redzēju, ka viņš iz pagraba

Uz kādas mucas ārā izjāja. -

Man kājas smagas, it kā pilnas svina.

(Apskatās pēc galda.)

Ko? Vai tik vīns vēl netecēs, kas zina?

ZĪBELS

Viss māņi tik un meli bija.

FROŠS

Man taču izlikās, ka vīns man mutē lija.

BRANDERS

Bet kas tur tika ar tiem ķekariem?

ALTMAIERS

Lai kāds nu saka, ka ņau jātic brīnumiem!

Raganu ķēķis

Uz zema pavarda karājas liels katls pār uguni. Tvaikos, kuri no katla kāpj uz augšu, parādās dažādi toli. Mērkaķa sēc! pie katla, nosmalsta putas no tā un uzmana, ka tas neietu pāri M ē r k a ķ i s ar kaķēniem, sēd turpat tuvumē un sildās. Sienas un griesti izrotāti ar visvisādiem ērmotiem raganu istabas piederumiem.

Fausts un M e f i s t o f e l s.

FAUSTS

Man riebjas tāda traka pestelība!

Vai tu man soli, ka še atspirgšu,

Kur valda lūžma, tumsa, neprātība?

Vai prasīt vecai sievai padomu?

Vai tā ar savu burvju virekli

Man dzēsīs nodzīvoto mūža pusi?

Vai man! — ja labāka tu nezini!

Jau visa cerība man pazudusi.

Vai daba tukša ir? — Vai gara ņau, kas zina,

Kā atrast balzamu, kas atjaunina?

MEFISTOFELS

Mans draugs, tu atkal runā prātīgi!

Ko atjaunināt, ir ar dabas līdzekļi;

Bet citā grāmatā tie meklējami,

Un ērmotas tur ira nodaļas.

FAUSTS

Es gribu zināt!

MEFISTOFELS

Līdzekļi ir dabūjami

Bez naudas, ārsta un bez burvības!

Tev vajag tūliņ brīvā laukā tecēt

Un iesākt rakt un art, un ecēt,

Tur slogi sevi, savu prātu

It šaurā dzīves aplokā,

Ēd prastu, barību, ne smalcinātu,

Kā lops ar lopiem dzīvo klusā nodabā,

Pats cilās mēslus ved un panes viņu smaku;

Šī dzīve, lūk, vislabākā, es saku!

Tā daudzus gadus tevi jauniņa.

FAUSTS

To radis neesmu; ar sākumiem un lāpstu

Es nezinu, kā ļaudis rīkojas.

Tik šaurā dzīvē kā bez elpas slāpstu.

MEFISTOFELS

Pie raganas tad tomēr jāgriežas!

FAUSTS

Par ko tad taisni lai ir ragana?

Vai pats tu viru izvirt nevarētu?

MEFISTOFELS

Tā būtu velta laika šķēršana!

Es labāk tūkstots tiltu uzbūvētu.

Še nepietiek vēl mākslas vien un zinātnības,

Pie šāda darba, vajag pacietības.

Kluss gars tur gadiem nodarbojas,

Bet smalkais raugs pēc laika tikai gatavojas,

Un viss, kas klātu piederas,

Ir lietas visai brīnišķas!

Velns receptu tiem dod, kā zāles maisīt,

Bet pats vis nevar gatavas tās taisīt.

(Ierauga zvēriņus.)

Skat, kādas smalkas radībiņas!

Tas pavārs un tā kalpone!

(Uz zvēriem.)

Kā liekas, kundzes nava še?

ZVĒRI

Ņau mājā viņas:

Ciemā to sauca,

Caur lūku projām tā brauca!

MEFISTOFELS

Cik ilgi viņa mēdz tā palikt projām?

ZVĒRI

Kamēr mēs, ķepas sildot, katlu uzlūkojam.

MEFISTOFELS

(Uz Faustu.)

Kā patīk tev šie skaistie lopiņi?

FAUSTS

Tie man tik pretīgi, cik vien var iedomāties!

MEFISTOFELS

Nē, nē, — ar viņiem sarunāties

Man ir par visām lietām mīļāki!

(Uz zvēriem.)

Nu sakāt manim, velna drostiņas,

Kas jums tur katlā maisāms ira?

ZVĒRI

Tur nabagiem būs plāna vira.

MEFISTOFELS

Tad jums gan daudz ir publikas.

KAĶIS

(Pienāk Mefistofelim tuvāk un lumstās ap viņu.)

«Še kauliņus ņem,

Man vinnestu lem,

Lai bagāts es kļūtu!

It vāji man iet, -

Līdz ar naudu, man šķiet,

Arī prāts manim būtu.»

MEFISTOFELS

Tāds mērkaķis cik laimīgs sajustos,

Ja viņam loterija spēlēt gadītos!

(Pa to starpu jaunie mērkaķēni ir rotaļājušies ar lielu bumbu un izveļ to pašā priekšā uz skatuves.)

KAĶIS

«Skat’ pasauli man;

Tā krīt un ceļas,

Un mūžīgi veļas!

Kā glāze tā skan;

Var lūzt katru brīd', -

Tā tukša ir iekšā;

Drīz tāluma spīd,

Drīz acu priekšā.

Es dzīvs esmu vēl!

Ak, mīļo dēl,

Liec viņu nostu!

Tā atnes postu!

Tā māls ir, kas birst

Un drupās irst.»

MEFISTOFELS

(Uz sieta rādīdams.)

Ko darāt ar šo sietu?

KAĶIS

(Noņem sietu.)

Ja zaglis būtu tu, uz vietu

Es tevi pazīt iespētu.

(Pieskrien pie kaķes un liek viņai caur sietu lūkoties.)

Skaties caur sietu tu arī,

Vai zagli pazīt vari?

Vai pateikt drīkstētu?

MEFISTOFELS

(Pieiedams pie ugunskuru.)

Un kam jūs turat te šo podu,

KAĶIS un KAĶE

Ak tu nepraša!

Viņš neaizmirsis podu,

Viņš nepazīst katliņa!

MEFISTOFELS

Lops, proti godu!

KAĶIS

Še slotu tev dodu!

Sēdies uz krēsliņa!

(Aicina Mefistofeli sēsties.)

FAUSTS

(Kurš pa visu šo laiku stāvējis kāda spoguļa priekšā, drīz viņam pieiedams klātu, drīz atkal attālinādamies.)

Ko redzu? Kādu ainu brīnumjauku –

Kas pretī mirdz šai burvju spogulī!

Ak, mīlestība, mani spārniem apvelti.

Nes mani turp uz viņas debeslauku!

Ak, ja es še uz vietas nestāvu

Un iedrošinos viņai tuvināties,

Pār ainu iesāk it kā migla klāties!

?o visumaigo sievas skaistumu!

Vai tas ir iespējams? Vai sieviete tik skaista?

Man liekas, ka šīs miesas guļošās

Vai visas debess dailes sevī saista!

Vai tiešām tā virs zemes atrodas?

MEFISTOFELS

Jā, dievs jau ņēmās sešas dienas vienās steigas

Un pats sev bravo sauca beigās,

Tad arī vajag krietni izdoties.

Nu šoreiz tiku tikām noskaties;

ES zinu tevim atrast tādu līgaviņu,

Un laimīgs tas, kam gadīsies

Kā brūtgānam vest mājās viņu!

(Fausts skatās bez mitēšanās tāļāk spogulī. Mefistofels, sēdekli slaistīdamies un ar slotu spēlēdamies, runā tāļāk.)

Še sēdu es kā karalis uz troņa!

Es turu scepteri, tik trūkst vēl kroņa.

ZVĒRI

(Kuri pa to starpu ir viens caur otru visvisādi ērmoti gorījušies, atnes Mefistofelim ar lielu brēku kroni. )

Jel paklausi!

Kroni sataisi,

Ņem sviedriem un asnīm to līmēt!

(Viņi apietas neuzmanīgi ar kroni un salauž to divos gabalos kurus lēkādami nēsā apkārt.)

Nu noticies!

Mēs triecam un skatāmies,

Un dzirdam, un iesākam rīmēt.

FAUSTS

(Pret spoguli.)

Vai man! Vai visi prāti sajaucas!

MEFISTOFELS

(Uz zvēriem rādīdams.)

Nu sāk gandrīz man pašam galva riņķi griezties.

ZVĒRI

Un, ja mums laimējas

Un ja tā izdodas,

Sāk pantos domas ar viesties.

FAUSTS

(Kā agrāk.)

Caur krūtīm manim it kā uguns klīst!

Ved mani projām, cik vien ātri vari!

MEFISTOFELS

(Krēslā sēdēdams, kā agrāk.)

Šie dzejnieki, tas manim jāatzīst, -

Tie savu nespējību neliedz arī.

(Katls, uz kuru kaķe visu šo laiku nau griezuse nekādas vērības, iesāk iet par malu pāri; izceļas liela liesma, kura šaujas laukā pa skursteni.  R a g a n a   noskrej zemē caur liesma ar negantu kliegšanu.)

RAGANA

Au! Au! Au! Au!

Nolādēts lops! Ko dīkā stāvi?

Pārlaidi katlu, man nosvilt ļāvi!

Sasodīts lops, vai kauna nau!

(Ierauga Faustu un Mefistofeli.)

Ko redzu še?

Kas tie tādi te?

Nolādēti peklē!

Ko tie še meklē?

Uguns izverdums

Lai grauž kaulus jumsi

(Iegrūž putu karoti katlā un lej uguni uz Fausta, uz zvēriem. Zvēri smilkst aiz sāpēm.)

MEFISTOFELS

(Kurš apgriež slotu, kuru viņš rokā turējis, otrādi un dauza glāzes un podus.)

Še tev! Lai šķīst!

Lūk, putra līst!

Lūk, glāzes plīst!

Es tikai jokoju

Un takti piedodu

Uz tavu meldiņu!

(Ragana atlecas, dusmu un šausmu pārņemta.)

Vai mani pazīsti? Tu ģinden, biedēkli!

Vai redzi savu meistaru tin kungu?

Kad ņemšu es un zvelšu ar šo rungu,

Tad tu ar visiem saviem kaķiem sadrups!

Vai tu vairs sarkanajos svārkus necieni?

Tu gaiļa spalvu laikam nepazīsti?

Vai manu vaigu neredzi?

Vai man tev jāteic, kas es esmu īsti?

RAGANA

Kungs! n'esat ļauns, ka jūs tik rupji apsveicu!

Es nepamanu pie jums zirga kāju

Un arī abus kraukļus neredzu.

MEFISTOFELS

Lai šoreiz tiek, ka tevi tikai rāju, -

Jo tiešām gan daudz laika pagājis,

Kopš redzēties mums nava iznācis.

Un kultūra, kas visus apmuļina,

I velnu laika garam līdzi dzina;

Kur ziemeļnieku spoks vairs apkārt skrien?

Kur ragus redzi vairs? Kur nagus? asti?

Tik nepieciešama man zirga kāja vien,

Bet tā man kaitētu, jo izskatītos prasti;

Tādēļ sev esmu, kā dažs jauneklis,

Jau ilgi liekus ikrus pielicis.

RAGANA

(Lēkādama.)

Vai trakai jāpaliek! Ak tavu prieku!

Ka sātan junkuru še atkal tieku!

MEFISTOFELS

Šo vārdu, sieva, minēt aizliedzu!

RAGANA

Par ko? Vai viņš jums riebīgs kļuvis?

MEFISTOFELS

Tas sen jau palicis par pasaku;

Bet cilvēks nau caur to nenieka laba guvis.

Nu ļaunais prom, bet palikuši ļaunie.

Sauc mani vienkārši par baronu;

Es kavaliere, kā citi kavalieri glaunie.

Un ne?aubies par manu augsto dzimumu;

Raug, ar šo vapeni to pierādu!

(Taisa nepieklājīgas zīmes.)

RAGANA

(Smejas pilnā kaklā.)

Ha! Ha! Tā jūs jau paraduši!

Jūs tas pats šķelmis vis vēl palikuši!

MEFISTOFELS

(Uz Faustu.)

Nu, draugs, tu vari mācīties!

Ar raganām tā vajag apieties.

RAGANA

Ar ko es, kungi, jums lai pakalpotu?

MEFISTOFELS

Mēs nākam, lai tu pazīstamo sulu dotu,

Bet, lūgtu, tikai visuvecāko;

Jo gadi sulas spēku divkārt pavairo.

RAGANA

Lūk, šekur butelīti paglabāju,

Es allaž pate iebaudu no tās,

Tai smakas nava vairs ne mazākās;

Jums glāzīti es labprāt piedāvāju.

(Paklusi uz Mefistofeli.)

Bet, ja ?is nesagatavots to izdzertu,

Jūs zināt, tas pēc stundas nomirtu.

MEFISTOFELS

Tas ir mans draugs, lai viņam dzēriens labā iet;

No labāka tam vēlu, ko vien ķēķī turi.

Velc savus riņķus tik un buri,

Un pasteidz viņam glāzi pilnu liet!

RAGANA

(Visvisādi ērmoti rīkodamās, velk riņķi un saliek tanī brīnumainus priekšmetus; pa to starpu glāzes sāk skanēt un katli sīkt, tā ka iznāk savāda mūzika. Pašās beigās viņa atnes liela grāmatu, sastāda mērkaķus riņķī, kur tie viņai noder par pultu un tura ķepās lapas. Ragana pamāj Paustam, lai tas pienāktu klātu.)

FAUSTS

(Uz Mefistofeli.)

Nu saki, kam to ērmu vajaga?

Ko vecene tā ālējas un viebjas?

Tā muļķiskākā krāpšana!

Tas viss man pazīstams un aplam riebjas.

MEFISTOFELS

Tas tik pa jokam! Vai tad nenoskārsti?

Kam tev tik stingri tūdaļ nosmādēt?

Tā taisa kumēdiņus, kā jau daždien ārsti,

Lai sula spētu labāk palīdzēt.

(Viņš pierunā Faustu, lai tas stātos no raganas uzvilktajā riņķī.)

RAGANA

(Ar pārlieku svinīgumu sāk iz lielās grāmatas skaitīt.)

«Tev jāsaprot!

Viens desmit dod.

Ņem divus dzēst,

Trīs līdzi lēst,

Tikt bagāts var

Bez četriem ar!

Iz piec’, sešiem tiek -

Tā burve liek -

Septiņi, astoņi!

Skaitļi pabeigti!

Un deviņi ir viens

Un desmit neviens,

Jās ira raganu vienreizviens!»

FAUSTS

Tā vecā drudzī muld, man šķiet.

MEFISTOFELS

Ņau sen, ka pats to visu izstudēju,

Tā visā grāmatā tas tālāk iet;

Daudz laika es pie viņas pazaudēju,

Jo vienmēr paliek pilna pretruna

Tik gudriem, kā ar muļķiem noslēpumaina

Šī vecā māksla jauna vēl šo dienu.

NO laika gala tāda paraša,

Ka vienu ņem par trīs un trīs par vienu,

Tā melus tie par patiesību izplata,

Tie pļāpā vien un māca netraucēti;

Kas grib gan nodoties, ar tādiem, kam ņau omas?

Kad cilvēks vārdus dzird, viņš tic jau lēti,

Ka vārdos arī būtu kādas domas.

RAGANA

(Skaita tālāk.)

«Šai zinībai,

Visaugstākā!,

Ne katris tiek uz pēdām,

Kas nedomā, Tam piekrīt tā,

Tas tura to bez bēdām.»

FAUSTS

Kas tās par muļķībām, ko viņa saka?

Man galva tiks vai gluži traka.

Man šķiet, ka korī vienkopu

Simts tūkstoš nerru runātu.

MEFISTOFELS

Nu, krietnā burve, dari vārdiem galu!

Dod ?urpu savu virekli

Un aši pildi kausu līdz ar malti,

To baudīt manam draugam nebūs kaitīgi:

Viņš ira vīrs, kas ieņem augstu šķiru,

Tas panes dažu labu dziru.

RAGANA

(Ar daudz ceremonijām ielej dzira kausā; tiklīdz Fausts kausu liek pie mutes, tam šaujas viegla liesma pretim.)

MEFISTOFELS

Nu, dzer tik droši! N'esi kautris!

Tu paliksi uz vietas Jautris.

Ko? Tu ar velnu tutinies

Un nu no liesmas sabīsties?

(Ragana atbur riņķi vaļā. Pausts iznāk ārā.)

MEFISTOFELS

Nu žigli laukā! Mierā nestāvi!

RAGANA

Daudz veselības vēlu rast šai malkā!

MEFISTOFELS

(Uz raganu.)

Un, ja es tevim varu nākt kur talkā,

Tad valpurģos man tikai pasaki.

RAGANA

Še dziesma vēl, ja jūs to dziedāsat,

Jūs dziras iespaidu vēl dziļāk jutīsat.

MEFISTOFELS

(Uz Faustu.)

Nāc nu tik ātri! Nekavējies!

Tev vajag, ka tu labi izsviedrējies!

Lai spēks caur iekšu var uz āru spiesties.

Tad tevi mācu cienīt cēlo laiskumu,

Un drīz tu jūti ar sirdspatiku,

Ka mīlestība sāk tev krūtīs viesties!

FAUSTS

Ļauj vienu skatu vēl uz spoguli!

Lai tēlā lūkotos tik brīnummaigā!

MEFISTOFELS

Nē! Nē! Tu visu sievu priekšzīmi

Drīz dzīvu ieraudzīsi vaigu vaigā.

(Klusu.)

Jo pēc šā brangā dzēriena

Tev katra sieviete būs Helena!

Iela

F a u s t s, pēc burvju dzēriena pilnīgi pārgrozījies, uznāk stalta kavaliera veidā.m a r g a r i e t a garām iedama.

FAUSTS

Vai ļaujat, daiļā jaunkundze, ka piedāvāju

Jums savu roku — pavadīt uz māju?

MARGARIETA

Ne mani sauc par jaunkundzi,ne daiļu;

Man vienai mājās iet naubaiļu.

(Viņa aizgriežas no viņa un iet projām.)

FAUSTS

Tu debess tēvs! Šo skaistumu!

To savu mūžu redzēj’s neesmu.

Tā ir tik tikla, tikumīga

Un tomēr tā kā paskabrīga.

Šie vaidziņi, šīs sārtlūpiņas, —

Man mūžu dienu būs prātāviņas!

Kā kaunīgi tā skatījās —

Man sirdī dziļi tas iespiedās;

Un, ka tā vēl strupi atcirta,

Tas mani burtin apbūra!

(M e f i s t o f e l s uznāk.)

Vai dzirdi, gādā man šo meiteni!

MEFISTOFELS

Nu, kuru?

FAUSTS

To, kas tikko garām gāja.

MEFISTOFELS

To tur? Tā nāk no sava mācītāja,

Tai tikko visi grēki atlaisti.

Pie biktskrēsla es tuvu pielīdu!

Ak tavu nevainīgu bērniņu!

Ko tāds iet biktēt!

Ko tas grēka dara?

Pie viņas nobeidzas mana vara!

FAUSTS

Bet viņai četripadsmit tačupāri!

MEFISTOFELS

Tu runā jau kā gatavs palaidnis,

Kas katru mīļu puķi uzskata arkāri,

Kam gods un tikums,itin viss

Ar drošu roku plūcams Sķiet;

Bet neba tas jauik reizes iet.

FAUSTS

Mans augsti cienīts maģistri,

Laid mani mierā armorāli!

Un to es tev sakustrupi un īsi:

Ja jauno, saldo skuķīti

Vēl šonakt manāsrokās nevedīsi,

Tad šķirti ļaudis mēs ap pusnakti.

MEFISTOFELS

Kā to gan var? Vai tev maz apdomas?

Vismaz man vajag četripadsmit dienu,

Lai izlūkotu tikai gadījienu.

FAUSTS

Ja man tik būtu stundas septiņas,

Nekāda velna man nevajdzētu,

Pats tādu meiteni pavest spētu.

MEFISTOFELS

Jūs runājat kā francūzis, nudien!

Bet, lūgtu, jele paciešaties:

Ko palīdz tikai pate bauda vien?

Jūs vēl daudz vairāk priecāsaties,

Un, iepriekš garus riņķus mezdami

Un skuķi aiz deguna vezdami,

Sev beigās to itin mīkstu darāt,

Kā franču romānos to lasīt varat.

FAUSTS

Man apetītsar tā, bez kairekļa.

MEFISTOFELS

Bet tagad nopietni, bez visu joku!

Es saku pie šī kaistā skuķēna

Nekas nau panākums uz ātruroku

Kas skrej kā vējš, kāmiets tas atduras.

Mumsir pie viltus jāķeras.

FAUSTS

Dod no šā eņģeļa man kādu lietiņu!

Ved mani turp, kur viņas dusas vieta!

No viņas krūts man pagādā autiņu

Vai prievītu, kas viņai bij ap kāju sieta!

MEFISTOFELS

Lai redzat, ka es gribu jūsu mokas dzest,

Es visu, ko vien spēju, izdarīšu,

Ne acumirkli nezaudēsim tīšu,

Vēl šodien gribu viņas istabā jūs vest.

FAUSTS

Vai man viņu redzēt? Viņu gūt?

MEFISTOFELS

Nē! Tā pie kaimiņienes tad mēdz būt.

Bet es jūs atstāšu tur vienu pašu,

Tad varat nākamības priekus iztēloties

Un pilniem malkiem elpot viņas dvašu.

FAUSTS

Vai varam iet?

MEFISTOFELS

Vēl agri turpu doties!

FAUSTS

Tev vajag dāvanu priekš viņas paraudzīt!

(Fausts aiziet.)

MEFISTOFELS

Jau dāvāt? Brangi! Tur būs panākumstūlīt!

Es zinu dažu slēptu kaktu,

Daudz vecu mantu, dziļi zemēraktu!

Man vajag tikai drusku apskatīt!

(Aiziet.)

Vakars

Maza, tīra istabiņa.

MARGARIETA

(Bizes pīdama un uzsprauzdama uz galvas.)

Es dotu daudz, ja spētu izzināt,

Kas bij tas kungs,kas pienāca man klāt!

Tik stalts viņš likās un tik izvedīgs!

Viņš laikam ieņem augstu kārtu, —

To es jau no viņa vaiga skārtu;

Vai citād' viņš būtu bijis tik pārgalvīgs.

(Aiziet.)

M e f i s t o f e l s.  F a u s t s.

MEFISTOFELS

Šurp, nākat iekšā, tikai paklusu!

FAUSTS

(Pēc brīža klusuciešanas.)

Ļauj, ka es viens še palieku!

MEFISTOFELS

(Visu izokšķerēdams.)

Ne katris meitēns apkopj istabu tik glīti.

(Noiet.)

FAUSTS

(Apskatāsvisapkārt.)

Tu, saldā krēsla, tevi sveicinu,

Kas šinī svētnīcā tu mīti,

Ak, saldās mīlas ilgas, sirdi tverat,

Kas alkstot jūs cerības rasu dzerat!

Kā dvašo še visapkārt klusība

Un kārtība, un pieticībai!

Šai nabadzībā kāda pārpilnība!

Šais šaurās telpās kāda laimība!

(Atzveļas ar ādu pārvilkta atzveltnē, kura atronas pie gultas.)

Tu, vecais krēslis, uzņem maniarī,

Kā senčus priekos, bēdās apskāvi!

Cik bieži ap šo tēvu sēdekli

Gan nepulcējās jautru bērnu bari!

Varbūt par ziemas svētku balvām nopriecājās

Kā apaļš bērns še mīļā meitiņa

Un dēdim kalsno roku skūpstīja.

Es jūtu, mīļā, ka ap mani lidinājas

Tavs gars, kas kārtībā un tīrībā še valda —

Kā māte tevi nebeidz visur pamācīt,

Liek tīrīgi tev autu klāt uz galda,

Pat smiltis tev zem kājām pakaisīt.

Ak, mīļā roka, dieviem līdzīga!

Caur tevi būda pat ir debess valstība.

(Viņš paceļ gultas aizkaru.)

Un še! Kā sagrābj mani karsta prieka šausmas!

Še stundām spētu kavēties bez gausmas.

Tu, daba, vieglos sapņos loloji

Še debess dzimto eņģeli;

Še bērniņš gulēja, un silta dzīves strāva

Tam blāvās krūtis pildīja,

Še svētā cēlumā tā veidoja

Un debess tēlam attīstīties ļāva!

Un tu? Kas tevi šurpu dzina?

Man žēlums sirdi dziļi aizkustina!

Ko gribi še? Sirds skumst? To pārņem dairs?

Ak, nabags Faust! Es tevi nepazīstu vairs.

Vai burvība še kavē manu gaitu?

Es taisni baudīt vien tik kaitu,

Un sirdī pārplūst šķīstu sapņu jūsmas!

Vai atkarīgi mēsno katras gaisa pūsmas?

Ja tā šo acumirkli ienāktu,

Kā tu par savu grēku maksātu!

Tu lielais vīrs, tavs lepnums nīktu!

Tu pārņemts tai pie kājām slīgtu!

MEFISTOFELS

Prom! Ātri! Esto nākam ieraugu.

FAUSTS

Jā, prom! Nekad es šurp vairs nenākšu!

MEFISTOFELS

Es ņēmu līdzi mazu nesumiņu,

Šo kastīti, to kaut kur citur ķēru, -

Nu ņemat, liekat vien tik šķirstā viņu!

No prāta izies skuķītis, es zvēru;

Es lietiņas tur tādas ieliku,

Ka kuru katru ar tām iegūtu,

Jo bērns ir bērns, tam vajagrotu.

FAUSTS

Es nezinu,vai likt?

MEFISTOFELS

Kas tur ko nezināt?

Vai gribat to priekš sevis uzglabāt?

Tad labāk padomu jums dotu

Par velti dārgo laiku netērēt

Un mani tāļāk lieki nepūlēt.

Es taču nedomāju, ka jūs skopuļotu!

Es kasu pakausi un rokas trinu –

(Viņš ieliek kastīti šķirstāun aizgriež atkal atslēgu. sadzird troksni.)

Nu, projām, nu! —

Kā saldo, jauno bērniņu

Pēc jūsu iegribas lai savaldzinu,

Un jūs tiklīdzīgi,

It kā taisni uz auditoriju iedami,

It kā rēgotos priekšā jums pelēka

Fizika un metafizika?

Tik prom! -

(Aiziet.)

MARGARIETA

(Ienāk ar lampu.)

Kāds še ir sūtošs, spiedīgs gaiss —

(Viņa atdara logu.)

Un laukā taču tik karsts nemaz nau,

Man ir tā savādi, kā baiss —

Kaut māte būtu māja jau.

Pār miesu man it kā šalkas skrien —

Es esmu bailīga muļķīte vien!

(Noģērbdamās viņaiesāk dziedāt.)

Bij karalis Tūles salā;

Tam viņa mīļākā,

Kad jutās mūža galā,

Zelta kausu dāvāja.

Kauss dārgāk par visutam svēra,

Pie katra mielasta,

Kad viņš to tukšudzēra,

Tam asaras ritēja.

Uz savām nāves cisām

Tas valstību dalīja,

No dārgām mantām visām

Tik kausu sev atstāja.

Ar galmu viņš dzīrupriecās

Sēd pilī pie jūrmalas;

Pret pili viļņi triecas

Un putās sašķeļas.

Vēl pēdējo dzīves svelmi

Viņš dzer — tam asarasriež, -

Tad tāļu prom uz dzelmi

Viņš svēto kausu sviež.

Viņš redzēja, kā tas grima

Un jūrā noslīka,

Tam acis tumsa, viņš ļima,

Nekad vairs nedzēra.

(Viņa attaisa šķirstu, lai drēbes noliktu, un ierauga rotas kastīti.)

Kā kosā kastīte še gadījās?

Vai tad es šķirstu neaizslēdzu? Vai man vīlās?

Tas tīri brīnums! Kas gan ir iekš tās?

Varbūt kāds atnesa to ielikt ķīlās,

Un māte naudu uz to aizdeva.

Lūk, te pie lentītes ir atslēga;

Kā būtu, kad es viņu attaisu?

(Attaisa kastīti un ierauga rotu.)

Kas tas? Kungs debesīs! Nu, skat,

Nekad es neredzēju vēl tai līdzīgu!

Šī rota lielmanīšai pat

Uz augstākajiem svētkiem noderētu,

Nez kā šī ķēdīte man piestāvētu?

Kam ganvar piederēt šie greznumi?

(Viņaizrotājas ar tiem un nostājasspoguļa priekšā.)

Kaut man būtu tik šie auskari!

Tūliņ pavisam citāds izskatās.

Ko skaistums, meitiņas, jums laba dara?

Tas visiem itin brangi patīkas,

Bet vairāk viņš ar nau no svara;

Pus slavē jūs, pus nožēlo.

Uz zeltu lauzas,

Pēc zelta gaužas

It visi. Kas dos nabadzītēm to!

Pastaigāšanās

Fausts, domas nogrimis, staigāšurpu un turpu; viņam pieietklāt m e f i s t o f e l s.

MEFISTOFELS

Pie visas atraidītas mīlas! Elles viras!

Kaut būtu kas ļaunāks, lai lādēt man šķiras!

FAUSTS

Kas tevim kai??vai tevi kāds kniebj?

Ko tu tādu briesmīgu ģīmiviebj?

MEFISTOFELS

Nudien, es velnam nodotos uz reizi,

Ja nebūtu tik pats par velnu gadījies!

FAUSTS

Vai tevimgalvā sagriezies kasgreizi?

Tev brangi stāvkā trakam ālēties!

MEFISTOFELS

Ko doma, rotu, ko es biju gādājis,

Kāds mācītājs priekš sevis nogrābis! —

Nak mate, ierauga tas lietas,

Un siepu bailes viņu ņem uz vietas:

Ta sieva tev brinum smalki ošņa,

Pa dziesmu grāmatu vien tik ložņa.

Ikkatru mēbeli aposta,

Vai svēta tā vai nesvēta;

Un pie tās rotas ta skaidri jūt,

Tai klātu nevar daudz svētības būt.

«Mans bērns,» tā teic, «ja mantas ir nepatiesas,

Tās apņem dvēseli, sagrauž miesas.

Labāk tas dieva mātei dosim,

Par viņām mēs debesu mannu iemantosim!»

Gaņ Grietiņa lūpas uzmeta;

Sak, davana paliek dāvana,

Un tiešām, vai tas nu bezdievis,

Kns tadu dāvanu atnesis.

Bet māte sūta pēc dvēse|u gana;

Tas tūliņ šo trekno kumosu mana.

Viņa acis šāds uzskats mieloja.

Viņš saka: tā jūs darāt lāgai

Kas pārspēj sevi, tam ir U7.vara.

Mūsu baznīcai, tai tikai laba māga,

Tā veselas valstis jau zemē rija,

Bet vai par daudz tai kādreiz ar bija?

Jā, mīļais, tik baznīca, tā īsti ņemot.

Var ari netaisnības mantu gremot.

FAUSTS

Vispārini jau to katris paradis,

To dara žīds tapat kā karalis.

MEFISTOFELS

Tas sprādzes, ķēdes un gredzenus

Sabāza ķešā kā kreņģeļus,

To visu turēja tik maz paldies vērtu,

It kā tam riekstus saujā bērtu,

Tas solīja debess valsti tām viņpus kapa

Un tās no tā aplam aizgrābtas tapa.

FAUSTS

Un Glietiņa?

MEFISOFELS

Tā tik nemieru jūt,

Tā nezina, ne ko darīt, ko būt,

Tai rota dien un nakti neiziet no prāta,

Vēl mazāk tas, no kā tā dāvināta.

FAUSTS

Man mīļās bēdu ļoti žēl.

Ej gada viņai otru rotu vel!

No pirmās tā jau nebija nekas.

MEFĪSTOFELS

Jā, kungam viss tik nieka lieta izliekas!

FAUSTS

Un zinies tik, ka man pa prātam strādā!

Pie viņas kaimiņienes pielavies!

Jel esi velns ka velns! Ko tūļojies!

Un jaunu rotu šurpu gādā!

MEFĪSTOFELS

Jā, cienīgs kungs, būs viss, kā pavēli!

(Fausts noiet.)

MEFĪSTOFELS

Tāds iemīlējies nerrs tev iegribētu

Vai noraut sauli, zvaigznes, mēnesi,

Lai tikai mijai laiku pakavētu.

(Noiet.)

kaimiņienes māja

MARTA

(Viena.)

Dievs, nesod manu mīļo vīriņu,

Viņš nebij vis man tāds, kā vajadzēja!

Tas platā pasaulē diezin kur skrēja

Un mani atstāja uz salmiem guļošu.

Es viņam taču pāri nedarīju.

Es viņam, dievs pats zin, tik laba bij

(Iesāk raudāt.)

Var būt, ka viņš pavisam miris jau!

Un rnanim viņa nāves zīmes nav!

(iMargarieta ienāk.)

MARGARIETA

Ak Marta!

MARTA

Grietiņ, kas tad tev ir ticis?

MARGARIETA

Man izbailes vai ceļus loka!

Man šķirstā atkal kāds ir licis

So kastīti no melna koka,

Un rotas tur ir iekšā saliktas

Par pirmējām daudz skaistākas.

MARTA

Tās tikai mātei nevajga parādīt,

Tā aiznestu viņas uz bikti tūlīt.

MARGARIETA

Ak, paskat, paskat vien, cik koši!

MARTA

(Izrotā viņu.)

Ak radība tu laimīgā!

MARGARIETA

Es, diemžēl, nevaru rādīties droši

аuz ielām, ne arī baznīcā.

MARTA

Pie manis tik allažiņ atteci

Un slēpu še rotu sev aplieci;

Priekš spoguļa tad vari pastaigāties,

Mums bits par to ko papriecāties.

Mēs gaidīsim līdz kādai svētku dienai,

Tad rotas vari rādīt pamazām, pa vienai.

Pirms ķēdīti, tad auskariņu;

To māte neredzēs, var arī mānīt viņu.

MARGARIETA

Kas gan šo kastīti man nes jau otru reizi

Man liekas, te viss nav pareizi!

(Pie durvīm kāds klauvē.)

Ak dievs, kad tā tik matē nebūtu!

MARTA

(Caur priekškaru raudzīdamās.)

Tas ir svešs kungs — tik nākat iekšā!

(Mcfistofels ienāk.)

MEFISTOFELS

Se ienākt es sev ņēmos brīvību,

Man jāatvainojas ir kundžu priekša.

(Atkāpjas godbijīgi pret Margarielu.)

Vai Marta Svertlein kundze še nepiemīt?

.MARTA

Es esmu ta. kas kungam man ko~ pasacīt?

MEFISTOFELS

(Klusam uz viņu.)

Mes esam tagad pazīstami tikuši;

Jums pašulaik ir augsti ciemiņi.

Vel reizi lūdzu piedot manu pārdrošību.

Es nākšu pēcpusdien ar savu vajadzību,

MARTA

(Dikti.)

Ko doma, bērns! Vai nu nav jāsaka!

Tas kungs par augstu dāmu tevi notura.

MARGARIETA

Es nabags bērns, kas man dos augstu kārtu

Tas kungs to teic tik ta aiz laipnības.

Sis rotas manim nepieder nemaz.

MEFISTOFELS

Ak, es jau ne no rotas vien to skartu;

Jūs iznesaties tā, tā uzskatat!

Man prieks, ka varu palikties šepat!

MARTA

Jums kada vests? Es nemierīga palikt sāku —

MEFISTOFELS

Es labprat teiktu jums ko priecīgāku!

Es ceru, uz mani nekritīs pārmetums:

Jūsu virs ir miris un sūta labdienas jums.

MARTA

Viņš miris? Vai! Tu manu nabadziņu!

Mans vīriņš beigts! Nu mana stundiņa ir klātu!

MARGARIETA

Ak, neesat tik izmisušu prātu!

MEFISTOFELS

Nu uzklausāties tālāk bēdu ziņu.

MARGARIETA

Es tādēļ nemīlētu savu mūža dienu,

Par zaudējumu es līdz nāvei noskumtu.

MEFISTOFELS

Pie priekiem bēdas, prieks pie bēdām ir arvienu.

MARTA

Tad stāstāt man par viņa miršanu!

MEFISTOFEJ.S

Tur tālu Padua 1W to apbedīja;

Viņš guļ pie svētā Antonija.

Tā vieta godam svētīta,

Kur viņa miesām mūža atdusa.

MARTA

Vai cita it nekā viņš neatsūta?

MEFISTOFELS

Viņš gan vēl runāja tio uzdevuma grūta;

Lai viņam trīs simts mišas tiklu dziedātas!

Bet citād* — tukšas manas kabatas.

MARTA

Ko? It ne nieks? Ne rota? Neviens greznumiņš?

Tak katris amatnieķels — nabadziņš —

Sev somā sievai kukuļiem ko laupa

Un labāk cieš, sev kumosu no mutes laupa!

MEFISTOFELS

Ak madam, tas ir mani skumdina;

Bet viņš jau tiešām naudu neaizsvieda projām;

Ir viņš par savu postu vaidēja,

Es redzēju to savus grēkus nožēlojam.

MARGARIETA

Ak, kādēļ cilvēce tik nelaimīga!

Es aizlūgšu no sirds par viņu dievu.

MEFISTOFELS

Jūs būtu vērta tūdaļ tupt par sievu:

Tik laipna ka jūs esat un tik piemīlīga.

MARGARIETA

Ne, tas vēl tagad nevar notikties.

MEFISTOFELS

Līdz vīram var ar mīļotāju pieciest ies.

Tā manim tīri debess laime šķietas

Tik mīļu meitiņu pie krūtīm spiest.

MARGARIETA

Pie mums gan tadas lietas nemedz ciest.

MEFĪSTOFELS

Vai vai nē! To tomēr dara visās vielas.

MARTA

Bet sfastat jel!

MEFISTOFELS

Pie viņa nāves cisām

Es stāvēju, tas bija nejaukas pavisam:

Pussapuvuši salmi; bet viņš svēti mira.

Jo rūgti nožēlodams grēku daudzumu.

Viņš sauca: «Man vai sevis jānīst ira.

Tā atstāt rnajas, savu sieviņu!

Ak! mani mac vai nostu atmiņas.

Ķaut tā man piedotu priekš miršanas!3

MARTA

Raudādama.)

Mans labais vīriņš! Sen tev piedots tapa.

MEFISTOFELS

«Bet dievs zin! Ta par mani vairāk vaimga.»

MARTA

Tas melkulis! Ko! Melot vel pie paša kapa!

MEFISTOFELS

Viņš gan uz savu galu murgoja.

Ja man, ta spriežot, nemisas.

«Vai man,» viņš teica, «nebij lielas raizes?

Pirms gādāt bērnus, tad tiem raudzīt maizes

Un visu, kas tur klāt vel piederas!

Bet neba pats to mierā baudīt spēju.»

MARTA

Vai tā viņš manu uzticību aizmirsa,

Ka dienu, nakti priekš ta plēsos, skrēju!

MEFISTOFELS

Ak nē! No sirds viņš pie jums domaja.

Viņš teica: «Kad no Maltas izbraucu,

Par sievu, bērniem dievu piesaucu;

Un tādēļ debess laipna bij, man šķita,

Mums rokā kāda turku liriga krita,

Kas veda dārgumus priekš sultānā.

Tur drošsirdība tapa apalgota,

Un man, kā nākas, arī tika dota

No zelta sava dalība.

MARTA

Kur? Kā? Vai viņš to zemē paglabāja?

MEFISTOFELS

Kas zin, kur tā pa vēju izgaisa!

Bet pašu kāda daina mīļi pieņēma.

Kad svešs tas viens pa Neapoli gaja;

Un tā tik labi viņu uzturēja,

Ka viņš līdz kapam pat to pieminēja.

MARTA

Tas palaidnis, viņš savus bērnus apzadzis!

Vis posts un nelaime vēl nepadūga

To atpestīt no grēku jiīga!

MEFISTOFELS

Kā redzat, viņš par to nu nomiris.

Ja es nu tagad jūsu vieta būtu,

Es godīgi pēc viņa gadu pasērotu

Un pastarpām sev citu izlūkotu.

MARTA

Ak dievs! Tik lēti es vairs tādu nedabūtu

Kā savu pirmo vīriņu!

Tik miļu muļķīti, tik labiņu.

Tik svešuma ias lahprat mita,

Uz svešu vīnu, svešam sievām krita

Un nolādētās trumpas kāva.

MEFISTOFELS

Nu, nu, tā taču iztikt varēja,

Ja puslīdz visu, ko pats darīja,

Viņš jums no savas puses arī |ava.

Ps zvēru jums, ar tādu līgumu

Pats labprāt mitu ar jums gredzenu!

MARTA

Ak, ko nu! Kungam jokot dara prieku

MEFISTOFELS

(Pie sevis.)

Nu tikai jātaisās, ka projām tieku!

Tā pašu velnu varētu pie varda siet.

(Uz Grietiņu.)

Nu, un ar jūsu sirsniņu kā iet?

MARGARIETA

Kā jūs to domājiet?

MEFISTOFELS

(Pie sevis.)

Ak, tādu berninu!

(Dikti.)

Tad sveikas, kundzes!

MARGARIETA

Sveiki!

MARTA

Pag, es gribēju

Dēļ nāves apliecības vēl ko prasīt!

Kā? Kad viņš miris? Kur to rakuši?

Es milti, ka viss būtu kārtīgi.,

Par nāves ziņu tiktos avīzēs ar lasīt.

MEFISTOFELS

Jā, labā kundze, kā jūs varbūt zinai,

Priekš tā jums vajag divu liecnieku.

Man ir labs draugs, ja viņu atvestu,

Tas spētu to pie tiesas apliecināt.

MARTA

Ak, darāt to, es ļoti lūdzu jūs!

MEFISTOFELS

Un vai šī jaunkundze tad arī būs?

Viņš ir brašs zēns! Daudz ceļojis,

Pret jaunkundzēm tam izvešanas glauna.

MARGARIETA

Man būtu priekš tā kunga jānosarkst aiz k

MEFISTOFELS

Ak nē! Un lai tas vai pats karalis!

MARTA

Rau, tur aiz mājas mana dārziņā

Mēs gaidīsim kungus šai vakarā.

IELA

F austs un M e f i s t o f e I s.

FAUSTS

Kas ir? Vai drīz? Ka lieta sokas?

MEFISTOFELS

A! Bravo! Uguns kāpj jau pavālā.

mums drīza laikā Grietiņa būs rokās.

Pie Martas redzēsat to vakarā:

Ši sieva, es jums saku, ta tik prot

Kā čigāniete pārus sakumpoi!

FAUSTS

Tad brangi!

MEFISTOFELS

Bet ta prasa ari ko no mums.

FAUSTS

Nu, katram darbam jau savs algojums.

MEFISTOFELS

Mums jādod liecība, ka baumas ir paliesas

Un tiešām viņas vīra atdzisušas miesas

Tur Padua guļ svētā zemē apraktas.

FAUSTS

Cik gudri! Tad mums turpu jādodas!

MEFISTOFELS

Sanda Sirnplicitas! 11 Es to jau neprasu;

Kas tev daudz jazin, tikai apliecini.

FAUSTS

Tad nodoms beigts, ja tik vien padoma tu zin

MEFISTOFELS

Ak svētais vīrs! Lūk, te tu esi nu!

Vai pirmā reize? Tu jau bieži mēdzi

Dot sava mūža viltus liecību.

Tu tak par dievu, pasauli un visu slēdzi,

Par cilvēku, ta domu, jūtu kustību

Ar pilnu muti, lielu drošību

Bez kautrēšanās spriedumu sev ļāvi!

Un vai tev sirdī nava jāatzīstas,

Tur tavas ziņas tikpat maz bija īstas

Kā še par Svertlein kunga nāvi?

FAUSTS

Tu melo un ka sofists 12 vārdus sagrozi.

MEFISTOFELS

Jā, kad tik nepaskatām drusku dziļāki,

Ar visu godu vai jau rit tu neiziesi,

Lai nabadzīti apmānītu

Un visu dvēsles mīlu t-iņai apsolītu?

FAUSTS

Jā, un no visas sirds!

MEFISTOFELS

Tas jauki gan paliesi!

Tad tiks no mīlas un no milža uzticības,

Ko vienīgās jutas visu pārvarības ~

Vai tad no sirds ar teiksi taisnību?

FAUSTS

Ak, laid! No sirds! — Jo, kad es sajūtu

Un tad šo jūtu drūzmojošos grauju

Par velti izteikt meklēju,

Kad visu pasauli ar saviem prātiem skauju,

Sev ņemu visu augsto vārdu segu

Un jūsmu svelmi, kurā degu,

Par mūžam nebeidzamu nosaucu.

Vai tad gan velnišķi es meloju?

MEFISTOFELS

Man tomēr taisnība!

FAUSTS

Nu, paklausi

Un, lūdzams, manas plaušas pietaupi,

Kas taisnību grib dabūt un kam veikla mēle,

Tam tas ir viegla spēle.

Bet nāc, man jau šīs runas apnika:

Man vajag, tādēļ tev ir taisnība.

DĀRZS

Margarieta Faustam pie rokas. Velak M arta ar

M e f i s tofe l i, šurpu un turpu staigādami.

MARGARIETA

Es jūtu gan, ka kungs ir tikai žēlīgs

Un negrib mani apkaunot.

Jo ceļinieks jau nava vēlīgs.

Ar visu laipni paciesties viņš prot.

Kā gan lai mana muļķa valoda

Tik gudram vīram patikšanu dara?

FAUSTS

Tavs vārds, tavs skatiens vairāk man 110 svara

Ka visas pasauls gudrība.

(Viņš skūpsta Margariclai roku.)

MARGARIETA

Ak, nepūlaties! Ka tas izskatās!

Man roka ir tik rupja un tik asa!

Pie kāda darba tai gan nebij ja ķeras!

No manis māte visu smalki prasa.

(Aiziet, abi pa dārza taku.)

MARTA

Un jūs, kungs, ceļojat no viena laida?

MEFISTOFELS

Ak, pienākums un veikals mūs jau projām raida!

Ar cik daudz sāpēm atstajam mēs dažu vietu

Un tomēr nedrīkstam vis palikties!

MARTA

Nu, jaunos gados gan vēl ietu

Pa pasauli tā bnvi blandīties;

Bet, kad nu nāk ta ļaunā diena

Kā vecam pulsam līst uz kapsētu, —

Kam gan tas tiktu, nebūs jau neviena.

MEFĪSTOFELS

Ar šausmām es to iepriekš paredzu.

MARTA

Nu, tādēļ gādājāt, kungs, priekšlaiku.

(Aiziet abi garām.)

MARGARIETA

Jā, kas iz acīm, tas iz prata!

Jūs glaimot esat raduši:

Jums draugi ir daudz saprātīgāki,

es neesmu tik smalki audzināta.

FAUSTS

Ak mīļa, tici man, ta sauktā sapratīha

Ir daudzreiz neprāts tik un uzpūtība.

MARGARIETA

Kā?

FAUSTS

Ak, kā nevainība, bērna prāts arvienu

Maz sevi apzinās un savu svēto cienu!

Ka zemums, pieticība ira dāvanas

Visaugstās, mums no laipnās dabas piešķirta

MARGARIETA

Ja kādu brīdi mani minēs jusu domas,

Jūs visu mūžu noiziesat man izomas.

FAUSTS

Jūs laikam bieži esat vientuļa?

MARGARIETA

Ja, mūsu saimniecība ir tik sīciņa,

Bet tomēr ari viņu vajga vadīt.

Mums nava kalpones, viss manim jādara:

Man vajga vārīt, mēzt un šūt, un adit,

Un mana mate stingri pakaļ skata,

Ka viss uz mata!

Sak, vai nu viņai skopot vajadzētu,

Mēs plašāk nekā citi dzīvot spētu:

Tēvs atstaja mums brangu sētu

Pie pilsētas ar glitu dārziņu.

Bet manas dienas tagad aiztek klusu;

Mans brālis ir par zaldātu.

Un māsiņa man aizgāja uz mūža dusu.

Ak, cik es ap to bērnu pūlējos;

Bet labprāt vēlreiz visas raizes uzņemtos,

Tāds mīlams bērns!

PAUSTS

Mazs eņģels, ja tev līdzīgs bija!

MARGARIETA

Es viņu audzēju, viņš mani mīlēja,

Pēc Ieva nāves bērns tik piedzima;

Par mirēju jau katris māti uzskatīja,

Tik grūti kā tā toreiz sirga.

Un lēnām tik un pamazītēm viņa spirga.

Tur viņa nu ne domāt nevarēja

fto mazo dzīvibiņu pate zulināt,

Un tā es viena ņemos viņu dzirdināt

Ar pien un ūdeni; tā man viņš piederēja.

Un manā klēpī, man uz rokas

Bērns smējās, spārdījās un auga priecigi.

FAUSTS

Tu tiešām šķīstu laimi baudīji.

MARGARIETA

Bet bij man arī savas sūras mokas.

Pie manas gultas maza šūplis piestumts kļuva

Un nakti, tikko bērniņš pakusteties guva.

Es pamodos tūlīt;

Drīz vajdzēja to pieņemt klāt, drīz padzirdīt

Un, kad vēl neklusēja mazais brēķis,

No gultas celties, viņu aijāt, panēsāt

Un rītā agri jau pie baļļas stāt;

Tad tirgū jāiet bij un jāzin ķēķis, —

Un ta tas vienmēr — šodien ta kā ritu iet.

Tas nav tik viegli, kungs, kā domājiet;

Totiesu miegs un ēdiens gardāks šķiet.

(Abi atkal aiziet.)

(Mefistofcls ar Martu atkal parādās.)

MARTA

Mums, nabadzītēm sievām, vaji klājas;

Tāds vecpuisis ir grūti atgriežams.

MEFISTOFELS

No jums jau vienīgi tas atkarājas,

Kā es uz īsta ceļa uzvedams.

MARTA

Nu sakat, kungs, — vai n'esat jau ko alraduš

Un savu sirdi kaut kur saistījuši?

MEFĪSTOFELS »

«Ja, paša māja,» — tā jau saka paruna.

«Un krietna sieva ir par zeltu dargaka.»

MARTA

Es prasu: vai nekad jums nebij patikšana?

MEFĪSTOFELS

Ja, manim visur pretī nāca draudzīgi.

MARTA

Bet vai nekad sirds nejuta jums nopietni?

MEFISTOFELS

Dievs pas', ar kundzēm nav nekada jokošana!

MARTA

Jus manis nesaprotat!

MEFISTOFELS

ļoti nožēloju!

Bet, ka jūs gauži laipna, to gan ievēroju,

(Atkal aiziet.)

fauSTS

Tu, eņģelīti, mani tūliņ pazini.

Tikko pa dārzu nākam redzēji?

MARGARIETA

Jūs manījāt? Es acis nolaidu aiz kauna,

FAUSTS

Bet tu par brīvību, ko ņemos, n'esi ļauna.

Ka es pret tevi izturējos nekaunīgi

Un vadīt solījos tik uzbāzīgi?

MARGARIETA

Es sajuku, tas man vel nehij noticis;

Par mani ļauna teikt neviens nav varējis

Es vaieajos: vai manā skata kaut kas bija

Ko viņš par nekaunīgu uzskatīja?

Viņam, kā liekas, tūliņ prātā šaujas,

Ta ir skuķe, kas runāties ļaujas.

Bet, jaatzīstas, nezin kas tūliņ ar saea

Uz reizi jums par labu iebilsties.

Tik to es zinu, ka man īsti dusmas nāca.

Ka uz jums nevarēju dusmoties.

FAUSTS

Mīļmeitiņ!

MARGARIETA

Ļaujat!

(Viņa kādai puķītei izplūc lapiņas citu pēc citas.)

FAUSTS

Vai līt visu vainadziņu?

MARGARIETA

Nē, tā tik spele.

FAUSTS

Ko?

MARGARIETA

Jūs smiesaties par viņu.

(Viņa plūc: lapas un čukst pie tam.)

FAUSTS

Ko čuksti tur?

MARGARIETA

(Pusdikti.)

Viņš mani rnile nemi'lē.

FAUSTS

Tu saldo debess daiļaviņu!

MARGARIETA

(Tālāk skaitīdama.)

Viņš mani mīle — Ne — Viņš mīlē — Nē —

(Pēdējo lapiņu izraudama, ligsmi.)

Viņš mani mīlē!

FAUSTS

Ja, mails bērns! Sis puķes vārds

Lai ir tev dievu atbilde! Viņš tevi mīlē!

Vai proti, ko tas nozīme? Viņš tevi mīle!

(Viņš saķer viņas abas rokas.)

MARGARIETA

Man pāriet šalkas!

FAUSTS

Nebaidies! Sis skatiens,

Sis rokas spiediens lai tev saka.

Kas vārdiem neizsakāms:

Tā visu sevi nodoties un sajust

Kā pārlaimi, kam jābūt mūžīgai!

Mūžīgai! — Izmisums tik būtu viņas gals.

Nē, gala nē! Mūžam gala nē!

(Margariela spiež viņam rokas, tad atraisās un aizskrej pa

labo pusi. FaLīsts paliek kādu acumirkli domās stāvot, tad viņš

viņai seko.)

MARTA

(Atkal tuvodamās.)

Jau tumst.

MEFĪSTOFELS

Jā, nu mēs gribam projām doties.

MARTA

F.s labprāt lūgtu, lai jūs vēl še paliktu,

Bet mūsu pilsētiņā tik daudz mēlnešu,

II V. Gēle 16t

Tiem, domai, cita nava ar ko nodarboties

Un tik vien bēdas,

Kā smalki izošņātu otra pēdas.

Se tiekam valodas, lai diez ka sargajušies.

Bet mūsu jaunie kur?

MEFISTOFELS

Pa taku aizlaidušies

Ka vasarsputniņi!

MARTA

Tā viņam tik, man šķiet.

Un viņš tai ari. Tā jau pasaule tas ipl.

(Noiet. Sāk palikt tumšs.)

DĀRZA NAMIŅŠ

Marga rieta ielec iekšā, paslēpjas aiz lapenes, tur pirksta

galu pie lupini: un skatās caur lapām.

MARGARIETA

Viņš nak!

FAUSTS

(Nākdams.)

Tu, šķelme, mani ķircini!

Es tevi!

(Viņš viņu saķer un skūpsta.)

MARGARIETA

(Viņu apķerdama un skūpstu atpakaļ atdodama.)

Mīļākais, no sirds es esmu tava!

MEFĪSTOFELS

(Dod zīmi pieklauvēdams.)

FAUSTS

(Ar kāju piesizdams.)

Kas tur?

MEFĪSTOFELS

Labs draugs.

FAUSTS

Tu lops!

MEFĪSTOFELS

Vairs tērzēt laika nava.

MARTA

(Nāk.)

Jau vēlu, kungs.

FAUSTS

(Uz Margarietu.)

Vai pavadit man neļausi?

MARGARIETA

Ak, māte bārtu. — Sveiki!

FAUSTS

Vai man jāiet jau?

Ar dievu tad!

MARTA

Ar dievu!

(Ieiet savā mājā.)

MARGARIETA

(Kaunīgi, ātri.)

Mēs drizi redzamies!

(Fausts un Melislolels abi noiet pa labo pusi.)

MARGARIETA

Tāds gudris vīrs, tu mīļais dievs!

Ko tāds gan visu, visu izdomājis nav!

Es apkaunota eimu viņam blaku

Un visas lietās «jā» tik saku,

Es esmu nabags muļķa skuķītis.

Nesaprotu, ko viņš pie manis atradis.

(Aiziet iz dārza.)

MEŽS UN ALA

FAUSTS

(Viens.)

Tu, cēlais gars, man devi, devi visu,

Ko vien tik ludzu. Ne par velti tu

;Vsavu vaigu liesmās piegriezi,

Tu grezno dabu devi man par valstību

lln spēku viņu sajust, baudīt. Ļāvi

To ne vien auksti apbrīnot kā viesim,

Tu neaizliedz manim viņas dziļas krūtīs

Kā uzticamam draugam lūkoties.

Tu vadi dzīvo radījumu rindu

Gar mani garam, māci manim pazīt brāļus

Tur klusā meža, gaisā, ūdenī.

Un. kad caur mežu auka šalc un brāž,

Kad milzu priede krītot blakus zarus

Un blakus kokus spiežot zemē rauj

Un gāzienam dun dobja atbalss kalnos, —

Tu mani vadi drošā alā, radi

Man mani pašu, mana paša krūtī

Visdziļie brīnumi man atklājas.

Un, ja priekš mana skata dzidrais mēness

Slīd lēni garām, manim atlido

No klinšu sienām miglas pilnā mežā

Kā vizošs sudrabs pagājības tēli

Un vaira vērojuma stingro prieku.

Ak, nekas pilnīgs cilvēkam nav dots,

To tagad jūtu. Pie šis pārlaimes.

Kas mani dieviem tuvu nes un tuvāk,

Tu devi man šo biedru, kuru vairs

Es paciest nespēju, kaut auksts un grīņš

Viņš mani pazemo priekš manis paša,

Ar vārda dvašu gaisē tavas balvas.

Viņš manās krūtīs trakas ugunis

Pēc viņas daiļā tēla veikli kur.

Tā kaisles kārē dzenos es pec baudas,

Un bauda alkstu es pēc kaisles kāres,

(Mcfistofels uznāk.)

MEFĪSTOFELS

Nu, vai jums no šīs dzīves diezgan netika?

Ka ta jūs spēj vēl ilgāk savaldzināt?

Ir labi reiz to pamēģināt:

Bet tad ko jaunu jārauga!

FAUSTS

Kaut tev jel citur darba būtu,

Tu man šo jauko dienu nedarītu grūtu!

MEFĪSTOFELS

Nu, nu! Es nebūšu par traucēkli,

Nemaz man neteic to tik nopietni.

Pie tevis, tāda gremžas, untumnieka,

Man tiav ko zaudēt it nenieka.

Te cauru dienu nezini, kā galā tikt!

Kas kungam tīk, ko ņemt, ko likt,

To viņam nenoredzēsi no deguna.

FAUSTS

Nu, tur tik īsti jāsaka!

Vēl tencināt, ka mani esi garlaikojis.

MEFĪSTOFELS

Teic, nabags zemes dēls, kā būtu tu

So dzivibu bez manis nodzīvojis?

Es tavu iedomības slimību

Uz ilgiem laikiem esmu izārstējis:

Ja manis nebūtu, tad no Šis pasauls maļam

Tu sen jau būtu aizcierējis.

Ko tu pa klinšu plaisām un pa alarn

Tur slapstoties ka ūpis dēdi/

Un akmeņu un sūnu mitrumu

Tu iesūc it kā krupis barību.

Tā tu tik brango laiku Šķēdi.

Vel tevī nomanīt var doktoru.

FAUSTS

Vai jēdzi, kādu jaunu speķu krūtīs dveš

Si vientulība man, šis klusais mežs?

1.Jn, kad tu to no visas tiesas jaustu,

Tu būtu diezgan velns, lai manu laimi skaustu.

MEFĪSTOFELS

Cik pārdabīgi līgsmi debešķi!

Kad nakti tu uz kalniem rasā slopi

Un priekā skauji zemi, debesi,

Kad savās domās vai par dievību jau topi.

Kad rocies zemes smadzenēs ar jausmu dziņu.

Sešu dienu radību krūtīs sajuti

Un baudi nezin ko ar spēka pašapziņu,

Drīz mīlaslīgsmīgi par visu pārplūsti,

Pavisam nokratīdams zemes dēlu,

Lai tad šo jūsmību tik cēlu —

(Izrada ar vaibstiem.)

Es sacīt nedrīkstu — kā beigtu.

FAUSTS

Eui tu!

MEFISTOFELS

Ja, tas jums negrib patikties;

Jums tiesība, lai tikli «fui tu!» teiktu.

Par to jau šķistam ausīm nedrīkst iebilstieš,

No ka ir šķīstas sirdis nespej atrauties.

N'U labi, es to prieku paļauju tev ari,

Kad šad un tad pats sev ko priekšā melot vari.

l3et vai tu drīz to neapniks!?

Jau tevi citas domas vilina,

Un, ja tā tālāk iet, tu sagrauzts tiksi

No šaustnam vai no trakuma.

Bet diezgan! Tavai mīļai, sēžot vientuhii,

Viss izliekas par šauru Un par sēru,

Nemaz iz prāta tu tai neizej,

Tā tevī iemīlējusies pār mēru.

Pirms tava mīla nāca, pāri plūstot,

Kā strautiņš iet pār malām, sniegam kūstot;

Tu viņai sirdī viņu ielējis,

Nu ir tavs strautiņš atkal izsicis.

Man šķiet, ko tā pa mežiem dziļdomīgi klaidot, —

Tev, lielam kungam, būtu labāki,

Ka nabadzīti jauno skuķīti

Par viņas mīlu arī atmini.

Tai laiks top nežēlīgi garš, tā gaidot.

Tā stāv pie loga, skatās mākoņos dažubrīd,

Kā tie pār veciem pilsētas mūriem slīd.

«Kaut būtu putniņš, kaut spārniņi būtu man!»

Tā augu dienu, pusnakti tās dziesmiņa skan.

Reizēm ta jautra, vairāk skumīga,

Reizēm labi noraudajusēs,

Tad atkal, kā liekas, mierīga

Un vienmēr iemilējusēs.

FAUSTS

Ak čūska, čūska tu!

MEFĪSTOFELS

(Pie sevis.)

Pag! gan es tevi noķeršu!

PAUSTS

Nolādēts! Es saku, atkāpies!

Un skaisto sievu nepiemini.

Pustraka prātā, kas ir iededzies

Pēc viņas saldām miesām, kāri nemodini!

MEFĪSTOFELS

Priekš kam tad ar? Ta domā, ka tu aizbēdzis,

Un pus pa pusei tas jau noticis.

FAUSTS

Es tuvu tai, cik tāļu ari nebijis;

Es neiespēju aizmirst, zaudēt viņu;

Jā, es pat skaužu svēto vakariņu,

Kad viņas lūpas to tik skara.

MEFĪSTOFELS

Ja gan, mans draugs, es jūs dēļ dvīņu para,13

Kas rozēs ganās, bieži apskaudis,

FAUSTS

Prom, savedēji

MEFISTOFELS

Jūs lamājat, man ir ko smieties.

Tas dievs, kas puisēnus un skuķus radīja,

Tūliņ par pirmo amatu atzina

Dot gadījumu, ka tiem kopā ieties.

Tik projām, te nu lielas gaudas!

Jums jāsteidz mijas skuķes rokās

Un nevis nāves mokās.

FAUSTS

Ko līdz man viņas rokās debess baudas?

Kaut ar pie viņas krūts es sasiltu!

Vai tādēļ viņas vārgu vienmēr nejūtu?

Vai bēglis ri'esmu, kas nekur vēl nenorima,

Bez mērķa necilvēks, bez atdusas,

Kā ūdensgrāvums, kura dima

Uz dzelmi niknā prieka šļācot nogažas?

Un suņus viņa, bērniņš šaura prāta,

Tur būdiņā uz kalnu laukuma,

Un visa viņas mājas darbība

Tek, sīka pasaulīte iespraugāta.

Un dieva nolādētam man

Vēl nebija gan,

Kad klintis es cēlu

Un drupās šķēlu!

Kam līdzi viņu, viņas mieru izpostīt?

Tu, pekle, viņu manim nenovīdi!

Velns, palīdz īsināt man baiļu brīdi!

Kam jānotiek, lai notiekas tūlīt!

Lai viņas liktenis pār mani grauj,

To līdz ar mani pazušanā rauj!

MEFISTOFELS

Kā atkal verd, ka atkal kvēlo!

Ej labāk, nelga, turp un viņu žēlo;

Kur tada galviņa vairs neredz izejas,

Viņš tūliņ galu domājās.

Lai dzivo tas, kas galvu augsti tura!

Tu taču citkārt dušu nezaudē.

Nav nekā muļķiskāka pasaulē

Kā velns, kas izmisumā gura.

GRIETIŅAS ISTABA

GRIETIŅA

(Sež viena pie raiiņa).

Man miera nav,

Sirds sēras jūt;

Es nevaru mūžam

Vairs miera gūt.

Kur viņš nav mans,

Dūc kapa zvans,

Viss pasaulē

Man nobālē.

Mana nabaga galviņa,

Nabaga prāts

Kā sajaukts un plosīts,

Un mulsināts.

Man miera nav.

Sirds sēras jūt;

Es nevaru mūžam

Vairs.miera gūt.

Pēc viņa tik skatos

Pa logu kasdien,

Iz namiņa cirnti

Pēc viņa tik vien.

Viņa gaita tik cēla

Un augums tik slaids,

Viņa acu vara,

Viņa lūpu smaids.

Un viņa runas

Burvīgums,

Viņa rokas spiediens

Un skūpstljums!

Man miera nav,

Sirds sēras jūt;

Es nevaru mūžam

Vairs miera gūt.

1 Manas krūtis uz viņu

Trauktin trauc.

Kaut tvert to un turēt

Man būtu ļauts!

Un skūpstīt un skūpstīt,

Un rokās slīkt,

Aiz viņa skūpstiem

Vai nāvē nīkt!

MARTAS DĀRZS

M a r g a r i e t a, F a u s t s.

MARGARIETA

Vai solies, Indriķi?

Ri1 ! FAUSTS

Cik iespēju!

MARGARIETA

Nu leic, kā ir ar tavu ticību?

Lai. tu cik mīļš un labs ar būtu,

No viņas tu daudz neturi, es jutu.

FAUSTS

Lai, bērns! Ka es tev labs, vai man vēl jāsaka?

fPriekš mīļiem nespetu es savas asnis taupīt,

i Bet citam negribu tā pārliecību laupīt.

MARGARIETA

Tas nav pareizi, pašam ticēt vajaga!

FAUSTS

Vai vajga?

MARGARIETA

Kaut es iespētu uz tevi ko!

Tev ar pret svētiem sakramentiem cienās nav.

FAUSTS

Es cienu tos.

MARGARIETA

Bet pēc tiem nekāro.

Tu biktē n'esi bijis diez cik ilgi jau,

Vai dievam tici?

FAUSTS

Kas drīkst, mīļaviņa,

To teikt: es ticu iekš viņa?

Tu priesterus un gudros Vari izprasīt.

Un tevim liksies, vicu atbilde

Ar prasītāju grib tik smieklus dzīt.

MARGARIETA

Tu netici?

FAUSTS

Jel klausies, mīļa dvēsele!

Kas viņu drīkst izrunāt?

Un liecināt:

Es ticu viņu.

Kas drošu ņemt

Un spriedumu lemt,

Un sacīt: es neticu viņu?

Viņš visa aptvērējs,

Visa turētājs,

Vai viņš netver un netura

Tevi, mani un sevi pašu?

Vai debess nejumas tur augšā?

Vai zeme neguļ še apakšā cieti?

Un, laipni mirdzot, vai nekāpj augšup

Mūžīgās zvaigznes?

Vai es tevī neskatos acis acīs?

Un vai netraucas viss

Uz galvu un sirdi tevim

Un plūdo mūžīgā noslēpumā

Neredzot — redzot ap tevi apkārt?

Pildi ar to savu sirdi pāri pilnu,

Un, ja šinīs jūtās tu laimes pārņemtā,

Sauc tad to, kā tu gribi,

Sauc laimi! sirdi! milu! dievu!

Man nava vārda

Priekš ta. Viss tikai jūtas;

Vārds ir skaņa un dūmi,

Kas apmiglo debesu kvēli.

MARGARIETA

Tas viss ir it jauki un cēli;

Tamlulz ko dzirdēju ari no priestera

Tik citos vārdos viņš to izsaka.

FAUSTS

Pa visam malām to dzirdēt vari,

To visas sirdis mijā saules gaismiņ

Ikkatra izteic savā valodā;

Kam es ne savā ari?

MARGARIETA

Kad to tā dzird, tad viss it labi šķiet;

Bet tomēr greizi stāv tās lietas,

Jo tu pie kristīgās ticības neturies.

FAUSTS

Mans bērns!

MARGARIETA

Tas sen jau manim sirdī duras,

Ka tu ar tādiem biedrojies.

FAUSTS

Ka tā?

MARGARIETA

To cilvēku tur, kas pie tevim turas,

No visas dvēseles es nīstu;

Cik atceros, pa visu savu dzīvību

Neko, kas man ta dušu sagriež, nepazīstu

Ka ta cilvēka riebīgo izskatu.

FAUSTS

Sirdsmīļa, tev no viņa nav jābaidās.

MARGARIETA

Tikko viņš nāk, man asins saskrejas,

Man ne pret vienu citkārt nava naida,

Bet, tiklīdz sirds man ilgodamās tevi gaida,

Man 110 tā cilvēka šalkas caur kauliem iel,

Turklāt viņš ari b'.cdis man vēl šķiet.

Ja pāri tam daru, lai dievs mani nesoda!

FAUSTS

'Arī tādu pasaulē vajaga.

MARGARIETA

Neparko ar tam līdzīgiem nemistu vienkopus!

Kad viņš reizi pa durvīm iekša nak,

Viņš tūliņ ta nicīgi smīnēt sāk

Un sapīcis pus;

Var redzēt, ka tam ne pie kā nav līdzdalības;

Viņš nes uz pieres nozīmi,

Ka pret dzīvu dvēseli nevar just mīlestības,

.•Man top tik labi, kad tu mani apskauji,

Tik brīvi, tik silti un maigi

Un viņa klātbūtnē sirds sažņaudzas baigi.

FAUSTS

Ak tu mans pa redzētājs eņģeli!

MARGARIETA

Tas man tā pārņem prātu,

Un, ja viņš tik kur piesitas man klātu,

Man šķiet, ka pat tevi vairs nemīlu.

Un, ja viņš še, es dievu pielūgt nespētu,

Tad man ta, it kā gribētu sirdī man griezt;

Tev. Indriķi, vajaga būt tāpat.

FAUSTS

Tu nu reiz viņu nevari ciest!

MARGARIETA

Man jāiet prom.

FAUSTS

Ak, vai nekad

Pie tavām krūtīm miera patnist nespēju,

.Lai sirdij sirdī, dvēslei dveslē pārplūst ļautu?

MARGARIETA

Ak, kaut es viena gulētu!

Es šonakt labprat durvis neaizšautu;

Bet male ir tik visai modriga,

Ja ta mūs kopā ierauga,

Fs tūliņ būtu nost uz vietas.

FAUSTS

Nav, eņģelīt, tik ļauni, ka tev šķ ietas.

Se butelīte. Tik trīs pilieni . . .

Ja tos pie dzēriena tai piemaisi,

Tie dabu dziļā miegā apņemt spēs.

MARGARIETA

Ko visu nedaru priekš tevis!

Tas taču viņai nekaitēs?

FAUSTS

Vai citādi es, mīļā, to tev būtu devis?

MARGARIETA

|Kad tevi, mīļais, uzskatu, kas tā par varu,

'Kas mani dzen, lai tavu gribu daru?

ITik daudz priekš tevis esmu darījusi jau,

Ka vairs gandrīz nekā, ko darīt, nav.

(Noiet.)

Pēc tam uznāk M e [ i s t o ( e 1 s.

MEFĪSTOFELS

Vai pērtiķis jau prom?

FAUSTS

Tu atkal klausījies?

MEFĪSTOFELS

Ja, manim viss it smalki dzirdams bija,

Ka dakterkungu katķismē pamacija;

Es ceru, ka tas jums ar labā ies.

Tie skuķi taču ļoti ziņkārīgi,

Vai kāds pa vecam turas lēni, dievbijīgi.

Sak, ja tik klausa tur, gan mums ar padosies.

FAUSTS

Tu, negantais, sajēgt nespēji

So mīļo, labo dvēseli,

Ka tā pilna savas ticības spēka,

Kas vienīgi šķiet tai, pestot no grēka,

Svēti nomocās ciešanas,

Ka mīļotais vīrs tai pazudis izliekas.

MEFĪSTOFELS

Iz tevis melš kaisles pārdabīgs samulsums.

Tas skuķis tevi aiz deguna vaza.

FAUSTS

Tu ņirdzīgs uguņu un dubļu izdzimums!

MEFĪSTOFELS

Un vaibstus nojaust brīnum brangi saprot mazā,

Manā klātbūtnē tai tiek — viņa nezina, kā.

Tā jauš ko noslēpumainu manā izskata;

Un droši mani lielu garu mana,

Varbūt vel pašu nelabo.

Nu, šonakt gan —!

PAUSTS

Nav lava darīšana!

MEFISTOFEI.S

Bet manim taču prieks par to!

PIE AKAS

G r i e Ti ņ a un L i z i ņ a ar traukiem.

LIZIŅA

Par Raibu nekā n'esi dzirdējušo?

GRIETIŅA

Neka. Es maz ko izeimu uz klajuma.

LIZIŅA

Kā tad! Man Bille tikko stāstīja:

Tā nu ar reizi ietikuse.

Te bij tev lepnība!

GRIETIŅA

Kā tā?

LIZIŅA

Drīz visi zinās,

Ka viņa baro divus, kad tā ēd un dzer.

GRIETIŅA

Ak!

LĪZIŅA

Ta tai vajadzēja, tas lai dei".

Cik viņa ar to tēviņu ta tinas!

Tā tikai bija cierešana

Uz ciemu un deju vadāšana!

Visur pirmā būt gribēja,

Ar vīnu un pastētēm viņš to cienāja;

Tā iepūtās liela uz sava skaistuma;

Tik maz goda prata, ka neaprāvas.

No viņa dāvanas doties ļāvās.

Tie tik ilgi smējās un skūpstijās,

Līdz kamēr vaiņadziņš noņēmās.

GRIETIŅA

Ak nabadzīte!

LIZIŅA

Tev gan viņas žēl!

Kad mēs pie ratiņa sēdējām vēl

Un nakti māte mūs nelaida lejā,

Ar mīļāko kopā tā sēdēja;

L!z sola pie durvīm un tumšajā ejā

Tiem laiks kā skriešus aizskrēja.

Lai nu tā skrej, nu viņai laužņi likti,

Nu grēku krekla jāiet tai uz bikti!

GRIETIŅA

Viņš to taču ņems par laulatu draudzeni,

LIZIŅA

Tāds mundris zēns! Viņš muļķis bīdu,

Tas citur sev daudz ko labāku gūtu,

Viņš ir jau projām ar.

GRIETIŅA

Cik nekrietni!

LĪZIŅA

Ja tā to dabūtu, tai neietu labaki,

Tai puiši vainadziņu saplosītu,

Un mes pie siiegšņa tai spaļus pakaisītu. u

(Noiet.)

. GRIETIŅA

(Uz māju atgriezdamās.)

Cik brangi agrāk veicas pelt, kad kada cita

Ko nabaga meitiņām vaina krita!

Ak, kā pie citu grēkiem man

[Vēl mēlei vārdu netika gan!

Cik melns man likās, es vēl vairāk pēlu,

Man tomēr diezgan melns vēl nebija,

Es dižojos un sevi cēlu,

Nu pate grēkam esmu padota!

Bet viss, kas mani uz to novadīja,

Ak dievs, cik mīļš, cik labs tas bija!

CIETOKSŅA APKĀRTNE

(Kādā muru iedobuma atrodas Moter dolorosa fvCtās diev-

mātes bilde. Trauciņi ar puķēm tai nolikti priekšā.)

GRIETIŅA

(Noliek svaigas puķes.)

Vērs vaigu

Vel vārgā maigu

Uz manim žēlīgi, sāpju mali

Tev sirdi šķēpi,,s

Uz tavu klēpi

Tev mirušo dēlu nes guldināt.

Uz tēva krūti

Tu nopūtas suti,

i.ai viņa nu tavam vārgam stāv klāt.

Kam jaudas,

Kā šaudas

Man sāpes caur dvēseli?

Kas še sirdi manim baida,

Ko tā trisē, ko tā gaida,

Vienīgā tu pazīsti!

Kur esmu agri, vēli,

Cik Žēli, žēli, žēli

Se krūtīs man kļūst!

Kur vien es stāvu, eju.

Es asaras leju, leju,

Sirds man vai pušu lūst,

Ar asarām rasināju

Pie loga puķes šorīt,

Kad, dienai austot, gāju

Priekš tevis viņas šķīt.

Kad agri spīd no rīta

Man saule istabā,

Es, savu sāpju dzīta,

Jau sēdu nomodā.

Glāb! Stāv man kaunā, nāvē klāt!

Vērs vaigu

Vēl vārgā maigu

Uz mani žēlīgi, sāpju māt!

NAKTS

Iela Grietiņas durvju priekšā.

Valentīns, zaldāts, Margarietas brālis.

VALENTĪNS

Kad es tā sēdēju pie dzīru galda,

Kur dažkārt prieka troksnis valda,

Un biedriem par meitenēm runa nāca,

Ikkatris dikti savu uzteikt sāca,

Ar vīnu slavu skaloju uz leju,

Elkoņos atspiedis sarkušo seju,

Es mierīgs sēžot palikos,

Uz lielmulībām klausījos

Un smīnot brauku sevim bārdu,

Un, glāzi ķerdams, saku savu vardu:

Jā, katra ir jau pēc savas dabas,

Bet tā kā manas Grietiņas tik labas

Nav otras pa visu novadu,

Kas vērta, lai viņai ūdeni pienestu.

Te troksnis cēlās, glāzes skanēja.

«Jā,» kliedza vieni, «viņam taisnība,

Viņa ir visu meiteņu rota!»

Nu stāvētājiem bij mācība dota.

Un tagad! — Es varētu izplēst sev matus

Un stāvu gar sienu uz augšu skriet!

Rauc degunu, uzinet man nicīgus skalus,

Ikkatris blēdis var mani smiet!

Ka noziedzniekam man vajaga zagšus līst.

Pie katra nejauša vārdiņa bailēs svīst,

Katīt arī kaklus aprautu tiem.

Tos nespētu saukt par melkuļiem:

(F-'austs ar Mefisīofeli iet pāri pār baznīcas laiikimiu.)

Kas nāk? Kas slapstoties tuvojas?

Tie divēji ir, kā man šķietas.

Ja viņš, tad tūliņ pie apkaklēs jāķeras,

Viņš dzīvs vairs iietiks man no vietas!

F a u s ts un M e f i s to f el i s.

FAUSTS

l.ūk, tur uz bazlnīcģērbkambafi,

No lampiņas tur logā atspīd vāji stari.

Jo tālāk nost, jo vājāki tie plūst,

Līdz beidzot visur apkārt tumsa kļūst.

Tā nakts ar manās krūtīs iestājas.

MEFĪSTOFELS

Un manim tā kā runcim, kad nāk auri,

Kad tas pa trepēm viegli izlokās

LJn žogu žogiem ložņā cauri;

Pie tam man prāts ir itin nevainīgs,

Tāds drusku kārīgs, drusku zadzelīgs.

Tā manim sprigst jau visos locekļos

Uz jauko nakti valpurģos 17 .

Tā nāk mums atkal parītu,

Tad taču zinu, kādēļ neguļu.

FAUSTS

Vai nauda pacelsies ar pa šo laiku,

Ko redzu kaltējamies tur pa miglas tvaiku? "

MEFISTOFELS

Tu drīz vien pie tā prieka nāksi,

Ka katliņu iz zemes ārā vāksi.

Es drusku acis iekša pametu:

Tur pulks bij jauku dālderu.

FAUSTS

Vai gredzenu vai sprādžu nebij tur nekādu,

Ar ko es savu mīļo izpušķotu?

MEFISTOFELS

Es redzēju gan tur ar kaut ko tādu,

Tam līdzīgu kā pērļu rotu.

FAUSTS

Tā labi! Sāpīgi man atduras,

Kad man bez balvām turpu jādodas.

MEFISTOFELS

Jums nevajdzētu ņemt pie sirds

Pa reizēm baudīt ar tapat.

Kur debess tagad pilna zvaigžņu mirdz,

Jūs īsti smalku dziesmu dzirdēsat:

Mēs tai ko morālisku dziedāsim,

Tad drīzāk viņu rokā dabūsim.

(Dzied pie Grietiiias durvīm ar citeres pavadību.)

Tev nepiekrīt,

Jaun-Katrīnīt,

Kur mīļais mīt,

Se nākt no paša rīta!

I.ai paliek viņš!

Jauns meiteniņš,

Zaļš vaiņadziņš,

Kad iznāci, — jau vīta.

Ak, sargāties!

Kad noticies,

Tad žēlīgs dievs

Lai augumiņu glabā.

Lai meitiņa

Tik nedara

Bez gredzena

Nevienam kaut ko labā!

VALENTĪNS

(Gāžas uz priekšu.)

Ko tu še vilini? Kad tevi peklē!

Sasodīts žurku ķērājs,19 ko tu meklē?

Pie velna citeri papriekšu!

Tad pašu pakaļ ellē triekšu!

(Saceri Mofistofeliui citeri.)

MEFISTOFELS

Pagalam citere! Kas lauzts, tas lauzts.

VALENTĪNS

Nu jāskalda tik pašam skausts!

MEFISTOFELS

(Uz Faustu.)

Uz priekšu, doktor, ņipru dūžu!

Pie manis klāt, ka es jus vadīšu!

Iz makstim ārā zobenu!

Tik durat vien! Es atvairilajs bušu.

VALENTĪNS

Nu, atvairi man šo!

MEFISTOFELs

Jā, tas vēl ies.

VAILENTINS

Ar šo!

MEFISTOFELS

Kā tad!

VALENTĪNS

Vai velns te iekšā maisas!

Kas tas? Jau roka pagurt taisās.

MEFISTOFELS

(Uz Faustu.)

Dur nost!

VALENTĪNS

(Nokrizdanis.)

Ak vai!

MEFISTOFELS

Nu nelgām pietiksies!

Nu tikai prom! Mums tūliņ pazust vajga:

Jau ce|as nežēlīga klaiga.

No policijas maz ko bīties,

Ar kakla tiesu,20 to man netīk tīties.

(Abi ar Fanstu ātri noiet.)

MARTA

(Pie sava loga.)

Surp! Surp!

GRIETIŅA

(Pie sava loga.)

Ar uguni surp steidzaties!

MARTA

(Vēl augšā pie loga.)

Tur kaujas, kliedz un ķildojas,

māk daži pilsoņi ar savām sievām un daži amatnieki

lāpām rokās.)

ĻAUDIS

Se viens jau guļ pie zemes beidzies?

MARTA

(Iznāk un apskatās.)

Vai aizbēguši slepkavas?

GRIETIŅA

(Ari iznāk.)

Kas guļ še?

ĻAUDIS

Laikam tas tavs brālis būs.

GRIETIŅA

Kungs, debess tēvs! Ak, žēlo mūs!

(Nokrīt z trepēm blaktis brālim.)

VALENTĪNS

Es mirstu! Tas ir ātri izsacīts

Un ātrāki vēl padarīts.

Ko stāvat, sievas, velti gaudojat,

Šurp nākat, mani uzklausāt!

(Visas pienāk un apstāj riņķī ap viņu.)

Mīļ' Grietio, lūk! Tu vēl par jaunu,

Vēl neesi diezgan prātīga.

Tev tavi darbi nes tik kaunu.

Man tas tev klaji jāsaka.

Tu taču netikle reiz esi:

Tad savu godu ar uz tirgu nesi.

GRIETIŅA

Ak brāli, dievs! Es nesaprotu!

VALENTĪNS

Kaut tu jel dievam mieru dotu!

Kas noticies, tas noticies.

Un, kā tas sācies, tā tas tālāk ies.

Ar vienu slepus iesāki.

Bet drīz būs arī vairāki,

Un darbs Tik ducim pilnam kļūt,

Tad ar viss pilsēts varēs tevi gut.

Kad kauns ir tikko piedzimis,

To sarga, ka tik nesaredz.

Un gādā, ka nakts phvuris

Tam acis, ausis un galvu sedz;

Jā, viņu tad labprāt vai nokautu.

Bet, ja tas aug, tas atmet baili,

Pat dienas laika staiga kaili,

Un taču nav pieņēmis jaukāku izskatu.

Jo vairāk viņš saceļ riebās un baismu,

Jo vairak viņš meklē dienas gaismu.

Tas laiks man jau priekš acīm tēlojas,

Kur visi godīgi pilsoņi,

Kā ieraugot lipīgu spitali,

No tevis, netikle, aizvēršas.

Tev sirds iekš krūtīm izmisis,

Kad viņi tevi uzskatīs!

Tu zelta ķēdi vairs nenēsāsi!

Tu baznīcā nestāvēsi pie altara!

Tu jauku spiču krāgu sev neapklāsi,

Uz deju netiksi vadīta!

Pa tumšu bēdu nomalītī

Starp kropļiem, nabagiem tu slapstisies

Un, ja tev pēegala ar piedod dievs,

Tu lāstu nēsāsi, kamēr virs zemes mīti!

MARTA

Jūs labāk dvēseli dievam ļaujat

Nekā vēl lāstus uz sevi kraujat.

Valentīns

Kaut spētu samalt tevi, kalsnais sakarni,

Tu savedēja, bez godīgā sieva!

Es ceru, visi grēki man no dieva

It bagātīgi tiktu piedoti!

grietiņa

Mans brāli! Kādu elles sodu!

VALENTĪNS

Es saku, ko tu raudi nu!

Ar to, ka aizmirsi, tu savu godu,

Tu devi manim nāves dūrienu.

Caur nāves miegu, savu grēku tīrs,

Pie dieva aizeimu kā godīgs karavīrs.

(Mirst.)

BAZNĪCĀ

Mišas, ērģelēs un dziedāšana.

Grietiņa laužu vidū, Ļaunais ^ars aiz Gricliņns.

ĻAUNAIS GARS

(Cieši Grietiņai pie auss.)

Kā citādi, Grietin, tev bija,

Kad tu vēl pilna nevainības

Šurpu pie altara nāci.

No apdilušas grāmatiņas

Lūgšanas skaitīji —

Pus bērnu spēles,

Pus dievu sirdī!

Grietiņa!

Kur stāv tava galva?

Tavā sirdī

Kāds grēcīgs darbs?

Vai priekš savas mātes dvēsles lūdzies,

Kura caur tevi miga uz ilgām ilgam mokām? 2S

Uz tava sliegšņa ka asins tur?

Un tev zem sirds

Vai nemostas briestot jau

Un biedē tevi un sevi

Ar nojausmu pilnu bīdi?

GRIETIŅA

Vai! Vai!

Kaut es kļūtu šīs domas vaļā,

Kas man šurpu un turpu šaudās

Pretī man!

KORIS

(Ērģeļu pavadībā.)

Dies irae, dies illa

Solvet saeclum in favilla.23

(Grietiņa, nonākuse līdz baznīcas sāņu durvīm, grib ieiet, bet

ļaudīs no viņas bailīgi atkāpjas, viņa neuzdrošinās ieiet nn

nometas ce[os starp ubagiem.)

ĻAUNAIS GARS

Bardzība tevi grābj!

Bazūne dārd!

Kapi dreb!

Un tava sirds,

Kā dzirkstele pelnos

Uz liesmu mokām

Atkal uzcelta.

Aizdrebas visa!

GRIETIŅA

Kaut es būtu projām!

Man ir it kā ērģeles

Man aizņemtu dvašu.

Dziedāšana man sirdi

Dziļumos plēstu.

(Pifw]as. lai ietu m māju. liet I…inriais gars aizkrustu viņai ri'lu.)

KORIS

Jur!ex ergo cum sedebit,

Quidquid latct adparebit,

Nil inultum remanebit.-c

GRIETIŅA

Mani māc!

Mūru stabi

Mani iežņaudz!

Griestu velves

Mani spiež! — Gaisa!

ĻAUNAIS GARS

Noslēpies! Grēks un kauns

Nepaliek apslēpts.

Gaisa? Gaismas?

Vai tevīm!

KORIS

Quid suni rniser lunc dicturus,

Queru patronum rogaturus,

Ci.'rn vix justus sit securus?27

ĻAUNAIS GARS

Savu vaigu novērš

Apgaismotie no tevis.

Rokas tevim sniegt

Riebjas tīrajiem!

Vai!

KORIS

Quid suni rniser lunc dicturus?

GRIETIŅA

Kaimiņiet! Ožamo butelīti!

Noģībst.)

VALPURĢU NAKTS HARCA KALNĀJS

Elt-ndcs un Sirkes^' ciematu apkartne.

F a u s ts un M ef i s tofels.

MEFĪSTOFELS

(Pa kalnu augšup kapdams.)

Vai tu sev novēlētos slotas kātu?

Hs tagad labaki uz krietna āža jātu.

Sa grūti cerams, ka pie mērķa nonākti

FAUSTS

Kamēr vēl kājās jūtu ņipru sparu.

Man pietiek ar šis nūjas pabalstu.

Karn ceļu isinat, viņš manim nav par garu!

Pa leju lejām locīties,

Tad uz šim klintīm uzrāpties,

Kur avots mūžam verd iz akmens plaisas.

Tas tik ir prieks, kā dēj der pūlēties!

Jau bērziem pumpurīši raisās,

Un pat i priedei zaļo zari;

Kādēļ mums līdzi kaulos nejust pavasari?

MEFISTOFELS

Patiesi, es no tā nenieka nejūtu!

Man ir, it kā vēl ziema miesās mājotu;

Es labāk sniega staigātu un salā.

Cik drūmi nepilns mēness paceļas

Ar sebu kvēli sarkans debess malā

Un vāji spīd, ka ik uz so|a jātaustās,

Pret kokiem un pret klintīm jāatduras!

Ļauj, ka es atsaucu šurp kadu spī'gaini

Tur redzu vienu, kas it jautri kuras.

Ē draugs! Vai drīkstu palūgt tevi tuvāki?

Ta velti degt, tas tīri tev par skādi;

Nāc laipni mums uz augšu ceļu rādi!

SPIGAINIS

Iz godbijības, ceru, izdosies

Man savu izklaidīgo dabu valdīt;

Mēs, krustām šķērsām skrejol, mēdzam citkārt

maldīt.

MEFISTOFElS

Iiei7.! Edz! Viņš cilvēkiem grib pakaļ ķēmoties!

Pie velna! Pielūko, ka taisni noturies!

Es citād izpūšu tev dzīvību!

SPIGAINIS

Es manu gan, jūs esat kungs še mājās,

Un visu jums pa prātam darīšu.

Bet zināt, šodien kalnā visi velni kājās,

Un. ja vēl spigainirn jums ceļš ir jārāda,

Tad to tik stingri ņemt vis nevajga,

fausts, M e fi s l o f e l s un S p ī g a i n i s.

(Pārmaiņus dziedot.)

(Mefistofels.)

Sapinu un burvju sfērā,

Liekas, esam iegājuši.

Ved mūs labi, ņemi vērā,

Ka mēs ātri sekojuši

Šinīs telpās plašas, kailās!

(Spigainis.)

Lūk, kā koki aiļu ailās,

Ātri rauti, garam šaujas.

Gub un lokās kalnu kraujas,

Garās klinšu nāsis31 šņāko.

Kā tās dvašo, kā tās krāko!

(fausts.)

Skat, pār sienam strauti šļako,

Cauri mauriem lēni lejas!

Vai tur čalo? Dzied vai smejas?

Vai tās maigas mīlas raudas?

Viņu debess dienu skaņas.

Kad vēl mīlējām bez maņas?

Vai kā seno laiku paudas

Strautiņš atbalšu šurp raida?

(Spigainis.)

Ūpis ūkšo savas gaudas;

Apogs, samels, silis skraida, —

Vai vēl nedus putnu bari?

Vai tur kaupji lien caur ceriem

Garam kajam, resnvēderiem?

Un ka čūskas sakņu zari

Tur iz smilts un klintīm lokās,

Izstiepj brīnumainas rokas

Un mūs baida, un mūs tvārsta,

Un iz dzīvas, rupjas krijas

Ceļiniekam pretim karsta

It kā polips garas vijas.

Tūkstoš krāsās bariem traucas

Peles cauri sūnām, pļavām!

Spigulīšu pulki jaucas,

Zib un viz, un ņirb par gravam,

Maldina mūs, līdzi skrejct.

(fausts.)

Bet jel saki, kā tev šķietas.

Vai mēs stāvam še uz vietas

Jeb vai tālāk tiekam ejot?

Viss mums apkārt zvalstās, šķie

Klints un koki vaigstos viebjas.

Maldu gunis sprikst un žvigo,

Aug un ceļas, šaudas, spīgo,

MEFISTOFELS

Tev pie mani s jāturas!

Še, kur augstums paceļas,

Brīnumi tev būs ko veroi,

Kad sāks Mamons uz kalna zvērot.

FAUSTS

Cik burvīgi tur iaistās lejas

Ka sarta rīto rlzesna dzejas!

Un pat vīs tumša bezgala

Tā dziļi iekša zibina.

Tur ceļas birga, velkas vaļi,

Se bulā, tvaikā svelme sveļas,

Tad it ka blāva švitra veļas,

Kā avots tad caur klintīm šķeļas.

Pār leju viņa tāļu taļi

Ar simtam dzīslām aizstiepjas;

Te viņu iesledz šaura plaisa,

Un kopā viņa satekas.

Tur sprikst un dzirkstēs augsti kaisa,

Kas zelta smiltīm birst no gaisa,

Bet, lūk! Uzreiz, cik tā [i redz,

Kā uguns klinšu sienas sedz.

MEFiSTOFELS

Vai Mamons savu valstību

Nav svētkiem izpušķojis greznu?

Tu laimīgs, redzejis šo gleznu.

Jau trakos viesus braucam nomanu.

pausts

Ka viesuiis tnr augšā brāžas!

Pret mani gaisa šaltis per!

MeFiSTOFeLS

Tev klinšu vecās ribas jāsaķer,

Jo citādi tev aizās jānogažas,

Nakts tumsa ar miglāju kopā plūst.

Klau! Kā caur mežiem brakš un grūst!

Pūces trūkušās skraida.

Mūžam zaļošam pilīm šķaida

Vērpata palodas.

Švīkst zari un lūst, un bārstās,

Koki, vareni grandot, svārstās,

Saknes dziļumos nostenas.

Un šausmīgā juceklī brāstot un dārdot

Krīt tie un sašķīst, kā negaisam spārdot,

Bet aizām cauri, kur gruveši jaucas,

Kaucot un aurējot aukas spraucas.

Vai dzirdi balsis augstumā

Tāļumā un tuvumā?

Kā straume pār visu kalnu šļāc,

Tur negantā raganu diesma krāc!

RAGANAS

(Kori.)

Uz Bluķu kalnu laumas drāž,

Iz zemes jau asni galviņas bāž.

Tur lielais pūlis salasās,

Kungs Urians33 augšgalā nosēstas.

Ta galvu pa kaklu iet aumaļam;

Smird āži ar laumām un raganam.

kada BALSS

Lūk, vecā Bauba:H nāk savurup;

Tā grūtai cūkai mugurā tup.

KORIS

Kam nākas gods, lai gods ar ir!

Lai Bauba pa priekšu! Un ceļu mums šķir

Kad branga cūka še māte trauc,

Viss raganu bars tai iepakaļ šmauc.

balss

Kur nākdams?

BALSS

Pār lizes akrrieniP

Tur raudzīju pūces perēkli.

Ta izplēta acis!

BALSS

Pie velna, vej!

Ko aplam tā skrej!

balss

Man tā saplēsa ģīmi;

Skat vien tik zirni!

RAGANAS

(Kori.)

Mums ceļš ir garš, mums ccļš ir plat

Ka traka burzmā mainās skats!

Tur sakums dur, tur slota skrape,

Te pārsprāgst māte, te bērnu slapē.

RAGANU .MEISTARS. PUSKORIS

Mēs lienatn it ka gliemeži,

Luk, priekšā visi sievišķi.

Jo. kad uz ļauna namu steidz,

Par tiikstots soļiem sieva veic.

OTRAIS PUSKORIS

Nu ko tur lieku runājiet:

Ar tūkstots soļiem sieva iet.

Bet, lai ta steidz sev steidzam",

Ar lēcienu virs panaK to,

BALSS

(Augšā.)

Jūs, kas tur dzelmē, nakat šurp!

BALSS

(No apakšas.)

Mums ari labprat gribētos turp;

Mēs mazgajoties tiri paliekam,

Bet mūžam an augļus nesam.

ABI KORI

Pamazam vētras bargums rimst,

Beg zvaigznes, meness lejā grimst.

Bet burvju koris dūkoņā

Daudz tūkstots dzirksteļu spridzina.

BALSS

(Ko apakšās.)

Pagaidi! Palīdzi man!

BALSS

(Ko augšas.)

Kas tur iz aizas skan?

BALSS

(No apakšas.)

Ņem līdzi! Neļauj man velti kliegt!

Es kāpju jau trīssimts gadus

Un nevaru kalngalu sniegt.

Es gribu pie jums būt, jūs esat man radus.

ABI KORI

Uz nūjas jāj, uz eaukstures,"fi

Un sakums ar, un azis nes;

Kas šodien pacelties nepagūst,

Tam mūžam apakšā jāsapūst.

PUSRAGANA

(Apakšā.)

Es teku pakaļ jau tik sen;

Tie priekšā lielu gabalu!

K; o mājas mani nemiers dzen,

Un še es līdzi netieku.

RAGANU KORIS

Tik burvju zalvi ietrinat.

Jums buras būs i lupats pat!

Labs kuģis katra silīte,

Nemūžam neskries, kas neskrien še.

ABI KORI

Ap kalna galu lidojam,

Visgarām zemi aplencam.

Un klājam tāļi klajumu

Ar raganības drūzmāju.

(Nolaižas zemē.)

MEFĪSTOFELS

Skat, kā tie spiežas, grūstās, parkš!

Kā šņāc un verd, kā bļauj un larkš!

Kā sprikst un deg, un ceļas smaka!

Tā tik ir īsta elles slaka!

Tik turies manim klāt, ka nenoej no taka.

Kur tu?

FAUSTS

(Tālu prom no viņa.)

Es še!

MFFĪSTOF'ELS

Ko? Tur jau aizrāva!

Reiz nu, kas saimnieks mājā, jārāda.

fv! junkurs Eolands3 * nāk! Ē! ceļu griez,

Še, doktor, klāt man pieķeries!

Ar vienu lēcienu mēs izbēgsim iz drūzmas;

Man pašam tiek par traku iekš šīs d ii zinas.

Lūk, sāņus spīd kaut kas it savādi,

Turp mani velk, kur viņi krūmāji.

Nāc, nāc! Lai mēs tur iekšā šmaucam!

PAUSTS

Tu pretrunas gars! Ved mani, kā tev prāts!

Nu, tas tik bija gudri izdomāts:

Uz valpurģiem mēs Bluķu kalnā braucam

Un nu še nomalītē gribam krūmos līst.

MEFISTOFELS

Skat tur, kā raibas liesmas šķīst!

Tur jautris klubs ir kopā sanācis.

Ir mazā pulkā nejutīsies vientulis.

FAUSTS

Es labāk būtu augšā tur!

Jau dūmi mutuļo, jau guņus kur.

Ap ļauno visi pulki krājas;

Tur arī daža mīkla risinājās.

MEFISTOFELS

Bel daža mīkla arī sarežģās.

Lai liela pasaule sev trokšņojas,

Mums noderēs šī klusā vieta.

Tā taču ir it pazīstama lieta,

ka iieia pasaulē daudz mazas nošķiras.

Redz, itin plika jauna raganele

Un vecene, kas gudri segties prot.

Es ludzu, esi laipnis jele!

Mazs pūliņš, nebūs tev ko nožēlot.

Es dzirdu, tur sak instrumenti dūkt!

Nolādēts troksnis!30 Jā, pie viņa vajga jūkt.

Nāc līdz! Nāc līdz! Ko tur lai dara?

Ks pieiešu un tevi iekša vedīšu

Un viņiem pazīstamu darīšu.

Ko saki, draugs? Vai nav šī pļava plata, gar

Skat vien! Tu tikko galu saredzi.

Tur rindā deg vai simtiem uguņu;

Tur lēkā, pļāpā, ēd un dzer, un mīlinājās;

Nu saki, — kur gan labāki vēl klājas?

FAUSTS

Bet — kā tu domā mums še uzstāties?

Vai tu par burvi vai par velnu rādīsies?

MEFĪSTOFELS

Gan esmu ieradies būt nepazīts arvienu;

Bet ordenis jau jārāda uz goda dienu.

Es nu gan ceļa lentu4 " nenēsāju,

Pie mums to liesu ciena zirga kāju.

Vai redzi gliemezi? Lūk, tur viņš lien;

Ar saviem tausteklīšiem vien

Viņš ir pie manis kaut ko saodis.

Es sevi neaizliegtos šeit, kaut gribējis.

Nac vien! No vienas uguns mes uz otru iesim;

Es būšu ceļavcdis tev ka viesim.

(IJz dažiem, kas sed pie kvēlošam oglēm.)

Jūs vecie kungi, ko jus šeitan darāt?

Jums vajadzētu but tur pašā viduci,

Kur skan un dūc un jaunie griežas viesuli;

Jo vieni sēdēt jus jau mājās tāpat varat.

ĢENERĀLIS

Kā lai uz tautām vel ir uzticība?

Lai diezin c: k priekš tām ir darījis!

Ta sievietēm, kā tautām mīlestība

Tik ir priekš tā, kas jauneklis.

MINISTRS

Nu tagad viņi vai bez jčg'as tīri!

Man tik tik vecie, labie ļautiņi;

Jo tad, kad mes vēl bijām lieli vīri,

Rij īstie zelta laiciņi.

PUSKOKA LECĒJS

Parvenijs.)

Mes tiešām nebijām ar plānprāti

Un daudz, ko nevajdzeja, padarījām;

Bet (agad jau it viss iet ačgārni,

Kad tikko nokārtojuši to bijām.

RAKSTNIEKS

Kam tagad tīkas lasīt grāmatu

Ar puslīdz sapratīgu saturu?

Un, kad no jaunas paaudzes ir ruņa,

Tur ir tik vīzdeguns aiz vīzdeguņa.

MEFISTOFELS

(Kas uzreiz izskatās ļoti vecs.)

Jā, ļaudis sāk uz pastargalu vecēt!

Es pēdjo reizi valpurģos, man šķiet;

Ka mana muciņa vairs negrib tecēt,

Tādēļ ar pasaule uz galu iet.

KRAMU RAGANA

Jūs, kungi, neeita tā garām!

Jūs labu gadTjienu palaižat:

Uz manām precēm acis pametat!

Mes daž' ko piedāvāt jums varam.

Un tomēr viss iekš manas bodes,

Kam līdzīgas vairs nav virs zemes lodes,

Ir savu reiz jau krietni derējis

Un pasaulei un ļaudīm kaitējis:

No katra dunča še ir asins verdums skrējis,

Ik kauss še sveikā ķermenī

Ir sūrstin karstas nāves zāles lējis,

Ik rota pavedusi meiteni,

Ik zobens derību ir pārkāpt ļāvis,

Ir savu pretinieku slēpu kāvis.

MEFISTOFELS

Tu laikus nesaproti, viņumāt!

Kas bijis, bijis — gājis, gājis!

Tev vajag jaunu kaut ko iegādāt!

Mūs tagad jauns tik būtu valdzinajis.

FAUSTS

Vai tīri galva riņķi griežas!

Tas tik ir tirgus, pilns, ka lūst!

MEFISTOFELS

Viss ņudzeklis uz kalnu augša spiežas;

Grūž tevi, kur tu domā viņus grūst.

PAUSTS

Kas tā?

MEFISTOFELS

Tik uzmanies tu labi uz šis sievas!

Tā Lilita

FAUSTS

Kas?

MEFISTOFELS

Ādamam ta bij pirms Ievas.

No viņas skaistiem matiem pasargies,

Šis rotas, kurai līdzīgas vairs nava!

Ja viņa jaunu puisi ar tiem gava.

Tad ne tik lēti no tiem raisīties.

FAUSTS

Lūk, vecene ar jauno atsēdušas;

Tās ir jau savu tiesu lēkājušas!

MEFISTOFELS

Te tiešām miera nav — lec, kamēr var.

No jauna vaļa iet, nāc sāksim ar!

FAUSTS

(Ar jauno raganu dejodams.)

Reiz jauku sapni sapņoju:

Es ābelīti redzēju,

Div ābolīši pazaros,

Man ietikās — es paka pos.

SKAISTULE

Jus ābolīšu kārojat —

Un jau no paradizes pat.

Es līgsma, ka mans dārziņš ar

Jums tādus augļus pasniegt var.

PROKTOFANTASMISTS «

Nolādētie! Kas jums gan prāta nāca?

Vai sen nav pieradīts? Vai mēs jums nerunājam.

Ka gari nestaigā uz īstām kājām?

Nu šie kā cilvēki vel dancot saca!

SKAISTULE

(Dancojot.)

Ko tas uz balli atvilcies!

FAUSTS

(Dancojot.)

Ja, pras, kur tas nav bokstijics!

Kur citi dej, tam vajga gudri spriest.

Ja viņš par cita soli nava papļāpajis,

Tad cits tiklab ka soli nava gājis.

Ka tālāk tiek, vismazāk viņš var ciest.

ja jums iā riņķi griezties neapniktu

Kā viņam savās vecās sudmalās.

Tas viņam galā varbūt tiktu:

Tik viņš vel grib, lai tam ar paklanās.

PROKTOFANTASMISTS

Jūs vis vēl še? Nē, tadu nekaunību!

Jel zūdiet! Mēs tak izpiatījarn attīstību!

Tā velna suga! Vai gan to kāds likums baid

Cik mes ar gudri, Teģciē vēl spoki skraida.

Cik sen jau n'csrnu lauka dzinis māņticību!

Un vēl nav tīrs; ak, tadu nekaunību!

SKAISTULE

Nu beidzat jel mūs garlaikot!

PROKTOFANTASMISTS

Es to jums, gariem, acīs saku!

Si gara varmācība ir par traku!

Mans gars to nevar sagremot.

(Visi dejo netraucēti tālāk.)

Es redzu, šodien maz man sokas;

Bet tomēr ceļa apraksts maniin rokas,

Un, cerams, man pirms manas stundiņas

Vel dzejniekus un velnus pieveikt izdodas.

MEFISTOFELS

Viņš tūdaļ peļķē iesedīsies,

Tfi viņš jau mierināties mēdz,

Un, ja tam dēles d— piczidisies,

Tad viņš no gariem un no gara izdziedēts.

(Uz Taustu, kas izgājis laukā no dejotāju rindām

Kam skaisto skuķi atstāji,

Kas deja dziedaja tik mīlīgi?

FAUSTS

Ak, pašu laiku, kad tā dziedāja,

Tai sarkana pele" iz mutes izlēca.

MEFISTOFELS

E, ko nu! Kas tev tur daudz jābēdājas?

Nu, pele taču nebij pelēka.

Kas to lai ievēro, kad mīlinājās?

FAUSTS

Tad redzēju vēl …

MEFISTOFELS

Ko?

FAUSTS

Vai redzi stāvam talu

Tur skaistu bērnu, vientuļu un bālu?

Ta tikai lēnām kust no vietas,

Tā iet, it ka tai kājas būtu sietas.

Man jāatzīstas, kad to uzskatu,

Es redzu līdzību ar Grietiņu.

MEFISTOFELS

Lai stāv! Tur nav nekam vēl labi klājies.

Tā ir tik aina, nedzīvs burveklis.

Vai tam, kam tas ir ceļā stājies;

No sliva skaļa sastingst asinis

Un cilvēks vēršas vai par akmeni;

Par Meduzu®4 tu taču dzirdēji?

FAUSTS

Patiesi, tas miroņa acis man šķiet,

Ko mīloša roka nav vērusi ciet.

Tas krūtis ir. ko Grietiņa man sniedza,

Tās saldas miesas, kas pie manis sliedza.

MEFISTOFELS

Tu nerrs, tik burvju māņi tevi maldina,

Jo katram viņa liekas viņa mīļākā.

FAUSTS

Ak, kādas sāpes, kāds baudas prieks!

Mans skats ar varu tik no viņas raujas.

Cik savādi ap skaisto kaklu skaujas

Ka rota tik viens vienīgs sarkans diegs,

Ne platāks daudz par naža muguru!

MEFISTOFELS

Jā gan! Es ar to redzu.

Ta galvu arī var zem rokas nest,

Jo Persejs4 " tai jau nocirtis ir viņu.

Nu vajag reiz šiem māņiem mieru mest!

Nāc taču uz šo pakalniņu!

Se iet ka Praterī46 tik priecīgi;

Un man ta gluži priekšā nākas,

II ka še sarīkotu teātri.

Ko uzved še?

SERVIBILIS 47

Tūliņ jau atkal sākas.

Jauns gabals, tas no septiņiem ir pēdēj

Tik daudzus uzvest paradums mums v

Kāds diletants ir viņa rakstītājs,

Un diletanti arī spēlē.

Jūs, kungi, piedodat, ka pazūdu;

Es diletants, kas uzvelk priekškaru.

(Atri nozūd.)

MEFISTOFELS

Ka es jūs še uz Bluķu kalna rodu,

Tas itin brangi; te jūs gūsat godu.

VALPURĢU NAKTS SAPNIS4 " JEB OBERONA UN TITANIJAS ZELTA KAZAS

Intermezzo 45

TEATRA MEISTARS

Šodien atdusamies mēs,

Mīdinga50 krietnie dēli.

Kalns un leja vieni spēs

Pušķot skatu spēli.

HEROLDS

Lai būtu zelta kāzas jums,

Vajga piecdesmita gada!

Vecas ķildas nobeigums,

Tas še zelta kāzas rada.

OBERONS

Gari, kas man padodas,

Steidzat šurp šo brīdi!

Karaļparis vienojas,

Beigti visi strīdi.

PUKS

Atskrej Puks un dejot sāk.

Niekot, rotaļāties;

Simti viņam pakaļ nak

Līdzi palīgsmoties,

ARIELS 33

Ariels ar dziesmām trauc,

Debess skaņas laistās;

Riebīgu daudz seju sauc,

Atsauc arī skaistās.

OBERONS

Kas pēc miera sajūt kāri,

Lai tas dara kā mēs abi!

Šķirat vien tik laulu pāri,

Tie viens otram labi.

TITANIJA

Sieva, vīrs ja dusmotos,

Ņem to stingrā skolā:

Sievu aizved dienvidos.

Vīru ziemeļpolā.

ORĶESTRIS

(Tutti fortīssiino.)

Oda deguns, mušas purns,

Onkulis ar tanti,

Varde, sicnāzītis dūms —

Tie tie muzikanti!

SOLO

Lūk, kur atnāk dūdurnaiss.

Tas ir ziepju burzguls.

Degunā tam šņako gaiss,

Dūdo viņa urskuls!

GARS

(Kurš tikko vel attīstās.)

Krupja vēders, zirnekļa kāj

Spārni mazajam vēl klājas

Gan tur zvēriņš nebūs vis,

Būs kaut kroplis dzejolis.

PĀRĪTIS

Sīki soļo, augsti lec,

Medus rasā niries;

Tekalēt tev sektin sec,

Lidot velti dziries.

ZIŅKĀRĪGS CEĻOTĀJS55

Vai nav maskerades skats?

Gluži neticami!

Skaistais Oberons še pats

Staigā saredzami!

STINGRTICĪGAIS "

Redz, šim astes, ragu nav!

Tomēr to es saku:

Tā kā grieķu dievi jau —

Sis ar velna smaku.

ZIEMEĻNIEK MAKSLINIEK

Skice katris pasākums,

Ko es šodien tveru;

Malijas ceļojums

Labos to, es ceru.

PURISTS55

Es nācu sev par nelaimi!

Kā šie te palaidušies!

Un pa visu ņudzekli

Divi tik pūdrojušies.

JAUNA RAGANA

Puders, svārki, sedzene

Vecām der no tiesas;

Es uz āža kaila še

Rādu pilnas miesas.

VECENE

Man pārāk ir tā smalkuma

Lai pretim lamajuse,

Bet, ceru, kaut tu jauniņa,

Drīz būsi sapuvuse.

kapelmeistars

Oda deguns, mušas purns.

Ko kailo apriņķojat!

Varde, sicnāzītis dūrus.

Takti ievērojat!

vejLoks

(Uz vienu pusi.)

Cik smalka sabiedrība še!

Ka brūtes — cielaviņas!

Un puiši — lirā izvēle

No «tautas cerībiņas»!

vejloks

(Uz otru pusi.)

Un, ja vēl zeme nešķeļas.

Lai viņus visus rautu,

Es tūdaliņ bez apdomas

Vai pašā ellē grautu.

ksenijas

Kā kukaiņi šurp atskrejam.

Mums dzirkļi asi trīti,

Še savam papum satanam

Par svētku goda švīti.

henings57

Skat, kā tie ciešā pulciņā

Tur tērzē nevainīgi!

Varbūt tie teic vēl pēcgalā,

Ka viņi labsirdīgi.

muzagetsss

Es še pie jaunām raganām

Sev labprāt vietu rastu;

Es tās par Klijām, Talijām 59

Daudz labāk vadīt prastu.

izbijušais laika ģēnijs

Tik krietni ļaudis līdzēt var,

Nāc turies mauim klātu!

Uz Bluķu kalna un Parnasa61 ar

Daudz dažādu salašņātu.

ziņkārīgs ceļotājs

Sak, — ka to stīvo vīru sauc?

Viņš lepniem soļiem staigā.

Viņš izošņādams šur tur šmauc:

Pēc jezuītiem klaigā.

dzerve &lt;»

Man tīkas skaidrā ūdenī,

Bet arī dumbrā zvejot;

Tā gadās dažai svētuļi,

Ar velniem kopa ejot.

pasaules bērns

Jā, svētu vīru nolūkiem

Var derēt visas lietas;

Pat Bluķu kalnā iznāk tiem

Vēl svētas draudžu vietas,

dejotājs

Tur laikam vēl jauns koris nāk?

Es dzirdu: bungo tāli.

Nē, tur tik dumpji riīikāt sāk

Pa dūņām un pa zāli.

DEJAS MEISTARS

Kā katris kājas izmētā

Un dej pēc savas vaļas!

Lec līkais, depšis tantarā, —

Kā izskatās, kam daļas?

SPĒLMANIS

Viens otru nīst šie lupatas.

Vai aprītos ar varu;

Še dūdas visus veikušas

Kā Orfejs6S zvēru baru,

DOGMATIĶIS

Lai bļauj un kliedz vien kritikas,

Es šaubu nesajūtu:

Velns taču ir un ir kaut kas;

Vai citād' velns maz būtu?

IDEĀLISTS65

Man šodien īsta trakule

Ir prāta iedomība;

Ja esmu viss, ko redzu še,

Tad tā jau arprātība.

REĀLISTS s5

Mana būtne še par riebumu, —

Gandrīz vai jālamājas;

Es pirmo reizi nestāvu

Še cieti savas kājās.

SUPERNATURALISTS67

Man prieks, ka es še ieradies,

Šiem līdz es līgsmis arī:

Kad velni ir, var domāties,

Ka ir ar labi gari.

SKEPTIĶIS «

Tie spīgainīšam pakaļ skrien

Un šķietas naudai klātu.

Pie velniem vieta šaubām vien,

Še es ar veselu prātu!

KAPELMEISTARS

Varde, sienāzītis durns,

Velna diletanti!

Oda deguns, mušas purns,

Jūs tak muzikanti!

izveicīgie

Še esam klāt mes, nebēdas!

Mes jautra bara skrējām;

Kad kājas paliek gurdenas,

Mes ar uz galvas ejarn.

NEVEIKĻI

Mēs citkārt daž ko paguvām

Nu viss «ar dievu» gāja!

Mēs lecot kurpes noplēsām.

Nu paliek basa kāja.

SPĪGAIŅI

Mēs piemājojām purvājā.

Kur tikko lauka līdām;

Bet še mēs dejas priekšgalā

Kā kavalieri spīdam.

krītoša zvaigzne

Iz augstumiem es nošāvos.

Kā uguns novizēju;

Se tagad guļu putekļos

Un celties neiespēju.

PLECĪGIE

Ceļu griežat platāki!

Zāle zemē lokās;

Atnāk gari plecīgi,

Stingri kājas, rokas.

PUKS

Ko tik smagi eita jūs

Kā elefantu kājām!

Par visiem neveiklākais būs

Pats Puks pa savam mājām

ARIELS

Katri spaini ļauj vai paša gars

Pār zemi celties pāri.

Lai seko man viss vieglais bars

Uz viņu rožu āri.

ORĶESTRIS

(Pianissimo.)

Migla gaisā skaidrojas,

Pirmais ausurns svīdīs.

Niedrēs vēji šūpojas —

Viss uz reizi klīdis.

APMĀKUSIES DIENA. LAUKS

Fausts, Mefistofels.

FAUSTS

Vārgā! Izmisuse! Sāpēs viņa ilgi klaidoja pa

zemes virsu un tagad gūstita! Ka noziedzniece cie-

tumā slodzīta uz šausmīgām mokām šī maiga, ne-

laimīga radība! Tik tāļi nācis! Tik taļi! — Node-

vīgais, necienīgais gars, un to tu man esi slēpis! —

Stāvi tik, stāvi! Boli velnišķās acis dusmu ceras!

Stāvi un spītē man ar savu nepanesamo klātbūtni!

Gūstīta! Nenovēršama varga! Ļauniem gariem no-

dota un sodošai, nejūtīgai cilvēcei! Un tu mani to

bridi gribi iemidzināt nejēdzīgiem laika kavēkļiem,

slēpi man viņas augošo postu un ļauji viņai bez

glābiņa bojā iet!

mefīstofels

Viņa nav vis pirmā.

FAUSTS

Suns! Riebīgais nezvērs! Pārvērti viņu, tu

bezgala gars! — Vērti to tārpu atkal viņa suņa iz-

skatā, ka viiiš dažai pa nakts laiku staigāt mēdza,

mana priekšā tekat, ceļiniekam, kas neka ļauna ne-

domāja, zem kājām velties un, ja tas krita, viņam

uz pleciem kārties. Vērti viņu atkal viņa mīļotā

veida, ka viņš manā priekšā smiltīs uz vēdera rāp-

tos, es viņu kājām mitu, to nolādēto! Nav vis

pirmā! — Ak, šis posts! Šie sirdēsti! Nevienas cil-

vēka dveseles neaptverami, ka vairāk nekā viens

radījums grimis šī vārga dziļumā, ka nevis pirmais

gandarījis par visu pārējo vainu, locīdamies nāves

šausmās priekš mūžīgi visapiedevēja acīm! — Man

smadzenēs grauž, līdz dzīvam kaulos šīs vienīgās

vārgs; tu mierīgi grīņe pāri par tūkstošu likteni!

MEFISTOFELS

Nu mēs atkal esam pie māsu sajēgsmes robe-

žām, tur, kur jums, cilvēkiem, aizkrīt prāts. Ko tu

kopojies ar mums, ja tu mūsu kopību nevari cauri iz-

vest? Gribi gaisā laisties un neesi drošs, ka nereibti!

galva? Vai mēs uzbazāmies tev vai tu mums?

FAUSTS

Nešiep man ta pretim savus rijīgos zobus! Man

derdzas! — Lielais, brīnišķīgais gars, tu mani turēji

cienīgu skatīt tavu vaigu, tu pazīsti manu sirdi un

manu dvēseli, par ko mani piekalt pie šī ganekļa,

kas pie saukuma smejas un pie posta veldzējas?

MEFISTOFELS

Vai tu drīz beigsi?

FAUSTS

Glāb viņu vai trīci! Visšausmīgo lāstu pār tevi

-uz gadu tūkstošiem!

MEFISTOFELS

Es sočra valgus nevaru raisīt, viņa bultas nevaru

vērt. — Glāb viņu! — Kas bija, kas viņu postā grū-

da? Es vai tu?

FAUSTS

(Kvēlošām arim skatās visapkārt.)

MEFISTOFELS

Vai tu ķersi pēc pērkoņa? Labi, ka viņš netika

dots jums, nožēlojamiem mirstīgiem! Nevainīgo pret-

runātāju sadragāt — tāds varmāku paradums, lai

izrautos iz spailēm.

FAUSTS

Ved mani turp! Viņai jābūt brīvai!

MEFISTOFELS

Un briesmas, kādās tu dodies? Piemini, ka pil-

-sētā tevi gaida nāves sods par tavas rokas slepka-

vību! Pāri nokautā dusas vietai lido atriebēji gari

un glūn uz atpakaļ nākošo slepkavu.

FAUSTS

Ir tas man no tevis jādzird! Visas pasaules grēks

im nāve par tevi, neganto! Ved mani turp, es tev

saku, un atsvabini viņu!

MEFISTOFELS

Es tevi vedīšu, — uzklausies, ko es iespēju darīti

Vai gan man visa vara debesīs un virs zemes? Sar-

gu prātus es gribu mulsināt; paķer tu atslēgas un

izved viņu laukā ar cilvēka roku! Es bušu nomodā!

Burvju zirgi stāv gatavi, es jūs aizvedīšu. To es.

iespēju.

FAUSTS

Tūliņ! Turpu!

NAKTS, KLAJŠ LAUKS

Fausts un Mefistofels, uz melniem zirgiem garām auļojot'..

FAUSTS

Ko tie tur ap kāķi69 tā plivinās?

MEFISTOFELS

Kas zin, ko tie virina, darina tur.

FAUSTS

Lido šurp, lido turp vijoties, mijoties.

MEFiSTOFELS

Tas ir raganu bars.

FAUSTS

Tās svētī un vētī.

MEFISTOFELS

Lai stāv! Nac līdz!

CIETUMS

FAUSTS

(Ar atslēgām un lampu stāv priekš dzelzs durtiņām.)

FAUSTS

Kā šalkas mani grābj iz senām dienām

Viss cilvēciskais posts un vārgs.

Se viņa mājo aiz šim mitrām sienām,

Un viņas ziegums bij tik miļš un dārgs!

Pie viņas iet tu kavējies!

Tu baidies ar viņu redzēties!

Tavas gaidas nes nāvi, pasteidzies!

(Viņš sagrābj atslēgu.

Iekšpusē dzird dziedam G r i e t i ņ u.)

Mana ragana māt'

Mani nokāva!

Mans nelietis tēvs

Mani apēda!

Maza māsiņa nāk,

Manus kauliņus vāk

Uz saltu saltu vietu.

Es tiku silā skaists mazputniņš70 ,

Lai skrietu, lai skrietu!

FAUSTS

(Durvis atslēgdams.)

Ta nemana, ka mīļais uzklausās

Un dzird, ka salmi čaukst un važas iežvadzas.

(Viņš ienāk iekšā.)

MARGARIETA

(Savās cisās slēpdamās.)

Vai! Vai! Tie nak, lai mani kautu!

FAUSTS

(Klusu.)

SKlus! Klus! Es nakti, lai iz saitēm tevi rautu!

MARGARIETA

(Viņa priekša zemē locīdamās.)

Ja esi cilvēks, jūti manu nelaimi!

FAUSTS

Iz miega sargus uzkliegsi,

(Viņš saķer važas, lai tās atslēgtu.)

MARGARIETA

(Uz ceļiem nokritusi.)

Kur, bende, tev par mani tāda vara!

Kas tev to vēl

Jau tagad mani vest? Vel nakts tik gara!

Ļauj manim dzīvot! .Vai tev nav žei?

Vai nebūtu diezgan laika rītu?

(Viņa paceļas stāvu.)

.Es vēl tik jauniņa, jauniņa!

.Tai kapa jau kritu!

Es biju skaista, tas manim kaitēja.

Ak, tālu ir rnans draugs, kas tuvu bija!

Mans vaiņags plosīts, izbārstīti ziedi.

Negrāb tik spēji, tu rokas man spiedi!

Saudzi, kas jauna tev nedarīja!

Es lūdzu! Vai velti lai asaras lija?

Es tevi tak neredzēju ne mūža dienu!

FAUSTS

Sī vārgu nasta nepanesama!

MARGARIETA

Es tavā varā visa nodota.

Ļauj tikai, lai bērnam vēl sniedzu pienu.

Man visu nakti bērniņš bija klātu;

Tie viņu atņēma, lai mani rūdinātu,

IJn saka tagad, ka es viņu nokāvu.

Nekad es priecīga vairs netieku.

Tie mani apdzied, aprunā, ak, tādus meļus?

Tā beidzas veca pasaka,

Kam tie uz mani norada?

FAUSTS

(Nometas Grietil.ias priekša ceļos.)

Tavs mīļais tev apskauj ceļus,

Tevi no verdzības brsvina!

MARGARIETA

(Nometas viņam blakus ceļos.)

Lai krītam zemē! Lai svētos saucam ar sāpēm!

Lūk! Tur zem viņām kāpēm

Pasliegsnē

Vārās kā pagarē!

Tur ļaunā vara

Ņirdzoša niknuma

Troksni dara!

FAUSTS

(Dikti.)

Grietiņa! Grietiņa!

MARGARIETA

(Uzmanīgi.)

Tas iikās sauciens no mīļākā!

(Viņa uzlec augšā, važas nokrīt nost.)

Kur viņš? Man bija, it kā viņa balsi justu?

Es svabada, kas man var liegt

Tam pretim skriet, pie kakla sliegt,

Lai krūtis pie krūtīm glaustu!

Viņš stāvēja durvīs, viņš «Grietiņa» saucal

Elle visapkārt dūca un kauca,

Bet cauri caur velnišķo ņirgumu

Es saldo, mīļoto skaņu pazinu!

FAUSTS

Es še!

MARGARIETA

Tu še! Vēlreiz tev jāsaka!

(Viņu satverdama.)

Viņš še! Viņš še! Kur visas mokas gaisa?

Ķur, cietums, tava drausinība?

Tu še, kas manas važas raisa!

Es glābta! Brīva!

Priekš manām acīm atkal it kā dzīva

Stāv iela, kur mēs toreiz tikāmies,

Un dārziņš, lapene ar vijām,

Kur mēs ar Martu tevi sagaidījām.

FAUSTS

(Arvien uz promiesanu mudinādams.)

Nac līdz! Nāc līdz!

MARGARIETA

Ak, nesteidzies!

Man tīk tik labprāt pie tevis kavēties!

(Mīlinādamās ap viņu.)

FAUSTS

Nāc ātrāki!

Ja tu negribi steigties.

Mums abiem vajadzēs postā beigties.

MARGARIETA

Ka? Tu skūpstīt vairs nemāki?

Mans draugs, cik maz tu projām biji

Un neproti skūpstīt vairs?

Par ko pie tava kakla man top dairs?

Kad citkārt mani uzrunāji, uzskatīji,

Kā visa debess pār mani pārplūda,

Tu mani skūpstīji, vai aizņemdams dvašu.

Tev mani jāskūpsta!

Citād' es skūpstu tevi pašu!

(Viņa apkampj viņu.)

Ak vai! Ko tavas lūpas sastinga,

.Stāv klusi!

Kur tava nula

Ir palikusi?

Kas mani tā vīla?

(Viņa atgriežas no Tiņa nost.)

FAUSTS -

Nac seko, mīļā! Saņem dūšu!

Es skpūstišu, tūkstoškārt mīļāks būšu;

Tik seko man! Tik pasteidzies!

MARGARIETA

(Pret viņu atgriezusies.)

Vai tad tu esi tas? Vai tu paties?

FAUSTS

Es esmu tas! Nac lidz!

MARGARIETA

Tu saites raisi,

Tu mani klēpi ņemsi ta ka viņlaiku.

Sak, — ka tas nak? Tev nav no manis baisi?

Ln vai tu zini, draugs, kam dodi brīvību?

FAUSTS

Nāc līdz! Nac līdz! Jau paiet nakts ar tumsību.

MARGARIETA

Es savu māti nāvē midzināju,

Es savu bērnu slīcināju.

Vai nebij dots viņš tev un man?

Tev ar — tu še! Cik neticami tas man skan!

Dod savu roku! Tas tak sapnis nav!

Tava mīļa roka! — Bet, ak, viņa slapja, rau!

Noslauki viņu! Kā manim šķietas,

Ar to asins ir lietas.

Ak dievs! Ko tu esi padarījis!

Iebāz ieroci nāvīgo!

Es tevi lūdzu to!

FAUSTS

Lai paliek tas. kas vienreiz bijis!

Tu mani nāve iedzīsi.

MARGARIETA

Nē, ne! Tu pari paliksi!

I,.auj, lai es tev sīki izstāstītu:

Trīs kapi tev jāapkopj rūpīgi

Jau ritu:

Mātei dod labāko vietu,

Tūliņ blakus lai brāli.

Mani iesāņus mazu lietu,

Tik ne par daudz tāli!

Un man pie labas krūts bērniņu.

Kas cits pie manis lai guietu?

Pie taviem sāniem glausties, sliegties

Man bija par neizsakamu laimibu!

Es nevaru vairs pēc viņas sniegties;

Man ta, it kā es gribētu pret tevi ziegties,.

It kā tu mani atbīdītu pats;

Un tomēr tu tik labs, tik maigs tavs skats!

FAUSTS

Ja mani nojaudi, nāc man tad līdzi!

MARGARIETA

Kurp lai es ietu?

FAUSTS

Uz brīvību.

MARGARIETA

Ja gūšu kapa vietu,

Ja nāve tur glūn, es eimu līdzil

No šenes uz dusu smiltainē —

Un tāļāk ne soļa nē!

Tu tagad ej? Ak, ja es tev sekot spētu!

FAUSTS

Tu spēj! Tik nāc! Stāv durvis atvirā.

margarieta

Es nedrīkstu; man cerēt nav nekā.

Ko līdz man bēgt? Tie manim uzglūnētu.

Cik sūri ir ubagos staigāt pēc maizes,

Ja ļauna apzina vēl dara raizes!

Cik sūri ir svešos ļaudīs klaidīt

Un taču vienmēr, vienmēr gūstītājus gaidīt!

FAUSTS

Es esmu pie tevis.

MARGARIETA

Ak, ātrāki! Ātrāki!

Savu nabaga bērniņu paglābi!

Steidz! Pa taciņu vien,

Gar upmali,

Pa stigu skrien

Mežiņā iekša,

Laipas pa kreisai priekšā,

Dīķī.

Aiz drēbītēm grāb!

Lūk, pacēlās!

Nupat vēl raustījās.

Glāb viņu, glāb!

FAUSTS

Ak, jel atjēdzies!

Tik soli, tu brīva jutīsies!

MARGARIETA

Kaut kalnam garām mēs varētu aizzagties,

Kur mana māte uz akmeņa sēd, —

Auksts salkums man mugurā ķeras!

Tur mana māte uz akmeņa sēd,

Un galva tai svārstās un sveras.

Tā nemāj, tā nerāj, un galva tai smagi grimst;

Tā gulēja ilgi, tā mūžam rimst.

Tā gulēja mums par prieku.

Bij laimīgi laiki pārlieku! 1 ,

FAUSTS

Ja nespēj lūgšanas tevi projām vest,

Es ņemšu tevi nēšus nest.

MARGARIETA

Laid mani! Nē, es neciešu varu!

Kam man tik neganti rokas lauzt!

Es taču tev visu pa pratam daru.

FAUSTS

.Mīļā! Sirdsmīļā! Jau diena aust!

MARGARIETA

Jā, diena! Nāk pēdēja diena — pamazina

Manas kāzas uz viņu bij noliktas!

Nesāk nevienam, ka biji pie Grietiņas.

Vai manarn vainadziņam!

Ak, noticis ir!

Mēs redzēsimies, kaut mūs šķir,

Bet ne, kur dejā griežas.

Jau ļaudis bariem klusu spiežas.

Pilns laukums, ielas visgarām,

Un vēl nāk bars pakaļ baram.

Lūst spieķis, kaukā zvani.71

Kā tie grābj un saista mani!

Jau esmu aizrauta pie asins vietas,

Kalriš sev kaklā asmini šķietas,

Kas manam kaklam nolemts tapa.

Viss pamirst klusu ka iekš kapa!

FAUSTS

Ak, nebūt dzimušam ir labi!

MEFISTOFELS

(Parādās no ārienes.)

Prom! Citādi jūs pazuduši abi!

Ko velti gaidījis! Velti tērzējis!

Mani zirgi jūt šausmas

No rīta ausmas.

MARGARIETA

Kas tur iz zemes izkāpis?

Tas! Tas! Liec, lai viņš ietu!

Ko tas nak uz šo svēto vietu?

Viņš manis grib!

FAUSTS

Tu dzīvosi!

MARGARIETA

Tev, dieva tiesa, es nododu sevi!

MEFISTOFELS

(Uz Paustu.)

Nāc! Nāc! Es citād' atstāju viņu un tevi!

MARGARIETA

Es esmu tava, tēvs! Ak, atpestī!

Jūs svētie eņģeļu pulki, esat man klātu!

Stāvai ap mani, lai mani pasargātu!

No tevis, Indriķi, mani baismas māc!

MEFISTOFELS

Viņa ir sodīta!

BALSS

(No augšas.)

Ir glābta!

MEFISTOFELS

(Uz Fauslu.)

Nāc!

(Abi ar Fauslu nozūd.)

BALSS

(Iz cietuma tālumā noskanēdama )

Indriķi! Indriķi!

PIRMĀS DAĻAS BEIGAS

Johans Volfgangs fon Gēte

FAUSTS

OTRĀ DAĻA

..

PIRMAIS CELIENS

..

Piemīlīgs apvidus

Fausts guļ uz puķaina mauriņa, noguris, nemierīgi pēc dusas ilgodamies.

Krēsla.

Garu koris, šur tur lidodams, mazas, patikamas būtnes.

ARIELS

(Dziedāšanu pavada vēja kokles.)

Pavasara ziedu lietus

Visiem pāri lidina,

Druvas raisa zaļus dzietus,

Zemes bērnus sveicina;

Mazo elfu mīļie bari,

Steidzat vājam veldzi sniegt!

Lai viņš svēts, lai ļauns ir ari,

Nelaimīgam nevar liegt.

Jūs, viņam apkārt klīstot vieglu dabu,

Kā cēlie gaismas elfi darat labu!

Sirds niknai cīņai krūtīs liekat klust

Un raujat pārmetumu kvēļu bultas,

No dzīves riebām skaidrojat nu žultas;

Nakts četrām posmām neļaujat tā zust,

Lai laipnā darbā visas rokas kust:

Pirms guldāt to iekš mīkstas sūnu gultas,

Tad rasā viņu mazgājat iz Lētas;

Drīz miesas spirgst, kas stinga vēl nupat,

Un rītā mostas, miega atveldzētas.

Visdaiļo elfu darbu izpildāt

Un svētai gaismai viņu atdodat!

KORIS

(Pa vienam, pa diviem un daudziem, maiņus un kopā.)

Gaiss no liegas vakardzēsmas

Zaļos mauros kūstin kūst,

Miglu segas, saldas vēsmas

Krēslai līdzi lejā plūst;

Dvašo lēni, dvašo klusi,

Miers tam dziļi sirdī riet;

Viņa sirds ir piekususi,

Slēdzas dienas vārti ciet!

Nakts jau nolaižas pār druvu,

Zvaigzne pakaļ zvaigznei slīd,

Spīgo tāļu, spīgo tuvu,

Lielas, mazas dzirkstēs spīd;

Spoguļojas ūdens vaigā,

Vizē dzidrā augstumā,

Dziļam mieram pāri staigā

Mēness visā greznumā.

Stundas pagājībā dzisa,

Prieki, sāpes gaisuši;

Jūti, tavas saites risa,

Jaunai dienai uztici!

Lejas zaļo, kalni ceļas,

Koki kuplo atdusai;

Sudrabviļņos kvieši veļas

Pretim pļaujai bagātai.

Savu mērķi lai tu gautu69 ,

Lūko turp uz spožumu!

Liegi tevi tura skautu,

Nomet miega apsegu!

Nekavējies, ņemies drošu,

Pūlis baidās, tūļojas;

Virām cēlu, gudru rosu

Ir visaugstais izdodas.

(Lieliska dimdēšana pasludina saules tuvošanos.)

ARIELS

Klausat! Horu vētras grausma!

Tikai gariem dzirdēt jausma:

Skanot piedzimst dienas ausma.

Klinšu vārti veras kaucot,

Norīb Fēba rati braucot,

Trokšņos gaisma atzibsno!

Bazūņu un tauru skaņas!

Acīm, ausīm nava maņas

Panest nepanesamo.

Puķu kausos ielienat,

Paslēpjaties klusās malās,

Apakš lapām, klinšu alās;

Dzirdot kurli paliksat.

FAUSTS

Plūst dzīves sula, spirgti ritēdama,

Lai aiterisku krēslu sveiktu maigi;

Ir šonakt, zeme, tu sev uzticama,

Tu man pie kājām atkal dvašo svaigi,

Ar prieku manim apkārt iesāc vīties

Un spējā gribā rosies, kusties naigi

Uz visuaugsto būti vienmēr dzīties. -

Iz krēslas daba vaļā risinājās,

Ar tūkstots balsīm mežs sāk piepildīties;

Pār plašām pļavām miglas švītras klājas,

Bet debess dzidrums liegi laižas lejās,

Un lapiņas, kas nakti veldzinājās,

Iz smaršu pilnās gravas laukā dzejas;

Pēc krāsām krāsas druvās izšķirt jauda,

Kur rasu pērlēm puķes ievizējās

Un manim apkārt paradīzi auda. -

Skat' augšup! Kalnu milži citiem pāri

Jau pirmie augsto stundu pauda;

Tie agri veldz pēc saules savu kāri,

Kas lejā mums tik vēlāk raida gaismu.

Un tagad jau uz Alpu zaļo āri,

Pār gravu vizmu lej, pār klinšu plaismu

Un pakāpienos lejāk, lejāk veļas; -

Lūk, saule nāk! bet, ak! tā nes tik baismu!

Es nogriežos, kā dzelons acīs dzeļas.

Tā ir, kad ilgojoties lielās cerās

Visaugsto mērķi aizsniegt celtin ceļas

Un piepildoties mērķa vārti veras;

Bet tad iz viņas mūžu dziļās dzelmes

Kā liesmu pārmērs pēkšņi pār mums sveras;

Mēs gājām dzīves lāpu degt pie svelmes, -

Nu visa ugunsjūra ap mums vijas!

Vai mīla tā? vai naids? Kā liesmu zelmes70

Tā prieks un sāpes viens caur otru mijas;

Mums acis blenž71 , mēs zemi uzlūkojam,

Un slēpjas skats, kā jaunu dienu bijās.

Es aizgriežos no saules atkal projām!

Tur ūdens gāzums granda klinšu kraujās,

Es aizgrābts redzu viļņus aizbangojam.

Tie šļācot tūkstots strauju straujās

Un atkal tūkstots straujās dalās grūstot,

Un augsti gaisos putu šaltis šaujas.

Bet brīnum cēli, pāri vētrai plūstot,

Viz maiņus raiba dardedze iz gaisa,

Drīz skaidri mirdzot un drīz gaisā kūstot,

Un apkārt vieglu, vēsu rasu kaisa!

Lūk, cilvēciskā dziņa šinīs ainās!

To pārdomā, tas tevim mīklu raisa:

Šai krāsu vizmai līdzi dzīve mainās.

ĶEIZARISKĀ PILS

Troņa zāle

Valsts padome, ķeizaru sagaidot.

Tauru skaņas.

Visādi galma ļaudis, lepni ģērbušies, uznāk.

Ķeizars uzkāpj uz troņa; viņam pa labo roku nostājas astrologs.

ĶEIZARS

Es apsveicienu galmam saku,

Kas še ir kopā sanācis. -

Jā, gudro es sev redzu blaku,

Bet nerrs, kur tas ir palicis?

JUNKURS

Tūliņ aiz tava mēteļa

Viņš trepju kāpēs saļima;

Vai piedzēries, vai ņēmis galu.

Jau vepri aiznesa gar malu.

OTRAIS JUNKURS

Ar brinumīgu ātrumu

Jau cits ir viņa vietā stājies;

Tas vareni ir izrotājies,

Bet nejauks kā par riebumu.

Uz sliekšņa sargi viņam priekšā

Stiepj šķēpus, lai tas netiek iekšā -

Ak, viņš jau še! To nekauņu!

MEFISTOFELS

(Pie troņa ceļos nometies.)

Ko nolād un ko vienmēr gaida?

Ko kāro un ko projām raida?

Ko katrā laikā apsargā?

Ko apsūdz, bārgi nolamā?

Kas tik ar bailēm ataicināms?

Kas tomēr katram mīļi minams?

Kas tavam tronim tuvojas?

Kas sevi pašu aizdzinās?

ĶEIZARS

Šo reizi vārdus pietaupi!

Še tavām mīklām nau vis vieta,

Tā ira tur to kungu lieta. -

Man tīk, ja mīklas atmini.

Mans vecais nerrs būs aizgājis caur nāvi;

Nāc, viņa vietā še pa kreisai stāvi.

MEFISTOFELS

(Uzkāpj augšā un nostājas ķeizaram pa kreisai rokai.)

ĻAUDIS

(Paklusu murmina.)

Jauns nerris klāt posts nebeidzas -

Kur nākdams kas to iekšā laida? -

Tas vecais krita nostiepās -

Tas bij kā muca šis kā skaida.

ĶEIZARS

Tad vēlreiz "sveiki", mīļie padomnieki,

No tālienes šurp nākuši!

Jums zvaigznes atspīd žēlīgi;

Tur augšā rakstīts: laime tik un prieki.

Bet sakat, kam šo dienu svinībā,

Kur mēs no rūpēm brīvi esam,

Kur maskerādē liekas bārdas nesam

Un baudīt gribam jautrībā, -

Lai nomokāmies, spriežot dziļdomīgi?

Bet, kad jums šķietas, ka tā vajadzīgi,

Un mēs še kopā, tad jau jāstrādā.

KANCLERS72

Visaugstais tikums it kā svēta rota

Mirdz galvā ķeizaram, tam spēja dota

Tik vienam izpildīt še taisnību!

Ko visi ļaudis mīl ar dedzību,

Ko visi prasa, vēlas, pacieš grūti, -

Viss nāk no tevis, tu to tautai sūti.

Bet, ak! ko līdz, ja prāts ar ir pie gara,

Ja laba sirds, ja rokai griba, vara,

Kad it kā drudzis valstis satricina

Un ļaunums ļaunumu tik izperina?

Kas no šīs augstās vietas noskatās

Uz valsti, tam kā sapnis izliekas,

Kur ķēmu veidi ķēmu veidus rada,

Kur pretlikumība kā likums vada

Un īsta maldu valsts vai izceļas.

Tas sevim lopus, tas sev sievu laupa,

Ne biķeri, ne altārkrustu taupa,

Ar to vēl gadiem lielās kā ar godu

Un staigā vesels, sveiks un nerod sodu.

Tur sūdzētāji stāv ap tiesas namu,

Un augstā krēslā tiesnesis ar spriež,

Bet tikmēr nemierība pieaugdama

Jau, nikni postot, visu apkārt griež.

Ne kauna, grēka nevajag tam bīties,

Kas var uz līdzvainīgiem atbalstīties,

Un "v a i n ī g s!", klau, tur nosaka,

Kur nevainību sargāt vajaga.

Tā visa pasaule vai plēšas pušu

Un posta to, kas piederas;

Kā tur lai godprātība attīstās,

Kas labu rāda, vaira netikušu?

Ir krietnis pilsonis uz galu

Pret glaimotājiem, kukuļniekiem lokās,

Un tiesnesis, kam reti sodīt sokas,

Tas beidzot stāj uz noziedznieka malu.

Es tumši tēloju, jo tumšāku

Es ainai segu priekšā aizkārtu.

(Bridis klusu ciešanas.)

Bez kavēšanās še ir jānospriež;

Ka visi posta, visi cieš,

Tas majestātei pat nes saukumu73 !

KARAVADONIS

Šos niknos laikos kā viss plosās, grūst!

Ikkatris sit un nosists kļūst,

Kur vairs tev klausīs pavēli?

Aiz saviem mūriem pilsoņi

Un klinšu ligzdās bruņenieki

Ir sazvērējušies mums saspītēt

Un savus spēkus negaisina lieki.

Mums algots kara spēks sāk paskundēt74 ,

Ar varu kliedz, ka viņam nākas alga,

Un, ja mēs parādā tiem nebūtu,

Tie visi aizbēgtu kā suns no valga.

Liedz vien, ko visi grib ar kārību,

Tas it kā piedūries pie siršu pūžņa;

Tā valsts, ko viņam sargāt vajdzētu,

Guļ tukša, izpostīta tā kā lūžņa.

Tiem plēst un trakot atļauj pilnu vaļu,

Tie aplupuši75 jau puspasauli!

Vēl taču ira karaļi,

Bet katris domā: kas tur man par daļu!

MANTU PĀRZINIS

Lai kāds vēl cer, ka kara biedri balstīs!

Jo solīts palīgs tāpat izpaliek,

Kā daždien rierēs ūdens siek.

Un, palūk, kungs, kur tavās plašās valstīs

Ir palicis viss īpašums?

Kurp tikai ej, jauns saimnieks mājās,

Kas dzīvo neatkarīgi no mums;

Un, kā viņš grib, tā jāapmierinājas.

Mums tik daudz tiesibas jau aizdotas,

Ka ne uz ko mums nau vairs tiesības. -

Ir partijas tā saucamās -

Mēs velti paļauties uz tādām raugām;

Lai viņas naidā ir vai ar pa draugam,

Tās vienaldzīgas tikušas.

Tā ģibelīni, velfi76 paslēpjas,

Lai nomalītē atdusētu!

Kas savam kaimiņam lai palīdzētu?

Ikkatris tik priekš sevis darbojas.

Mums zelta vārti aizšķērsoti tiek,

Ikkatris kaš un rauš, un krāj sev naudu,

Un mūsu kasēm tukšām jāpaliek.

MARŠALKS

Ak, kādu postu es ar neizbaudu!

Mēs taupīt gribam katru dienu

Un vairāk izdodam arvienu,

Diendienā ronas jaunas spīles.

Gan pavārus vēl trūkums saudzē;

Mums mežs vēl zaķus, stirnas audzē,

Ir cūkas, brieži, vistas, zosis, pīles,

Un netrūkst drošu rentu, deputātu, -

Ar to jau visu var vēl mierā būt,

Bet vīns, tas beigās iesāk žūt.

Mums citkārt pagrabs pilns bij vātu, vātu

No visulabā gada gājuma,

Bet tagad vai tad kungi zina sātu? -

Bez gala dzerot, visu izsūca.

Ir pilsētai savs krājums jāizķer,

Viens kausiem, otris spaiņiem dzer

Un ēdienu zem galda sper.

Nu man būs maksāt visus izdevumus;

Vai žīds gan mani taupīt ies?

Tas apķīlā jau iepriekš ienākumus,

Uz gadiem tā jau viss ir aizcēlies.

Mums netiek treknas stallī cūkas,

Jau aizliktas ir gultā pēļu pūkas,

Uz galda dod mums asnos ēstu maizi.

ĶEIZARS

(Pēc brīža apdomāšanās uz Mefistofeli.)

Nerrs, vai tu nezini ar kādu raizi?

MEFISTOFELS

Es ne. Kur viss tā mirdzēt var un spīdēt -

Tu, kungs, un šie!

(Rāda uz apkārtstāvošiem grezniem galma ļaudīm.)

Kā tur lai šaubas malda,

Kur patvaldībā ķeizars valda,

Kur gatavs pulks stāv ienaidniekus klīdēt?

Kur laba griba, vadīta no prāta,

Caur plašu darbību vēl spēcināta?

Kas tur lai salasās uz nelaimi,

Uz tumsu, kur spīd tādi spīdekļi?

ĻAUDIS

(Murmina.)

Tas tik ir šķelmis tas tev prot -

Ar gludu mēli pamēļot -

Es zinu gan tā nodomu -

Nu, ko tad? Viņš cep projektu! -

MEFISTOFELS

Kam nau savs trūkums, savas gaudas?

Šim tas, tam tas trūkst, še trūkst naudas.

No ielas gan to nevar celt;

Bet gudrība ir dziļāko zin smelt.

Vēl kalns iekš sava tumšā klēpja

Daudz neizkalta zelta slēpja;

Jūs prasāt, kas jums dos no tāda laba:

Tik gudra vīra gara spēks un daba.

KANCLERS

Ko? Daba, gars? Mēs ticīgi iekš Kristus!

Par to jau sadedzina ateistus,

Ka tādās runās liela bīstamība.

Jo gars ir velns un daba apgrēcība,

Un abu bērns ir šaubu nešpetnība,

Kas nejauki tiem klēpī valstās.

Tas nau priekš mums! Kopš valda ķeizari,

Še cēlušies tik divi dzimumi,

Uz kuriem vinu tronis droši balstās:

Tie svētie ir un bruņenieki,

Kas vaira negaisus kā aizsardznieki,

Par algu valsti ņem un baznīcu.

Bet ļaužu pūlī sajukuši gari,

Kas rada pret mums pretību:

Tie burvju, atkritēju bari,

Kas maitā tautu ciemos, pilsētās.

Tu saviem nekaunīgiem jokiem vadi

Tos tagad mūsu augstās aprindās;

Jums samaitātas sirdis patīkas,

Bet bezdievji ir nerram tuvi radi.

MEFISTOFELS

Pie tā šos kungus pazīstu uz vietas!

Ko netaustāt, jums jūdzēm tāļu šķietas;

Ko nesajēdzat, noliedzat uz reizi;

Ko neizrēķināt, tas ira greizi;

Ko nesverat, vai tas priekš jums maz sver?

Ko nekaļat, kam tāda nauda der?

ĶEIZARS

Caur to tu trūkumu mums nemazini;

Ko tagad līdz tavs gavēņsprediķis?

Tik tiešām: ko un kā, man atriebis;

Mums naudas trūkst, nu gādā, ja tu zini!

MEFISTOFELS

Es viegli, ko vien gribat, gādāšu;

Bet vieghlls rīāk ar grūtumu.

Viss ir šepat,"Bet" kā "lās"kopā vākams,

Tā ir tā māksla, tas ir mākams!

Lai tik tos briesmu laikus apdomā,

Kur bari zemes plaši pārņēma,

Kur katris bailēs projām skrēja

Un mantas zemē raka, ja vēl spēja;

No Romas laikiem jau tā bij arvienu,

Un tā ar tāļāk iet līdz šo baltdienu.

Tas viss tur zemē klusu guļ bez ziņas,

Bet zeme ķeizara un kas iekš viņas.

MANTU PĀRZINIS

Priekš nerra viņa runa nau tik slikta,

Šī daļa tiešām ķeizaram ir likta.

KANCLERS

Jums sātans zelta cilpas liek,

Ar svētu būšanu tas nenotiek.

MARŠALKS

Ja viņš tik galmam gādā labas balvas,

Var drusku grēka ņemt uz savas galvas.

KARA VADONIS

Nerrs gudris, sola to, kas katram der;

Vai zaldāts prasa, kā kas ir, tik ķer.

MEFISTOFELS

Jūs domājat, ka es jūs apmānu!

Lūk, tur stāv vīrs, var jautāt prātnieku.

Tam zināms katris riņķis, nams un stunda,

Tad saki, ko mums debess junda?

ĻAUDIS

Tie divi šķelmji sazinās -

Nerrs, melsons77 tronim pielavās. -

Mēs veco dziesmu pazīstam -

Nerrs iepūš vārdu gudrajam -

ASTROLOGS

(Runā, Mefistofels tam iečukst ausis.)

Pats īstais zelts ir saule, kas mums lēc,

Un Merkūrs, sūtnis, kalpo algas pēc,

It visus valdzina jūs Venēra,

Kas agri, vēli mīļi sveicina,

Bet šķīstā Lūna mainus dusmo, smaida,

Un Marss ar savu spēku baida;

Vismīļāk Jupitri redz spīguļojam.

Gan Saturns liels, bet tāļu projām,

Kā metālu mēs viņu necienām,

Maz vērtīgs, tikai smags ir pārliekam.

Jā, kad ar Solu Lūna biedrojas,

Ar zeltu sudrabs, tad sirds priecājas.

Tad ar viss cits būs jums it naigi:

Gan nami, dārzi, krūtis, sārti vaigi.

To visu augsti mācīts vīrs var dot,

Neviens ko nespēj, to viņš prot.

ĶEIZARS

Ko viņš tur saka, dzirdu otru kārtu,

Bet tomēr, ka tam tiesa, nenoskārtu.

ĻAUDIS

Ko palīdz tas tik muļķības -

Tāds laikreģis tāds ķīmiķis -

Tas dzirdēts sen tik jokus dzen -

Ja ar kas nāk tik mānīt māk. -

MEFISTOFELS

Tur viņi stāv un dodas brīnumiem,

Uz augsto atradumu nepaļaujas;

Viens pļāpā tur par alrauņiem78 ,

Un citam melni suņi prātā šaujas.

Ko lidz, ka viens tur grib vai smiet,

Cits burvju mākslu ož un zūdās,

Kad pašam taču ar reiz pēdas kniet,

Kad pašam drošie soļi kļūdās!

Jūs visi jūtat, slepenas

Tur zemē dabas varas aužas,

Un vēl iz pašas dziļas apakšas

Uz augšu dzīvas sliedes glaužas.

Kad visos locekļos sāk lauzt,

Kad it kā slepeni kāds baida,

Tad tikai ņemat droši rakt un raust!

Tur naudas katliņš jūs jau gaida.

ĻAUDIS

Kā svina svars pie kājām likts -

Man rokas knaiba tā ir ģikts -

Man lielā pirkstā grabina -

Man sāp vai visa mugura -

Ja grib no tādām zīmēm lemt,

Tad še var riekšām naudu ņemt.

ĶEIZARS

Nu aši! Tu man projām netiksi,

Tev jāmēģina savi māņi

Un jārāda mums cēlie zelta slāņi.

Es likšu kroni nost un scepteri

Un pats vēl savas augstās rokas sniegšu,

Ja nemelo, lai darbs iet sekmīgi,

Ja melo, tevi tūliņ ellē triekšu!

MEFISTOFELS

To ceļu zinu, bez kā mani raida. -

Bet diezgan nevaru to daudzināt,

Kas visur zemē guļ un kunga gaida.

Tur zemnieks iziet zemi irdināt

Un izceļ zelta podu laukā,

Viņš cerēja, ja daudz, uz salpetri79

Un atrod tīru zeltu traukā -

Pus bailīgi, pus priecīgi.

Caur kādām klintīm vajga cauri lauzties,

Caur kādām plaisām, kādām ejām sprausties

Tam, kas pēc slēptām mantām zemē meklē

Un dziļi, dziļi nonāk vai jau peklē!

Tur plašos, slēptos pagrabos

No skaidra zelta kausi, trauki, bļodas

Jo garās rindu rindās rodas;

Tur pokāli mirdz rubīnos,

Un, ja viņš dzert iz tiem grib pamēģināt,

Tur vecu vecie vīni guļ pa roki.

Bet to jums vajaga vēl zināt -

Sen sapuvuši mucu koki,

Un vīna akmens dara jaunu vāti, -

Šie vecie vīni līdzīgi

Kā zelts un dārgi akmeņi.

Ar nakti un ar baismu klāti.

Še gudrie pēta tikuši;

Pie dienas pazīt nau vis grūti,

Tik tumsa sargā noslēpumu būti.

ĶEIZARS

Tie paliek tevim! Ko man tumsa der?

Tam vajga klajā nākt, kas cenā sver.

Kas naktī škelmi novēros tik cieti?

Pa tumsu visus kakus melnus šķieti.

Tur zemē podi pilni guļ ar zeltu,

Dzen arklu, lai tos laukā celtu.

MEFISTOFELS

Ņem lāpstu pats un parocies,

Jo zemes darbs ir tevi lielu dara,

Un zelta teļu bars pēc bara

Iz tīruma tev izcelsies.

Uz reizi prieki tevim sirdi pilda,

Tu rotā sevi, savu mīļāko;

Tāds starains krāsu dimants visu cilda

Un skaistumu un cienu pavairo.

ĶEIZARS

Nu ašāk! ašāk! Ko tik garlaicīgi?

ASTROLOGS

(Mefistofels tāpat kā agrāk viņam iečukst.)

Kungs, nesteidzini pārmērīgi!

I^aid iepriekš palaist raibo karnevālu;

Kas izklaidīgs, tas mērķim tālu.

Pirms vajaga mums garā sataisīties,

Caur augšējo sev zemo izpelnīties.

Ja labu gribi, pats labs tieci,

Ja prieku asnīm "aprimt lieci,

Ja vīna alksti, spaidos ogas beri

Un tici stipri, ja tu brinus ceri.

ĶEIZARS

Tad lai ar laiku līksmi pavadām!

Mēs pelnu dienu labprāt sagaidām.

To starpu svinēsim, lai nāk, kas nāk,

Tik aizgavēni vēl jo priecīgāk.

(Trompetes. Aiziet.)

MEFISTOFELS

Ka nopelns ir ar laimi savienots,

To ģeķim pārdomāt par grūtu;

Ja gudro akmens viņiem tiktu dots,

Tad akmens tiem bez gudrā būtu.

Plaša zale ar sanu telpām,

uzposta un izrotāta uz masku svētkiem.

HEROLDS

Jums nava jādomā, še sapulcējas,

Lai grieztos velnu, nerru, nāves dejās;

Šurp nākat svētkos līksmā garā.

Kad kungs pret Romu gāja karā,

Viņš sev par labu, jums par patiku

Pār augstām Alpām pārceļoja

Un jautru valsti iekaroja.

Pirms ķeizars svētās kurpes nobučoja,

Uz varu izlūdzās sev tiesību

Un, kad sev kroni iegūt gāja,

Jums nerru cepuri līdz iegādāja.

Mēs tagad kā no jauna dzimuši;

Ir veiklis pasauls vīrs to ņem ar kāri,

Velk omulīgi galvai, ausīm pāri;

Tā nerriem visi līdzīgi uz āri,

Bet iekšā, cik kurš spēj, ir prātīgi.

Es redzu jau, kā šur tur pulkos lasās,

Kā nāk un jūk, un pāros stāties grasās;

Pie kora koris klātu sliedz.

Tik nākat, eita brīvi, nau, kas liedz!

Jo beigās visa mūsu dzīvība,

Kas simtu tūkstoš joku perina,

Ir tikai liela, liela muļķība.

DĀRZNIECES

(Dziesma, pavadīta no mandolīnām.)

Lai jums būtu patīkamas,

Jūs mūs redzat rotātas;

Vācu galmam sekodamas,

Atnācām iz Florencas.

Jautrin jautru puķu balvas

Brūnās cirtās nēsājam;

Zīžu lentas, raibas spalvas

Viņās gudri savijam.

Uzteikt mūs un cildīt klājas,

Mūsu darbi jāatzīst!

Mākslas puķes80 , mirdzētājas,

Cauru gadu nenovīst.

Raibus margu dzīpariņus

Savienojam saskaņā;

Smejat gabalgabaltiņus -

Kopu pušķīts valdzina.

Daiļas esam dārzkopējas,

Kas jums jautri biedrojas;

Mātes meitu dabas spējas

Daiļai mākslai līdzinās.

HEROLDS

Paļaujat, lai puķēs veras,

Kas jums galvā kurvjos glītos,

Kas pie rokām raibi sveras;

Ļaujat, lai mēs izlasītos!

Aši! Zaļās lapu ejās

Lai tiek dārza raibas aiļas81 !

Velti gan še nedrūzmējas:

Dārznieces un preces daiļas.

DĀRZNIECES

Rādiet puķes jautrā vietā,

Tikai visai nekaulēt!

īsus vārdus liekat lietā

Savu preci apzīmēt.

OLĪVU ZARS AR AUGĻIEM

Puki neskaužu nevienu,

Bēgu katru vārdu mienu82 ;

Tā man dabai pretīga:

Es tik zemes spēks un rota,

Miera zīme druvai dota,

Droša ķīla nolikta;

Šodien es sev laimi ceru,

Skaistu galvu pušķot deru.

VĀRPU VAINAGS

(Zelta.)

Dieves rogu pārpilnība

Mīlīgi jums piederēs:

Citkārt lietums, noderība,

Tās jūs tagad izdailēs.

FANTĀZIJAS VAIŅAGS

Raibas puķītes kā malvas,

Brīnumvaiņags rādās jums!

Daba nedod tādas balvas,

Tas ir modes ražojums.

FANTĀZIJAS PUŠĶIS

Kas man vārdu uzminētu?

Vai pat Teofrasts to spētu?

Tomēr, ja ne visu baru,

Dažu sevim saistīt varu.

Glīta skuķe vēl jo glīta,

Ja es viņai matos pīta,

Ja man būtu vaļa ļauta

Glausties tai pie krūšu auta.

IZAICINĀJUMS

Lai sev raibas fantāzijas

Zied priekš dienas modes mijas

Pārdabīgas, brīnumainas,

Dabā nerod tādas ainas;

Zelta ziedi, zaļi kāti

Kuplās cirtās spraudināti.

ROŽU PUMPURI

Klusu ziedam, slepeni,

Kas mūs rod, tie laimīgi!

Siltas vēsmas plūst iz gaisa,

Rožu pumpurišus raisa, -

Kas šo laimi negrib baudīt?

Solīt, liegt un dot, un gaudīt,

Floras valstī laistin laistās,

Skati, prāti, sirdis saistās.

(Zaļās lapu ejās dārznieces izkravā un uzstāda koši savas puķes.)

DĀRZNIEKI

(Dziesma, pavadīta no teorbānr10 .)

Puķes augam, ziedam skatāt,

Galvu rotājam jums koši;

Augļi nespīd pavedoši,

Baudot tikai viņus matāt,

Brūnu seju, saldu miesu

Ķezberes un glumas84 auga!

Pērkat! Lai tās mēle rauga,

Acis nespēj spriest še tiesu.

Augļi gatavi jums priekšā,

Baudat līksmi un ar garšu!

Dzejot var par rožu smaršu,

Ābolos tik jākož iekšā.

Ļaujat, ka mēs biedrojamies

Jūsu puķu kuplumam,

Kaimiņos jums nomezdamies,

Zelta augļus uzpošam.

Zaļās lapenēs un vijās

Sakopoti greznumi,

Reizē viss še sagadījās:

Puķes, augļi, pumpuri.

(Pārmaiņus dziedot, ģitāru un tcorbu pavadībā abi kori turpina savas pre-

ces savos pakāpienos uz augšu uzpost un piedāvāt.)

Māte un meita.

MĀTE

Rūpes bij, kad ieradies,

Kā lai tevi pošu;

Balta miesās izlikies,

Vaidziņu jo košu.

Tūliņ sevim domājos:

Preciniekos bagātos

Tevi projām došu.

Ak! Nu gads jau gadiņā

Neizlietots gāja,

Tautas raibā pulciņā

Aši garām jāja;

Gan tu naski dancoji,

Elkonīti ticīgi

Dažam kūtram māji.

Gan par svētkiem gādājām, -

Negribēja doties,

Gan par ķīlām, rotaļām -

Ej nu zin', kā proties!

Šodien nerru maskerāds,

Meitenīt, varbūt tev kāds

Paliek karājoties.

Biedrenes, jaunas un skaistas, nāk un viņām piebiedrojas; iesākas

draudziga saruna.

Zvejnieki un putnu ķērāji ar tīkliem, makšķerēm un citiem ķeramiem rī-

kiem uznāk un biedrojas ar skaistajiem bērniem. Mēģinājumi no abām

pusēm sagūt, ķert, bēgt un turēt dod gadījumu patīkamām sarunām.

MALKAS CIRTĒJI

(Uznāk trokšņaini un neveikli.)

No ceļa! Projām!

Lai mums pa ērtam!

Mēs kokus cērtam

Un zemē zveļam,

Un grēdas ceļam,

Un sakopojam.

Šī mūsu slava,

To ņemat omā;

Ja rupju nava

Še savā lomā,

Tad nau ar smalku.

Kā vieni paši,

Kaut diez cik braši,

Tiks smalkie galā?

Jūs beigtos salā, -

Mēs dodam malku.

PULČINEĻĻI85

(Nejēdzīgi, palaidnīgi.)

Jūs nesajēgas,

Kas smok zem slēgas86 ;

Mēs gudri esam,

Vai mēs ko nesam!

Mūs mūsu mices,

Jakas un lices87

Gan nespiež lieki;

Mums vieni prieki,

Mēs slinkotāji,

Mēs tupeļkāji,

Pa tirgiem bokstām,

Skraidām un okstām,

Un pažāvojam,

Un kikerkojam;

Uz tādu skaņu

Ar zuša maņu

Caur drūzmu šmaucam

Un lecam, traucam

It klibu klabu.

Vai teiksat labu

Vai ari paļas,

Kas mums tur daļas.

PARAZĪTI

(Glaimīgi, kārigi.)

Jūs malkas neši

Un ogļu dzeši -

Tie radenieki -

Mums darbenieki!

Jo klanīšanās

Un laizīšanās,

Un glaimu plūsma,

Un mutes pūsma,

Kas saldē, kvēlē -

Kā kurais vēlē -

Ko labu dara?

I,ai uguns vara

No debess nāktu,

Ko vina sāktu?

Ja neatrastu

Ne pagaliti,

Ne ogļu nastu,

Ko kurēt plīti?

Tur cep un spurkšē,

Un verd, un murkšē!

Mēs, garšotāji

Un laizītāji,

Drīz ceptu ožam,

Mēs zivis ceram;

Mūs sauc, lai ķeram

Un sniegto kožam.

DZĒRĀJS

(Neapzinīgi.)

Šodien man nekas nau pretī!

Brīvu sevi sajūtu;

Prieks un dziesmas skan kā reti,

Pats es viņas atradu.

Un tā es pēc glāzes ķeru!

Nākat piesist, lai es dzeru!

Tu tur pakaļā, ko bliet?

Piesit, lai tad iet kā iet.

Vecā brēca man ar sparu,

Raibos svārkus mēdija,

Kaut es uzposies par varu,

"Koka vīriņš11 lamāja.

Bet es tik pēc glāzes ķeru!

Pieskandināt, lai es dzeru!

Koka vīri, piesitiet!

Kad tik skan, lai iet kā iet.

Nesakiet, es noalojies!

Še man tīk, es esmu še.

Ja ir krodznieks apskopojies,

Aizdod pate, kalpone.

Vienmēr es pēc glāzes ķeru!

Jūs tur sveiki! Lai es dzeru!

Katris katram! Kausus liet!

Tā tik vajag, lai tik iet!

Kur un kā es deju priekos,

Kam tur iekšā jāmaisās?

Ļaujat gulēt, kur es liekos,

Štāvēt man vairs netīkas.

KORIS

Brāļi, lai pēc glāzēm ķeram!

Braši veselību dzeram!

Sēdat tik uz soliem ciet!

Krīt zem galda iet kā iet.

Herolds pieteic dažādus poētus, dabas dzejniekus, galma un bruņe-

nieku dziesminiekus, jūsmīgos un entuziastus. Visādi līdzcensoņi burzmā

viens otram neļauj tikt pie vārda. Viens ar maz vārdiem aizlien garām.

SATĪRIĶIS

Kas prātu ielīksmotu

Visvairāk dzejotājam?

Kad dziedāt vaļu dotu,

Kas netīk klausītājam.

Nakts un kapa dzejnieki liek atvainoties, tādēļ ka viņi atronoties pašlaik

vispievilcīgākā sarunā ar kādu nupat izcēlušos vampīru, iz kura varētu

varbūt attīstīties jauns dzejas veids; Heroldam vajaga ar to apmierināties,

un viņš pa to starpu izsauc grieķu mitoloģiju, kura pat modernā maskā

nezaudē neko no sava rakstura un piemīlīguma.

GRĀCIJAS:

AGLAJA

Dzīvē nesam piemīlību;

Laipnu darām labdarību!

HEGEMONE

Laipni esat saņemdami!

Mērķi sasniegt patīkami.

EIFROZINE

Dienām klusi noraisoties,

Esat laipni pateicoties.

PARCES:

ATROPA

Vecākā par vērpējiņu

Šoreiz liktens aicināta;

Dzīves gaita tik ar ziņu

Vērīgi tiek tecināta.

Pavedienu vērpu slaidu,

Ņēmu smalku smalko linu,

Mīkstu, gludu, līdzu laidu,

Gudriem pirkstiem izplūkt zinu.

Ja jūs svētkos mūžu dienu

Dejās, dzīrēs priecājaties,

Atminaties pavedienu!

Viņš var pārtrūkt, sargājaties!

KLOTOA

Manās rokās dzirkles lika,

Mana tagad griešana;

Liktenim vairs nepatika

Tā, kā vecā darīja.

Vērpjot stiepa ilgi, gari

Nevajdzīgas dzīvības;

Kur bij jācer saules stari,

Nogrieza bez apdomas.

Ir es jauna pārsteidzoties

Maldījos vai simtkārtu;

Bet nu šodien savaldoties

Dzirkles makstī iebāzu.

Tā es labprāt esmu sieta,

Laipni uz jums noskatos;

Brīvas stundas, jautra vieta -

Lai jūs ilgi līksmotos.

L AHEZISA

Es tik viena saprātīgā,

Manim visu kārtot liek;

Gaitā dzīvā, vienlīdzīgā

Nekas pārsteigts nenotiek.

Pavedieni nāk un jaucas, -

Katram ceļu norādu,

Neļauju, ka pāri traucas,

Kopu lokā iegriežu.

Ja es reizi pārskatītos,

Kas tad spētu ļaudis glābt?

Stundas rit, lai gados titos,

Audējs steidzas virkni grābt.

HEROLDS

Kas tagad atnāk, tās jūs nepazītu,

Kaut vecos rakstus jums gan dziļi māca;

Tās uzskatot, no kā daudz ļauna nāca,

Jūs vēl kā mīļus viesus sagaidītu.

Ka tās ir f ū r i j a s, jūs neticēsat, -

Tik skaistas, slaikas, laipnas un vēl jaunas;

Bet ielaižaties tik un cik tās ļaunas, -

Ka dūjas dzeļ kā čūskas, nojēgt spēsat.

Tās viltīgas, bet šodienai par godu,

Kur katris nerrs ar savām lažām lielās,

Par eņģeļiem ir viņas neuztielās

Un atzīstas, ka zemei ir par sodu.

FŪRIJAS:

ALEKTOA

Ko līdz? Jūs ticat mums, kaut gribat bīties!

Mēs skaistas, jaunas, saldi mūsu glaimi.

Ja kāds pie līgaviņas bauda laimi,

Mēs nemitoši sākam ap to tīties,

Līdz galā mēs tam acīs sacīt varam,

Ka viņa ari tam un citam laba,

Ka kliba, līka, ka tai ļauna daba

Un ka par brūti neder jau visgarām.

Tāpat mēs zinām mocīt arī brūti:

Ka draugs, kas tikko viņu bildinājis,

Pie tās tur viņu atkal aprunājis!

Kaut salīgst, dzelons mūžam dzelda krūti.

MEGERA

Tie tikai joki! Kad tie kopā sieti,

Es uzņemos un katrā vietā zinu,

Kā laimi jaukāko lai sarūgtinu;

Jo cilvēks mainās, stundas nestāv cieti.

Ikviens, kam iekārotais rokas pilda,

Vēl ilgojas pēc vairāk iekārota,

No laimes aprastās, kas viņam dota;

Viņš sauli bēg un ziemas salu silda.

Šo visu itin ātri pastradaju,

Man tikai Asmodijs ir jāpavēsta,

Lai īstā laikā posta sēklu dēsta;

Tā cilvēkus es pāriem samaitāju.

TIZIFONE

Ģifti maisu, trinu dagu88 ,

Maz man ir ar ļaunu mēli;

Mīli citu agri, vēli

Sūtu tevim postu smagu.

Rūgtās žultās pārveidojas

Visu saldās laimes baudas!

Nelīdz tielas, nelīdz raudas,

Katris cieš, ko apgrēkojas.

Nelūdzies, lai piedod vainas!

Klintīm sūdzu, tiesu rodu;

Atbalss atskan pretī: sodu!

Nedzīvot, kas mīlā mainās!

HEROLDS

Es lūdzu, šķirat ceļu plašāki;

Kas tagad nāk, tie nau jums līdzīgi.

Jūs redzat, kalns ir šurpu atvirzījies,

Ar raibām segām lepni apkārstījies,

Ar lieliem zobiem, snuķi, čūskas glumu,

Bet es jums atklāšu šo noslēpumu.

Tam kaklā sieviete sēd mīlīga,

Ar smalku stiebriņu to izvada,

Un augšā otra stāv tik mirdzin cēla,

Ka acis blenž no spulgā gaismas tēla.

Gar malām važās staltas sievas iet,

Tās viena drūma, otra jautra šķiet;

Šī vēlas brīva būt, tā brīva rādās.

Lai katra teic, par ko tā priekšā stādās.

BAISMA

Lāpu, lampu gaisma lejas

Birgaini caur drūzmāju;

Važas šinīs māņu sejās

Tura mani saistītu.

Prom, jūs grīņu mēdītāji!

Man uz ņirgām aizdoma;

Visi mani vajātāji

Šonakt mani apstāja.

Lūk, tur naidnieks tiek iz drauga,

Viņa masku pazīstu;

Tas tur mani nokaut rauga,

Atklāts aizlien paslepu.

Es iz pasaules bez jaudas

Bēgtu, kur vien izeja!

Tikai iznīcības draudas

Mani lūzmā attura.

CERĪBA

Sveikas, mīļās māsas, esat!

Šonakt tīk jums jokus dzīt,

Raibas masku segas nesat,

Tomēr, zinu, jūs jau rīt

Redzēs atkal atklājamies.

Un, ja lāpu pusgaismā

Omulīgas sajūtamies,

Gaišas dienas līksmībā

Brīvi izdzīvoties varam,

Vienas, pulkos, pavaļām

Jaukās pļavās staigājam,

Atdusam vai šo to darām,

Gatavas pēc visa sniegties,

It nekā sev neaizliegties.

Visiem patīkami viesi

Droši iekšā ienākam:

Ir vislabāko patiesi

Taču kaut kur atrodam.

GUDRĪBA

Divus ļaužu ienaidniekus

Tura cieti manas saitas,

Tā tik glābju maskeniekus:

Bēgat nost no viņu gaitas.

Aptorņoto milzu zvēru

Še jums priekšā atvadīju,

Soli solī viņš ar mēru

Staigā ir pa kalnu skliju.

Bet uz paša torņa kraujas

Dieve izpleš spārnus plati,

Visu iegūt viņa šaujas,

Ko vien aizsniedz viņas skati.

Viņai slavas staru vīja

Tāļu apkārt gaismu rada,

Tā ir dieve Viktorija,

Kura visus darbus vada.

COILO-TERZITS89

A! A! Es laikā atnāku!

Jūs visus kopā norāju!

Bet sev par mērķi izlasīju

Šo reizi augšā Viktoriju.

Tā baltiem spārniem lepojas,

Vai ērgļiem līdzi domājas,

Un, kurp tik viņas acis iet,

To zemi tā jau savu šķiet;

Bet, kur kāds slavu iemanto,

Tas mani tūdaļ sadusmo.

Ka zemais pārvar, augstais nīkst,

Tiek līkais taisnis, taisnais līkst,

Tas dara mani veselu,

Tā pasauli es gribētu.

HEROLDS

Lai tad ar tevi, lupatu,

Šis svētais zizlis krietni ķer!

Un lokies, staipies, tas tev der!

Lūk, dubultkrupja radījums

Jau savelkas kā sakumpums! -

Bet brīnums! Tas par olu kļūst,

Tā uzpūšas, un čaula lūst,

Un izkrīt dvīņu pārītis,

Tie odze ir un sikspārnis;

Pa putekļiem tur pirmā lien,

Un melns pret griestiem otrais skrien;

Pie citiem ārā aizsteidzas,

Tur pulkā būt man netīkas.

ĻAUDIS

Iesim! Lūk, tur dejo jau -

Nē! Še manim prieka nau -

Vai tu mani, ka ap mums

Tinas spoku perējums? -

Manim kā pār matiem švīkst -

Manim kā pie kājām čīkst -

Gan mēs esam veseli,

Bet no bailēm pārņemti -

Mums viss joks nu samaitāts -

Tas jau bij šo spoku prāts. -

HEROLDS

Kopšu man pie masku priekiem

Jāgādā par dalībniekiem,

Cieši vārtus apsargāju.

Visu ļaunu atgaiņāju,

Ka jūs līksmi būtu, zūdos;

Neatraujos, nenokļūdos.

Bet es baidos, ka pa gaisu

Spoki nāk caur loga plaisu,

Un pret spoku, burvju varu,

Nezinu, ko es lai daru.

Jau ar krupi bij tā greizi,

Tagad straujo tur uz reizi.

Labprāt tēlus paskaidrotu,

Cik no priekšrakstiem es protu;

Bet, ko izprast neiespēju,

Kā lai to jums apzīmēju? -

Esat visi talkā lūgti!

Skatat, kas tur klīst pa baru!

Rati, četriem zirgiem jūgti,

Visam cauri laiž ar sparu;

Bet tie nešķeļ ļaužu gūzmu,

Neredz it nekādu drūzmu.

Tāļi ņirb un zaigo krāsas,

Klaida raibas liesmu lāsas,

It kā burvju vizmas jaucas,

Šurp kā vētra šņācot traucas.

Bēgat! Briesmas!

ZĒNS RATU VADĪTĀJS

Norimstat!

Zirgi, spārnus nolaižat,

Grožu varu sajūtat!

Vaidaties, kad savaldzinu,

Šaujaties, kad sajūsminu! -

Mums šīs telpas godāt nākas,

Skatat, kā tie kopā vākas,

Pulks pie pulka brīnēdamies!

Herold! Pildi pienākumu,

Kamēr vēl še atronamies,

Tēlo mūs, teic nosaukumu!

Alegorijās parādāmies,

Tev mūs pazīt vajadzētu.

HEROLDS

Nosaukt tevi nezinu;

Drīzāki gan tēlot spētu.

ZĒNS-VADĪTĀJS

Mēģini!

HEROLDS

Es atzīstu

Pirms tavu jaunumu un skaistumu.

Tu pusauģis tik; bet pie kundzēm gūtu

Daudz vairāk patikas, ja gados būtu.

Es tevī paredzu jau lakstotāju,

Tā īstu pavedēju mīļotāju.

ZĒNS-VADĪTĀJS

To var gan uzklausīties! Turpini!

Un mīklas jautro vārdu atmini!

HEROLDS

Kā nakts tev cirtas, skatos zibens šķeļas,

Ar juveļiem90 tev piere rotāta!

Un kāda blāva apsega

No pleciem tev līdz šokiem91 veļas,

Ar vizuļiem un purpuru!

Par skuķi tevi labprāt nosauktu!

Bet puslīdz tu jau tagad arī

Pa prātam skuķēm iztikt vari,

Tās deva tevim pirmo mācību.

ZENS-VADITAJS

Nu apraksti tur viņu grezno tēlu,

Uz ratu troņa sēdošu, tik cēlu!

HEROLDS

Viņš bagāts, mīlīgs karals izliekas;

Tas laimīgs, kam viņš laipni piegriežas!

Tam nau ko censties vairs, tas zin tik pētīt

Ar savu skatu, kur var rūpes lētīt,

To skaidrie prieki, balvas izdalīt,

Par laimi, zeltu vairāk apmierina.

ZĒNS-VADĪTĀJS

Ar to vien nepietiek, tev jāturpina!

Tev sīki vajag viņu aprakstīt.

HEROLDS

Kā aprakstot lai īsto cienu glezno?

Bet veselīgas sejas apaļums

Un lūpu pilnums, vaigu iesārtums,

Ko kupli tītais turbāns grezno,

Un plašos svārkos ērtā izlaidība!

Kur vēl tā staltā iznesība?

Man liekas, it kā pazīstams viņš būtu.

ZĒNS-VADĪTĀJS

To sauc par bagātības dievu Plutu.

Viņš pilnā krāšņumā še ierodas;

Pēc viņa ķeizars ļoti ilgojas.

HEROLDS

Kā tevi pašu lai es apzīmēju?

ZĒNS-VADĪTĀJS

Par izšķērdību un par dzeju;

Es esmu dzejnieks, kas tik pilnīgs tiek,

Kad savai mantai plūdiem izplūst liek.

Ir es bez mēra bagāts sajutos,

Es pašam Plutum līdzinos,

Es viņam dejas, dzīres pušķoju,

Un, kas tam trūkst, es izdalu.

HEROLDS

Tev jauki pieder lielīties,

Bet ļauj man tavās mākslās lūkoties!

ZĒNS-VADĪTĀJS

Es knipjus situ tik un skati! -

Visapkārt viz un ņirb jau rati.

Te pērļu virkne birst no pirksta.

(Vienmēr ar pirkstiem knipjus sizdams.)

Tur auskari un sprādzes dzirksta;

Tik ņemat ķemmes, kronīšus

Un dārgakmeņu gredzenus;

Ir liesmiņas palaikam raidu

Un, lai kāds iedegtos, ar gaidām gaidu.

HEROLDS

Cik kāri grābj šie mīļie ļautiņi,

Ka pašam devējam tiek bīstami!

Viņš dārgumus kā sapnī ber,

Un visi apkārt pēc tiem ķer.

Bet tie ir jauni māži vien:

Pēc kā ikkurais tver un skrien,

Tas viņam ļauni atalgo,

Jo balva projām aizlido.

Kā gaisā pērles izklīda,

Tam rokā knauši92 grabina;

Viņš, nabadziņš, tos projām sviež,

Bet tie ap galvu viņam knieš.

Un citi gūst ne dārgumus,

Bet nederīgus tauriņus.

Cik daudz tas šķelmis solīt prot

Un tukšus spīdekļus tik dot!

ZENS-VADITAJS

Es redzu, maskas sludināt tu māki,

Bet kodolu iz čaulas izlobīt,

Tas heroldam pie galma nepiekrīt;

Tur vajag novērot daudz nopietnāki.

Bet katru ķildu labprāt izbēgu;

Ļauj, pavēlnieks, ka tevi jautāju.

(Uz Plutu pagriezies.)

Vai neesi man uzticējis

Šo četrujūgu aukaino?

Vai labi neizvadu to?

Vai neesmu, kur pavēlējis?

Vai droši spārnus neceļu,

Lai palmu tevim iegūtu?

Cik es priekš tevis cīnījies,

Man laimīgi viss izdevies!

Kad lauri tev ap pieri vīti,

Vai tie nau manas rokas pīti?

PLUTUS

Ja vajag, ka še liecinu priekš bara,

Es atzīstu: tu gars no mana gara.

Tu manu prātu izdari,

Vēl mani mantās pārspēji.

Lai atalgotu tavu gaitu,

Par kroņiem augstāk zaļo zaru skaitu,

Lai patiess vārds top visiem sludināts:

Mans mīļais dēls, uz tevi man labs prāts.

ZĒNS-VADĪTĀJS

(Uz pūli.)

Lūk, manu roku dāvanas -

Vislielākās jums kaisītas;

Pār galvām liesmiņas tur spīd,

Kas man iz pilnām rokām slīd;

Drīz šur, drīz tur tās spridz un sprēg,

Drīz uzturas, drīz ātri bēg,

Tik reti gaiši uzliesmo

Un īsā vizmā nozaro;

Bet daudziem, pirms tie nomana,

Dziest izdeguse liesmiņa.

SIEVU PĻĀPAS

Tas četrujūgā dižojas, -

Pēc krāpnieka vien izskatās;

Nerrs, iepakaļu uztupis,

No bada gluži izkaltis;

Vēl pasaulē nau redzēts tāds,

Tas nejūt gan, ja iekniebj kāds.

NOLIESĒJUŠAIS93

Prom, riebīgs sievu izdzimums!

Es, zināms, nepatīku jums.

Kad sievas vēl ko strādāja,

Es saucos Avarīcija;

Tad zelta laikus baudījām:

Daudz ieņēmām, maz izdevām!

Par kastēm, tīnēm es gādāju;

To gan vēl skaita par ļaunumu!

Bet, kad šie jaunie laiki sācās, -

Vai nu vairs sievas taupīt mācās?

Tās sliktam maksātājam līdzinās,

Kam naudas maku pārspēj kārības.

Nu vīram daudz ir jāizcieš;

Tik parādi, kurp acis griež;

Tā izdod, ko vēl sagrābā,

Priekš bantēm un priekš mīļākā;

Tā vīnu dzer un gardi ēd,

Un apkārt lakstotāji sēd!

Jo lielāks zelta kaireklis:

Es, skopums, esmu vīrietis!

SIEVA-VEDĒJA

Kā pūķis lai nu nesīkstītu94 ?

Viss galā tikai mānekļi!

Viņš nāk, lai vīrus uzkūdītu,

Tie tā jau diezgan nejauki.

SIEVAS

(Lielā pulkā.)

Tas salmu vīrs! Dod, nekaunies!

Lūk, ģiltens mums vēl draudēt ies!

Vai bīties mums no tāda spoka?

Šie pūķi papīra un koka;

Lai ņipri virsū gāžamies!

HEROLDS

Pie mana zižļa! Netrokšņot! -

Bet palīdzēt še šķietas lieki;

Lūk, kā šie pūķi negantnieki,

Sev aši telpas iegūstot,

Jau dubultspārnu pārus plata!

Tie sadusmoti zvīņas krata,

Iz mutes uguns vērsme līst,

Jau laukums svabads, pūlis klīst.

(Plutus nokāpj no saviem pūķa ratiem.)

HEROLDS

Viņš zemē kāpj cik cienīgi!

Viņš māj, un kustas nezvēri;

Lūk, tīnis top no ratiem celts,

Tam skopums virsū, iekšā zelts;

Jau viņš tam priekšā atrodas:

Kā viss tas notiek, jābrīnās.

PLUTUS

(Uz zēnu vadītāju pagriezies.)

Tev ņemta nasta, kas tik smagi svēra,

Tu svabads, brīvs, steidz turp, kur tava sfēra!

Še vina nau! Še raibas samaisas

Kā ķēmu veidi ap mums drūzmojas.

Tik kur tu skaidri skaidrā lūkojies,

Sev piederies, sev vienam uzticies.

Kur daiļais, labais tik, uz turieni,

Tur, vientuļš, radi savu pasauli!

ZĒNS-VADĪTĀJS

Kā skaitos tev par labu vēstinieku,

Tā mīlu tevī pirmo īstenieku.

Kur vien tu mīti, pilnība jau plūst,

Kur es, tur katris jaukas balvas gūst;

Un dzīves spaidos bieži šaubas rodas:

Vai viņš lai tevim vai lai manim dodas?

Kas tevim kalpo, var gan dīkā iet,

Kas manim seko, tiem būs sviedrus liet.

Ne slepeni es savu darbu daru;

Kad dvešu vien, jau nojauš manu garu.

Tad sveiks! Tu laimi ļauji man labprāt;

Bet čuksti tik, es esmu atkal klāt.

(Aizsteidzas atkal projām, kā nācis.)

PLUTUS

Jau laiks, ka dārgās mantas laižu laukā!

Ar heroldzizli man tik jāpieskaras,

Un lūk! kā atslēga jau vaļā darās,

Verd, viļņo zelta asins vara traukā;

Kāpj kroņi, gredzeni un rotas plūstot

Un ceļas, tūkst un aprit draudē kūstot.

ĻAUDIS

(Kliegdami cits caur citu.)

Lūk šur, lūk še, kā rit un milst

Un tīnis līdz ar malām pilst.

Kā zelta trauki sakūstas,

Kā naudas ruļļi izveļas -

Kā lēkā jauni dukāti,

Man sirds pukst krūtīs priecīgi -

Lūk, viss, pēc kā man kāro prāts,

Pa grīdu apkārt izmētāts!

Nu ņemat vien, jums priekšā liek.

Tik jālokās, lai bagāts tiek. -

Un mēs ar zibens ātrumu

Tik stiepjam tīni nomaļu.

HEROLDS

Jūs nelgas, ko jūs domājat?

Vai masku jokus neprotat?

Ko vairāk gribat šovakar?

Vai jums gan zeltu dāļāt var?

Pat skārdas gabali priekš jums

Šai spēlē būtu izšķēdums.

Ar jums grib drusku jokus dzīt,

Jūs ņemat nopietni tūlīt.

Ko nopietnums jums līdzētu?

Jūs visur maldus saķertu -

Nem, Plutus, masku varoni,

Sos ļaudis projām aizdzeni!

PLUTUS

Tavs zizlis īsti noder tam,

Ļauj man to īsam brītiņam!

To mērcu liesmās kvēlošās.

Nu, maskas, jums ir jāsargās!

Kā zib un sprēg, un dzirkstēs birst!

Jau zizlis gaišā kvēlē zvirst95 .

Kas tikai soli tuvāk spers,

To tūdaļ zižļa liesmas ķers. -

Es sāku tagad apstaigāt.

KLIEGŠANA UN DRŪZMOŠANĀS

Ak vai! Nu mūsu gals ir klāt! -

Iai glābjas, kas var paglābties! -

Bēdz projām, projām, atkāpies! -

Man karsta svelme vaigu sveļ. -

Pret mani kvēļu zizli ceļ -

Mūs visus nokaus karstais gars. -

Bēdz projām, projām, masku bars! -

Vai, nelgu pūli, bēgsi gan!

Kaut būtu spārni laisties man!

PLUTUS

Jau ļaužu pūlis izklīdis,

Neviens, man šķiet, nav apsvilis.

Bars projām dzīts,

Viņš sabaidīts. -

Šai kārtībai par drošību

Es slēpu saiti apvelku.

HEROLDS

Caur tevi slavens darbs ir veikts,

Par gudro varu paldies teikts!

PLUTUS

Vēl paciesties, draugs, vajaga:

Dažs nemiers mūs vēl sagaida.

SKOPUMS

Tā īsti var pēc patikšanas

Šo raibo pūli apskatīt;

Jo sievietes jau vienmēr priekšā manās,

Kur ir ko redzēt vai ko palaizīt.

Vēl n'esmu ierūsējis tā pārlieku!

Jo skaista sieva skaista ir arvien!

Un, tā kā nava jāmaksā šodien,

Es ar sev ļaušu lakstošanās prieku.

Bet, kad nu ļaužu pūlī lēti

Var mani vārdi palikt nedzirdēti,

Pilns cerības es laimi paraudzīšu

Un pantomīmēm visu izsacīšu.

Tur kāju, roku, vaibstu nepietiek,

Man būs kāds īpašs joks vēl jāpieliek.

Ar zeltu kā ar māliem jārīkojas,

Šis metāls visā ātri pārveidojas.

HEROLDS

Tas liesais nerrs, ko tas tur sāk?

Vai badmirs arī jokot māk?

Viņš zeltu mīklā samaiga91 ';

Lūk, tas tam rokās izmīka.

Bet, cik viņš ar to ne mied zis,

Tas tomēr paliek bezveidis.

Viņš tur pret sievām pagriežas,

Tās visas kliedz un aizvirzās,

Un vaigstās itin aprieb īgi;

Tas šķelmis turas nelādzīgi.

Tas priecājas, cik nomanu,

Ka var še aizskart tiklību.

To nevar atstāt nesodītu;

Dod zizli, lai to projām dzītu!

PLUTUS

Viņš nejauš briesmas, kas pār mums vēl nāks;

Ļauj nerram jokus, vai par tiem nu rāsies?!

Drīz nebūs vietas tiem, tie paši stāsies;

Gan likums varens, posts vēl varenāks.

TROKSNIS UN DZIEDĀŠANA

Ar troksni bars nāk aumaļām

No kalniem, lejām, mežmalām.

Kas pretī stāv, to zemē min:

Tie savu lielo Pānu svin.

Tie jauš, ko citi nejaudā,

Un spiežas tukšā laukumā.

PLUTUS

Es jūs un lielo Pānu pazīstu!

Jūs kopā spērāt soli pārdrošu.

Es zinu to, ko katris nejaudā,

Un ielaižu jūs šaurā laukumā.

Lai laime tiem par pavadoni!

Visbrīniškais var notikties;

Tie nezina, kurp steidz ar joni,

Tie nevīžoja rūpēties.

TRAKĀ BARA DZIEDĀŠANA

Jūs postie, raibie ļautiņi!

Šie atnāk rupji, nerātni,

Tie skrienot, augsti palecot,

Un tie tur, smagi soļojot.

FAUNI

Mēs faunu bars,

Mūs dejā redz, -

Zaļš ozolzars

Mums galvu sedz;

Mums smalkas, smailas austiņas

Iz matu cirtām lūkojas,

Strupdeguntiņš un plakans vaigs,

Pie sievietēm nekait, nau tām baigs,

Un faunam, kad viņš ķetnu sniedz,

Pat skaistākās dejā klātu sliedz.

SATlRS

Skrien pakaļ satīrs palēkšis,

Tam āža kāja, stilbs izdilis,

Un liess un dzīslains tas ir viss.

Kā kaza uz kalniem viņš uzrāpjas,

Tur lūkot apkārt tam patīkas.

Un brīvības gaiss viņu spirdzina,

Viņš cilvēku bērnus nicina,

Kas lejas tvaikos elpot var

Un domā, ka tie dzīvo ar, -

Kur skaidra brīve satīram,

Tam pasaule pieder vienīgam.

GNOMI

Tek pulciņš sīkos solīšos,

Tie neiet labprāt pārīšos;

Ar sūnu svārkiem, lampiņām

Tie kustas ātri samistrām,

Kur katris tik priekš sevis vien

Kā skudras pūznī čum un skrien;

Un tek un rauš ar steidzību,

Ved nerimstošu darbību.

Mēs rada māju rūķīšiem,

Mūs sauc par klinšu ķirurgiem;

Mēs kalniem asnis nolaižam,

Iz pilnām dzīslām izsmeļam;

Mēs kaudzēm kraujam metālus,

Iz kalna raidām sveicienus.

Mēs labu vēlam sirsnīgi

Un labiem ļaudīm draudzīgi.

Bet zeltu ar mēs ejam rakt,

Ar ko var savest, ko var zagt;

Še lieliem vīriem dzelzs un varš,

Lai tautu tautas kautu karš.

Kas šos trīs baušļus nicina,

Tas citus arī nepilda.

Ne mūs par to var apvainot;

Tik paciest var un nožēlot.

MILŽI

Šie meža vīri saucami,

No Harcu kalniem nākdami;

Tie kaili vecā spēkā iet,

Kā ozoli šie milži šķiet.

Tiem rokā koks, ar saknēm rauts,

Ap gurniem viņiem kuplis auts,

No zariem un no lapām vīts;

Pat pāvestam nau tādas svīts.

NIMFAS

(Korī; visapkart apstājušās lielajam Panam.)

Še nāk viņš pats!

Viss pasauls skats

Ir savienots,

Iekš Pāna dots.

Jūs jautrākās, jūs līgojat,

Ap viņu dejā zvīgojat!

Viņš nopietnis, bet labs turklāt,

Viņš līksmu pulku redz labprāt.

Zem zilā debess apjūma

Viss nomodā viņš stāvēja;

To strauti liegi apčalo,

To vēsmas dusā iežūžo.

Kad dienvidā viņš aizmiegas,

Ne lapa zarā nekustas;

Tad puķu smarša kūstin kūst,

Pa kluso gaisu balzams plūst;

Ir nimfa nau tad nomodā,

Kur stāvējuse, aizmieg tā.

Bet, kad ar varu, negaidot,

Tā balss tad atskan, nodārdot

Kā jūras krāciens, pērkongaiss,

Tad katram piepeši tiek baiss,

Drošs kara pulks sāk pēkšņi klīst,

Pat varons bailes iepazīst.

Gods tam, kas godu pelnījis!

Tam slava, kas mūs vadījis!

GNOMU DEPUTĀCIJA

(Pie lielā Pāna.)

Tur, kur mirdzot švītras lokās,

Zelts pa alām zvērojas,

Tam, kam burvju rīkste rokās,

Labirinti atdarās.

Tumšā alā, klinšu plaisā

Ceļam sevim mājokli, -

Skaidrā, svaigā dienas gaisā

Mantibas tu izdali.

Nu šepat mēs klātu rodam

Brīnumainu avotu,

Kas mums viegli solās dodam

Tikko sasniegt spējamu.

Tev to iegūt izdevība;

Nem to savā sardzībā!

Tavās rokās bagātība

Pasaulei nāk lietumā.

PLUTUS

(Uz Heroldu.)

Mums augstā garā vajag cietināties

Un atļaut notikumiem risināties;

) 7

Tu citkārt stipru dūšu nezaudē.

Tūliņ šo bridi šausmas piepildīsies;

To pēcnieki ar varu noliegt dzīsies,

Tu visu smalki noprotokolē.

HEROLDS

(Satver zizli, kuru Plutus patura rokā.)

Lūk, dvērģi97 Pānu aizvada

Pie naudas uguns avota;

Uz augšu tas ar versmu virst,

Tad atkal dziļi dzelmē nirst.

Un plati mute žāvājas;

Drīz atkal avots aizsveļas,

Tur jautri lielais Pāns stāv klāt,

Tāds brīnumdaiks tam tīk labprāt;

Visapkārt pērļu putas šķist.

Kā viņš šīm būtnēm ticēt drīst?

Viņš pieliecas to apskatīt.

Lūk, viņam bārda iekšā krīt! -

Kas ir gan tāds šis plikžodis?

Viņš ģīmim roku aizlicis. -

Deg bārda un, par nelaimi,

Lec atpakaļ ar uguni,

Sveļ krūtis, galvu, vaiņagu,

Par bēdām pārvērš līksmību. -

Nu saskrien bars, lai apdzēstu,

Bet visus viņus liesmas ker;

i 1

Un kā tie plēš un kampj, un tver,

Tas tikai liesmas uzpūst der;

Tā, uguns strāvā ietinies,

Viss masku pūlis bojā ies.

Bet ko, kas manim ausīs nāk?

Viens otris diktāk runāt sāk!

Ak, nakts, tu ļaunā, negantā,

Mūs grūdi dziļā skumībā!

Ko jaunā diena pajundēs98 ,

Neviens to labprāt nedzirdēs,

Dzird visur brēcam, klaigājam,

Ka jācieš pašam ķeizaram.

Kaut viss tik būtu izdomāts!

Ka galms un ķeizars liesmām klāts.

Tā pavedēji lāsts pār tiem, -

Tie tērpās zariem sviķainiem,

Lai trokšņotu un aurotu,

Un visus postā iegrūstu.

Ak, jaunība, vai tu nekad

Ar mēru priekus nebaudīsi?

Ak, augstība, vai tu nekad

Ar gudru varu nevaldīsi?

Jau visu mežu liesmas skauj,

Uz augšu smailas mēles šauj,

Pie koka griestiem būs tūlīt;

Vispārīgs uguns draud mūs rīt.

Pilns bēdu mērs, posts visus grābj.

Es nezinu, kas mūs lai glābj.

Kā maza pelnu kopiņa

Guļ ritu dižā godība.

PLUTUS

Diezgan viņi izbaidīti,

Lai nu top tie atpestīti! -

Svētais zizli, spēcīgi

Zvel, ka norīb pamati!

Svaigais gaiss lai iekšā plūst,

Plašās telpas vēsas kļūst.

Miglas svītra, pāri platies,

Smagie tvaiki, nolaižaties,

Liesmu drūzmu steidzat segt!

Ritat, līstot,

Pūtas, klīstat,

Slāpēdamas vaļā rīstat,

Dzēšat, neļaujat vairs degt.

Nākat maigā valganumā

Pārvērst rūsas atspīdumā

Veltās liesmas vizumu!

Nes mums gari saukumu,

Izlietojam maģiju

Izpriecašanas dārzs

Rita saule.

Ķeizars, viņa galms, vīrieši un sievietes. Fausts un Mefisto-

fels, pieklājīgi, ne uzkrītoši, pēc modes ģērbušies; abi priekš ķeizara

nometušies ceļos.

FAUSTS

Vai augstība šiem māžiem nedusmos?

ĶEIZARS

,

(Māj ar roku, lai tie pieceltos.)

Es daudz vēl tādu skatit vēlētos. -

Uz reizi redzu sevi liesmu svelmē,

Es šķitos Plūtons apakšzemes dzelmē.

Iz nakts un oglēm klintis rēgojas,

No liesmām kūstot. Plaisas atveras,

Un tūkstoš trakas liesmas augšup slejas,

Tās steidzot vienā jumā kopā lejas,

Kā milzu doma® uzkāpjot,

Te dzimstot un te apslāpstot.

Caur tāļu garu uguns stabu viju

Es aizgrābts tautu pulkus ieraudzīju,

Tie plašā lokā mani vidū slēdza

Un deva godu, kā tie vienmēr mēdza.

Bij pazīstams viens otris galmenieks,

Es škitos salamandru100 valdenieks.

»

MEFISTOFELS

Tu, kungs, tas esi; visa radība

Bez runas majestātei paklausa.

Tu uguns padevību redzēji,

Lec jūrā, kur tā šļāc visniknāki,

Un, tikko pērļu dzelmeni tu sniedz,

Ap tevi ūdens cēli lokā sliedz;

Tur mirdzin zaļi viļņi ceļas, laistās,

Ar purpuršvītru, mājoklī tie saistās.

Kurp vien tu ej, tev pilis līdzās iet. -

Pat sienas apkārt priecājamies šķiet, -

Kā visi čum un mudž, un rosās dzīvi.

Uz jauno gaismu spiežas jūras divi,

Tie atsteidzas, bet ienākt neuzdrīst.

Tur jūras zvēri rotājas un klīst,

Un raibās krāsās zelta zvīņas mirdz,

Tur aizivs šaujas, tu tai acīs ņirdz.

Bez visudaiļākā ar nepaliksi,

No nereīdām tūlīt aplenkts tiksi

Tu greznā mītnē, bangās vēsajās.

Kā zivis kāras, biklas jaunākās,

Bet gudras vecākās; jau Tetīda

To dzird un sliedz pie otra Pēlēja.

Tad sev par mājokli tu Olimpu…

ĶEIZARS

Šīs gaisa telpas, tās tev atstāju;

Šai troni kāpt tik visai steidzams nau.

MEFISTOFELS

Visaugstais kungs, nu zeme tava jau!

ĶEIZARS

Kāds labais liktens tevi devis man?

Kā stāsts iz tūkstoš vienas nakts tas skan.

Kā Šeherezadei tev iedomība,

Lai notiek tevim mana žēlastība.

Nāc jautrināt, kad jūsu pasaule,

Kā bieži notiek, ir man riebuse.

MARŠALKS

(Uznāk lielā steigšanā.)

Visžēlīgais, pa visu mūžu cita

Tik liela laime man vēl nepiekrita

Kā vien tev ziņot tikai šo,

Kas mani ielīksmo un aplaimo:

Nu visi rēķinumi līdzināti

Un augļotāji mierināti,

No elles mokām brīvu sevi jūtu;

Man tā, it kā es debess priekā būtu.

KARAVADONIS

(Seko steidzīgi.)

Nu samaksāts ir algojums,

Viss pulks no jauna klausa mums,

Ir atkal dūša zaldātam

Un labi meitām, krodzniekam.

ĶEIZARS

Kā krūts jums atkal brīvi dveš,

Kā prieks no ģīmja krunkas dzēš!

Cik jūsu gaita steidzīga!

MANTU PĀRLŪKS

(Kurš tāpat atsteidzas.)

Tiem prasi, kas šo darbu darīja!

(Norāda uz Fausta un Mefistofeļa.)

FAUSTS

Tur kancleram tik klājas izskaidrot.

KANCLERS

(Kurš lēnām tuvojas.)

Šo laimi vecumā man piedzīvot! -

Lai vēsta jums šī liktens smagā lapa,

Kā nelaime par laimi vērsta tapa. -

(Viņš lasa.)

"Lai katris, kas grib dzirdēt, uzklausās:

Šai zīmei tūkstots kroņu vērtības.

Jo ķeizars dod kā ķīlu drošību

Daudz dārgu mantu, zemē apraktu.

Nu gādāts ārā rakt šo bagātību,

Lai dotu to par atlīdzību."

ĶEIZARS

Es manu, noziegums ir noticis!

Kas manu parakstu še viltojis?

Vai tāda blēdība vēl nesodīta?

MANTU PĀRLŪKS

No tevis paša zīme parakstīta

Šonakt! Kā Pāns tu biji pārģērbies,

Uz tevi kanclers teica klanoties:

"Pats sevim augstu svētku prieku dari,

Maz vārdiem visu tautu laimot vari."

Tu rakstīji, un šonakt vēl šo zīmi

Kā burvju māksla vairoja par dzimi101 .

Lai visiem kopā spētu izlīdzēt,

Mēs vairāk reizē likām štempelēt.

Ar desmit, piecdesmit un simts tur krautas.

Var domāties, kāds labums tas priekš tautas.

Lūk, pilsēti, kas citkārt nāvē trūd,

Kā tagad kust un bauda, bēdas zūd.

Kaut sen tavs vārds jau zemi aplaimo,

Nu laipnāk kā jebkad to uzlūko.

Tik tagad lieks ir tapis alfabēts,

Šai zīmē tiek ikkatris iepriecēts.

ĶEIZARS

)

Un maniem ļaudīm tā par zeltu sver?

Par algu karaspēkam, galmam der?

Man jātic, kaut tas diezgan neticami.

MARŠALKS

Vēl saķert bēgļus nau vairs iespējami;

Tie izklīda ar zibens ātrumu.

Stāv mainītāju durvis atviru,

Ar zeltu katru lapu atlīdzina -

Tik, zināms, rabatu102 sev norēķina.

No turienes tad bodēs, krogā iet;

Puspasaules tik domā dzert un diet

Un citi staigāt grezniem uzvalkiem.

Nu darba bodniekiem un drēbniekiem.

Tur slavē ķeizaru, kur prieki valda,

Un cep un vāra, šķīvji skan uz galda.

MEFISTOFELS

Kas tur pa terasēm iet vientuļi,

Redz grezni izrotātu skaistuli,

Ar lepnu vēdekli tā ģīmi klāj;

Pēc tādas zīmes lūko un mums māj,

Un ātrāk nekā saldi vārdi, glaimi

Dod zīme bagātību, mīlas laimi.

Ar naudas makiem nebūs jāmocās,

Uz krūtīm zīmes viegli nēsājas,

Ar saldām vēstulēm tās satiek lēti;

Pat priesters nēsā bībelē tās svēti,

Un zaldāts, lai var ātrāk pagriezties,

No gurniem zuteni sev raisīsies.

Lai piedod augstība, ka sīkumos

Es darbu pazemojam izliekos.

FAUSTS

Lūk, mantu pārmērs stingst un smok,

Tur dziļi zemē gaida, lai to rok.

Cik tāli domas ari lidinājās,

Šo bagātību aptvert viņas vājas.

Visaugstā fantāzijas iedoma,

Kaut pūlas, sasniegt to nau spējīga.

Bet gari, kuri dziļāk skatīs,

Ir bezgalīgam ticēt pratīs.

MEFISTOFELS

Tāds papīrs ērtāks zelta, pērļu vietā,

Tu zini, kas tev ir, to var likt lietā;

Tur nevajag pirms kaulēties un mīt,

Kā grib, var vīnu, mīlu pabaudīt.

Grib metāla, te mainītājs ir klāt,

Ja viņu trūkst, var zemē parakņāt.

Tad izūtrupē ķēdes, pokālus

Un tūliņ deldē papīrus,

Un kaunā paliek, kas mūs zaimojuši.

Vairs cita negrib, tā jau paraduši.

Tā paliek, un pa visu valstību

Mums diezgan zelta, mantu, papīru.

ĶEIZARS

Par augsto laimi jāpateicas jums;

Lai darbam līdzīgs arī algojums.

Es jums par apakšzemi gādāt lieku,

Nau mantām cienīgāku apsardznieku.

Jūs zināt, tur ir slēpti dārgumi,

Ja rok, lai klausa jūsu pavēli.

Jūs mantas pārziņi, nu vienojaties,

Ar prieku savās vietās rīkojaties,

Kur apakšpasauli ar augšējo

Kā saite vienprātība aplaimo.

MANTU PĀRZINIS

Lai mēs no strīdus nekā nezinātu,

Es burvim biedrojos ar mīļu prātu.

(Noiet kopā ar Faustu.)

ĶEIZARS

t

Ikkurš no manis ticis apbalvots,

Lai atzīst nu, kur liks, kas viņam dots?

PĀŽS

(Dāvanas saņemdams.)

Es jautri, braši, zaļi uzdzīvošu.

OTRAIS

(Tāpat.)

Es mīļai gredzenus un ķēdes došu.

KAMBARKUNGS

Nu dzeršu tikai no vislabākā.

CITS

(Tāpat.)

Man kauliņi sāk niezēt kabatā.

MUIŽNIEKS

No muižas parādus es nomaksāšu.

CITS

(Tāpat.)

Šo mantu es pie citas mantas krāšu.

ĶEIZARS

t

Es šķitu jauniem darbiem dūšu rast;

Bet, kas jūs pazīst, var jūs viegli prast.

Jo, cik jūs ari mantu neiegūtu,

Tie paši agrākie jūs vienmēr būtu.

NERRS

(Klāt pienākdams.)

Tu dali mantas, man ar novēli!

ĶEIZARS

Vai tu vēl dzīvs? Tu viņas apdzersi.

NERRS

Tās burvju lapas103 ! Es tās nesaprotu.

ĶEIZARS

f

To ticu, tu tās slikti izlietotu.

NERRS

Tur citas krīt; nez kas man jādara.

ĶEIZARS

Ņem viņas vien, tās tevim piekrita.

(Noiet.)

NERRS

Piectūkstoš kroņu manim radušies!

MEFISTOFELS

Divkāju maiss, tu atkal piecēlies?!

NERRS

Mēdz būt, bet ne ikreiz tik labi iet.

MEFISTOFELS

Aiz prieka sāksi pat vai sviedrus liet.

NERRS

Lūk, vai tas te tikpat kā nauda sver?

MEFISTOFELS

Par to tev viss, kas riklei, žokļiem der.

NERRS

Es varu nopirkt zemi, mājas, pļavas?

MEFISTOFELS

Nu protams! Soli tik! Būs visas tavas.

NERRS

Un pili, mežu, zvejas tiesību?

MEFISTOFELS

Man tiktos redzēt tādu lielkungu.

NERRS

Par zemturi jau būšu šovakar!

(Aizsteidzas projām.)

MEFISTOFELS

(Viens.)

Kas nu vēl nerram prātu noliegt var!

Tumša galerija

Fausts, Mefistofels.

MEFISTOFELS

Ko vadi mani šinīs tumšās ejās?

Vai iekšā diezgan prieku nerodi

Pa jautro, raibo galma ņudzekli,

Kur joko, ķircinājās, smejas?

FAUSTS

Kam stāsti? Tu šo garlaicību zini,

Pats senās dienās galma grīdu mini;

Un tagad šā tā mētājies,

No atbildes man izvairies.

Un es nu tieku nomocīts,

No maršalka un kambarkunga dzīts.

Jo ķeizars grib un tūdaļ liek,

Lai Helena un Pariss atvests tiek.

Viņš viņus abus, priekšzīmīgi cēlos,

Grib redzēt savā priekšā skaidros tēlos.

Man jātur solījums, ej sāc tūlīt.

MEFISTOFELS

Kā var tik neprātīgi apsolīt!

FAUSTS

Tu neesi to vērā licis,

Kurp tavas mākslas aizvada;

Pirms viņš caur mums ir bagāts ticis,

Nu grib, lai viņu priecina.

MEFISTOFELS

Tu domā, tas tik viegli izdarāms;

Nē, še daudz augstāk kalns ir pakāpjams,

Še grābi itin svešos iecirkņos,

Vēl, nelga, nāksi jaunos parādos;

Vai izsaukt Helenu tu šķieti joku -

Tāpat kā gulžu naudas104 papīrspoku?

Ja gribi, baigu biedēkli jebkuru

Vai pekles dvērģus tūdaļ šurpu buru,

Bet velnu mīļākās, kaut nevar pelt,

Par heroīnām105 tomēr nevar celt.

FAUSTS

Viņš atkal veco dziesmu sāk!

Pie tevis vienmēr neskaidrībā nāk,

Tu esi tēvs no visiem kavēkļiem,

Par visu prasi, lai tev samaksātu.

Es zinu, darīts ir maz vārdiņiem;

Pa acumirkli viņa jau ir klātu. -

MEFISTOFELS

Man daļas nau gar viņiem, pagāniem,

Tie paši savā peklē mīt;

Bet ir viens līdzeklis.

FAUSTS

Tad teic tūlīt!

MEFISTOFELS

Mātes!

Ne labprāt atklāju šo noslēpumu.

Sēd troņos dieves cēli, vientulīgi,

Ne laiku nepazīst, ne izplatumu;

Jau iebilst vien par tām nav omulīgi.

Tās -mātes!

FAUSTS

(Sabijies.)

MEFISTOFEI.S

Tev top bailīgi?

FAUSTS

Kā? Mātes! Mātes skan tik brīnišķi!

MEFISTOFELS

Tā ira. Dieves nepazīstamas

Jums, ļaudīm, mūsu labprāt nesauktas.

Pēc viņām dziļi meklējies ar dziņu;

Tu vainīgs pats, ka vajaga mums viņu.

FAUSTS

Kurp ceļš?

MEFISTOFELS

Nau ceļa! Ne ietā,

Ne ejamā; nau ceļa nelūgtā,

Ne pielūdzamā. Vai tu gatavs iet? -

Ne atslēgas, ne bultas tur ko skaldīt,

Starp tukšām vientulībām būs tev maldīt.

Vai vientulību jēgt tev spēja šķiet?

FAUSTS

Lai tādas runas labāk pataupās;

Tās ož pēc raganķēķa tvaikiem,

Pēc senu seniem māņu laikiem.

Vai pasaulē man nebij jāskatās?

Tik tukšais jāmāca un jāmācās? -

Ja teicu to, ko rada prāta spēja,

Jo pretruna vēl skarbāk atskanēja;

Vai nevajdzēja manim pašā galā

Bēgt vientulībā, meža alā

Un velnam nodoties, lai nebūtu

Man jābūt vienam, kopš vēl elpoju?

MEFISTOFELS

Un, kaut tu jūru pārpeldējis būtu,

Tur bezgalību lūkojis,

Tur tomēr viļņus mati, vēja pūtu,

Kaut tu no iznīcības drebējis;

Tu tomēr mati ko, tur zaļganbāli

Caur kluso jūru peldam delfīnus

Un klīstam sauli, zvaigznes, debešus; -

Nekā tu neredzēsi caur šo tāli,

Ne soli nedzirdēsi, viss tik klusi,

Ne cieta neradīsi, kur tu dusi.

FAUSTS

Tev īsta mistagogu valoda,

Kad viņi neofitus106 vilina;

Tik otrād'. Tukšumā tu mani raidi,

Lai tur man mākslu, spēku pavairo;

No manis, kā no viņa kaķa gaidi,

Lai kastaņas iz uguns izzvejo.

Uz priekšu! Pētīt! Vēl es neizmisu,

Es nebūtībā ceru atrast visu.

MEFISTOFELS

Man tevi jāslavē, pirms aizeji:

Es redzu gan, tu velnu pazīsti.

Šo atslēdziņu nem.

FAUSTS

Šo mazo nieku!

MEFISTOFELS

Pirms aizkar to un neturi par lieku.

FAUSTS

Tā aug man rokā, zibeņo un laistās!

MEFISTOFELS

Vai jēdzi nu, kāds spēks pie viņas saistās?

Šī atslēga tev ceļu norādīs,

Tai seko! Tā pie mātēm novedīs.

FAUSTS

(Nodrebēdams.)

Pie mātēm! It kā sitiens mani skar!

Kas ir tas vārds, ka viņš tā satriekt var?

MEFISTOFELS

Vai prāts? No jauna vārda tieci traucēts?

Tik tas tev dzirdēt tīk, pie kā tu jaucēts?

Lai tevi netraucē nekas,

Tev brīnišķākas lietas parastas.

FAUSTS

Es laimi nemeklēju stingumā.

Vai kauns, ka šalkas krūtis sadrebina?

Kaut pasaule mums jūtas sarūgtina,

Mēs bezgalīgo jūtam šalkumā.

MEFISTOFELS

Tad nogrimsti! vai celies! no šīs vietas,

Viss viens. No tā, kas tapis, aizvirzies,

Kur veidu valstis tevim vaļā sietas!

Pie sen vairs neesoša paģaubies107 !

Kā debeši tur virknēs klaido ainas;

Ar atslēgu no viņām jāatgainās!

FAUSTS

(Aizgrābts.)

Es, viņu tverdams, jūtu jaunu varu,

Krūts plešas, prom, lai lielo darbu daru!

MEFISTOFELS

Tev beigās vēstīs kvēlošs trijkājis,

Ka dzelmi dziļāko tu aizsniedzis.

Tu viņa gaismā mātes ieraudzīsi,

Tās sēdam, stāvam, ejam atradīsi,

Kā nāk. Tur veidojas un pārveidojas,

Tā mūža prāts tur mūžam nodarbojas,

Un viss, kas radīts, ainās apkārt klīst;

Tās redz tik ēnas, tevis nepazīst.

Tobrīd tev vajag sirdi drošināt,

Pie viņa trijkāja steidz taisni klāt,

Ar atslēgu to skar!

FAUSTS

(Pavēloši taisa ar atslēgu zīmi.)

MEFISTOFELS

(Viņu aplūkodams.)

Tā vareni!

Viņš sliedz tev klāt, tev seko ticīgi;

Tu lēni kāpi, laime pavada,

Un esi še, pirms tevi pamana.

Un, reiz tev spēja viņu šurpu nest,

Tu vari varoņus iz tumsas vest

Kā pirmais, kam tik daudz ir dūšas bijis;

Tev izdevies, tu darbu padarījis.

Tad drīz ar burvju varas palīgu

Tu dievos vērti kvēpu miglāju.

FAUSTS

Ko nu?

MEFISTOFELS

Ar visu būti lejup trauc!

Sper kāju grimsti, sper un augšup brauc.

FAUSTS

(Sper ar kāju un nogrimst.)

MEFISTOFELS

Kad tik ar atslēgu tam nekļūmās!

Es ziņkārīgs, vai viņš vēl atgriežas.

Gaiši apgaismotas zāles

Ķeizars un firsti. Galms lielā kustība.

KAMBARKUNGS

(Uz Mefistofeli.)

Vēl garu skats mums izpaliek;

Jel sākat drīz! Kungs nepacietīgs tiek.

MARŠALKS

Nupat kā augstība vēl prasīja;

Jūs! nedīkojat, lai to sadusmotu!

MEFISTOFELS

Mans draugs jau tādēļ aizgāja:

Viņš zina, kā to ierīkotu,

Un strādā, klusu ieslēdzies;

Tam sevišķi še ir ko pūlēties,

Lai slēpto mantu, daili gūtu,

Visaugstās mākslas vajag, maģijas.

MARŠALKS

Vienalga, kādas jums tur gudrības;

Tik ķeizars grib, lai drīz viss gatavs būtu.

GAIŠMATE

(Uz Mefistofeli.)

Kungs, lūdzu! Lai jums savu vaigu rādu,

Jūs vasarā to neredzēsat tādu!

Tad simtiem brūnu lāsumu

Sedz balto ādu man par riebumu.

Ak, līdzat!

MEFISTOFELS

Žēl! Tāds smuidris skukītis

Top maijā raibs kā panterkaķītis,

Jums kurkļi, krupju mēles jāsagādā

Un jāizkāš pie pilna mēneša,

Bet vecā skaidri jāietrin tās ādā:

Nāks pavasars, neviena traipekļa.

TUMŠMATE

Tie bariem skrej un grib jūs iežogot.

Man līdzekli! priekš nosalušas kājas!

Tā neļauj staigāt man, ne padejot,

Pat sveicot neveikli man jāuzstājas.

MEFISTOFELS

Tad ļaujat, ka ar kāju iesperu.

TUMŠMATE

Nu, tā gan mīlētāji dara.

MEFISTOFELS

Mans spēriens, bērns, gan vairāk ir 110 svara.

Tik līdzīgs dziedē katru slimību;

Pret kāju kāja, visur ir tāpat.

Nu nākat! Lūk! Tik pretim nesperat!

TUMŠMATE

(Kliegdama.)

Vai! Vai! Tas deg! Kas tas par spērienu!

Kā zirga kāja.

MEFISTOFELS

Nu jūs izdziedēti.

Cik tīk, nu varat dejot lēti,

Pie galda mīļākam uz kāju spiest.

DĀMA

(Klātu spiezdamās.)

Ak, laižat! Nespēju šīs sāpes ciest,

Tās manim kvēloši caur sirdi šaudās;

Līdz vakardienai viņš pie manis glaudās,

Nu iet ar to, no manis aizgriežas.

MEFISTOFELS

Jā, ļauni gan, bet nu tev jāklausās.

Pie viņa klāt tev klusi jāpiespiežas;

Šo ogli ņem, ar to tu pārvelc pāri

Pār viņa svārkiem, pleciem, kur vien skāri

Un saldu žēlumu viņš jūt tūlīt.

Bet ogli vajaga tev zemē rit,

Tik dzert ne pilītes tu nedrīksti;

Vēl šonakt pielūgsies viņš gaudīgi.

DĀMA

Vai nav tik ģifts?

MEFISTOFELS

(Sadusmojies.)

Ko? godu neprotiet?

Pēc tādas ogles tāļu ir ko skriet;

Tā kvēloja reiz atkritēju sārtā,

Mēs senāk biežāk dedzinājām tos.

PĀŽS

Es mīlu to, tā teic: es puikas kārtā.

MEFISTOFELS

(Pie sevis.)

Es nezinu vairs, kam lai uzklausos.

(Uz pāžu.)

Pie jaunām nemeklējat savu laimi;

Kas gados nāca, lūkos uz jums glaimi.

(Vēl citi spiežas viņam klāt.)

Jau atkal citi! Grūti būs tos veikt,

Vēl beigās vajdzēs patiesību teikt;

Gan nelāgs līdzeklis, bet ko būs sākt. -

Ak, mātes! Mātes! Ļaujat Faustam nākt!

(Apkārt lūkodamies pa zaļi.)

Jau zālē sveces maz pa mazam timst,

Viss galms uz reizi aizkustas un klimst.

Tie lēni, rindām, nopietnību vaigā

Caur garām ejām, galerijām staigā.

Uz bruņenieku zāli visi plūst,

Un telpas barus tikko uzņemt gūst.

Pār plašām sienām greznas segas klātas,

Ar bruņām nišas lepni izrotātas.

Man šķiet, bez burvībām še pietikt var;

Še gari ieradīsies paši ar.

Brunenieku zāle

9

Krēslas gaismā.

Ķeizars še apmeties ar ga 1 mu.

HEROLDS

Mans vecais amats, skatus pasludināt,

Tiek sariebts man caur garu rīkošanos;

Ar prātu velti raugi izdibināt

Šo slēpumaino, raibo šaudīšanos,

Jau atzveltnes, krēsli salikti;

Priekš sienas ķeizaram liek sēdekli;

Uz tapetēm viņš lielo laiku kaujas

Var aplūkot, cik tīk, it omulīgi.

Še visi kungs un galms sēd ziņkārīgi,

Un pakaļā uz soliem ļaudis kļaujas;

Ir mīļā še, kur drūmi spoki baida,

Pie mīļā sāniem visu droši gaida.

Un nu, kur visi rātni sēd, kā klājas,

Mēs gaidām, lai nu gari lidinājās!

(Bazūņu skaņas.)

ASTROLOGS

Lai drāma tūliņ iesāk atrisīties!

r

Jums, sienām, pavēl kungs, būs atdarīties!

Viss top, jo maģija še darbojas.

Zūd segas, it kā liesmās saraujas;

Jau biezais mūris izgāzdamies šķeļas,

Un dziļa skatuve tur pate ceļas,

No viņas slēpumaina vizma nāk,

Un es uz proscēniju kāju speru.

MEFISTOFELS

(Iz sufliera kastes paceldamies.)

Še es uz visu piekrišanu ceru,

Jo iečukstēt jau reizi velni māk.

(Uz astrologu.)

Tu zini zvaigznēm gaitu, ritumu

Un sapratīsi, ko es iečukstu.

ASTROLOGS

Jūs redzat rādāmies caur brīnumspēku

Še staltā stāvā sena tempļa ēku.

Kā debesnesis Atlants vareni

Še stiepjas stabi, rindas sacelti;

Tiem gan šī klinšu nasta nau par grūtu,

Jau divu lielam namam diezgan būtu.

ARHITEKTS

Tas antīks ir! Nu, ko še slavēt, celt?

To drīzāk smagu, neveiklu var pelt.

Tie prastu cēlu, smagu lielu sauc.

Es mīlu šaurstabus, kas augšup trauc;

Tik smailas velves garu pacilā;

Tāds nams mums sirdis dziļi kustina.

ASTROLOGS

Šai stundā bījas lai mums sirdi plūst!

Caur burvju vārdiem prāts še saistīts kļūst;

Bet fantāzija brīvi atlido

Un cēli, droši visu izgrezno.

Ar acīm skatat, ko sev vēlaties!

Gan neiespējams, toties ticēsies.

(Fausts uzkāpj proscēnija otrā pusē.)

Lūk! priestra drēbēs brīnumvīrs ir nācis,

Kas tagad izved to, ko droši sācis.

Tam seko trijkājis iz plaisuma,

Iz kausa smarša kāpj no vīraka.

Viņš rosās augsto darbu iesvētīt;

Mūs tagad var tik laime apveltīt.

FAUSTS

(Lieliski.)

Jūs mātes, kas jūs valdāt bezgalībā,

Tur mūžam vientulīgā sabiedrībā,

Iekš jūsu vārda! Jums ap galvu klīst

Tur dzīvas ainas, kas bez dzīves vīst.

Kas reizi bijis gaismas vizumā,

Tas kustas tur, tas grib būt mūžībā.

Jūs, visspēcīgās varas, dalāt tos,

Šos dienas teltī, tos nakts apjumos.

Tver vienus dzīves gaita pasaulē,

Un otrus drošais maģiets108 uzmeklē;

Tas brīnumainus atved balvojumus

Un pilda katra skata vēlējumus.

ASTROLOGS

Tik kvēļu atslēga kā kausu ķer,

Jau birgu tvaiki visas telpas tver;

Tie slāj, tie viļņo it kā debeši,

Drīz stiepti, velti, pāros dalīti.

Un še jums meistarmāksla jāatzīst!

Kur vien tie staigā, skaņas līdzi līst.

Un gaisā saistās nezin kā un kas,

Kā viņi klaido, tā top meldijas.

Iz triglifiem109 un stabiem dziesmas iet;

Viss vecais templis skan, kā manim šķiet.

Nu birga krīt, caur biezo plīvuri

Redz nākam taktī daiļu jaunekli.

Es klustu; ko lai vārdu piesaucu:

Kas nepazītu saldo Parisu!

DĀMA

Cik vizošs, ziedošs jaunais spēks, cik maigs!

OTRĀ

Kā sarkans ābols sulas pilns un svaigs!

TREŠĀ

Šo smalko, saldi pilno lūpu pāri!

CETURTĀ

No tāda kausa dzert gan jūti kāri?

PIEKTĀ

Viņš itin skaists, tik smalkuma maz jūt.

SESTĀ

Gan drusku veiklāks varētu viņš būt.

BRUNENIEKS

9

Nu, aitu ganu jau var nomanīt,

No prinča it nekas tam nepiemīt.

CITS

Tā puspliks ir tas zēns gan skaists bez ruņas,

Bet kā gan būtu, ja tam apliek bruņas?

DĀMA

Viņš atsēstas tik mīksti, piemīlīgi.

BRUNENIEKS

9

Tā klēpī jums gan būtu omulīgi?

CITA

Cik smalki roku viņš pār galvu liek.

KAMBARKUNGS

Tā rozīties! Vai tas te atļauts tiek?

DĀMA

Jūs, kungi, zināt tikai nosmādēt.

TAS PATS

Še ķeizars klāt! Kā tā var uzdrīstēt?

DĀMA

Viņš izrāda tik; šķietas sevi vienu.

TAS PATS

Ir izrādē lai prot pret kungu cienu.

DĀMA

Maigs miegs ir mīļo zēnu pārņēmis.

TAS PATS

Viņš tūliņ krāks; viņš pārāk dabiskis.

JAUNA DĀMA

(Aizgrābta.)

Kā salda smarša vīrakā še maisās?

Man sirds no viņas atveldzēta raisās.

VECĀKĀ

Patiesi! Dvēsma dziļi krūtīs slied,

Tā nāk no tā!

VISVECĀKĀ

Tā zaļoksnība zied,

Kas jauneklī kā ambrozija kūst,

Kā smarša apkārt atmosfērā plūst.

(Helena uznāk.)

MEFISTOFELS

Tad tāda tā! No tās man gan nau baiļu;

Man netīk tā, kaut jāsauc gan par daiļu.

ASTROLOGS

Še tevim darba vairak neredzu,

Kā goda vīrs es saku, atzīstu.

Tā nāk! Kaut ugunsmēles būtu man! -

Par skaistumu sen slavas dziesmas skan -

Kam skaistums rādās, to viņš augšup ceļ,

Kam pieder, tas gan pārāk laimes smeļ.

FAUSTS

Vai acis man? Vai prāts man nomana,

It kā man dailes avots strauji plūstu?

Par briesmu gaitu saldu algu gūstu.

Cik pasaule bij sīka, aizslēgta!

Kas tagad tā, kopš manim priesterība?

Tā vēlama, tai cieta patstāvība!

Lai dzīves dvašas spēja manim nīktu,

Ja laikā atpakaļ es reizi slīktu! -

Tu daiļais stāvs, kas reiz kā apmulsums

Man sirdi burvju ainās aplaimoji,

No šādas dailes tu tik atspīdums!

Tu esi tā, kam dodu spēkus noji110 ,

Kam dodu kaislu kvēlu dziļumu,

Kam mīlu, pielūgšanu, ārprātu.

MEFISTOFELS

(Iz sufliera kastes.)

Jel beidzat, jūs iz lomas izkrītiet!

VECĀKĀ DĀMA

Tā liela, slaika, galva maza šķiet.

JAUNĀKĀ

Cik lielas kājas! Cik tā smagi iet!

DIPLOMĀTS

Es redzēju tik karalienes tādas!

Bez vainas skaista viņa manim rādās.

GALM NIEKS

Tā lēni pieiet klāt pie jaunekļa.

DĀMA

Cik tā pret skaidro zēnu nedaiļa!

POĒTS

Tās skaistums viņu maigi apstaro.

DĀMA

Kā Diāna ar savu mīļāko!

TAS PATS

Patiesi! Dieve, šķiet man, ceļos slīkst,

Tā pārliecas, pēc viņa dvašas tvīkst;

Ak, skūpsts! Nu mērs ir pilns! Viņš apskaužams.

DUENA111

Še ļaudīs! Traki! Vai tas panesams?

FAUSTS

Par daudz tam zēnam laipnības! -

MEFISTOFELS

Jel klusi!

Lai dara aina, ko sev darījusi!

GALMNIEKS

Tā aiztek viegli, un viņš pamostas.

DĀMA

Es tūliņ domāju: tā atskatās!

GALM NIEKS

Viņš trūkstas! Brīnums šķiet tam noticis.

DĀMA

Nu, tai gan brīnums nau skaists jauneklis.

GALM NIEKS

Tā atgriežas pret viņu pieklājīgi.

DĀMA

Es manu jau, tā ņem to mācībā;

Še vīrieši ir visi neprātīgi:

Viņš gan par pirmo sevi iedomā.

BRUNENIEKS

Ak, laižat! Smalka, cēla augstība!

DĀMA

Tā netikle! Tas taču nekaunīgi!

PĀŽS

Es labprāt tagad būtu viņa vietā!

GALM NIEKS

Gan katru iezvejos šī tīkla vijums!

DĀMA

Šo dārgumu jau dažs ir licis lietā,

Un diezgan apdilis ar apzeltījums.

CITA

Tā netikla no pašas mazotnes.

BRUNENIEKS

Ikkatris ņem pēc savas izvēles;

Ar skaistām atliekām ar mieru es.

MACITS VIRS

Es redzu skaidri to, bet jāatzīstas,

Vēl jāšaubās, vai esam ar pie īstās.

No acīm lēti var tikt apmānīts,

Es pieturos pie tā, kas uzrakstīts.

Tur lasu tad, ka tā pie trojiešiem

Pārlieku tikuse ir sirmgalvjiem.

Un, kā man šķiet, tas vārds še pieder gan:

Es n'esmu jauns, bet viņa patīk man.

ASTROLOGS

Ne zēns vairs! Varonī tas pārvērties.

Tas grābj to, kas vairs nevar gainīties.

Viņš stiprās rokās viņu pacēlis.

Vai viņš to laupīs?

FAUSTS

Pārdrošs trakulis!

Jel mitējies, kā uzdrīkstēties vari?

MEFISTOFELS

Tu taču pats šo spoku skatu dari!

ASTROLOGS

Viens vārds! Pēc visa, kas še notika,

Šis skats ir: Nolaupītā Helena.

FAUSTS

Kā nolaupītā? Vai es še tik jokā?

Vai nau šī burvju atslēga man rokā!

Tā spēja mani šausmās, bangās nest

Uz cietu zemi cauri vientulībām,

Še stāvu droši! Se no tiešamībam

Var iziet gars ar gariem cīņu vest.

Var lielo, divkārtējo valsti gūt.

Tā tāļu bij, kā tuvāk var gan būt!

Es glābju! Tai būs divkārt manai kļūt!

Es steidzos! Matēs! Mātes! Neliedzat!

Kas redz to, nespēj būt bez tās nekad.

ASTROLOGS

Ko dari? Faustu! Paustu! Viņš ar varu

To grābj, jau tēls sāk aizmākties ar garu.

Viņš atslēgu pret jaunekli jau griež,

To skar! Ak vai! Būs briesmas jāizcieš.

(Sprādziens, Fausts guļ pie zemes. Gari izzūd tvaikos.)

MEFISTOFELS

(Ņem Faustu uz saviem pleciem.)

Te tev nu bij! Kad nerriem apkraujas,

Tas velnam pat par ļaunu izdodas.

(Tumsa, liels sajukums.)

OTRAIS CĒLIENS

Augsti velveta, šaura gotiska istaba

Senākais Fausta mājoklis, nepārgrozīts.

MEFISTOFELS

(Iznāk ārā iz kāda aizsega slēptuves. Kad aizsegu paceļ un ieskatās, var

redzēt Faustu, izstiepušos uz vecmodes gultu.)

Še, nelaimīgais, saistīts dusi!

Tu mīlā cieti valdzināts!

Ko Helena ir apbūrusi,

Tam ne tik lēti atžilbst prāts.

(Visapkārt apskatīdamies.)

Ja visur augšup, apkārt skatu,

Viss ir tāpat kā agrāki:

Tik raibās rūtis tumšākas, kā matu,

Un vairojušies tīmekļi;

Še dzeltis papīrs, tinte cieta;

Bet visam ir vēl vecā vieta;

Pat ir tā spalva guļ vēl še,

Ar kuru Fausts man norakstījās112 .

Jā! še iz stiebriņa vēl neizlijās

Ir izmānītā asins pilīte.

Uz tādu vienvienīgu gabalu

Es krājējam gan laimi vēlētu.

Ir vecais kažoks vēl tur vadzī sienā,

Caur to man viņi joki atminas,

Kā zēnu pamācīju viņā dienā,

Pie kā viņš gan vēl tagad pieturas.

Man tiešām uznāk iegriba

Ar tevi kopā, siltā apsega,

Par docentu vēl reizi palepoties,

Kas viens tik taisnību šķiet atradis.

Tas mācītiem gan mēdzot doties,

Mums, velniem, sen tas pārgājis.

(Viņš purina noņemto kažoku; no tā izbirst sienāži, vabolītes un citi

kukaiņi.)

KUKAIŅU KORIS

Sveiks, veci! Sveiks, veci!

Tu šeit esi, rau!

Mēs lidojam, dūcam

Un pazīstam jau.

Pa vienam, tik klusām

Tu dēstīji mūs;

Kas dej še ap tevi,

Tēvs, tūkstoši būs.

Jā, šķelmi iekš krūtīm

Gan slepeni sedz,

Bet kažokā utis -

Tās drīzāki redz.

MEFISTOFELS

Kā es par jauno audzi priecājos!

Lai sēj tik, gan jau sēja ražu dos.

Es kratu vēlreiz veco kažoku,

Vēl šur tur izlidojam ieraugu. -

Tur augšā, apkārt tūkstoš maliņas,

Tur steidzat slēpties, mīļās dzīvības.

Tur grozos lienat senu senos,

Še apkūpušos pergamentos

Un podu suķēs, sienas malā

Un miroņgalvas acu alā.

Pa tādu trūdu dzīvi, lūzmekli,

Tur jāperinās ķirmjiem mūžīgi.

(Apvelkas kažoku.)

Nāc, tevi vēlreiz sev pār pleciem klāju!

Es šodien atkal še par vadītāju.

Bet ko man līdz tā nosaukties;

Kur ļaudis, kam to atzīt gribēsies?

(Viņš velk zvanu, kurš izdod caurspiedošas skaņas, tā ka nams nodreb

un durvis atlec vaļā.)

FAMULS

(Pa garo, tumšo eju šurpu kūņodamies.)

Kādas skanas! Kādas baismas!

f

Trepes lokās, mūros plaismas;

Drebot logi aizvizējas,

Iekšā spoži zibšņi lejas;

Grīda aizā, velves svārstās,

Kaļķi, gruži lejup bārstās;

Durvis, bultām cieši šautas,

Burvju varas vaļā rautas. -

Tur! Ak briesmas! Milzis redzas, -

Fausta vecā segā sedzas!

Kā viņš māj un kā viņš skata -

Ceļi lokās, drebuls krata.

Vai man bēgt vai stāvēt būs?

Ak, kas manim darīts kļūs!

MEFISTOFELS

(Ar roku mādams.)

Tik šurpu, draugs! Jums vārds ir Nikodēmus?

FAMULS

Jā, cienīgs kungs! Tā mani sauc. Oremus.113

MEFISTOFELS

Lai! Lai!

FAMULS

Man prieks, ka mani pazīstat!

MEFISTOFELS

Jā, gados jau un students vēl nupat,

Tāds sūnots kungs! Jā, zinātnieks jau ar

Tik studē tālāk, ko viņš citu var?

Sev sīku kāršu namu taisīt steidz,

Ir lielāks gars to pilnam nepabeidz.

Bet jūsu meistars, nostu cepuri!

Kas nepazītu doktor' Vāgneri,

Ko pirmo zinātnieku starpā min!

Viņš viens tik visu kopā turēt zin,

Viņš mūžam gudrībai par vairotāju.

Pulks ziņkārīgu klausītāju

Ap viņu apkārt salasās.

Tā gaisma viz no katedera galda;

Viņš atslēgas kā svētais Pēters valda,

Un augšējs, apakšējs tam atdarās.

Kā viņš pār visiem zvēro, spīd,

Priekš vina zūd ikkatris vārds un slava,

7

Pat Fausta vārds jau tumsā slīd,

Viņš viens tik patiesību gava.

FAMULS

L&lt;ii piedod cienīgs kungs, ka ņemu vaļu

Un iedrošinos pastāvēt uz sava:

No visa tā ne runas nava;

Viņš pazemību ņēmis sev par daļu.

Ka augstais vīrs tik pēkšņi pazuda,

Par to viņš pilns vēl žēluma;

No viņa pārnākšanas glābiņu sev cer.

Šis kambars neaizskarts kopš viņu dienu,

Ka Fausta nau, šīs durvis neatver,

Un veco kungu gaida vēl arvienu.

Še ieiet tikko clušas man.

Kas tā par zvaigžņu stundu gan?

Man visi mūri drebam šķita,

Un durvis lūza, bultas krita;

Jums citād' ietikt nebij iespējams.

MEFISTOFELS

Un kur šis vīrs ir atrodams?

Tur gribu, lai to sastaptu!

FAMULS

Ak! viņš to liedza aizliegdams;

Es nezinu, vai drīstētu.

Jau sen ar lielo darbu aizņēmies,

Viņš dzīvo klusi, klusi ieslēdzies.

7

Vissmalkākais no zinātniekiem,

Viņš līdzīgs izskatās vai ogleniekiem.

Viss ģīmis melns līdz degungalam,

No uguns acis sarkanas pagalam!

Tā alkst viņš katram acumirklim pretī;

Kā mūzika tam lauznas114 aiztinkš reti.

MEFISTOFELS

Vai viņš gan mani nepielaidīs klāt?

Es esmu vīrs tā laimi ātrināt.

(Famuls aiziet projām; Mefistofels, lepni atgāzdamies.)

Es tikko ieņēmu še vietu,

Te viesis nāk, ko pazīstamu šķietu,

Tas šoreiz liekas būt no jaunākiem,

Viņš pieder gan pie pārgalvjiem.

BAKALAUREJS

(Pa gaņģi šurpu gāzdamies.)

Durvis vaļā stāv visgarām!

Nu jel reizi cerēt varam,

Ka ne ilgāk trūdos slāpis

Dzīvais, it kā kapā kāpis,

Nīks un smaks, un mērdēs dzīvi,

Un tā bojā aizies brīvi.

Lūk, šie mūri un šīs sienas

Likst jau, beidzot savas dienas;

Mēs, ja drīzi neizbēgam,

Padodamies drupu slēgam.

Lai cik drosas arī justu,

Tālāk soļa nepakustu.

Bet kas tas, ko šodien matu!

Vai ne še, ar baisu skatu,

Priekš daudz gadiem trīsot nācu,

Kad kā zēns še skolu sācu,

Bārdaiņiem šiem uzticēju,

Viņu niekus iegaumēju?

Tie iz vecu rakstu miņas

Meloja, cik kuram ziņas,

Neticēja tam, ko zina,

Mani, sevi postā dzina.

Kā? Tur iekšā pašā galā

Dēd vēl viens kā tumšā alā.

Tuvojoties viņam kāri,

Redzu, sēd viņš kažoks pāri,

Toreiz es to veiklu šķitu,

Jo es nezināju citu;

Šodien es par viņu smiešu,

Droši viņam klātu iešu!

j

Ja, vecais kungs, jums Lētes strāva

Šo pliko, šķībo galvu neizgrāva,

Tad redzat, māceklis jums atnācis,

Kas sen no skolu rīkstēm izaudzis.

Es rodu jūs kā bijušu;

Tik es tas pats vairs neesmu.

MEFISTOFELS

Man prieks, ka jūs šurp atzvanīju.

Jau toreiz es jūs iecienīju;

No kāpura, no krizalīdas mana

Jau raibo tauriņu, ko viņa nes.

Pie sprogu galvas, spiču apkakles

Jums bērnišķa bij patikšana.

Jums laikam bize nekad nekarājās? -

Jūs cirpušies pēc zviedru parašas.

Tas itin krietni, brangi izskatās;

Tik absolūti neatnākat mājās.

BAKAIAUREJS

Mēs, vecais kungs, turpat gan satiekamies;

Bet laika gaitu vajag ievērot,

Jums labāk divdomības nelietot!

Mēs gluži citādi nu uzmanāmies.

Jūs toreiz labo, jauno zēnu smējāt;

Bez lielas mākslas jūs to spējāt,

Ko tagad neviens neuzdrošinās.

MEFISTOFELS

Ja jauniem teic pēc skaidras taisnības,

Kas vasaraudžiem nepatīk nemaz,

Bet ko par gadiem tie no visas tiesas

Pēc skarbi piedzīvo pie savas miesas, -

Tad viss tiem šķiet no pašu galvas nākam;

Tad meistars nerrs, mēs paši visu mākam.

BAKALAUREJS

Un šķelmis, jā! Kurš skolotājs gan sacīs

Mums visu patiesību taisni acīs?

Ikkatris pielikt ko vai atņemt prot

Kā bērniem, nopietni un jokojot.

MEFISTOFELS

Savs laiks uz mācīšanos iet;

Jūs mācīt gatavi, man šķiet.

Kopš dažām saulēm, dažiem mēnešiem

Jūs bagāti ar piedzīvojumiem.

BAKAIAUREJS

Ko? Piedzīvojums? Muļķības!

Kas to lai garam pielīdzina?

Jel sakat, visas dzīves gudrības

Nau tiešām vērtas, ka tās zina.

MEFISTOFEIvS

(Pēc kāda brīža klusu ciešanas.)

Man sen tā rādās, nelga biju gan,

Nu itin sājs un muļķis pats sev liekos.

BAKALAUREJS

Tas manim prieks! Tas reiz pēc prāta skan;

Ar pirmo saprātīgo veci tiekos!

MEFISTOFELS

Pēc slēpta zelta meklēju daudz gadu

Un tikai kvēļu ogles radu.

BAKAIAUREJS

Nu atzīstat, šis galvas kauss, ko nesat,

Kā viņi tukšie tikpat mazvērtīgs?

MEFISTOFELS

(Omulīgi.)

Jūs, draugs, gan nezināt, cik rupji esat?

BAKALAUREJS

Bet vāciets melo, kad ir pieklājīgs.

MEFISTOFELS

(Kurš ar savu braucamo krēslu arvien vairāk tuvojas proscēnijai, uz

parteri.)

Še augšā gaisu man un gaismu liedz;

Varbūt pie jums man patvērumu sniedz?

BAKALAUREJS

Tas iedomīgi rādās man pārliekam,

Ka grib kas but, kad neder vairs neniekam.

Jo dzīvība tik dzīvo asinī,

Un kur šī straujo tā kā jauneklī?

Tā dzīvas asins svaiga vara,

Kas jaunu dzīvību iz dzīva dara.

Tur kustas viss un darbojas,

Tur vājais krīt un krietnais paceļas.

Līdz mēs puspasaules sev ieguvuši,

Ko jūs gan darījuši? Sapņojuši

Un domājuši, plānus cēluši.

Patiesi, vecums aukstam drudzim radu,

Nāk sala, vājības un untumi;

Kas pārdzīvojis trīsdesmito gadu,

To jau par nomirušu ieskati.

Vislabāk tam, ko vēl pie laika kava.

MEFISTOFELS

Te velnam vairs nekā ko sacīt nava.

BAKAIAUREJS

Ja negribu, tad velnam nau brīv būt.

MEFISTOFELS

(Pie sevis.)

Tev tomēr drīz būs velna nagos kļūt.

BAKALAUREJS

Lūk, jaunībai šis cēlais uzdevums!

Šīs zemes nebij, tā mans radījums;

Es saules kvēlumu iz jūras cēlu;

Iet maiņu gaitā mēnesim es vēlu;

Uz maniem ceļiem diena rotājās,

Man zaļā zeme ziediem kaisījās;

To pirmo nakti devu zīmi

Celt visā greznumā šo zvaigžņu dzimi.

Kas jums bez manis deva brīves gaitu.

Kas rāva filistrības domu saitu?

Bet svabads es, kā manim runā gars,

Es lūkoju, kur spīd man iekšējs stars,

Un eimu ātri pilns no savas priecas,

Man gaisma priekšā, nakts aiz manis sniecas.

(Noiet.)

MEFISTOFEIvS

Ei, savādnieks, tu savā greznumā! -

Cik apkaunots tu būsi apziņā:

Nedz muļķu ko, nedz gudru domāt vari,

Kas nebūtu jau agrāk domāts arī. -

Ir šis mūs nevarēs vis baidīt,

Būs citāds drīz, maz gadu vajag gaidīt,

Lai raugs ar diez cik traki putās šķīst,

Bet beigās vīns it rāmi līst.

(Uz jaunāko partneri, kura neizrāda piekrišanu.)

Pie jums es piekrišanu nerodu,

Jums, labiem bērniem, n'esmu par to ļauns;

Jel apdomājat: velns, tas nau vairs jauns!

Tad topat veci, lai to saprastu!

Laboratorija

viduslaiku garšā, plaši, neveikli aparāti fantastiskiem nolūkiem.

VĀGNERS

(Pie pavarda.)

Pilns šausmu pulkstens ieskanas,

Ka melnie mūri nodrebas;

Ne ilgāk neziņā būs manim klaidīt,

Kas dziļā nopietnībā spēja gaidīt.

Jau apgaismojas tumsības;

Jau dziļi fiolā var vērot,

Ka dzīva ogle iesāk zvērot,

Jā, ka viskrāšņā dimantvizma zaro,

Caur tumsu apkārt it kā zibšņi staro.

Tur spoža, balta gaisma spid,

Kaut šoreiz man iz rokām neizslid! -

Mans dievs! Kas nāk nu uz šo telpu?

MEFISTOFELS

(Ienākdams.)

Labs draugs še nāk jūs sveicināt.

VĀGNERS

(Bailigi.)

Paldies! jo stundas zvaigznē atnācāt.

(Klusām.)

Bet taupat vārdus, aizturat pat elpu!

Drīz slavens darbs būs pastrādāts.

MEFISTOFELS

(Klusāk.)

Un kas tas būs?

VĀGNERS

(Klusāk.)

Top cilvēks darināts.

MEFISTOFELS

Ā, tā! Un kāds tur mīlas pāris jums

Iekš dūmu rores, kur nāk atspīdums?

VĀGNERS

Dievs pas'! Kā citkārt radīt parasts bija,

Še sen par tukšām blēņām saucas.

Tas noslēpums, kas dzīvi ievadīja,

Tā vara, kas iz iekšas traucas,

Lai ņemot, dodot sevi tēlotu,

Pirms tuvāko, tad tālo pieņemtu, -

Tā tagad zaudējuse savu cienu;

Ja lops tur atrod prieku vēl arvienu,

Tad cilvēkam, kam dāvanas tik lielas,

Būs turpmāk skaidrāk, augstāk rādīties.

(Uz pavardu pagriezies.)

Jau vizo! Tiešām, nu var paļauties,

Ka, ja tik ņemam simtējādas vielas

Un maisām še visvairāk vajdzīgs prāts -

Iz viņām cilvēkvielu komponējam,

To ciešā rierē aizlotējam

Un pietiekoši kohobējam"5 ,

Tad visā klusumā darbs pastrādāts.

(Atkal uz pavardu pagriezies.)

Jau top! Jau šķidrums skaidrāks rādās!

Es pārliecību manu augam, augam!

Kas clabā slēpumains mums priekšā stādās,

To prātīgi mēs izmēģināt raugām,

Un, kam tā lika organizēties,

Tam mēs tik liekam kristalizēties.

MEFISTOFELS

Kas ilgi dzīvo, claudz ko redzēt var,

Nekas nau jauns, kas viņu pārsteigtu;

Es jaunos gados redzēju jau ar

Daudz ļaužu kristalizētu.

VĀGNERS

(Līdz šim arvien uzmanīgi uz fiolu skatīdamies.)

Kā zibsnī, kāpj, kā kopā plūst!

Šai acumirklī gatavs kļūst!

Liels nodoms sākot aplams šķiet arvienu;

Bet turpmāk smiesimies par gadījienu,

Un smadzenes, kas krietnas domas dos,

Tās turpmāk domātājs ar gatavos.

(No prieka pārņemts, aplūko fiolu.)

No saldas varas glāze skan,

Tam vajag tapt! jau jūk un noskaidrējas;

Tur smalkā veidā, rādās man,

Mazs vīriņš it kā pakustējās.

Ko pasaule var vairāk sagaidīt?

Jo noslēpums nu gaišs kā pusdiena:

Šo skaņu tikai vajag uzklausīt,

Un balss tā top un valoda.

HOMUNKULS

(Fiolā uz Vāgneru.)

Nu, tēt! Kā iet? Tas nebij vis par nieku!

Spied mani sev pie krūts ar prieku!

Bet ne par cieti, glāze ātri plīst.

Tā reizi lietas ir, tas jāatzīst:

Viss plašums tikko pietiek dabiskam,

Bet slēgtu telpu vajag māksliskam.

(Uz Mefistofeli.)

Tu šķelmi, brālēn, ar še ieradies?

Tu īstā brīdi! Man tev jāpateicas.

Labs liktens tevi atved, lai mums veicas;

Reiz esmu, tad ar vajag darboties.

Es tūliņ gribētu pie darba iet;

Tu ceļu īsināt man veiklis šķiet.

VĀGNERS

Tik vārdu vēl! Līdz šim man bija kauns,

Jo mani nebeidz jautāt vecs un jauns.

Viens piemērs tik: neviens to neapķer,

Kā dvēsele ar miesu kopā der,

Tik cieši turas, nešķirami

Un tomēr rūgtinājas nebeidzami.

Tad-

MEFISTOFELS

Pag! Lai tevim ar ko priekšā liek:

Kam vīrs ar sievu mūžam nesatiek?

Mans draugs, nemūžam tev to neizprast

Še ira darbs, un to grib mazais rast.

HOMUNKULS

Kāds darbs?

MEFISTOFELS

(Uz kādām sāņu durvim rādīdams.)

Še rādi savu spēju!

VĀGNERS

(Arvien fiolā lūkodamies.)

Tik skaista zēna mūžam neredzēju!

(Sāņu durvis atveras, var redzēt Faustu izstiepušos uz guļas vietu.)

HOMUNKULS

(Izbrīnējies.)

Cik vareni!

(Fiola izšmaucas Vāgneram iz rokām, lidinājās pār Faustu un apgaismo

viņu.)

Tur skaidri viļņi laistās! -

Tumšs sils; un sievietes visskaistās

Tur ģērbjas! Aina vienmēr jaukāka.

Bet greznu vienu tūliņ skārtu,

Var jaust tās kāvu vai pat dievu kārtu.

Tā skaidros viļņos kāju slapina,

Un cēlo miesu saldās dzīves svelmes

Sev vēsu rod iekš lokās116 kristāldzelmes. -

Bet pēkšņi ašu spārnu troksnis ceļas,

Pār gludo dzelmi brāzums, šļākums veļas!

Bēg baigi meitenes, bet neaizliedzas

Še karaliskais lepnums, mierīgi

Sēd karaliene, jautri, sievišķi

Tā redz, ka gulbis tai pie kājām sliedzas,

Redz to bez bailēm glaimi klātu nākam.

Bet piepeši kā birga paceļas,

Biezs plīvurs pāri pārsedzas

Šim visu skatu mīlīgākam.

MEFISTOFELS

Kas tevim viss ko stāstīt nau!

Cik mazs tu pats, tik liels tu fantasts jau.

Es neredzu nekā!

HOMUNKULS

Jā; ziemeļos

Jauns tapi miglas vecumos

Un bruņniecībā, māņticībā,

Kā tavas acis brīvi lūkotos!

Tu mājo tumsā tikai, slepenībā.

(Visapkārt skatīdamies.)

Melns akmens, trūdi riebīgi,

Viss smailiem lokiem, zemi, roboti! -

Ja šis mums atmostas, tas mums par postu,

Viņš paliek še uz vietas nostu.

Sils, gulbji, strauts, bars kailu skaistuļu, -

Tas viņa sapnis bij pilns jausmu;

Kā lai viņš aprod ar šo drausmu!

Es, pielaidīgs, to tikko paciešu.

Ved viņu prom!

MEFISTOFELS

Tas manim patikas.

HOMUNKUIi)

Liec kara vīram steigties kaujās,

Ved meiteni uz deju diet, -

Tad īstā kārtībā viss iet.

Patlaban, kā man prātā šaujas,

Tur klasiskos valpurģos salasās.

Vislabākais tam piešķirts tiktu,

Ja viņu savā elementā liktu!

MEFISTOFELS

Par to es n'esmu dzirdējis ne ziņā.

HOMUNKULS

Nu, kā lai tu to būtu dzirdējis?

Jums tikai romantiski spoki miņā;

Bet īstens spoks var būt ar klasiskis.

MEFISTOFELS

Un kurpu mūsu ceļš tad ietu?

Man riebjas ietikt grieķu kolēģos.

HOMUNKULS

Tev, sātan, daļa ziemeļvakaros;

Pret dienvidrītiem jātrauc uz šo vietu.

Caur plašo leju Pēnejs lokās loki;

Ap klusiem, vēsiem krastiem zaļo koki.

Pret kalniem tāli stiepjas lieknēja,

Un augšā vecun jaunā Farsāla.

MEFISTOFELS

Ak vai! Ko man ar viņām cīņām nāk?

Še verdzība, še tirānija!

Tas garlaicīgi; tikko pabeigts bija,

Te atkal tie no gala sāk;

Neviens to nejūt, ka tas izjokots,

Ka viss no Asmodeja sarīkots.

Par brīvību tie cīnās, kā tiem šķiet,

Ja lūko dziļāk, vergs pret vergu iet.

HOMUNKULS

Lai cilvēki pēc savas dabas dara!

No zēna sākot, katram jāgainās,

Tā beigās tas par vīru attīstās.

Te jautājums, vai šim tev līdzēt vara?

Ja ir tev līdzeklis, tad mēģini!

Un atstāj man to, ja pats nespēji!

MEFISTOFELS

Uz labu brokenjoku117 man gan spēja,

Bet pagānbultas priekšā aizšautas.

Nekad šie grieķi krietni nederēja!

Jūs māna brīvās jūsmu kustības!

Uz jautriem grēkiem krūtis pavedina;

Bet mūsos tik par drūmiem nosaukt zina.

Ko nu?

HOMUNKULS

Vai tu tik kaunīgs citkārt ar?

Ja Tesālijas laumu ieminos,

Tad, šķiet man, teicu, kas tev patiktos.

MEFISTOFELS

(Kārīgi.)

Ā! Tesālijas laumas! To gan var!

Es sen jau ilgojos pēc kādām ziņām.

Nakt' nakti piemājot pie viņām,

Es neticu, ka tas man tiktu;

Bet ciemā, mēģināt -

HOMUNKULS

Kur mētelis,

Lai to ap bruņenieku liktu!

Jūs abus nesīs gan šis sedzeklis,

Kā viņš jūs agrāk panesis;

Es ceļu rādīšu.

VĀGNERS

(Bailīgi.)

Un es?

HOMUNKULS

Tev mājās

Pie svarīgāka darba palikt klājas.

Tu atšķir vaļā vecos pergamentus,

Kā rakstīts, lasi dzīves elementus

Un vērīgi tos vieno kopībā.

Bet apdomā tik, "ko", vēl vairāk "kā"!

Es kamēr staigāšu pār pasauli,

Tu atrod varbūt punktiņu uz "i".

Tā lielais mērķis sasniedzas;

Un tācla alga, kāda cenšanās:

Zelts, gods un slava, vecums, veselība,

Kā ari tikums, zinātnība -

Sveiks!

VĀGNERS

(Noskumis.)

Sveiks! Man sirdi nospiež dairs.

Man baiss, ka tevi neredzēšu vairs.

MEFISTOFELS

Nu projām tik uz Pēneju!

Es nesmādēju tādu brālēnu.

(Uz skatītājiem.)

Mēs galā tomēr atkarāmies

No radījumiem, ko sev darināmies!

KLASISKĀ VALPURĢU NAKTS

Farsālas lauki

Tumsība.

ERIHTOA

Šo šausmu nakti svinēt tā kā daudzkārt jau

Es, drūmā Erihtoa, arī dodos šurp,

Nebūt tik riebja, kā gan mani pārmērā

Mēdz paļāt dziesminieki. Robežu tiem nau

Nedz uzslavā, nedz paļā… Šķiet, jau bālin bālst

No baltu teltu viļņiem tāļu ieleja,

Kā atspīdums no rūpju, briesmu pilnās nakts.

Cik bieži atkārtota! bet, vēl nebeidzot,

Tā mūžam atkārtosies… Valsti nenovēl

Viens otram mūžam; tam to neļauj, kas to gūst

Ai* spēku, spēkā valda. Jo ikkurš aizvien,

Kas neprot sevi valdīt, valdītu labprāt

Pār otra gribu, kā tam lepnā prātā tīk…

Še reizi varens piemērs tika izkarots:

Kā vara varenākam pretī saceļas,

Un brīves saldais tūkstošpuķu vaiņags rīst,

Ap valdenieka galvu cietie lauri līkst.

Še Magnus slavas ziedu dienu sapņoja,

Tur Cēzars svaru kausos vērās nomodā.

Rīt saspēkosies. Visiem zināms iznākums.

Spīd sargu uguns, laista liesmas sarkanas,

Iz zemes kūpot lietas asins spulgums dveš,

Un, vilināts no naktis brīnumvizuma,

Šurp lasās hellēniskas teikas leģions.

Ap visiem ugunskuriem baigi klīst vai sēd

Iz senām dienām pasakainas radības…

Un mēnesis, kaut nepilns, spoži starodams,

Tur ceļas, apkārt kaisot maigu spožumu;

Zūd teltu māņi, ugunis deg zilganas. -

Bet pāri manim nesagaidīts meteors?

Tas spīgo, apspīgodams miesas būtību.

Es manu dzīvas būtnes. Manim nederas

Nākt tuvu dzīvam, kuram esmu kaitīga;

Tas ceļ man ļaunu slavu, laba nedara,

Jau laižas zemē. Apdomīgi nogriežos.

(Noiet.)

Gaisa braucēji augšā.

HOMUNKULS

Vēlreiz apkārt pārlidoju

Lejās liesmu, šausmu baismu;

Plaši, tāli novēroju

Tikai baigu spoku gaismu.

MEFISTOFELS

Jā, kā ziemeļnieku lūzmu,

Vecā logā redzētu,

Šeit ar redzu riebu drūzmu,

Labprāt šeit ar mājoju.

HOMUNKULS

Lūk, tā steidzas it kā dzīta,

Lieliem soliem iedama.

MEFISTOFELS

Viņa liekas sabaidīta;

Tā mūs gaisos redzēja.

HOMUNKULS

Lai tā soļo! Bruņenieku

Nolaid lejā un tūlīt

Jūt viņš dzīvi, dzīves prieku;

Tā tam teiksmu valstī mīt.

FAUSTS

(Zemi sasniegdams.)

Kur vina ir?

HOMUNKULS

To nezinām tev teikt.

Tev pašam še ir jāapklausās,

Un nekavējies vēl priekš dienas ausas

No liesmas taujājot uz liesmu steigt.

Kam iet pie mātēm bija drošības,

Tam it nekā nau jābaidās.

MEFISTOFELS

Ir man še jāteic, ko lai dara;

Bet labāka es nezinu:

1.ai katris iet pa liesmu drūzmāju,

Sev prieku meklēdams iekš bara;

Tad, lai var atkal kopā sarasties,

Liec, mazais, gaismai skanot, zaigoties.

HOMUNKULS

Tā uzzibsnos, tā atskanēs.

(Glāze dimd un lieliski laistās.)

Uz jauniem brīnumdarbiem ejam mēs!

FAUSTS

(Viens.)

Kur viņa? Tagad vairs nau jāprasa!…

Ja nau šī zeme tā, kas viņu nesa,

Šis ūdens tas, kas viņas slāpes dzēsa, -

Šis gaiss ir, kas tās mēlē runāja.

Caur brīnumu še Grieķos atrodos!

Mans prāts šo zemi tūdaļ nomanīja.

Kā manī guļot gars ar kvēli lija,

Tā, lidzīgs Antejam, es pieceļos.

Še savādāko rodu sapulcētu,

Es nopietni šo liesmu pūli pētu.

(Noiet.)

Pie Pēneja augšgala

MEFISTOFELS

(Apkārt lūkodamies.)

Kā še starp ugunskuriem klīstu,

Viss svešāds šķiet, nekā es nepazīstu,

Viss kails, tik šur un tur ar krekliņiem:

Bez kauna sfinksas, grifi rādās,

Un viss, kas spārniem, matiem sprogainiem,

No priekšas, pakaļas priekš acīm stādās…

Gan nepieklājībā mēs ari diezgan brīvi,

Bet antīkais man rādās pārāk dzīvi;

Viss jālabo, tas tā mums nevar derēt,

Pēc modes vajag šur tur pār klīs tērēt…

Gan ļaudis pretīgi! Bet tomēr klājas

Kā viesim sveikt tos; še jau viņu mājas. -

Tad sveikas, kundzes! vecie krusttēvi!

GRIFS

(Šņācoši.)

Ne tā! Bet grifi! Kurš grib labprāt zināt,

Ko tam šāds nosaukums var atgādināt?

Ikkatram vārdam savi radnieki:

Tā krusttēvs, krusts, grauzt, grūtības,

Kas līdzīgi viens otram izklausās,

Mums netīk.

MEFISTOFELS

Tomēr atgādinu jums,

Ar grābt ar saskan grifu nosaukums.

GRIFS

(Arvien tāpat kā agrāk.)

ŠI radniecība, zināms, pārbaudīta,

Daudz pelta, tomēr vairāk uzlielīta;

Grābj droši meitas, zeltu, kroni,

Tam laime uzsmaida, kas grābj ar joni.

SKUDRAS

(No lielās sugas.)

Jūs minat zeltu! Daudz mēs salasījām

Un klintīs, alās slēpu noguldījām;

Šie arimaspi118 viņu uzoda,

Nu smejas, ka to tāli aizveda.

GRIFI

Gan mēs tos piespiedīsim atzīties.

ARIMASPI

Tik šonakt ne, kur brīv ir līksmoties.

No visa rit vairs nau ne zvaņas,

Mums ar gan šoreiz izdosies.

MEFISTOFELS

(Ir nosēdies starp sfinksām.)

Cik viegli pierodu še kā bez maņas!

Jo kuru katru saprast var.

SFINKSA

Mēs dvešam savas garu skaņas,

Un jums tās vajag miesās vērst.

Kā tevi sauc? Lai zinām, kas nāk sērst.

MEFISTOFELS

Daudz vārdu manim ira doti.

Vai briti še? Tie ceļot mīl tik ļoti,

Pēc kauju laukiem, ūdens kritumiem

Un drupām pētīt, mūriem klasiskiem;

Še īsta vieta tiem ko izdibināt.

Tie teiktu ar, ka vecā teātri

Es tiku saukts par Olā Iniquit.n9

SFINKSA

Un kā tas nāca?

MEFISTOFELS

Nevaru to zināt.

SFINKSA

Var būt! Vai tev no zvaigznēm kāda jausma?

Teic, kāda ir šis stundas pausma?

MEFISTOFELS

(Uz augšu skatīdamies.)

Pie zvaigznes zvaigzne sliedz, klist mēness vizma,

Un man ši mīļā vieta tīkama,

Še lauvas āda mani sasilda.

Bet augšā kāpt, var gadīties tik klizma;

Dod miklas minēt, dod ir šarādas!

SFINKSA

Pats sevi uzteic, miklas gatavas.

Nu mēģini jel sevi uzminēt!

''Kas dievbijīgam der un ļaunam labi,

Šim plastrons120 , askētiski rapirēt121 ,

Tam biedris, trakus jokus spēt,

Un beigās Ceisu jautrina tik abi."

PIRMAIS GRIFS

(Šņācoši.)

To neciešu!

OTRAIS GRIFS

(Stiprāki šņācot.)

Ko tas še grib pie mums?

ABI GRIFI

Še nepieder tāds nelāgums!

MEFISTOFELS

(Nekaunīgi.)

Tu domā, viesos es bez nagiem nāku?

Vēl asāk nekā tu es ieplēst māku.

Nu, mēģini!

SFINKSA

(Laipni.)

Tik droši paliecies,

Tev pašam ilgi še vis netiksies;

Tev tava zeme pulka prieku gādās,

Bet še nau laba dūša tev, man rādās.

MEFISTOFELS

Tu augšā itin pieņēmīga122 būtu,

No nezvēra tur lejā šausmas jūtu.

SFINKSA

Būs rūgti nožēlot tev, viltniekam,

Jo mūsu ķepas veselas;

Tev, stīvās zirga kājas īpašniekam,

Nau mūsu vidū patikas.

Sirēnas iesāk augšā lēni dziedāt.

MEFISTOFELS

Kas tie par putniem, kas tur baros

Sēd upes malā koku zaros?

SFINKSA

Tik sargāties! To meldiņas

Pat krietnākos ir veikušas.

SIRĒNAS

Ak, ko jūs gan biedrojaties

Neglītām un brīnumainām!

Bariem nākam mēs ar dainām,

Jaukām skaņām uzklausāties;

Sirēnās jūs lūkosaties.

SFINKSAS

(Tanī pašā meldiņā viņas apsmiedamas.)

Lai tās lejā nokāpušas!

Zaros viņas paslēpušas

Savus nagus, ar ko skautu,

Nāves postā katru rautu,

Kas to dziesmām uzklausās.

SIRĒNAS

Projām naids un nevīdība!

Skaidro prieku sajūsmiba

Še pie mums tik salasas!

Ūdeņos, virs zemes, lejās

Smaidošs prieks un līksma sejās

Še ikkatru sveicinās.

MEFISTOFELS

Tās ir tās smalkās melodijas,

Iz rīkles, stīgām skaņas vijas,

Kā raibā dejā griežoties.

Bet man šis tralliņš viss ir vējā;

Ap ausīm klimst gan viņām spēja,

Bet nevis sirdī iespiesties.

SFINKSAS

Par sirdi nerunā! Tev nava tādas:

Vecs, sarucējis maks no ādas,

Tas tevim vairāk pienāksies.

FAUSTS

(Tuvāk nākdams.)

Cik brīnišķi! Man tīk šos tēlus skatīt,

Pat pretīgā var lielu garu matīt.

Es jaušu laipnu likteni;

Kurp mani ved šie dziļie skatieni?

(Uz sfinksām rādīdams.)

Priekš tādām Edips reizi nostājās;

(Uz sirēnām rādīdams.)

Priekš tādām Uliss saitēs locījās;

(Uz skudrām rādīdams.)

No tādām liela manta tika krāta.

(Uz grifiem rādīdams.)

No tādiem uzticīgi apsargāta.

Es jūtu jauna gara iedvesmas;

Cik lieli tēli, lielas atmiņas!

MEFISTOFELS

Tev citkārt tādi liktos aizlādami,

Bet tagad tu tos ievēro;

Jo tur, kur cerē atrast mīļāko,

Pat nezvēri ir patīkami.

FAUSTS

(Uz sfinksām.)

Jūs, sievu tēli, manim atbildat:

Vai kāda Helenu jūs redzējāt?

SFINKSAS

To piedzīvot mums liktens neatjāva,

Jo Herkuls pēdējās jau kāva.

No Hirona to var gan izzināt;

Tas mēdz šo spoku nakti apkārt jāt;

Ja viņš grib gaidīt, daudz tu panācis.

SIRĒNAS

Būtu tu ar pasērsis!…

Uliss pie mums viesos bija,

Lepni neaizgāja garām,

Daudz ko jaunu pastāstīja,

Visu uzticēt tev varam,

Nāc tik līdz uz mūsu āri

Plašai, zaļai jūrai pāri.

SFINKSA

Neļauj sevi apmānīties!

Ļauj sevi tā kā Ulisu

Se mūsu vārdiem sasaistīties;

Ja rodi augsto Hironu,

Tu visu vari izprasīties.

(Fausts aiziet projām.)

MEFISTOFELS

(Īdzīgi.)

Kas ķērc tik ātri aizskrienot,

f '

Ka acs tiem nespēj izsekot,

Viens pakaļ otram nerimu?

Tie nokausētu mednieku.

Tās ziemas aukai līdzināmas,

Alkida bultām tikko sasniedzamas,

Kā stimfalidas123 pazīstamas,

Un ķērcot viņas sveicināja;

Tām vanagknābis, zosu kāja.

Tās labprāt ar mums radotos,

Par ģinteniekiem izliktos.

MEFISTOFELS

(Kā iebaidīts.)

Tur nezin vēl kas starpā šņāc?

SFINKSA

No tā jūs velti bailes māc!

Tās lernaiskās čūskas galvas vien,

No miesām atdalītas, skrien

Un domā ar kas esam. Bet kas jums?

Jūs apstājis kāds savāds nerimums?

Kurp gribat projām? Aizejat!…

Par griezgalvi tas pulks, kā notēmēju124 ,

Jūs darat. Ko jūs sevi savaldāt?

Tik ejat apsveikt dažu jauku seju!

Tur lamijas, tās kairi kaislīgas,

Ar smaidiem vaigā, pierē bezkaunību,

Kā satīriem tas patīkas;

Tur āža kājai atļauj pārdrošību.

MEFISTOFELS

Jūs būsat še, ka es jūs atrodu?

SFINKSA

Jā, jaucies tik pa gaisa drūzmāju!

Mēs, ēģiptietes, sen to paradušas,

Kas gadu tūkstošiem mēs valdījušas.

Tik mūsu stāvokli jums vajag vērot,

Mēs saul' un mēness dienas zinām mērot.

Piramīdu priekšā sēdam,

Soda dienās tautu dzimi,

Pāri plūdiem, kariem, bēdām -

Nekust vaibsti mūsu ģīmi.

Pie Peneja lejas gala

PĒNEJS

(Visapkārt no ūdeņiem applūdināts un no nimfām aplenkts.)

Līgo lēni, niedulāja125 ,

Dvašo, kalva126 , čukstētāja,

Žūžat, vieglie vītolkrūmi,

Trīsat, apšu lapas, drūmi

Pretī trauktiem sapiņiem!

Jausmas mani aizkustina,

Baigi visu satricina,

Ceļ iz straumes ritumiem.

FAUSTS

(Upei tuvodamies.)

Vai tā tiesa, vai tik maldi?

Tur aiz zariem, liepu vijām,

Kas tur lokās miju mijām,

Cilvēkbalsis atskan saldi.

Viļņi liekas murminājām,

Vēsmas jautri zadinājam.

NIMFAS

(Uz Faustu.)

Vislabāk tev būtu,

Tu liktos uz dusu.

Un vēsu un klusu

Še atveldzi gūtu,

Tu baudītu liegu

Visbēgošo miegu;

Un žūžot un ritēt

Mēs negribam mitēt.

FAUSTS

Es nomodā! Lai viņas rošas,

Šīs ainas, netverami košas,

Kā mana acs tās turpu raida.

Es jūtos aizrauts brīnišķi!

Vai atmiņas vai sapņi smaida?

Jau reiz šo laimi sajuti.

Caur leju lēni viļņi veļas,

Kur zaļos krūmos krasti ceļas,

Tie tikko ritot iešalcas;

No visām pusēm simtiem strauti,

No skaidra, gaiša līča skauti,

Uz peldu vietu salasās.

Tur jauni, slaidi sievu tēli

No ūdens dzelmes atspīd cēli

Un divkārt acis priecina!

Te kopā jautri mazgājoties,

Te droši peldot, baiļojoties,

Te kliedzot viļņus šļacina.

Ar šo man pietikt vajadzētu,

Še manas acis baudīt spētu,

Bet prāts man tālāk cīsties liek.

Uz lapu segu vēršas skati,

Kur augstā karaliene pati

No zaļiem zariem slēpta tiek.

Brīnums! gulbji ieraugāmi,

Nāk iz līča peldēdami,

Brīvi, majestātiski.

Lēni klīstot, sabiedrīgi,

Tomēr lepni, apzinīgi

Loka galvu raženi! -

Viens šķiet visiem pārāks esam,

Lepnu drošu krūtīs nesam,

Visiem cauri iztraucas;

Viļņiem ceļas viņa spalvas,

Šūpo viļņus, šūpo kalvas,

Svētai vietai tuvojas…

Bet citi viļņos lēni līgo,

Un baltie spārni spoži zvīgo,

Drīz iesāk greznu cīniņu,

Lai meitenītes aizbaidītu,

Ka tās uz kundzes neskatītu,

Bet tik uz savu drošību.

NIMFAS

Māsas, ausis pielieciet

Zaļā maurā krasta malā!

Troksnis dzirdas, manim šķiet,

Kā no zirgiem viņā galā.

Kaut es tikai zinātu

Šīs nakts ašo vēstnieku.

FAUSTS

Manim liekas tāli dārdam,

Zirgus steigus zemi spārdām.

Turp vēršas skats!

Vai laipnais liktens pats

Man ceļu parādījis?

Tāds brīnums vēl nau bijis!

Šurp jātnieks aši aulekšo,

Tam gars un droša acīs spīguļo,

Viņš balta zirga nesties liekas. -

Es zinu to, man nekļūdās,

Tas Krona dēls un Filiras! -

Pag, Hiron, man ar tevi jāsatiekas!

HIRONS

Kas ir? Ko teiksi?

Norimsties!

HIRONS

Es nerimstu.

FAUSTS

Ņem mani lidz ar sevi!

HIRONS

Sēst' mugurā! Tā varu vaicāt tevi:

Kurp iedams? Tu pie krasta nostājies;

Vai tu uz mani varbūt pāri jātu?

FAUSTS

(Zirgā sēzdamies.)

Kurp vēlies. Pateicos par labu prātu. -

Tu lielais virs, tu cēlais audzētājs,

Tu varoņtautas slavens skolotājs,

Kam cēlie argonauti saka pateicību

Un kas vien dzejā guvis nemirstību.

HIRONS

Ak, lai tas tikai paliekas!

Pat Pallāda kā mentors nederēja;

Tie pēcāk dara, kā tiem patīkas,

Viss viens, vai audzēja vai neaudzēja.

FAUSTS

Es ārstu, kas pie vārda sauc ik augu,

Kas saknes visudziļās zina,

Kas vārgam palīdz, sāpes apremdina,

Ar garu, miesām apskauju kā draugu.

HIRONS

Ja varonis kāds tika ievainots,

Tam gan no manis glābiņš tika dots;

Bet beigās mana māksla pārgāja

Uz mācītājiem, sakņu sieviņām.

Tev īsti liela vīra tiklība,

Kas nevar uzklausīties uzslavām.

Viņš lūko izvairīties pieticīgi,

It kā tam citi būtu līdzvērtīgi.

HIRONS

Tu liekuļot man proti izgudrim

Un glaimot tautai un ar karalim.

FAUSTS

Bet savu laiku, tu to neliegsi,

Vislielos vīrus taču redzēji,

Visaugsto sasniegt cīties tu arvienu,

Kā pusdievs nodzīvoji mūža dienu.

No varoņtēliem, kas ap tevi mita,

Kurš tev gan raženākais šķita?

HIRONS

No argonautu kara gājiena

Ikkatris savējādi krietnis bija

Un pēc tā spēka, kas to piepildīja,

Tur līdzēja, kur citi nespēja.

Aizvienam dioskūri uzvarēja,

Kur svarā daiļums, zaļoksnības spēja.

Bij ātri apņemties un izdarīt -

Pie boreādiem nosteidzās tūlīt.

Pilns spēka, gudri visu apsvērdams,

Tāds Jāsons, sievām visai patīkams.

Tad Orfejs, maigs, arvienu domās gāja,

Par visiem pārāk kokli skandināja.

Skaidracīgs Lincejs127 dien' un nakti bija,

Caur klintīm svēto kuģi izvadīja.

Tik kopīgi spēj panest briesmas:

Viens vada, citi uzdzied slavas dziesmas.

FAUSTS

Vai Hērakli tu neminēsi ari?

HIRONS

Ak vai! Jel manas ilgas neaizkari…

Nekad man Fēbs vēl nebij rādījies,

Ne Aress, Hermess, kā tie daudzinājās,

Kad manim acu priekšā stājās,

Kas visiem dievīgs izlicies.

Tā bij viņš it kā dzimis karalis,

Skaists, stalti uzlūkojams jauneklis;

Tas vecākajam brālim paklausīgs,

Visdaiļākajām sievām padevīgs.

Ne otru tādu gan vairs Gea radīs,

Ne Hēbe debesīs vairs vadīs;

Ne dziesmas apdziedat to prot,

Ne akmens spēj tam veidu dot.

FAUSTS

Cik arī gleznotājs to kaltu,

Vairs otru neiztēlos viņš tik staltu.

Par vīru skaistāko tu runāji,

Tad mini ar visskaisto sievieti!

HIRONS

Kas!… Ko var sievu skaistums nozīmēt;

Tas bieži rāda tikai stīvas ainas;

Tik tādu būti varu uzslavēt,

Kas jautri dzīves pilna mainās.

Jo daile dara pate sevi svētu;

Kas piemīlībai pretī atstāvētu

Kā Helenai, ko es reiz nesu.

FAUSTS

Tu vinu nesi?

HIRONS

Šinī mugurā.

Še sēdu! Vai gan samulsis es esu?

Šai necerētā laimībā!

HIRONS

Tāpat tā manim matos turējās

Kātu.

FAUSTS

Ak, mani prāti jaucas;

Teic manim, kā tas gadījās?

Pēc viņas visas manas ilgas traucas!

No kurienes? Kurp tu to aiznesi?

HIRONS

Še viegli atbildi tu dabūsi.

Tolaik bij dioskūri pestījuši

No laupītāju rokas māsiņu,

Bet tie, kas uzvarēt tik paraduši,

Nu sacēlās, lai viņus gūstītu.

Gan māsiņa un brāļi ātri skrēja,

Bet Eleizijas purvs tos aizkavēja;

Tās brāļi brida, viņa pārpeldēja

Uz manas muguras; tad nolēca,

Man slapjos matus mīļi glāstīja

Un gudrinmaigi, lepni tencināja.

Tik daiļa! Kā tas veci priecināja!

FAUSTS

Tik septiņ' gadus!…

HIRONS

Kādi nesapraši!

Šie filologi! Tevi krāpj un paši

Viļ sevi. Cits kas mitoloģijā:

Tur dzejnieks sievu tēlo brīvībā;

Tā gados nenāk, veca nepaliek,

No izskata arvienu skaista,

To jaunu laupa, vecu bildina;

Vai laiks tur dzejnieku maz saista!

FAUSTS

Tā arī lai tas vinu nesaista!

»

Uz Fēras viņu Ahills atrada,

Pats ārpus laika. Kāda pārlaimiba:

Pret liktens varu gūta mīlestība!

Un es lai karstas ilgas nejustu,

Vest dzīvē vienīgāko dailes tēlu?

Šo mūža būti, dieviem līdzigu,

Tik maigu, mīlīgu, cik lielu, cēlu.

Tu sen to skatīji, bet es šodien,

Tik daiļu, tīkamu, kā izredzētu.

Tā manu prātu, visu būti sien;

Kam dzīvot vairs, ja gūt to neiespētu.

HIRONS

Mans svešniek, tu kā cilvēks valdzināts;

Bet garu starpā tev gan zudis prāts.

Nu tagad še patiesi izgadās

Par tavu laimi, ka ik gada

Pie Eskulapa meitas Mantoas

Man daži acumirkļi jāpavada.

Tā tēvu lūdz ar klusu lūgšanu,

Lai apskaidro tas ārstus viņu gaitā,

Ka viņi turpmāk dzīvi nenomaitā.

Es turu to par citām mīļāku,

Tā neākstās, bet maigi labu dara;

Tur paliecies, tai droši vara

Caur sakņu spēju tevi izārstēt.

FAUSTS

Man nevajag, es prāta spēju jūtu!

Es tad jau neģēlis kā citi būtu.

HIRONS

Steidz svēto avotu še apmeklēt!

Lec ātri zemē! Mēs jau galā.

FAUSTS

Jel saki, kur caur baigo tumsību,

Caur ūdeņiem tu mani nesi malā?

HIRONS

Še Roma karoja ar Grieķiju,

Še Pēnejs, Olimps tai pa otru pusi,

Vislielā valsts, kas smiltīs izzudusi.

Bēg karals, pilsonis svin uzvaru.

Rau še, kur pašā tuvumā

Stāv mūža templis mēness spīdumā.

MANTOA

(Iekšā sapņodama.)

No zirga kājas

Aizdrebas svētās mājas,

Tām tuvojas pusdievi.

HIRONS

Pareizi!

Tik acis atdari!

MANTOA

(Uzmozdamās.)

Sveiks! Rau, tu atkal atnācis.

HIRONS

Tev arī stāv tavs mājoklis.

MANTOA

Vai tu arvien vēl klaidīt nepiekusi?

HIRONS

Tu mīti, klusā mierā nogrimusi,

Kamēr man klaidīt prieks arvien.

MANTOA

Es gaidu. Laiks ap mani skrien.

Kas šis gan tāds?

HIRONS

Nakts burvība

To savā strāvā atnesa.

Tam trakā prātā Helena;

Viņš Helenu priekš sevis gūtu,

Bet nezin, kā tas sākams būtu,

Tam Eskulapa zāles derētu.

MANTOA

Man tīk, kas iegrib neiespējamu.

(Hirons pa to starpu jau tāļu prom.)

MANTOA

(Uz Faustu.)

Nāc, pārdrošais, tev laime uzsmaidīs!

Šis taks pie Persefonas novadīs.

Zem Olimpa iekš kalna tukšās kājas

Tur slēpu aizliegti tā sveicinājās.

Še Orfeju es reizi ielaidu;

To lieto labāk! Prom! Ar dūšību!

(Viņi abi nokāpj.)

Pie augšējā Pēneja, kā agrāk

SIRĒNAS

Nākat upes viļņos doties!

Lai tur peldam rotājoties,

Jautras dziesmas skandinām,

Bēdu ļaudis priecinām!

Glābiņš tikai ūdenī!

Ja mēs aši barā steigtos

Egeiskā dzelmenī,

Katris prieks mums labāk veiktos.

(Zemestrīce.)

Putot vilnis augšup šļāc,

Nerit upe, lejup slistot128 ;

Zeme aiztrīc, ūdens krāc,

Krasti birgo129 , plaismās plistot.

Bēgsim! Nākat ātrāki!

Postu nes šie brīnumi.

Augstie viesi, aizsteidzaties,

Jautros svētkos pulcējaties!

Jūrā vizot viļņi veļas,

Skalo krastus, lēni ceļas,

Tur, kur mēness divkārt zaigo,

Veldz' ar rasu svēti maigo!

Tur ir brīva dzīves plūsma,

Še tik zemestrīces dūsma!

Gudrie, projām dodaties!

Šausmas sāk še rādīties.

SEISMUS130

(Dziļumā rūcot un grandot.)

Reiz vēl tikai stumt ar sparu,

Ceļot rādīt plecu varu!

Tā sev augšup ceļu daru,

Tur būs visam padoties.

SFINKSAS

Kas par riebu drebu grausmu,

Špetnu, šermuļainu jausmu!

Kā viss grīļo, trisē, zvalstās,

Pretī kļaujas, svārstās, balstās!

Kas par baigu pretekli!

Tomēr mēs šeit nesatruktu131 ,

Kaut vai pekle virsū bruktu. -

Nu tur ceļas brīnišķi

Velve. Es šo milzeni

Pazīstu, šis vecis bija

Tas, kas Dēlu nostādīja,

Lētou viņš žēloja,

Viļņos salu uzcēla.

Nu viņš grūzdams, dzīdams, spiezdams,

Plecus celdams, rokas spriezdams,

It kā Atlass uzskatot,

Cilā zemi drebinot.

Smiltis, maurus, kalnu nastu,

Klusās gultnes, mūsu krastu,

Tā viņš pušu plēš ar varu

Lejas segu kādu staru.

Negurstot, ar visu spēku,

It kā kariatīdas ēku,

Nes viņš milzu kraunu līkdams,

7

Zemē vēlreiz krūtīm slīgdams.

Bet, lai tālāk neaizietu,

Sfinksas ieņēmušas vietu.

SEISMUS

Es viens to visu pastrādājis,

To taču beigās neliegs man:

Ja nebūtu es drebļos drebinājis,

Vai zeme būtu skaista gan? -

Kā augšup sniegtos jūsu kalni

Tur skaidrā aiterdzidrumā,

Ja nebūtu es cēlis viņu valni

Tik gleznudaiļā izskatā?

Kad augsto gentu132 klātbūtibā

Kā Nakts un Haosa es staltojos

Un titānu un milžu sabiedrībā

Ar Pēliju un Osu rotājos.

Mēs trakojām es jaunā spēkā degu -

Līdz apnīkstot, uz pabeigām,

Vēl Parnāsam par galvas segu

Šos abus kalnus uzkrāvām…

Nu Apollonu mākslas bauda

Turp ved ar mūzu pulciņu;

Pat Jupitram, kas zibens starus šauda,

Es augstu krēslu uzcēlu.

Tā cīzdamies ar varu traucu

Nu augšup, mezdams bezgaļus,

Uz jaunu dzīvi skaļi saucu

Es jautrus apdzīvotājus.

SFINKSAS

Būtu jātic, senu senam

Jau šīs kraujas stāvējušas,

Ja mēs nebūf redzējušas

Tās iz zemes augšup dzenam.

Vispāri kupli meži pārklājas,

Vēl klints pēc klintis čumot atspraužas,

Bet sfinksas vis tas nevar jaucēt;

Mēs svētā vietā neliekamies traucēt.

GRIFI

Zelts tur lapās, pārslās bārstās,

Plaisās, redzu, mirdzot kārstās.

Vai šis zelts lai citiem kļūtu?

Augšā, skudras! lai to gūtu.

SKUDRU KORIS

Kad kalnu krauju mu

Še redzam slienām,

Tūlit ar naujumu133

Lai augšā lienam!

Tik tekat steidzami!

Kur tādas plaisas,

Tur zelts nebeidzami

Iz visa raisās.

Jums sīki plašumā

Vis jāizrauga,

Visašā ašumā

Ikkatra sprauga.

Jums vajag mudroties,

Jūs skudru pūžņi,

Raust zeltu, gudroties!

Lai paliek lūžņi!

GRIFI

Tik nesat zeltu aumakām!

Mēs ķetnas virsū uzliekam,

Tās bultas ir vislabākās,

Tās mantas droši pasargās.

PIGMEJI

Mēs šo vietu ieņēmuši,

Kas zin, kā tas noticies.

Neprasat, kur atnākuši,

Reiz nu mēs še radušies!

Lai var jautra dzīve celties,

Noder visi kaktiņi;

Darbs tik klinšu plaisai šķelties,

Te jau klāt ir ukrīši134 .

Ukriši ir naski gari,

Katris pārīts uzteicams;

Nez vai paradīzē arī

Tas jau bija atrodams?

Še vistikamāk mums šķietas,

Savai zvaigznei pateicot;

Labprāt rada visās vietās

Zemes māte nerimstot.

DAKTIĻI

Pa vienu nakti tā liek,

Lai visi šie mazajie tiek,

Tā radīs vismazakos arī;

Būs tiem ar līdzīgi bari.

PIGMEJU VECĀKIE

Ieņemat naigi

Šo vietu. Te maigi.

Ātri, ar sparu!

Ātrums dod varu!

Miers vēl še valda,

Šai kalvā lai kalda,

Karam lai strādā,

Ieročus gādā! -

Jūs, visas skudras,

Tekalēt mudras,

Dzelzi rakt gudras, -

Ir daktiļiem sīkiem

Nestāvēt dīkiem!

Jūs, mazos, sūtu,

Lai malku mums gūtu!

Liesmas jums kurēt,

Degošas turēt!

Ogles lai būtu!

ĢENERĀLISIMS

Ķert bultas un līkstas,

Lai kareivji vīkstas!

Pie krasta, cik spēšus,

Šaujat man dzēšus135 ,

Kas negala skaitā,

Lepnīgā gaitā

Tur apkārt mīt!

Tie visi lai krīt,

Lai spalvas mums dotu,

Kas galvai par rotu!

SKUDRAS UN DAKTIĻI

Kas glābs iz sloga?

Mēs dzelzi dodam,

Mūs kaļ pie roga136 .

Nau laiks bēgt sodam,

I^ai gūtu brīvi,

Tad n'esat spīvi!

ĪBIKA DZĒRVES137

Kaujas klaiga, nāves vaida!

Spārni sitas, baisa skraida!

Stenas, gaudas plašumā

Kāpj pat mūsu augstumā!

Visi ir jau nāvei doti,

Viļņi asins sarkanoti;

Stebu kāre nepietaupa,

Dzēšu cēlo rotu laupa.

Vējā līgo slaikās spalvas

Kleiniem resnkuņģiem virs galvas.

Mūsu pulka karotāji,

Jūras rindā staigātāji,

Jūsu cilts būs atriebēja,

Ka šie radu asnis lēja!

Lai mēs spēkus netaupām!

Mūžīgs naids šim dzimumam!

(Izklīst ķērcot gaisos.)

MEFISTOFELS

(Klajumā.)

Gan pratu valdīt ziemeļnieku laumas,

Bet nelobjas man pie šīs svešās kraumas138 .

Lūk, Bluķu kalns ir vieta tīkama:

Kur būdams, sastapties ir iespēja.

Tur 11 z e139 sargā savu akmeni,

Un augstumā redz modrā Indriķi

Gan krācēji pret E 1 e n d i tur krāc,

Bet viss priekš tūkstoš gadiem darināts.

Bet še, kas zina, kur viņš mit un iet,

Vai apakš viņa zeme stāv vēl ciet?

Es gludā lejā līksmi staigāju,

Uz reizi paceļas, kā pamanu,

Aiz manis kalns; gan rets to kalnu sauktu,

Bet, lai uz sfinksām manim ceļu jauktu,

Jau diezgan augsts. Vēl liesmas dzirkst un mainās

Pa ieleju un spīgo brīnumainas.

Vēl dej un lido bēgot, kairinot

To glaunais koris, mani vilinot.

Tik lēni klāt! Man parasts garšot, baudīt,

Iai ir, kur ir, viss lūko sev ko gaudīt.

LAMIJAS

(Mefistofeli sev lidzi vilkdamas.)

Nu tālāk projām!

Tik vien ne kautri!

Tad pakavēties

Un patērģēties!

Tas ir tik jautri,

Kad izjokojam

Šo grēku prauli;

Viņš smagā sodā!

Lūk, stīvie kauli

Lec klabēdami

Un paklupdami;

Kurp mēs tik bēgam,

Šim nesajēgam

Līdz jāizlodā.

MEFISTOFELS

(Apstādamies.)

Sasodīts liktens! Vīrieši tiek vilti!

No Ādam' laika paved mūsu cilti!

Gan vecums nāk, bet vai nāk prāts?

Vai nebūtu jau diezgan milināts!

Ikkatris zin, tās neder it nenieka:

Viss neīsts, krāsots vaigs, un krūts ir lieka

Pie viņām it nekā nau vesela,

Kur vien tās aizkar, viss pēc trūdekļa.

Tas rokām taustāms, katris redz to, zina,

Un tomēr tās, kā grib, mūs izdancina.

LAMUAS

(Apstādamās.)

Viņš apdomājas, lūk, viņš apstājas;

Tam pakaļ, lai viņš aizšmaukt nemanās!

MEFISTOFELS

(Atkal uz priekšu iedams.)

Ko! Neļauj šaubām, ka tās liktu

Ap tevi savu audumu!

Jo, raganu ja nebūtu,

Kam gan par velnu būt vēl tiktu!

LAMUAS

(Ļoti piemīlīgi.)

Māsas, lidojat ap viņu!

Gan ar mīlestības dzinu

Kāda iespēs viņu vāļāt141 .

MEFISTOFELS

Krēslas gaismā apskatītas,

Jūs gan izliekaties glītas,

Es jūs negribētu paļāt.

EMPŪZE

(Starpā iejaukdamās.)

Arī mani ne! Kā tādu

Jūsu vidū sevi rādu.

LAMUAS

Tā mūsu starpā īsti lieka,

Ar viņu kopā nava prieka.

EMPŪZE

(Uz Mefistofeli.)

Še mīli labdienu tev māju,

Es, Empūze, ar ēzeļkāju.

Tev zirga kāju pamanu,

Ņem, brālēn, manu sveicienu!

MEFISTOFELS

Es šķitu šeit tik svešiniekus

Un rodu diemžēl radiniekus;

Ak, radu raksti sniedzas tāli:

No mums līdz grieķiem radi, brāļi!

EMPŪZE

Es tūliņ zinu, ko lai daru.

Par daž' ko pārvērsties es varu;

Bet jums par godu uzliku

Es tagad ēzeļgalviņu.

MEFISTOFELS

Es manu gan, uz radniecību

Šie ļautiņi griež ievērību;

Bet, lai tur nezin kas ar atgadītos,

No ēzeļgalvas es gan atkratītos.

LAMUAS

Jel laid šo nejauko! Tā baida,

Kas vien tik jauks un mīlīgs smaida;

Kas vien tik jauks un mīlīgs šķiet,

Kad viņa nāk, tas projām iet.

MEFISTOFELS

Šie skuķi ar, tik smalki, snaigi,

Man visi liekas bīstami;

Kā sārtas rozes zied tām vaigi,

Bet drīz tie baigos pārvērsti.

LAMUAS

Jel lūko! Daudz še daiļas sejas.

Tik ķer! Un, ja tev palaimējas,

Tu tieci visulabā lomā!

Tā kāri gorīties kāds prieks?

Nu vājš no tevis precinieks,

Še staiga, daudz no sevis domā! -

Viņš nāk pie mums, lai paviesotu;

Pa mazam maskas atmetat

Un īsto būtni atklājat!

MEFISTOFELS

Es ņemu visa pulka rotu…

(Viņu apskaudams.)

Ak vai man! Tavu sausu slotu!

(Citu satverdams.)

Un šī? Tu riebu biedēkli!

LAMUAS

Nu, labāka tu nepelni!

MEFISTOFELS

Es labprāt sev šo mazo ķeru…

Man kirzaka iz rokām slid.

Kā gluma čūska bize spīd.

Nu tik pēc viņas garās tveru…

Te tirzuskoku142 rokā nemu!

Tam čiekurs ir par galviņu!

Kas būs? Vēl vienu resnu, zemu,

Varbūt pie tās es atspirgstu;

Vēl reizi jāmēģina liktenis!

Tik mīksta, tauka, to es gaudu143 ,

Par tādām turki maksā lielu naudu…

Ak, pušu pārsprāgst pūpēdis!

IAMIJAS

Nu jūkat, lidojat un klīstat!

Kā zibšņi melniem spārniem tīstāt

Ap ragandēlu, kas še iespraucies,

No šausmām, maldiem lokus loki!

Tik klusu, klusu lēļu spoki!

Par lēti tomēr viņš vēl atpirksies.

MEFISTOFELS

(Kratoties.)

Daudz gudrāks n'esmu tapis, kā man šķiet!

Še muļķiski tāpat kā mājās iet;

Tā še, tā tur ar spokiem tikai slēgā144 ,

Ar ļaudīm, dzejniekiem nekādā jēgā.

Še taču masku priekos pulcējas,

Kā visur ar uz kaislu deju.

Es ķeru sevim saldu masku seju,

Un rokās būtne, ka man nodrebas. -

Es ļautu, lai ar mani apmānītu,

Kaut tikai ilgāk pabaudītu.

(Nomaldās klinšu starpā.)

Kur esmu es? Kur eimu? Kurp?

Tik gruvas vien, vairs ceļa nava.

Pa gludu ceļu nācu šurp,

Un nu man pretim lūžņu krava.

Es augšup, lejup kāpelēju velti;

Kur savas sfinksas atrodu?

Es necerēju to tik trakisku;

Pa vienu nakti tādi kalni celti!

Jā, to par raganjājienu tik sauc:

Savs Bluķu kalns tiem līdzi brauc.

OREĀDA145

(No dabas klints.)

Šurp augšā, manā kalnājā!

Viņš vecs, stāv senā izskatā.

Še cienī klinšu kraujumus,

Šos Pindus kalna nozarus!

Jau tolaik stāvēju es nekustot,

Kad Pompejs bēga pa šo taku.

Tas māņu tēls tur manim blaku

Būs zudis, saulei uzlecot.

Es bieži redzu tādus augšup slejam

Un pēkšņi atkal bojā ejam.

MEFISTOFELS

Gods, sirmā galva, tev! Tu vaiņagota

Ar ozolmežu; tava kuplā rota

Ir spožiem mēness stariem liedz,

Ka tie līdz dziļai krēslai sniedz. -

Bet iesāņus gar krūmiem slīd

Kā gaismiņa, kas guibi146 spīd.

Kā viss tas tā ir noticies!

Lūk, Homunkuls tas ir paties'.

Kur iedams, mazais, gadījies?

HOMUNKULS

Es tā no vietas vietā klīstu

Un labprāt vēlētos, lai topu

Pilns nepacietības, lai glāze plīstu;

Bet it neko še nesastopu,

Par ko man vērsties patiktu.

Tik to tev uzticībā pasaku,

Es diviem filozofiem dzenu miņas;

Tie "daba! daba!" sauc, es klausījos,

No tiem es vaira nešķiršos,

Tiem taču būs par zemes būtni ziņas;

Tur varbūt beigās padomu sev smeju,

Par kādu lai es eimu ceju.

MEFISTOFELS

To dari pats uz savu roku!

Jo, kur ir kopā tik daudz spoku,

Tur ari filozofs pa baru.

Lai priecātos par viņa mākslu, varu,

Viņš tūliņ rada duci jaunu garu.

Ja nemaldies, tu prāta nesastopi;

Ja gribi tapt, uz savu roku topi!

HOMUNKULS

Bet labu padomu ar nepaļā.

MEFISTOFELS

Ej vien! Gan redzēs pēcgalā.

(Abi izšķiras.)

ANAKSAGORS

(Uz Tali.)

Vai nevar locīt tavu cieto prātu?

Vēl nepietiek, lai tevi pārrunātu?

TĀLIS

Gan vilnis lokās katram vējiņam,

No stāvām klintīm turas attālam.

ANAKSAGORS

Šo klinti uguns tvaiks ir cēlis.

TĀLIS

Iz velga dzīvs ir tapis, volgā zēlis.

HOMUNKULS

(Abēju starpā.)

Jel ļaujat līdzā iet ar jums!

Jo "tapt" mans vienīgs vēlējums.

ANAKSAGORS

Vai, Tali, tā par vienu nakti vien

Iz dūņām arī šādu kalnu slien?

TĀLIS

Nekad vēl daba, viņas dzīvā gaita

Nau sējusēs pie nakšu, stundu skaita.

Tā katru veidu riedā147 iztēlo,

Pat lielumā tā varu nelieto.

ANAKSAGORS

Bet še bij vara! Plutoniskas liesmas

Un eolisku tvaiku sprāgstu briesmas

Caur lēznās zemes čaulu izlauzās,

Ka tūliņ kalnam bija jāceļas.

TĀLIS

Nu, kas caur to gan tālāk grozīsies?

Viņš reiz ir še, ar to ir pietiksies.

Tik laiku tērē ar šo vārdu mienu148

Un ļaudis muļķo mūža dienu.

ANAKSAGORS

Drīz čum viss kalns no mirmidoniem149 ,

Kas plaisās apmesties tek joņiem:

Tur pigmeji un daktiļi,

Un citi sīki darboni.

(Uz Homunkulu.)

Nekad pēc liela n'esi kārojis,

Kā mucā vientuļš dzivojis;

Ja tu priekš valdīšanas jūti sparu,

Par karali es tevi daru.

HOMUNKULS

Ko teic mans Tālis?

TĀLIS

Nepieņem!

Ar maziem mazi darbi dzem,

Ar lieliem mazie lieli tiek.

Lūk, melnus dzērvju debešus!

Tie ukru tautai drebēt liek,

Ir karals justu drebuļus.

Ar asiem knābjiem apbruņoti,

Tie nodur mazos saniknoti;

Jau liktens zibsnī zibeņus.

Šie mieru lauza, dzēšus šaujot,

Tiem slepus uzbrūkot un visus kaujot.

Bet ziegu150 slepkavības bultas

Nes niknas atriebības žultas,

Jau svērās dusmās radi kaist,

Būs asins straumēs ukriem gaist!

Ko līdz nu vairogi un šķēpi?

Ko der tiem dzēšu spalvu stars?

Kā skudras glabājas pa kalna klēpi!

Jau jūk, jau bēg, krīt ukru bars.

ANAKSAGORS

(Pēc brīža, svinīgi.)

Līdz šim es apakšzemi slavēt traucu,

Šai gadījumā es uz augšu saucu. -

Tu augšā, mūžam jaunotā,

Trejvārdu, trejkārt veidotā!

Es saucu, manu tautu pasargi,

Ak, Lūnu, Diānu un Hekati!

Tu krūtis plašoša, tu dziļi jūsmoša,

Tu skatot mierīga, ar varu drūzmoša,

Tu ēnu šausmu plaisu vaļā sedz!

Bez burvibas lai veco varu redz!

(Starpbrīdis.)

Vai es par ātri paklausīts?

Caur lūgumu

Uz augstumu

Vai dabas ritums sagrozits?

Un vienmēr lielāks, lielāks pienācis

Jau tuvu dieves mēnessēdeklis,

Tik pārmērīgs un acīm šausmīgs!

Tā uguns zvēro sarkandrausmīgs. -

Ne tuvāk! baismu varens apaļums,

Tu nesi postu visiem mums

Un zemei, jūrai. Vai tad tiesa baumām,

Ka maģiski no Tesālijas laumām

Tu ticis reiz no ceļa virzināts

Un posta posts pār visiem klāts? -

Jau gaišais vairogs aptumšojas,

Te plīst un zib, un iezaigojas!

Kā granda, drāž un brākš, un šņāc!

Kā pērkons rūc un vētras krāc! -

Pie troņa kāpēm pazemīgi -

Ak, piedod, ka es saucu pārgalvīgi!

(Viņš metas pie zemes, vaigu aizsegdams.)

TĀLIS

Ko tas še visu redzējis!

Es nenoprotu, kas ir noticis,

Un līdzi nesajūtu viņa jausmas;

Tik jāatzīst, šīs stundas saceļ drausmas.

Bet Lūna līgo itin patāgi151

Tur vecā vietā kā jau agrāki.

HOMUNKULS

Lūk vien! kur agrāk ukri mita!

Tas kalns bij apaļš, nu viņš garens.

Es jutu, spēriens bija varens,

Tā klints iz mēness šurpu krita;

Un tūliņ viņa neprasa vēl daudz,

Vai draugs vai nedraugs, sit un spiež, un žņaudz,

Nu, šādas mākslas tiešām slavējamas,

Kas vienā nakti, radīdamas

No augšas reizē un no apakšas,

Šis kalnu kraunas152 cēlušas.

TĀLIS

Tu vari mierīgs būt! viss iedomas.

Lai viņa ģinst153 , šī ļaunā saime!

Ka karals nebiji, tā tava laime.

Tik prom uz jautriem jūras svētkiem iesim!

Tur radis cienu brīnum' viesim.

(Viņi aiziet)

MEFISTOFELS

(No otras puses augšā rāpjoties.)

Lai nu pa stāvām klinšu sklandām154 kāpju,

Caur vecu ozolkoku saknēm rāpju!

Uz mana Harca taču sveķu smarša,

Tur kas no piķa, tā ir mana garša;

Vismiļāks sērs… Bet še jau, Grieķijā,

No tādām lietām nesaost ne miņas;

Man tikai kāre uziet kādas ziņas,

Kā tie še elles guņus kurina.

DRIĀDA

Tu varbūt gudris savā zemē, mājās,

Ne diezgan veiklis še, kur nāci sērst.

Tev nevajga uz mājām prātu vērst,

Bet svētos ozolus še cienīt klājas.

MEFISTOFELS

Kas atstāts, vienmēr priekšā stādās;

Kas parasts, it kā paradīze rādās.

Bet sakat viņā alas plaismā

Kāds trijtēls dēd tur vājā gaismā?

DRIĀDA

Tās forķiādas! Ej tik klāt,

Ja nau tev šausmas viņas uzrunāt!

MEFISTOFELS

Par ko tad ne? Es skatos izbrīnījies!

Cik lepnis n'esmu, nevaru še liegt:

Man tādu redzēt nau vēl atgadijies,

Līdz tām jau alraunas pat nevar sniegt.

Vai nāves grēkus nolādētos

Gan kāds par nejaukiem vēl atzītu,

Ja redzētu šo trejdīvu?

Mēs neciestu, ka viņas uzturētos

Ne šausmīgākās elles paslieksnē.

Še mīt tas visa daiļa pasaule

Un to par antīku vēl nodēvē! -

Tās, liekas, mani jūt, jau pakustējās,

Kā vampīrlēļi svelpjot aizčirkstējās.

FORKIĀDA

Šurp aci, māsas, lai tā lūkojas,

Kas mūsu tempļiem pienākt uzdrīstas.

MEFISTOFELS

Jūs, godātās, man atnākt neaizliedzat

Un trejkārt savu svētību man sniedzat.

Es tuvojos, gan vēl kā svešinieks,

Bet, ja es nemaldos, tāļš radinieks.

Sen goda dievus esmu redzējis,

Priekš Opas, Reas ceļus locījis;

Pat Parces, jūsu māsas, ar

Es redzēju vēl vakar, aizvakar;

Jums līdzīgas nekad es neredzēju;

Es klustu, tikai sajūsmoties spēju.

FORĶIĀDAS

Šim garam prāts, man izliekas.

MEFISTOFELS

Tik brīnums, ka jūs nemin dzeja. -

Kā nāk tas, sakat kā tas notiekas?

Nekur ar tēlota nau jūsu seja;

Lai tēlnieks lūko, ka jūs sasniegtu,

Ne Jūnonu un Venēru.

FORĶIĀDAS

Mēs vientulībā, naktī nogrimušas,

Nekad uz to vēl n'esam domājušas!

MEFISTOFELS

No pasauls tāli, kā jūs to ar spētu?

Nedz jūs kāds redz, nedz jūs ar redzat ko!

Jums tādās vietās dzīvot vajadzētu,

Kur greznums, māksla līdzās piemājo,

Kur katru dienu divkārt soļos nāk,

Kā varons marmorblukis dzīvi sāk,

Kur-

FORKIĀDAS

Klusi jel un necel patiku!

Ko līdz, un ja mēs labāk zinātu?

Mēs naktī dzimām, naktij līdzināmas,

Gandrīz mums pašām, visiem nezināmas.

MEFISTOFELS

Šai gadījumā tas gan nekrīt svarā,

Uz citu sevi pārnest jūsu varā.

Viens zobs un viena acs jums trejām tiek;

Tad mitoloģiski ar nebūs greizi,

Ka treju būti divās kopā liek

Un trešās veidu pārlaiž man šo reizi

Uz laiciņu.

VIENA

Ko sakāt? Mēģinām?

PĀRĒJĀS

Lai iet! Tik aci, zobu paturam.

MEFISTOFELS

Vislabāko jūs negribat man dot;

Kā var tur stingru gleznu iztēlot?

VIENA

Miedz vienu aci cieti! Tā. -

Kad nu vēl garais zobs tev izkarāsies,

Tu tūdaļ panāksi, ka profdā

Mums brālīgi uz mata līdzināsies.

MEFISTOFELS

Liels gods! Lai top!

FORĶIĀDAS

Lai top!

MEFISTOFELS

(Kā Forkiāda profilā.)

Še stāvu cēls

Es, Haosa daudzmīļais dēls!

FORĶIĀDAS

Un Haosam mēs meitas neliedzami.

MEFISTOFELS

Lūk, hermafrodīts! teiks nu paļādami.

FORĶIĀDAS

Ak, jaunās trijādības mīlīgums!

Nu divas acis, divi zobi mums.

MEFISTOFELS

Priekš visiem manim vajga paslēpties,

Pat ellē velni manis iztrūksies.

(Aiziet.)

Egeiskās jūras līči

Mēness, zenītā kavēdamies.

SIRĒNAS

(Uz klintīm nolaidušās, stabules pūšot un dziedot.)

Citkārt nakti tavas liesmas

Tesālisku laumu dziesmas

Noziedzīgi vilka lejā;

Lūko miera pilnā sejā

Šurpu viļņu trīsu dejā,

Maigas gaismas vizmā mirdzi,

Staro zibot pār to virdzi,

Kas tur atstāj viļņu spirdzi!

Mēs tev klausām uzticīgi,

Spīdi, Lūna, labvēlīgi!

NERElDAS un TRITONI

(Kā jūras divi.)

Pūšat diktāk skaņo tauri,

Lai caur plašo jūru cauri

Dzelmes barus pulcina! -

Mēs no vētras niknās baismas

Slēpjamies iekš klusās plaismas,

Dziesmas šurp mūs vilina.

Līksmi sevi izgreznojam

Dārgiem akmeņiem un zeltiem;

Ķēdēm, kroņiem, dzelmē smeltiem,

Sprādzes, jostas pievienojam!

Tie ir jūsu nopelni!

Kuģus jūs še jūrā bedat,

Savām dziesmām postā vedat,

Mūsu līča dēmoni.

SIRĒNAS

Zinām, zinām, jūras dzēsmā

Zivis rotā svaigā vēsmā;

Sāpju mūžam nejūtat;

Bet, jūs, rožie svētku bari,

Šodien gribam redzēt arī,

Ka jūs zivis pārspējat.

NEREĪDAS un TRITONI

Iekam mēs vēl svētkos gājām,

Mēs par to jau pārdomājām;

Māsas, brāļi, aši,aši!

Nebūs mums jau jāklīst plaši,

Drīz mēs skaidri pierādām,

Ka mēs zivis pārspējam.

(Aizpeld.)

SIRĒNAS

Tie piepeši klīst!

Ar vēju redz aizviļņojam

Uz Samotraci155 tos projām.

Ko darīs tie tālā malā,

Tur augsto Kabiru salā?

Šīs dievības brīnišķas

Sevi pašas rada bez apstājas

Un tomēr sevis nepazīst.

Stāvi tur augstumā,

Lūna, mums žēlīgā!

Ilgi lai mēness vēl smaida.

Diena projām mūs baida!

TĀLIS

(Krastmalā uz Homunkulu.)

Pie Nēreja es tevi atvedu,

Mēs še no viņa alas netālu;

Bet vecim cieta galva, tīrais sods,

Viņš ir tāds nepanesams rūgumpods.

Tam visa cilvēciskā ģima156

Nekad pa prātam nau, tāds viņš jau grima.

Bet nākotne tam atklāta,

Ikviens to tādēļ godina

Un rāda cienu viņa lomā.

Viņš dažam labam arī līdzējis.

HOMUNKULS

Nu pieklauvēsim, ko daudz domā!

Ne tūdaļ plisīs stiklītis.

NĒREJS

Vai laužu balsis aizskar manu dzirdi?

Kā dusmas tūdaļ dziļi saceļ sirdi!

Šīs būtnes cenšas dieviem līdzi stāties,

Bet nosodītas sev tik līdzināties.

Es varu dusēt dievišķi sen, sen,

Bet krietniem labu darīt mani dzen;

Un beigās, kad to darbus redzēju:

Vai viens jel paklausīja padomu?

TĀLIS

Un tomēr, jūras tēvs, tev uzticas;

Tu esi gudrais, neaizraidi mūs!

Lūk, liesma, cilvēkiem tā līdzinās, -

Tā padomam gan paklausīga būs.

NĒREJS

Ko padoms! Kad to ļaudis klausījuši?!

Nē! muļķās ausīs gudri vārdi guļ.

Cik daudzkārt darbs ar sevi nikni kuļ,

Bet ļaudis dzivo sev, kā dzīvojuši.

Es Parisu kā dēlu brīdināju,

Pirms viņš vēl svešu sievu paveda;

Viņš cēli grieķu krastā stāvēja;

Ko garā redzēju, es sludināju:

Pa gaisu birga, sarkans uguns šķaida,

Gruzd jumti, lejā nāve vaida,

Tā Trojas soda diena, pantu tērpā

Gadstūkstoši to minēs baigā šērpā157 .

Bet veča vārdi viņam jokā šķita,

Viņš kārei ļāvās, svētā Troja krita -

Kā milzu mirons, stindzis ciešanās,

Kur Pindus ērgļi tīkus mielojas.

Un Ulisam vai iepriekš neteicu

Par Circes viltiem, nikno Ciklopu,

Par garo ceļu, biedru negādi, -

Un ko gan līdzēja šie padomi?

Līdz, gadiem ritot ilgā klaidībā,

To bangas skalo laipnā krastmalā.

TĀLIS

Tas gudru vīru spēj gan rūgtināt;

Bet labais nebeidz vēlreiz mēģināt:

To krislīts pateicības iepriecēs,

Pat lielu kalnu ļauna atsvērt spēs.

Ne mazu ko mēs gribam izlūgties:

Šis zēns, lūk, vēlas gudri rādīties.

NĒREJS

Ak, labo prātu nejaucat man lieki!

Jo šodien mani gaida lieli prieki:

Es savas meitas, jūras grācijas,

Šurp aicināju, visas Doridas.

Ne Olimpā tik daiļus tēlus rastu,

Ne zemē, kas tik cēli kustēt prastu.

Tās smidros, patīkamos ritumos

No ūdens pūķiem metas delfīnos,

Tik loki elementam vienotas,

Ka liekas, putu pat tiek paceltas.

Kā Venēra uz vižņiem gliemežratiem

Tad Galateja skaistā rādās skatiem;

No mums kopš aizvērsusēs Kiprida,

Šī Pafā tiek kā dieve cienīta.

Tā sen kā mantojums jau piekritis

Tai ratu tronis, jaukais tempelis. -

Tad eita! Manim tēva prieku stunda;

Ne sirdij naids, ne mutei rājiens klājas.

Uz Proteju tik projām! Tas lai junda,

Kā rodas un kā veidi risinājās!

(Aiziet uz jūras pusi.)

TĀLIS

Tas mūs uz ceļu nevar uzvadīt:

Ja rod ar Proteju, tas zūd tūlīt;

Un, ja viņš atbild, tad viņš pareģo,

Kas maldā ved un tikai izbrino.

Šāds padoms tomēr tev nau pieciešams;

Tad ejam ceļu, kurš mums staigājams!

(Aiziet.)

SIRĒNAS

(Augšā uz klintīm.)

Ko redzam mēs tur spīdam,

Pa viļņu valsti slīdam?

It kā tur vēsmas dvestu

Un baltas buras plestu,

Tik skaidras tās tur spīgo,

Kā jūras dieves līgo.

Lai aši lejā traucam!

Mēs dzirdam viņas saucam.

NEREĪDAS un TRITONI

Kas mums še atnesami,

Būs visiem patīkami.

No Helones še cēli

Spīd stingri svēti tēli:

Šie dievi, jūs jau viedat;

Tad augstas dziesmas dziedat!

SIRĒNAS

Jūs mazus teiktu,

Bet lielu jūs veiktu,

Jūs glābēji postā.

Dievi sencienīti ostā.

NERElDAS un TRITONI

Kad Kabirus šurp nesam,

Mēs svētkos līksmi esam;

Kur vien tie valda svēti,

Tur Neptūns nešut lēti158 .

SIRĒNAS

Mūsu slava nīkst;

Kad kuģis slīkst,

Jūs spēcīgi izaugat

Un nelaimē palīdzat.

NEREĪDAS un TRITONI

Trīs līdzi nākt gatavi bija,

Bet ceturtais neklausīja,

Viņš īstais esam teicās;

Tam vienam tik domāt veicas.

SIRĒNAS

Gan dievība dievību

Var darīt par izsmieklu.

Jūs visiem dodat godu,

Lai negūtu zolbu159 un sodu!

NEREĪDAS un TRITONI

Tie septiņi iedzimuši.

SIRĒNAS

Un treji kur palikuši?

NEREĪDAS un TRITONI

Mums nau nekādas ziņas,

Tiem Olimpā sadzisat miņas;

Tur vaist160 gan astotais ari,

Uz kuru nedomā bari!

Lai viņiem gods un slava,

Bet visi vēl gatavi nava. -

Šie ir nesalīdzināmi,

Tālāk vienumēr grib doties,

Badu pacieš ilgojoties,

Nesniedzamo kārodami.

SIRĒNAS

Mums paradums, -

Kur atspīdums,

Tur dievigums, -

Tik pielūgt; būs algojums.

NEREĪDAS un TRITONI

Ka mūsu slava visaugstāk dziet,

Mēs varam šo svētku priekšgalā iet!

SIRĒNAS

Pat senatnes varoņi

Nau tik slaveni,

Lejā to slava riet;

Ja viņi zināja zeltaunu nest,

Jūs Kabirus vest.

(Atkārtots kā kopu dziedājums.)

Ja viņi zinaja zeltaunu nest,

Mēs! jūs! Kabirus vest.

(Nereīdas un Tritoni paiet garām.)

HOMUNKULS

Es neveidīgos uzskatu

Par mālu podu lūznāju;

Tos gudrie pēta, dauza,

Sev cietās galvas lauza.

TĀLIS

Tas ira tas, ko cienā liek!

Caur rūsu nauda vērta tiek.

PROTEJS

(Nepamanāms.)

Tas līksmo veco gaisoni!

Jo trakāki, jo labāki.

TĀLIS

Kur, Protejs, esi atrodams?

PROTEJS

(Kā vēdera runātājs, drīz tuvu, driz tāļu.)

Drīz še! drīz te!

TĀLIS

Tev piedodams

Vecs joks; bet kam tu draugu mulsinā?

Tu īstā vietā nerunā.

PROTEJS

(It kā iz tāļuma.)

Sveiks, sveiks!

TĀLIS

(Klusu uz Homunkulu.)

Viņš itin tuvu. Tikai spidi!

Viņš ziņkārīgs kā zivs, pats nāks par bridi;

Un, kādā tēlā viņš ar paslēpies,

Caur liesmām viņš ļauj sevi izvilties.

HOMUNKULS

Es tūliņ gaismas bogu 161 laistu,

Bet, lēni, glāze var man saplaisot.

PROTEJS

(Milzu bruņurupuča vaidā.)

Kas tas par zaiguli tik skaistu?

TĀLIS

(Aizsegdams Homunkulu.)

Ja tik, tu vari tuvāk aplūkot.

Ne lielas pūles, tev tik jānostājas

Še cilvēciskā veidā, abās kājās.

Ar mūsu gribu skatisi no regas162 ,

Kas paslēpjas zem mūsu segas.

PROTEJS

(Cēlā veidā.)

Tev gudras skolas vēl ir zināmas.

TĀLIS

Tavs prieks vēl veidu pārmaiņas.

(Atklājis Homunkulu.)

PROTEJS

(Izbrīnējies.)

Tāds spīdošs ukrīts! Kur tāds cēlās?

TĀLIS

Viņš prasa padoma un rasties vēlas.

Viņš ir, kā es no viņa padzirdējis,

Par brinu tik pa pusei dzimt vēl spējis.

Tam ir gan augstas gara īpašibas,

Bet trūkst pārlieku krietnas tveramibas.

Līdz šim tam vairāk nau kā glāzes svara,

Viņš vēlas, lai par ķermeni to dara.

PROTEJS

Šo var tik jumpravdēlu daudzināt!

Pirms viņam jārodas, jau viņš ir klāt.

TĀLIS

(Klusu.)

Ir citā ziņā manim jāšaubās:

Pēc hermafrodita viņš izliekas.

PROTEJS

Tad vēl jo ātrāk laimēsies;

Tikko viņš top, tas izšķirsies.

Bet še tev daudz ko gudrot nava:

No jūras dzīve pasākumu gava.163

Tur pirms ir jāsāk mazumā,

Tad priecājas, ka mazākos var rit;

Tā maz pa mazam izaug augumā,

Uz augstāko var sevi attīstīt.

HOMUNKULS

Še pūš tik maigas, siltas vēsmas;

Man tik šis cilu smaršas, dzīves dvēsmas!

PROTEJS

To ticu, mīļo puisīti!

Un tālāk tiks vēl maigāki;

No šaurās jomas, tur, kur viļņi šķeļas,

Vēl tīkamāki birga ceļas.

Tur priekšā redzam, gājiens lido garām,

Vel netālu, mes viņu atsniegt varam.

Tad ejam turp!

TĀLIS

Es tevim sekoju.

HOMUNKULS

Šo trejkārt slivno164 garu gājienu!

Telhīni no Rodosas

uz hipokampiem165 un jūras pūķiem ar Neptūna t rij zari.

TELHĪNU KORIS

Mēs zinājām Neptūnam trijzari kaldīt,

Ar kuru viņš niknākos viļņus var valdīt.

Kad debesu dārdētājs mākoņus valsta,

Tad Neptūns, tam atbildot, ūdeņus zvalsta;

Kaut augšā ar žuburiem zibeņi sper,

Tiem pretī še bangas uz bangām tas per;

Kas starpā starp abiem ir brēcis ar baismām,

Tas, plosīts jo ilgi, tiek parīts no plaismām;

Viņš tādēļ mums ļāva šo trijzari ņemt,

Kas mieru un līksmu šiem svētkiem var lemt.

SIRĒNAS

Saules dieva cienītājus,

Gaišas dienas baudītājus,

Lai jūs ar šī stunda sveic,

Kura Lūnas godu teic!

TELHĪNI

Vismaigākā dieve! Caur debesu tāli

Tu dzirdi ar sajūsmu slavējam brāli.

Tu ausis pret Rodosu neslēdzi ciet;

Tur mūžam tam peans166 uz debesīm iet.

Ja dienu viņš uzsāk un dienu viņš beidz,

Ar liesmainu skatu viņš starot mums steidz.

Tur krasti un kalni, un pilsētas lejās

Ir mīlami dievam, tie saulītē smejas.

Mūs neēno migla, un, ja viņa slīst167 ,

Nāk pūsma un saulstars, un atkal tā klīst!

Tur augstais pats sevi redz simtējos tēlos,

Kā jaunekli, milzi, gan lielos un cēlos.

No mums ira pirmiem tas dieva tēls kalts,

Kas cilvēka veidā tur rēgojas stalts.

PROTEJS

Lai viņi dzied, lai lielās lieki!

Priekš saules svētā dzīves stara

Bez dzīves darbi ir tik nieki.

Šie veido, kausējot iz vara;

Un, ja ir tēlu izlējuši,

Tie domā, daudz ko darījuši.

Kur galā lepnums palika?

Tie dieva tēlus augsti cēla,

Tos zemestrīce lejā vēla;

Sen tos par jaunu kausēja. -

Šīs zemes pūles dažādās

Tik noved veltās ciešanās;

Bet dzīve biedrojas ar velgu;

Es tevi prom uz mūža selgu

Kā Protejs-delfins aiznesu.

(Viņš pārvēršas par delfīnu.)

Es gatavs! Tev tur laimes rieti;

Tu turies mugurā man cieti,

Es jūrai tevi kopošu.

TĀLIS

Jā, dari tā pēc priekšlikuma:

Sākt radību no iesākuma!

Uz ātru darbu sarosies!

Tur kusties tu pēc mūža normām,

Caur tūkstots tūkstošādām formām,

Lidz cilvēkam kopš attīsties.

(Homunkuls sēstas mugurā Protejam-delfīnam.)

PROTEJS

Nāc garā mitrā tālumā!

Tur uzdzīvosi plaši, gari,

Pēc patikas tur kustēt vari;

Tik necenties pēc augstākā!

Ja reiz tu esi cilvēks ticis,

Tad tu pagalam esi sicis.

TĀLIS

Kā kuru reiz; vai nevar jauki būt,

Par krietnu vīru savā laikā kļūt?

PROTEJS

(Uz Tali.)

Jā, tāds no tava gājuma!

Tas gan vēl laiku iztura;

Jo bālo garu starpā manu

Daudz simtus gadus tavu klejošanu.

SIRĒNAS

(Uz klintīm.)

Kas ap Lūnu mākoņvirdzē

Liecas lepnā lokumā168 ?

Mīlaskaislas dūjas mirdzē

Spārniem gaismas baltumā.

Mums no Pafas atsūtītas

Mīlas putnu aumaļas;

Svētku līksmas piepildītas,

Prieku jausmas skaidrotas!

NĒREJS

Talim klātu pienākdams.)

Dārzs tur apkārt mēness stariem

Jums ir gaisa parādība;

Citāda pie mums ir, gariem,

Isten īstā pārliecība:

Dūjas tās, kas nāca vadiem

Manas meitas braucienā,

Brīnumainā skrējienā,

Iemāktā1 ® no seniem gadiem.

TĀLIS

Arī man vislabāk šķietas,

Tā kā krietnam patikas,

Kad kā pērkli klusās vietās

Svētums dzīvi uzturas.

PSIĻI170 un MARŠI171

(Uz jūras vēršiem, jūras teļiem un auniem.)

Mēs Cipras drūmās alu plaismās,

No Seismus nesagrauti

Un sveiki jūras baismās,

No mūža vēsmām skauti

Sen senām sendienām

Ar jūtām tīkamām,

Še Ciprijas ratus glabājām;

Nu vedam ar nakšu pūsmām

Caur mīlīgām, viļņošām plūsmām,

Bet neredzot jaunajām drūsmām,

Visdaiļāko sievietes tēlu.

Mums, klusiem, nau baiļu no dūsmām172 ,

No ērgļu un spārnlauvu nagiem,

No krusta un pusmēness ragiem,

Kas augšā sev troni ceļ cēlu,

Kas maiņus tur kust un plūst,

Un kaujas, un postā grūst,

Pļaujas un sētas pūst.

Mēs nerimstot

Nesam šurp kundzi, tai godu dot.

SIRĒNAS

Liegi kustot, nesteidzoties,

Apkārt ratiem, vijumos,

Rindu rindās pārmijoties,

Čūsku veida lokumos,

Nākat jūs ar sarosumu,

Nereidas vaļīgas,

Nesat mātes veidojumu

Galateju, Dorīdas:

Dievība no viņas staro,

Nemirstības cienīga,

Zemes sievu daiļums garo,

Vilinoša mīlība.

DORīDAS

(Kori, Nērejam garām pabraukdamas, visas uz delfīniem.)

Dod mums, Lūna, gaismu, ēnu,

Pār šiem daiļiem skaidrojies!

Katra vīru, mīļu zēnu

Steidz no tēva izlūgties.

(Uz Nēreju.)

Zēni, ko mēs izglābušas

Jūras bangu bārdzībā,

Niedrās, sūnās guldījušas,

Ievedušas dzīvībā,

Lai tie tagad tencinātu

Karstiem skūpstiem, mīļu prātu.

Uzlūko tos laipnībā!

NĒREJS

Tas brangi, divkārt nopelnu sev gaudīt:

Būt žēlīgam un reizē prieku baudīt.

DORĪDAS

Tēvs, tu uzteic, ko mēs darām,

Vēli, kas mums priekā gūts;

Ļauj, ka nemirstami varam

Turēt tos pie jaunās krūts!

NĒREJS

Par jauko lomu priecājaties,

Iz zēna vīrs ir attīstāms!

No manis tikai nelūdzaties,

Kas Ceisam vienam iespējams.

Šie viļņi, kas jūs šūpo klusi,

Ir mīlai neļauj mūžību,

Ja jūtu kvēle izdzisusi,

Tad laižat tos uz krastmalu.

DORĪDAS

Jūs, daiļos zēnus, mīlējām,

Bet drūmi mūs šķiršanās gaida.

Mēs mūžīgu uztici izlūdzam,

Bet dievi liedza aiz naida.

JAUNEKĻI

Tik turpmāk ar tā godējat

Mūs, krietnos kuģeniekus;

Tik labi nebij mums nekad,

Mēs negribam labākus priekus.

(Gala te ja gliemežratos tuvojas.)

NĒREJS

Tu mīlulīt!

GALATEJA

Tēvs, mani laimiba cel!

Jūs, delfīni, turat! Skats jausmību173 smeļ.

NĒREJS

Tie projām jau! Tie aiziet jau projām!

Es redzu tos loki tur aizviļņojam.

Gar manām sirdsskumjām kāda tiem daļa?

Ak, sekot viņiem, ja būt' mana vaļa!

Bet līksmo viens vienīgs skats,

Lai rit nu atkal vesels gads!

TĀLIS

"Sveiks! Sveiks!" no jauna tev sūtu.

Kā ziedošu prieku es jūtu,

Pilns skaistā un patiesā smēlies! -

Viss ir iz ūdens tik cēlies!!

Viss tik caur ūdeni uzturu gava!

Oceān, mūžīga darbība tava!

Ja tu ne debešus liedotu174 ,

Ne bagātus strautus ziedotu,

Ne šur tur upes kliedotu,

Ne ūdeņiem pilnību piedotu,

Kā varētu kalni, kā pasaule dziet175 ?

Tu vien vari svaigumu dzīvībā liet.

ATBALSS

(Koris no visiem pulkiem kopā.)

Iz tevis tik svaigākā dzīvība riet.

NĒREJS

Tie viļņojot mājup aizgriežas,

Skats ar skatu vairs netiekas;

Tālos saitu lokos mijas,

Svētku kārtā viņi vijas,

Neskaitāmi aizviļņo.

Bet Galatejas gliemežrati, -

Tos atkal un atkal sniedz mani skati,

Kā zvaigzne tie mirdzē

Raibajā virdzē.

Mīļotais naujumu176 aizstaro!

Tāli vēl mani spirdzē,

Gaiši un skaidri spīguļo,

Tuvu vienmēr redz patieso.

HOMUNKULS

Šī jaukā velga dzelme!

Kur spici tik mana svelme,

Viss greznis izskatās.

PROTEJS

Šī dzīves velga dzelme;

Tik še spīd tava svelme

Un saldi aizskanas.

NĒREJS

Kāds brīnums no jauna tur vidū starp bariem

Mums rādās priekš acīm ar vizošiem stariem?

Kas spīgo ap ratiem, ap dievi bez valda?

Drīz varena liesma, drīz mīļa, drīz salda,

No mīlas un sajūsmas liekas tas nests.

TĀLIS

Tas Homunkuls ira, no Proteja vests! -

Tas pārmēra ilgās nau baidījies drausmas,

Es paredzu vaidošas, dārdošas šausmas;

Pie spīdošā troņa vēl stiklis tam šķīst;

Nu zaro, nu zibsnī, jau sašķīdis līst.

SIRĒNAS

Kāds ugunīgs brīnums pār viļņiem mums veļas,

Kas zaigoši kļaujas un kaujas, un šķeļas?

Tā spīgo un zvīgo, un gaismoties sāk:

Tur ķermeņi kvēlo, kaut naktsgaitā nāk,

Un visumu viļņosi uguns ir vācis.

Lai valda tad Eross, kas visu ir sācis!

Jūrai "slava"! Bangām "slava"!

Svētais uguns visu skava!

Viļņiem "slava"! "Slava" liesmām!

Brīnu slavējat ar dziesmām!

VISU-VISI

Slava laipni maigām vēsmām!

Slava slēpumainām plēsmām

Še jūs augstā cienā svin,

Visas četras vielas min!

TRESAIS CELIENS

Menelaja pils priekša Sparta

Helcna uznāk ar kori gūstītu trojiešu, kuras tiek vadītas

no Pantalīdas.

HELENA

Daudz apbrīnota un daudz pelta, Helena,

No krasta nāku, kur mēs tikko piestājām,

Vēl apreibusi viļņu rosā šūpotnē,

Kas mūs no Trojas blākšņa augstā mugurā

Caur Eira178 spēku, Poseidona laipnību

Šurp beigās nesa tēvu zemes krastmalās.

Tur lejā tagad ģaubjas179 karals Menelājs

Par pārnākšanu līdz ar drošiem kareivjiem.

Tu mani apsveicini, augstais dzimtas nams,

Ko klinšu galā cēla Tindarejs, mans tēvs,

Kad bija sērsis kalnā celtās Atēnās

Un, kad es šeitu Klitemnestrai māsojos,

Ar brāļiem līdzā augu liksmās rotaļās,

Aiz citiem namiem Spartā grezni pušķoja.

Tad esat sveiki, vara vārti spārnotie!

Jūs plaši verot, viesmīlīgi aicinot,

Man tika nolemts, daudzus šķirot, Menelājs;

Kā līgavainis viņš man pretī mirdzēja.

Tad verat viņus atkal, lai es izpildu,

Ko karals teica, kā jau sievai pienākas.

Lai eimu iekšā; viss lai paliek iepakaļ,

Kas likstu vētrās mani svaidīja līdz šim!

Jo, kopš šo vietu bezrūpīgi atstāju,

Pēc pienākuma templi pielūgt Kiteri,

Kur mani grāba laupītājs iz Frīģijas,

Daudz spējis notikt, ko nu ļaudis visurās

Tik labprāt stāsta; tikai tam tas netīkas,

Par kuru teika augot tiek par pasaku.

KORIS

Tu mirdzošā, tev nevajga pelt

Visdārgāko, kas godam tev dots!

Jo vislielais loms tevim vienīgai lemts:

Par visu pāri spīd skaistuma spēks.

Gan varonim šķir ceļu tā vārds,

Un lepnis viņš iet;

Bet tūdaļ loka stingrākais vīrs

Savu prātu, varenā daile to māc.

HELĒNA

Ar Menelāju šurpu tagad atbraucu,

Uz viņa pili iepriekš esmu sūtīta;

Bet, kas tam prātā, nevaru es uzminēt.

Vai kundze nāku? Karalienes godībā?

Vai ar kā upurs viņa sāpes remdināt

Un atriebt grieķu ilgi ciesto nelaimi?

Es iekarota, nezinu, vai gūstita!

Jo likteni un slavu nolēma mūžīgie

Man tiešām divdomīgi par daiļuma līdzbiedriem,

Kas pilni baismu un kas šinī slieksnī pat

Man sānis stājas drūmi draudošā klātbūtnē.

Jau dobjā kuģī uzskatīja mani pats

Tik retu reizi, laba vārda nebilzdams;

Kā postu prātā veldams, pret man' sēdēja.

Bet, iebraukuši dziļu loču Eirotā,

Kad pirmie kuģi savu andru180 priekšgaliem

Jau zemi sveica, teica viņš kā dievu dzīts:

"Še kara vīri izkāps malā kārtībā,

Es viņus riedu181 jūras krastā rindotus;

Bet brauc tu tāļāk, augšup svēto Eirotu,

Gar viņa krastiem, zelta pļaujas bagātiem,

Pār valgām pļavām zirgu jūgu izlokot,

Līdz galā sniegsi viņu jauko laukumu,

Kur senos laikos auglīgs tīrums izplētās,

No drūmiem kalniem ieslēgts, Lakedemona.

Tad vērsi soļus karaļnamā torņotā

Un lūko kalpu meitas, kuras atstāju

Tur mājas apkopt, līdz ar gudro apteksni.

Tā tevim rādīs mantu lepnos naujumus,

No tava tēva krātos, arī ko es pats,

Gan karā un gan mierā vākdams, vairoju.

Tu atradīsi visu stāvot kārtībā:

Jo kunga priekšrocība, ka tas pārnākot

Var mājas atrast uzticīgi glabātas,

It visu savā vietā, kā to atstāja;

Jo pašam grozīt nava kalpa tiesība."

KORIS

Nu dārgās mantas, mirdzošais zelts

Lai tevi sveic, lai līksmojas sirds!

Jo tur kroņa loks un sprādze, un sākts

Tik lepni guļ un sev šķietas kas liels;

Bet tikai nāc un aicini tos,

Tie sarošas drīz.

Man skatīt tīk, kā daiļums tos veic:

Visus zeltus, pērles un kas tik vien viz.

HELENA

Tad atskanēja kunga tāļāks karaļvārds:

"Kad visu kārtā esi pārlūkojusi,

Tad ņem pēc vajadzības dažus trijkājus

Un citus traukus, kādus lieto ziedotājs,

Kad taisās pildīt svētu svētku ierašu,

Gan katlus, kausus, ari bļodas lēzenās;

Lai skaidris ūdens, smelts iz svētā avota,

Ir augstās kannās; sausas malkas pagales,

Kas aši liesmo, turi klātu gatavas;

Lai beigās nazis netrūkst, kas ir asi trīts;

Bet visu citu dodu tavā gādībā."

Tā bilda karals, steidzinot uz šķiršanos;

Tik dzivas dvašas netika viņš minējis,

Ko domā ziedot, olimpiešus godādams.

Gan ceļas šaubas; tomēr es vis nezūdos,

Un viss lai paliek augstu dievu lēmumā,

Kas izved galā, ko tie prātā ņēmuši,

Lai šķiet to labu vai ar ļaunu cilvēki;

» '

Mēs, zemes bērni, lemto tikai panesam.

Jau dažkārt cēla smago cirvi ziedotājs

Uz zemē liekto lopu, svētot kaklā cirst,

Un neiespēja pabeigt; viņu pārtrauca

Vai tuvais naidnieks, vai ar augsta dievība.

KORIS

Neizpētīt tev, kas nākotnē slēpts.

Karalien, soļo tik vien,

Drošs lai prāts!

Labais un ļaunais nāk,

Ļaudīm negaidot vistīm182 ;

Kaut ar jundīts, neticam mēs.

Dedza gan Troja, draudoši baigs

Vērās nāves šausmīgais skats;

Un nu mēs šeitu

Līdzās tev, līksmi klausot,

Lūkojam debess žibošo sauli

Un visskaisto virs zemes -

Laipnu tevi, laimi mums!

HELENA

Lai ir kas būdams! Kas ar lemts, man pienākas

Bez kavēšanās karaļnamā augšup kāpt,

Kas ilgi paciests, gaidīts, drīz vai pazaudēts,

Man acu priekšā, pati neapjaušu, kā.

Tik droši kājas nenes mani augšā vairs

Pa augstām kāpēm, kuras pārlēcu kā bērns.

KORIS

Metat, jūs māsiņas,

Bēdīgi gūstītās,

Visas skumjības projām!

Līksmojat kundzei līdz,

Laimīgai Helenai,

Kura uz tēva namu steidz, ■

Vēlu nākot, bet toties ar

Stingrāki soļus sperot šeit,

Līksmi sniegdama rogu183 .

Slavējat mūžīgos,

Laimību lemjošos,

Mājās vedošos dievus!

Raisītais aizlido

Itin kā spārnos celts

Klintājiem pār'; bet velti vien

Gūstā liktais var ilgoties

Cietuma vaļņiem pāri sniegt,

Rokas izstiept un gausties.

Bet kāds dievs gan grāba to

Viņā tālē;

Un iz Ilijas šurp

Nesa viņu atpakaļ,

Šeit, kur vecais, no jauna pušķots

Tēva nams,

Neizsakāmas

Līksmas un mokas -

Agrā jaunībā -

Atkal pieminēt mīļi.

PANTALĪDA

(Kā kora vedēja.)

Nu dziesmu gaitu liksmu pilno atstājat,

Uz augstām durvīm vēršat savus skatienus!

Ko redzu, māsas? Vai tik kundze neatnāk

Ar aša soļa sparu šurpu atpakaļ?

Teic, augsta karaliene, kas gan varēja

Tev apsveikuma vieta tavā mājokli

Tikt satricinošs? Tu to apslēpt nespēji;

Jo riebās redzu tavā pierē rakstītas

Un cēlas dusmas, kurās jaucas pārsteigums.

HELENA

(Kura atstājusi durvis vaļā, uztraukta.)

Gan Ceisa meitai sīkas trīsas nepieder,

Un baiļu roka, aši viegla, neskar to;

Bet pēkšņās šausmās, kuras kāpj iz vecās nakts

Kā klēpja, pirmsākumā daudzveidīgas vēl,

Un veļas augšup it kā kvēļu mākoņi

Iz kalna liesmu plaismas, dreb ir varonis.

Tā liesmu pilnu zīmējuši stiģiskie184

Man ieeju šai namā, un vistīkamāk

No daudzkārt mītā sliekšņa, ilgi cerētā,

Es ejot šķirtos, līdz viesim atlaistam.

Bet nē! es bēdzu gaismā, tāļāk mani dzīt

Jūs neiespējat, tumsas varas slepenās!

Es svētīšu šo namu; lai tad skaidrots rogs

Var liesmām apsveikt karalieni, karali.

KORA VEDĒJA

Tu, cēlā kundze, neslēp savām kalponēm,

Kas cienot klausa tevim, kas ir noticis!

HELENA

Ko ieraudzīju, pašas acīm redzēsat,

Ja savu tēlojumu tikai vecā nakts

Nau atkal aprijusi klēpja dziļumā.

Bet, lai jūs zināt, es jums vārdos pateikšu:

Kad karaļnama cēlās telpās iegāju,

Lai izpildītu pienākumu svinīgi,

Es izbrīnējos tukšo eju klusuma.

Ne naski tekājošo troksnis ausīs skan,

Ne rosu rīkošanos vēro acu skats,

Ne meitas nerādījās, nedz ar apteksne,

Kas citkārt laipni katru svešu apsveikt steidz.

Bet, kad es tuvāk ugunskuram piegāju,

Es ieraudzīju līdzās pelniem pusdzisā

Tur zemē sēdam lielu, segtu sievieti,

Ne guļam tā man likās, bet gan domājam!

Ar bārgu balsi raidu viņu darbā iet,

Jo šķitu viņu esam nama apteksni,

Ko aizgādādams atstājis še karalis;

Bet, segā segta, nekustoši sieva sēd.

Uz maniem draudiem viņa labo roku ceļ,

Kā mani no roga un nama projām aizraidot.

Es, dusmās novērsdamās, aizsteidzos tūlīt

Uz pakāpenēm, kuras ved uz talamu185 ,

Kas jauki pušķots, blakus mantu istabai;

Bet brinumsieva aši augšā uztrūkstas,

Man ceļā stājas pavēloši, draudoši,

Stāv kalsni liela, dobjais skats drūmasiņains,

Viss tēls tik dīvains, acis, garu mulsina.

Bet vējam mana runa; velti nopūlas

Mans vārds jums veidot tumsas tēlu radoši.

Tur skatat pašas! Tā pat uzdrist gaismā nākt!

Še mums ir vara, iekam atnāk karalis.

Nakts šausmu ķēmu vistīm Fēbus, daiļa draugs,

Dzen tumšās alās vai ar slogā stingri spiež.

(Forķiāda186 parādās uz sliekšņa durvju stenderu starpā.)

KORIS

Daudz jau es redzēju, kaut gan cirtas

Viļņiem vēl apvij šaurās man jūtas!

Briesmas man bieži rādījās mūžā:

Vaimanas karā, īlijas nakts,

Posts un gals.

Cauri caur trosmu187 , putekļos tītu,

Kareivju drūzmā dzirdēju dievus

Šausmīgi saucam, dzirdēju naida

Varskaļu balsi, skanēja lauks,

Vaļņi, pils.

Ak! vēl stāvēja Trojas pils,

Viņas vaļņi, bet liesmu spēks

Jau no nama uz namu iet,

Plešas, celdamies šeit un tur,

Paša vestas vētras dvēsts,

Pāri pār gulošo pili.

Bēgot redzu vēl: dūmi kūp,

Un, kur zvīļojot kvēle zvirst,

Šausmu šutuši dievi nāk,

Soļo, dīvainos tēlos aug,

Milzu lieli, liesmām caur',

Uguņu zaigošai svelmei.

Vai to skatīju, vai man

Tikai baiļu apskautais gars

Tēloja murgus? Es nezinu

Mūžam teikt, bet, ka es šo

Šausmīgo acīm redzu šeit,

To es gan tiešām zinu;

Varētu to ar rokām grābt,

Ja no šēmekļa188 bailes vien

Mani nedzītu projām.

Kura no meitām

Forkidam esi?

Es tevi līdzinu

Haosa dzimtai.

Varbūt tu nāci, sirmā Graja,

No tām māsām, kam tika dots

Viens tik zobs un v i e n a acs

Maiņus lietot par visām?

Kā tu vēl drīsti,

Riebekli, stāties

Līdzās ar daiļumu

Fēbum priekš acīm?

Nāc ar gaismā, ja tevim tīkas!

Neredz nejauko viņa skats,

iņa svētā acs nekad

Ēnas redzēj'si nava.

Bet mūs, mirstīgos, piespiež, ak!

Bēdīgs liktenis dievamžēl

Acu sāpes bez gala ciest,

Kuras no negantā, mūžīgi sodītā

Dailu mīlošiem celtas tiek.

f

Jā, tad dzirdi, ja pretī nāc

Mums bez kauna, lai skan tev lāsts!

Katra rājiena drauds lai skan,

Nākot iz lādošās mutes no laimīgiem,

Kam no dieviem ir dāvāts veids. -

FORKIĀDA

»

Vēl vecam vārdam paliek augsta nozīme,

Ka kauns un skaistums mūžam kopā nestaigā

Pa vienu ceļu zemes zaļos laukumos.

Gan abos iesakņojies dziļi vecais naids,

Ka, kur vien tiekas, savus ceļus mērojot,

Ikviens pret pretinieku atgriež muguru.

Tad katris steidzas ašāk atkal tāļāki,

Kauns skumju pārņemts, skaistums drošā nekaunā,

Līdz viņu sagrābj beigās Orkus dobjā nakts,

Ja vecums iepriekš viņu nava vāļājis.

Nu jūs še rodu, pārgalvībā plūdušas

Iz svešatnes, bez kauna, domāt: dzērvju bars,

Kas skaļi klaigā, mums pār galvu laizdamās

Kā garās mākoņrindās, ķērcot balsi ceļ,

Un klusais ceļnieks augšup lūko neviļus;

Bet savu ceļu dzērves gaisā aizlido,

Un savu seko ceļnieks: tā ar būs ar mums! -

Kas jūs gan esat, ka ap karaļmājokli

Kā menādas, kā ģirtas189 trokšņiem sirojat?

Kas gan jūs esat, ka jūs nama apteksnei

Tā pretī kaucat it kā suņi mēnesim?

Vai domājat, man noslēpts, kādas dzimtas jūs?

Tu kara dzimums, kaujas šūpļa perējums!

Tu vīru kārais, pavedoši pavestais,

Tu spēka dzēsējs kareivim un pilsonim!

Jūs pulkā redzot, šķiet man, bars no siseņiem

Še zemē laidies, klādams zaļošus tīrumus.

Jūs apēdējas svešiem sūriem pūliņiem!

Jūs postītājas uzdīgušai turībai!

Tu karā gūta, tirgū pirkta prece, tu!

HELENA

Kas kundzes priekšā aprāj viņas kalpones,

Tas noziedzīgi aizskar mājas tiesību;

Jo kundzei vienai piekrīt slavēt teicamo

Un atkal sodīt, kas tai šķietas esam ļauns.

Es arī mierā, kā tās kalpojušas man,

Kad Trojas augstā vara bija aplenkta

Un krita pīšļos; jā, ne mazāk ari tad,

Kad maldu ceļā cietām bēdu bārgumu,

Kur citkārt katris sevim paliek tuvākais.

Ir še, es ceru, uzticīgs būs jautrais bars!

Ne kalpa kārta, tikai dienasts kungam rūp.

Tu cieti klusi, ko pret viņām zobus ņirdz?

Ja karaļnamu esi krietni kopusi,

Kopš nebij kundzes, tas par slavu tevim der;

Bet nu tā pate atnāk, tagad atkāpies,

Lai algas vietā tevi neaizsniegtu sods!

FORĶIĀDA

Pret mājeniekiem draudus teikt ir tiesība,

Ko dieviem mīļa kunga augstā kundze gan

Var ilgos gados gudriem darbiem nopelnīt.

Tu, atzītā no jauna, vecā godībā

Kā karaliene un kā kundze iestājies,

Tad valdi, sagrāb grožus sen jau palaistos,

Ņem īpašumā mantu, mūs ar visus līdz!

Bet visu pirmāk sargi mani, vecāko,

No bara, kas pret tavu gulbja skaistumu

Kā īsspārnotu klaigājošu zosu pulks.

KORA VEDĒJA

Cik nejauks pretī daiļam rādās nejaukums!

FORKIĀDA

Cik neprātīga pretī prātam muļķība!

(No šejienes sākot, koretidas atbild pa vienai, iznākot no kora.)

KORETĪDA PIRMĀ

No tēva Ereba vēsti, vēstī no mātes Nakts!

FORKIĀDA

Teic tu no Scillas, tai tu miesīgs māsas bērns!

KORETĪDA OTRĀ

Iz tavas dzimtas izceļas dažs riebeklis.

FORKIĀDA

Uz Orku steidzies! Tur sev meklē radniekus!

KORETĪDA TREŠĀ

Kas Orkū dzīvo, tie jau tev par jaunu vēl.

FORKIĀDA

Ar veco Tirēziju mīlināties ej!

KORETĪDA CETURTĀ

Tev Oriona amma190 meitasmeitas bērns.

FORKIĀDA

No harpijām tu, šķiet man, mēsliem barota.

KORETĪDA PIEKTĀ

Ar ko tu baro savu kalsno ģilteni?

FORKIĀDA

Gan ne ar asnīm, kuras pārāk kāro tu.

KORETĪDA SESTĀ

Uz līķiem tu tik kāra, riebīgs līķis pats!

FORKIĀDA

r

Tev vampīrzobi bezkaunīgā mutē spīd.

KORA VEDĒJA

Gan tavu aizbāzīšu, teikšu, kas tavs vārds.

FORKIĀDA

Teic sevi pirmāk! mīkla tūdaļ minēta.

HELENA

Ne sašutusi, tikai skumja nostājos

Še jusu vidu, šadas ķildas sparu liegt!

Jo vairāk kaitīgs valdukungam nau nekas

Kā uzticamu kalpu slēpu zvīļošs naids.

Tad viņa pavēļu atbalss nenāk atpakaļ

Kā ātri veikti darbi, jaukā saskaņā,

Nē, patvaļīgi dimdot, apkārt viņam dūc,

Šiem pašmaldoņiem, veltā kārtā rājošiem.

Bet vēl daudz vairāk: netikušā šutumā

Jūs šurpu saucat posta ainu briesmekļus,

Kas klimst ap mani, ka uz Orku pate es

Kā rauta jūtos prom iz tēvu tīrumiem.

Vai atmiņas tās ira? Māži mani grābj?

Vai viss tas biju? Esmu? Būšu nākotnē?

Tā sapņu baigu aina, pilsētu grāvēja?

Šīs bailēs trīsē, vienīgi tu, vecākā,

Tu stāvi rāmi; saprātīgu vārdu teic!

FORKIĀDA

Kas ilgus gadus daudzējādu laimi redz,

Tam sapnis šķietas pate dievu laipnība.

Tu apbalvotā bezgalīgā pārmērā,

Tu dzīves tekā redzēji tik mīlošus,

Drīz iedegušos mesties katrā pārdrošā.

Jau agri Tēzejs tevi kaislā gūstīja,

Kā Hēraklis tik spēcīgs, skaisti veidots vīrs.

HELENA

Tas grāba mani desmitgadu stirniņu

Un mani slēdza savā pili Afidnus.

FORKIĀDA

Caur saviem brāļiem drīzi tiki svabada;

Pēc tevis jāja pulkiem cēli varoņi.

HELENA

Bet Patroklus starp visiem, labprāt atzīstos,

Man bija tīkams, Ahilleja līdzveidis.

FORKIĀDA

Bet tēvs pie Menelāja tevi aizdeva,

Pie namatura, drošā jūras braucēja.

HELENA

Tēvs viņam meitu deva, līdzi valstibu.

Iz laulu dzīves Hermione piedzima.

FORKIĀDA

Bet, kad viņš tāli Krētu gāja iemantot,

Tev, vientulīgai, radās viesis, pārāk skaists.

HELENA

Kam šo pusatraitnību tu man piemini,

Un kas par postu šausmām no tās izcēlās?

FORKIĀDA

Ir man viņš brauciens, brividzimtai krētietei,

Tik nesa gūsta jūgu, ilgu verdzību.

HELENA

Viņš tevi cēla tūdaļ šeit par apteksni,

Daudz uzticēdams: pili, visas mantības.

FORĶIĀDA

Tu visu meti, aizgriezies uz īliju,

Lai nebeidzamus mīlas priekus baudītu.

HELENA

Ak, nemin priekus! pārāk skarbas ciešanas

Bez gala lējās krūtīs, galvā nevaldot.

FORĶIĀDA

Bet teic, tu rādījusēs divkārts veidojums:

Tur Trojā redzēts, bet ar reizē Ēģiptē.

HELENA

Kam jauci prātu, neprātībā mulsinā!

Pat tagad, kura esmu, es to nezinu.

FORĶIĀDA

Tad ļaudis saka, vēl iz dobjās ēnu valsts

Tev kaislā mīlā piebiedrojies Ahillejs,

Jau agrāk mīlot tevi, pretī liktenim.

HELENA

Es sapņu aina sapņu ainai tuvojos.

Tas bija sapnis, tā jau paši vārdi teic.

Es gaistu gaisā, sapņu aina pate sev.

(Ieslīgst puskorim rokās.)

KORIS

Klusi! klusi!

Tu ļaunace, tu ļaunmēle, tu!

Iz tik riebīgas, vienzobīgas

Mutes, kas lai izdveš

Tādam briesmīgam šausmeklim!

Labdarīgs izliekas, bet ļauns tam ir prātā,

Vilka niknumu zem aitādas slēpj;

Man viņš ir daudz briesmīgāks nekā

trejgalvīgā suņa rīkle.

Bailēs gaidot stāvam mēs:

Kad? Kā? Kur tik izlaužas

Tāda viltus

Dziļi glūnošais briesmeklis?

Tagad ne mierinošs no tevis ir dzirdams,

Lētu pasniedzošs, kāds piemīlīgs vārds;

Pagātnē roc, prātā tik vedot mums

Ļaunļaunu vien, ne labu;

Līdzi tu mums aptumšo

Spoži gaišo tagadni,

Nākamības

Maigi vizošo cerību.

Klusi, klusi!

Lai jel valdnieces dvēsle,

Gatava projām jau klīst,

Turas cieti, lai tura

Līdzi sev daiļāko veidu,

Kāds tik šai saulē redzēts jelkad.

(Helena atspirgusi un stāv atkal vidū.)

FORKIĀDA

Parādies iz padebešiem, augstā saule, spīdi mums,

Aizsegta jau jūsmināji, žilbot valdi vizumā!

Kā tev pasauls ārēs klājas, lūkojas tavs liegais skats.

Nejauku tās mani rāja, tomēr jauko pazīstu.

HELENA

Iznākot iz tukšās tumsas, kura sedza ģibušo,

Labprāt mierā spirdzinātos, manas miesas gurušas,

Bet tā nākas karalienēm, visiem ļaudīm nākas tā

Saņemties un drošināties, kas ar pārsteidz draudoši.

FORKIĀDA

Savā lielumā tu stāvi, savā skaistumā priekš mums,

Tavi skati teic, ka pavēl: ko tie pavēl? izsaki!

HELENA

Jūsu ķildas, nolaidību steidzat tūdaļ izlabot!

Ziedojumu sarīkojat, tā kā karals vēlēja!

FORKIĀDA

Viss jau gatavs stāv tur namā: kausi, trijkājs, cirvis

trīts,

Slacināmais, kvēpināmais; apzīmē, kas ziedojams!

HELENA

To man karals nava teicis.

FORĶIĀDA

Nava teicis? Bēdas! Posts!

HELENA

Kas par bēdām tevi nomāc?

FORKIĀDA

Tevi ziedos, karalien!

HELENA

Mani?

FORĶIĀDA

Jā, un tās.

KORIS

Ak, dievi!

FORĶIĀDA

Tu caur cirvi kritīsi.

HELENA

Šausmas! Es tā paredzēju!

FORKIĀDA

Neizbēgamas tās šķiet.

KORIS

Ak! Un kas ar mums gan notiks?

FORKIĀDA

Viņa cēlā nāvē mirs;

Bet pie augstās spāres iekšā, kas uz sevis jumtu nes,

Jums kā blēņās ķertām čakstēm visām rindā

karāties!

(Hclcna un koris stāv izbrīnējušās un pārbijušās zīmīgā, labi sagatavotā

grupā.)

Jūs spoki! Sastinguši tēli stāvat jūs,

Aiz bailēm atstāt dienu, kas jums nepieder!

Tā ļaudis arī, visi spoki līdzi jums,

Ne labu prātu no saules gaismas atsakās;

Bet nau neviena, kas no gala viņus glābj;

To visi zina, tomēr retiem vien tas tīk.

Jūs tagad beigtas; tātad tikai steidzaties!

(Sasit plaukstas; tūliņ parādās pie vārtiem aiztīstīti dvērģu tēli191 , kuri iz-

teiktās pavēles uz vietas aši izpilda.)

Nāc šurpu, nezvērs drūmais, lodes apaļais!

Šurp velies aši! šeit var kaitēt, cik vien tīk!

Še altārs statāms, zelta ragiem izrotāts!

1.ai asais cirvis pāri sudrabmalai spīd!

Un pildāt ūdens krūzes, daudz būs jāmazgā

Še melna asins šausmu pilnu traipekļu.

Tad dārgo segu pāri grīdai izklājat.

Iai ziedojamā karaliski ceļos krīt

Un, segā tīta, tūdaļ, šķirtu galvu gan,

Ar cienu, godu tomēr apbedīta tiek!

KORA VEDĒJA

Še karaliene stāv sāņus, domās grimusi,

Un meitenītes it kā pļauta zāle vīst;

Bet vecākai, man šķietas, uzliek pienākums

Ar tevi mainīt vārdu, tu visvecākā.

Tu esi gudra, labu prātu rādi mums,

Kaut nesaprazdams tevi aizskāra šis bars.

Tad teic, ko zini: kā vēl glābties iespējams?

FORĶIĀDA

Tas lēti teicams. Tik no karalienes vien

Viss atkarājas, sevi uzturēt un jūs.

Tik drosas vajga, vajga ātri apņemties.

KORIS

Cienīgākā tu no Parcēm, visugudrā Zibille,

Turi vērtas zelta dzirkles, jundi dienu, glābiņu!

Mēs jau jūtam lidināmies, raustāmies un karājamies

Mūsu locekļus, kas mīļāk pirms vēl dejā izpriecātos,

Tad pie mīļā dusētu.

HELENA

Lai viņas trīsē! Sāpes jūtu, bailes ne.

Bet, ja tu zini, kā var glābties, paldies tev!

Jo gudram, tālredzīgam rādās iespējams

Ir tas, kas neiespējams. Runā tad un teic!

KORIS

Runā, teic! ak, teic mums aši, kā lai izbēgam no

niknām

Šausmu cilpām, kuras draudot kā visnelāgākās rotas

Savelkas ap mūsu kakliem? Iepriekš jūtam,

nabadzītes,

Aizelšamies, nodvešamies, ja tu, Rea, visu dievu

Augstā māte, nežēlo.

FORKIĀDA

i

Vai jums ir pacietības garā nostāstā

Līdz galam noklausīties? Daudz kas vēstāms man.

KORIS

Gan1 pacietības! Klausoties mēs dzīvojam.

FORĶIĀDA

Kas, mājās likdams, cēlo mantu paglabā

Un augstā nama mūrus godam labot prot,

Kā arī jumtu pasargāt pret lietavām,

Tam labi klāsies ilga mūža ritumā:

Bet, kurš pār nama svēto slieksni kāju ceļ,

Ar viegliem soļiem noziedzīgi pārkāpdams,

Tas atgriežoties veco vietu varbūt rod,

Bet viss ir pārmainījies, ja ne nopostīts.

HELENA

Ko tādus vecus sakāmvārdus mini šeit?

Tu gribi stāstīt; kam tev aizkārt pretīgo!

FORKIĀDA

Es vēstu vēsturisku, tas nau pārmetums.

No līčiem līčos brauca laupot Menelājs

Un krastos, salās, visur sīra192 naidīgi,

Ar laupījumu, kāds tur namā, pārnākdams.

Ap īliju viņš mita gadus desmitus;

Tad, mājās braucot, nezinu, cik gadu bij.

Bet kāds nu tagad Tindareja augstais nams?

Kā stāv ar valsti, kas tam apkārt izpletās?

HELENA

Vai tevim rāties tā pagalam ieaudzis,

Ka tu bez paļas nespēj lūpas atdarīt?

FORKIĀDA

Tik daudzus gadus kalnleja bij atstāta,

Kas ziemeļos aiz Spartas stāvus paceļas,

Un Taiģets aiz viņas, kur kā jautris strauts

Rit lejup Eirots, mūsu lejā tecēdams

Caur niedulājiem, jūsu gulbju miteklis.

Tur kalnos klusi nometusēs droša cilts,

Kas atnākusi šurp iz kimmeriskās nakts,

Sev uzceldama stipru pili kalngalā;

No tās tie spaida ļaudis apkārt, kā tiem tik.

HELENA

To viņi izdarīja? Neiespējams šķiet.

FORĶIĀDA

Tiem bija laika, varbūt gadu divdesmits.

HELENA

Vai viens ir valdnieks? Vai tie laupītāji ir?

FORĶIĀDA

Nau laupītāji, viens ir viņu valdītājs.

Es viņu nepaļāju, kaut viņš ienaidnieks.

Viņš spēja visu paņemt, bet tam pietika

Ar "brīvdāvanām"; meslu viņš to nesauca.

7

HELENA

Kāds vina izskats?

FORKIĀDA

Itin brangs! Viņš man gan tīk

Viņš mundris, dūšīgs, īsti smalks un izglītots,

Kā grieķos retums saprātīgs un gudris vīrs.

Par barbariem tos saukā, man turpretim šķiet,

No šiem neviens nav grīnigs, kā pie īlijas

Dažs varons izrādijās īsti mežonīgs.

Tā lielsirdību cienu, tai es paļāvos.

Un viņa pili, to jums būtu jālūko!

Tas ir kas citāds nekā rupjais sakrāvums,

Kā jūsu tēvi kā nebūt to savēla,

Tā ciklopiski neaptēstus akmeņus

Uz akmeņiem tik gāžot; tur turpretim viss

Ir taisnots, mērots, kopā laists pēc priekšraksta.

No āras skatat! Debešos tā paceļas

Tik slaida, cieta, spoguļgluda notēsta;

Tur augšā rāpties domas pat tur noslistu193 !

Un iekšā galmu plašās telpas izplešas,

Visapkārt pilnas daždažādu ietaišu.

Tur redzat stabus, lokus, sīkus stabiņus

Un galerijas, altanus, kur izlūkot,

Un ģerboņi tur pulkiem.

KORIS

Kas tie tādi ir?

FORKIĀDA

Jau Ajakss nesa loku čūsku vairogā,

Un septiņiem priekš Tēbām bija nozīmes,

Ikvienam vairogs tēlains, bagāts, izrakstīts.

Tur mēness, zvaigznes tumšos debess plašumos,

Tur dieve, varons, trepes, zobens, lāpas ar

Un daudz, kas mācot stiprām pilīm draud.

Ir mūsu varoņpulki tādas zīmes nes

No tēvu tēviem raibu krāsu spožumā.

Tur redzat lauvas, ērgļus, ķetnas, knābjus ar,

Tad ragus, spārnus, rozes, pāvu košumu,

Ir švītras zelta, melnas, zilas, sarkanas.

Tur viņi zālēs rindu rindās karājas, -

Šīs zāles bezgalīgas, pasauls plašumā.

Tur varat dejot!

KORIS

Vai ar dejotāji ir?

FORKIĀDA

Tie visubrangie! zelta sprogām, ņipris bars!

Tie smaršo jaunibu! Pariss tik tā smaršoja,

Par tuvu nākdams karalienei.

HELENA

Nekrīti

Iz savas lomas. Teic, kāds ir tavs pēdējs vārds!

FORĶIĀDA

Tev jāteic pēdējs, nopietni un skaļi jā!

Un tūdaļ sargās tevi viņa stiprā pils.

KORIS

Teic iso vārdu, izglāb sevi un ar mūs!

HELENA

Kā? lai es baidos, ka var karals Menelājs

Tik grini194 ziegties, mani nokaut ziedodams?

FORKIĀDA

7

Vai neatmini, kā viņš, vāļājis Parisu,

Tā brāli Deifobu sagrieza briesmīgi,

Kurš gūva195 tevi, stūrgalvīgo atraitni,

Par sievu ņemdams? Degunu, ausis tam nogrieza

Un saplosīja; šausmas bij to uzlūkot.

HELENA

Viņš darīja to viņam; tas bij manis dēļ.

FORĶIĀDA

Un viņa dēļ viņš tevim padarīs tāpat.

Nau dalāms daiļums; kas to visu turēja,

To labāk posta, lādot katrām dalībām.

(Tāļuma atskan taures; koris satrūkstas.)

Kā tauru dima ausis, iekšas dārdot plēš,

Tā greizsirdība dziļi, cieti ieķeras

Iekš vīra krūtīm, kurš to mūžam neaizmirst,

Kas reiz tam piederējis, ko viņš zaudējis.

KORIS

Vai tu jūti taures skaņas, spožas bruņas zibsnījam?

FORĶIĀDA

Sveiks man esi, kungs un karal! atbildību dodu tev.

KORIS

Ak, un mēs?

FORKIĀDA

Jūs zināt labi, redzat, viņas nāve klāt;

Pieminat, jums jāmirst iekšā! nē, jums nava glābiņa.

(Starpbrīdis.)

HELENA

Es pārdomāju pirmo, ko lai apņemos.

Tu naidīgs dēmons, to es dziļi sajūtu,

Un labu, baidos, tu par ļaunu vērtīsi.

Vispirms es gribu tev uz pili līdzi iet;

Kas tālāk mana ziņa: karaliene slēpj

Sev dziļi krūtīs, citiem nepieejamu,

Ko nodomāja. Ej pa priekšu, vecene!

KORIS

Ak, labprāt ejam mēs līdz

Steidzošiem soļiem;

Nāve aiz mums,

Priekšā otrukārt

Pili mēs redzam,

Nepieejamus vaļņus.

Lai viņa apsargā mūs,

Lidzi kā Ilijas pils,

Kura beigās ar

Krita tikai caur viltu vien.

(Miglas klājas, aizsedz skatuves tāļumu, arī tuvumu pēc patikas.)

Lūk, tikai lūk!

Māsas, skataties!

Diena bij jautra, man šķiet?

Miglas švītrām uz augšu kāpj

Pāri svētam Eirotam;

Neredzams vairs mīlīgais,

Niedrām augušais upes krasts;

Brīvi ar, lepnumā

Liegi silstošos gulbjus

Kopā jautri peldam

Neredzu, ak, vairs!

Klau, tomēr klau!

Dzirdu, tāli dzied,

Tāli dzied smakusi balss,

Nāvi junda, viņi tā teic;

Ak, kaut tā tik ari mums

Laimes vietā neatnes

Beigās postu un nelaimi,

Gulbju līdzīgām mums,

Baltiem kakliem, un arī

Mūsu gulbja meitai!

Vai mums! vai, ak vai!

Visu aizkāja jau

Apkārt migla visnoļ.

Neredzam viena otru vairs!

Kas še tiek? Ejam mēs?

Lidojam vai

Steidzīgiem soļiem pār laukumu?

Redzi ko? Vai tik Hermess vien

Nevada mūs? Valdot vai nevizo

Zeltītais zizlis, mums atpakaļ iet,

Prom uz pelēkaustošo, uz pretīgo,

Pilno veidolu netveramu,

Pārpildīto, mūžam tukšo Hadi?

Jau uz reizi tumsa metas, nespīdoši aizklīst migla,

Pelēkdrūmi, mūrubrūni. Vaļņi skatam priekšā stājas,

Brīvu skatu bārgi liedzot. Vai tas pagalms, dziļa

bedre?

Šaušalas mūs atkal sagrābj! Māsas, ak! mēs sagūstītas

īstā, cietā gūstībā.

Iekšējais pilspagalms,

visapkārt bagāti izrotātas, fantastiskas viduslaiku ēkas.

KORA VEDĒJA

Bez apdoma un prāta, īsti sievišķi!

No mirkļa atkarīgas, vēja lokāmas

Tā nelaimē, kā laimē: nemākat neko

Jūs mierā panest. Viena pretojas vienmēr

Ar sparu otrai, citas ņegu ņegām tai;

Tā priekos, bēdās lidzi gaudat, smejaties.

Nu ciešat klusu, uzklausat, ko kundze šeit

Par jums un sevi augstā prātā nospriedis!

HELENA

Kur esi, Pitonisa? Kā ar tevi sauc,

Iz velvēm iznāc, parādies iz drūmās pils!

Vai gan tu gāji brīnumainam varonim

Par mani pieteikt, saņemšanu gatavot?

Tad paldies saku, ātri aizved mūs pie tā!

Es maldu beigas vēlos, mieru vēlos sev.

KORA VEDĒJA

Tu velti lūko, karaliene, apkārt šeit;

Tas netēls zudis, varbūt viņš ir palicis

Tur viņā miglā, kuras segā nezin kā

Mēs tikām šurpu aši, soļus nesperot.

Varbūt tā maldās labirinta šaubībā

Šai brinumpilī, kas iz daudzām vienota,

Pēc kunga prasot, augstās saņemšanas dēļ. -

Bet lūko augšā! pulkiem tur visapkārt mudž

Pa galerijām, logiem, augstiem portāliem,

Kust šurpu turpu ašu kalpotāju bars;

Tas stalti lepnu saņēmumu nozīmē.

KORIS

Man atveras sirds! Ak, skatat tik turp,

Kā tik cēli tie lejā un nesteidzot kāpj,

Jaunsārtākā pulkā cik smuidri tie nāk,

Kā tiem kārtota gaita! Kas pavēli dod

Viņiem rādīties, glītotiem bērnībā jau -

Šie jaunekļi zēni196 , šis raženais bars!

Ko lai apbrīno vairāk? Cik slaidi tie iet?

Vai kā cirtās mati ap baltpieri slīd?

Vai kā vaigu gali kā firziķi sarkst

Un līdzi mīlīgi viļņoti ar?

Labprāt es tiem iekostu, baisma tik ņem;

Jo tad mute gan piepeši pildītos man -

Pat izteikt to šausmas ar pelniem.

Bet visu skaistie,

Tie šurpu nāk;

Ko viņi tik nes?

Troņkāpji, šķiet,

Sega un krēsls,

Apkārs, kas telts -

līdzīgi sedz;

Pāri, pāri veļas,

Mākoņvaiņagojas

Pāri kundzei visnoļ;

Jau viņa kāpa,

Lūgta greznos spilvenos sēst.

Nākat jūs klāt,

Kāpu pēc kāpa,

Riedaties197 šeit!

Cienigs, ak, cienigs, trejkārt cienīgs,

Lai ir sumināts saņēmums šāds!

t

(Viss, ko koris izteic, notiek pamazām. Kad zēni un jaunekļi garā rindā

nokāpuši lejā, parādās Fausts augšā uz trepēm, viduslaiku bruņenieku

galma apģērbā, un nāk lēni, cienigi lejā.)

KORA VEDĒJA

(Viņu uzmanīgi aplūkodama.)

Ja šim ne dievi, kā tie bieži darīt mēdz,

Uz īsu laiku brīnumcēlu augumu

Un lepnu veidu, patīkamu uzstātni

Ir vēlējuši, viņam izdosies ikreiz,

Ko vien viņš iesāk, vai nu vīru cīniņā,

Vai sīkā karā pretī daiļām sievietēm.

Viņš tiešām pārāks daudziem citiem varoņiem,

Un augstā cienā tos es acīm redzēju.

Tur lēni cēliem soļiem, pilniem godības,

To redzu nākam; karaliene, pavērsies!

FAUSTS

(Pienākdams, viņam pie sāniem vīrs, važās saistīts.)

Kur klājas apsveikt tevi svinīgi

Un goda pilni saņemt, vedu tev

Še važās kalpu, kurš bij aizmirsis,

Kas nākas, atņemdams man pienākumu.

Še ceļos nometies un augstai kundzei

Par savu lielo vainu atzīsties!

Šis, augstā karaliene, ir tas vīrs,

Kas reti skadrām acīm augstā tornī

Ir nolikts apkārt skatīt, debess telpas

Un zemes tāļi asi pārlūkot,

Kas parādītos šur vai tur,

No kalniem lejup pilij tuvojoties,

Vai ganāms pulks vai varbūt kara spēks;

Mēs viņus apsargājam, vairām šos.

Bet šodien kādu ziegu198 nolaidību!

Tu tuvojies, viņš nejunda, un gaisis

Ir pienācīgais goda saņēmums

Tik augstai viešņai. Viņam būs to maksāt

Ar savu dzīvību, viņš savās asnīs

Sen gulētu; bet vienīgi tik tu

Še vari sodīt, žēlot, kā tev tīk.

HELENA

Tik augstu godu, kā man piešķiri,

Par soģi, valdenieci, lai ar tik

Vai mēģinumam, kā es noskārstu, -

Tad pildu soģa pirmo pienākumu,

Ļauj apsūdzētam attaisnoties. Runā!

TORŅA SARGS LINCEJS

Laid, lai skatu, ceļos slīkstu!

Laid, lai dzīvoju, lai nīkstu!

Jau es nodevies šai skaistai

Sievai, dievu šurpu laistai.

Gaidīdams uz dienas ausmu,

Rīta pusē lūkojos;

Pēkšņi brīnišķi, pret jausmu

Saule lēca dienvidos.

Skatu vērš uz viņu pusi, -

Aizas, kalni aizmirsti,

Zeme, debess nobālusi:

Viņu redzu vienigi.

Manim doti acu stari

Lūša acu spodrumā,

Apžilba šie manim ari

It kā tumšā sapinā.

Vai mans prāts ko pazīt jēdza?

Torni? vārtus? vajnumu199 ?

Migla nāca, migla bēdza, -

Tādu dievi ieraugu!

Acis, krūtis rautas gāja

Pretī maigam spožumam;

Viznais skaistums mulsināja

Prātu manim nabagam.

Ne vairs minēt, ne vairs zināt

Savu sarga zvērestu;

Draudi mani iznīcināt!

Skaistums vaļā dusmību.

HELENA

To ļaunumu, ko nesu, nevaru

Es pate sodīt. Vai man! Liktenis,

Ak, vajā mani, visur vīru krūtis

Tā mulsināt, ka viņi netaupa

Ne sevi, ne kas cienīgs. Laupot drīz

Un viļot, cīnoties un vadājot,

Gan dievi, pusdievi un varoņi,

Pat dēmoni, tie klaidā mani veda.

Tos vienkārt mulsināju, divkārt vairāk

Un trejkārt, četrkārt postu atnesu.

Lai iet šis labais, dari viņu brīvu!

No dieviem mulsināto nesodi!

FAUSTS

Es, karaliene, redzu brīnoties

Gan mērķējošo un gan ievainoto;

Es redzu loku, kas še bultas sūta

Un ievaino. Pēc bultām bultas nāk

Un mani skar; es visur manu tās

Pa pili zvinkšot, spārnos laižoties.

Kur esmu? Tu man uzticīgos dari

Uz reizi neklausīgus, mani vaļņi

Top nedroši. Es baidos, kara spēks

Jau klausa kundzei uzvarētājai.

Kas atliek man, kā sevi lidz ar visu,

Ko savu skaitīju, tev rokās dot?

Pie tavām kājām brīvi, uzticīgi

Ļauj tevi, kundze, atzīt, kas tūlīt,

Surp nākot, troni, valsti mantoja.

LINCEJS

(Ar kasti, un vīri, kas viņam citu nes pakaļ.)

Skat, kundze, mani atnākot!

Nāk bagāts skata ubagot,

Viņš tevi uzlūko un jūt,

Cik nabags var, cik bagāts būt!

Kas biju? Kas es esmu gan?

Kas gribams ir? Kas darāms man?

Ko acu skadrums derēt var?

Viņš atsprāgst, līdz šo troni skar.

No austrumiem mēs atnācām

Un vakarmalas postījām;

Pēc tautas tauta plaši klīst -

Vairs pirmo citas nepazīst.

Krīt pirmā, otrā paceļas,

Un trešās šķēpi rēgojas;

Ik vienu balsta simtkārti,

Grūst nemanīti tūkstoši.

Prom trausmu trausmām traucāmies,

Mēs zemes kungi šķitāmies;

Kur šodien manis trīsēja,

Cits ritu zaga, laupīja.

Mēs aši skatām, kas kam der:

Viens visuskaisto sievu tver,

Cits vēršu jūgus ņem tūlīt,

Cits zirgu barus steidzas dzīt.

Es mīlēju sev izmeklēt,

Ko retam var tik pieredzēt;

Kas citam ar bij iegūstams,

Tas manim bij tik nicināms.

Pēc dārgumiem tik meklēju,

Es asiem skatiem sekoju,

Uz visām kulēm200 uzmanīgs,

Ik pūrs man bija caurspīdīgs.

Es zelta kaudzes sakrājos

Un dārgakmeņus greznākos:

Tik smaragds vien man cienīgs šķiet

Pie tavām krūtīm vizmu liet.

Lai ausīs pērles spīguļo,

Ko jūras dzelmē izzvejo;

Jo rubīns krāsu pazaudē,

Pret vaigu sārti nobālē.

Un visudārgiem dārgumiem

Tev būt par kāju pamesliem;

Lai tiek pie tava troņa krauts,

Kas dažā sīvā kaujā pļauts.

Tik daudzas liku šurpu nest

Dzelzs kastes, vairāk mājās mest.

Ļauj tavā dienestā man stāt,

Es pilnas velves gribu krāt.

Tu tikko troņa krēslu tiec,

7

Priekš tevis visi ceļus liec;

Un vara, bagātība, prāts

No brīnumtēla valdzināts.

Tas bija mans līdz pat šobrīd,

Nu tavs, viss man iz rokām slīd.

To šķitu augstu, cienigu,

Nu to par nieku ieskatu.

Man gaisis īpašums ikviens.

Viss nopļauts, vītis pļavas siens.

Viens tavu acu jautrais skats -

Viss greznums atkal ir tas pats!

FAUSTS

Ņem aši projām mantu krājumu,

Bez paļas gan, bet ar bez uzslavas.

Viss viņai pieder, ko še glabā pils

Iekš sava klēpja; kaut ko piedāvāt

Ir lieki. Ej pie mantām mantas liec

Pēc jaukas kārtas! Cēlu ainu cel

No neredzētas greznības! Lai velves

Kā svaiga debess spīd! Lai paradīzes

Iz nedvašīgas dzīves augtin aug!

Lai raibās puķēs viņas soļu priekšā

Pie segas sega slīgst! Liii zeme liegi

Tās soli saņem! Viņas skats lai redz

*

Tik dievus nebaidošu vizumu!

LINCEJS

Vājš ir kunga vēlējums,

Kalpam vieglis darījums:

Mantu, dzivi pārvalda

Dailes augstā pārvara.

Kara spēks viss rāms un kluss,

Zobens neass makstī dus;

Kur šī greznā aina slīd,

Pate saule tikko spīd,

Kur šī parādība riet,

Viss tik tukšs un niecīgs šķiet.

(Aiziet.)

HELENA

(Uz Faustu.)

Es vēlos tevi runāt, bet nāc šurp

Pie maniem sāniem! Tukšā vieta še

Sauc savu kungu, sargā manējo.

Pirms ceļos, augstā sieva, ļauj man krist

Tev uzticību teikt; šo roku skūpstīt,

Kas mani augšā, tev pie sāniem ceļ!

Liec būt man līdzvaldonim tavā valstī

Bez gala robežas! Tu iegūsti

Sev pielūdzēju, kalpu, sargu vienā!

HELENA

Daudz brīnumus es redzu, dzirdu šeit;

Es vienos clīvos, daudz es jautātu.

Bet saki, kādēļ gan tā vīra runa

Tik savāda man šķita, tomēr laipna:

Tur viena skaņa otrai klātu sliedz,

Un, tikko vārds ir ausis aizsniedzis,

Nāk otris pirmām vārdam pieglausties.

FAUSTS

Ja tev jau mūsu tautas runa tik,

Ir mūsu dziesmas tevi jūsminās

Un ausis, prātu dziļi apmierinās.

Visdrošāk ir, mēs tūdaļ mēģinām;

To izvilinās, izsauks saruna.

HELENA

Teic, kā man ar tik jauki runāt mākt201 ?

FAUSTS

Tas vieglin viegli, tik no sirds būs nākt.

Un, ja mums krūtis ilgās kaist bez gala,

Mēs meklējam -

HELENA

Kas mūsu līksmu dala.

FAUSTS

Kas bijis un kas būs, gars neskata.

Tik tagadne -

HELENA

Ir musu laimība.

FAUSTS

Tā manta, turta202 , ķīla, īpašums;

Kas visu dod?

HELENA

Šīs rokas pasniegums.

KORIS

Kas nems ļaunā mūsu kundzei

Ja tā neliedz laipnību

Kungam šinī pilī?

Atzīstat, visas mēs esam

Gūstītas kā jau ne reti,

Kopšu aizņēma briesmu gals

Iliju, kopšu mēs klīdām

Labirintiskā maldībā.

Paradušas vīru mīlu,

Sievas vēlētājas nau,

Tikai pazinējas;

Līdzi līdz zeltmatu ganiem,

Varbūt ar melnsaru fauniem,

Kā vien gadība203 atgadās,

Ļaujam par viļņošo daili

Pilnu tiesību līdzīgi.

Tuvu, tuvāk viņi jau sēd,

Sānus sliedzot pie sāniem,

Pleci un ceļi satiekas;

Līgojot rokas tie skauj

Troņkrēslam pār,

Mīksto sēdekļu greznībai.

Majestāte sev atļaujas

Slepenu līksmju

Ļaužu priekšā šepat

Pāri pārdrošu atklātību.

HELENA

Tik tāļu un tik tuvu sajutos

Un labprāt saku: "Še! še atrodos!"

FAUSTS

Man dvašu aizņem, vārdi aizraujas;

Tas sapnis, laiks un telpa izzūdas.

HELENA

Tik jauna liekos, nodzīvojusies,

Tev svešam ieausta un glaudusies.

FAUSTS

Kam pārdomāt šo liktens lēmumu!

Jo būt ir pienākums, kaut brītiņu.

FORKIĀDA

i

(Sparīgi uznākot.)

Mīlas burtu burtotāji,

Saldu nieku gudrotāji,

laiski mūžam mīļotāji!

Laiks priekš tā nau izdevies.

Vētru neliekaties manām!

Nedzirdat tur taures skanam?

Posts jums tuvu tuvojies.

Menelājs, ar tautas trausmu204

Nākot, nes jums kara drausmu;

Niknai cīņai sataisies!

Tevi grābs ar rupju varu,

Saplēsts izlaidīsi garu,

Sievu līksme atriebsies.

Skuķes pakārs šķores galā,

Bet šai pretī altārmalā

Trītais cirvis zaigosies.

FAUSTS

Kāds pārdrošs traukums! Pretīgi tas uzmācas;

Ir briesmās netīk manim neprātīgais spars.

Pats jaukais vēstnieks, vēstot ļaunu, nejauks tiek;

Tu, nejaukākā, nevēstis tik mīli nest.

Tev šoreiz neizdosies, gaisu trīsini

Ar tukšu dvašu! Še nekādu šēmju205 nau,

Un arī šēmes lieki draudi izliktos.

(Signāli, sprādzieni no torņiem; taures un balksnes206 , kara mūzika;

vareni kara pulki paiet garām.)

Nē, tūdaļ rindās nostādīsies

Še vienots varoniskais bars:

Tas sievu mīlu izpelnīsies,

Kam viņas sargāt spēka spars.

(Uz kara vadoņiem, kas atdalās no pulkiem un pienāk klātu.)

Ar aizturētu iešutumu,

Kas droši dod jums uzvaru,

Jūs ziemeļnieku jaunaugumu,

Jūs austrumziedu varību!

Dzelzs bruņās iekalts iezibinās

Šis bars, kas valstis salauza,

Tas uznāk, zeme aizdrebinās,

Tas aiziet, pērkons dimdina.

Pie Pilas izkāpām mēs malā,

Jau vecais Nestors nomiris,

Un sīkās karaļvalstis salā

Tāds kara spēks drīz ārdījis.

Šos dzenat nost no vaļņa sklaida,

Lai Menelājs uz jūru iet!

Tur viņš lai laupa, siro, klaida;

Tas viņa prieks un liktens šķiet.

Par hercogiem jūs celti tiekat,

Tā pavēl Spartas valdniece;

Nu valsti tai pie kājām liekat,

To jūsu starpā dala še.

Tu, ģermān, Korintu pret baismam

Ar stipriem vaļņiem apsargā!

Un Ahaju ar simtām plaismām

Es dodu gotu gādībā.

Uz Elīdu lai franki traucas,

Lai sakšiem paliek Mesēna,

Par jūras kungu normans saucas,

Lai Argolīdu spēcina.

Ikviens kops savu māju āri,

Pret svešiem spēks un zibenis;

Bet Sparta valdīs visiem pāri,

Sen karalienes sēdeklis.

Tā redz: jūs visi mierā baudāt

Šīs zemes pilnu auglību;

Pie viņas kājām atrast jaudāt

Jūs tiesu, gaismu, taisnību.

(Viņš nokāpj lejā, virsaiši sastājas ap viņu apkārt, lai viņa pavēles un

rikojumus dzirdētu tuvāk.)

KORIS

Kas visdaiļāko vēlas gūt,

Krietnis aiz visiem citiem,

Gudri lai gādā ieročus sev!

Glaimojot gan viņš ieguva,

Kas virs zemes visaugstākais;

Bet viņš mierā to nevalda:

Glaimotāji to viltīgi viļ,

Laupītāji to pārdroši tver;

Atvairīt naidniekus viņam lai rūp!

Mūsu kungu teicu par to,

Cienu augstāk par visiem,

Dūšīgi, gudri biedrojies viņš:

Stiprie klausoši apkārt stāv,

Katru mājienu gaida.

Ticīgi pilda pavēli,

Gādādams katris labumu sev,

Līdzi valdnieku sargādams ar,

Abiem aug augstākās uzslavas gods.

Kas lai gan tagad to vairs

AUiem varenam kungam?

Viņam pieder tā, viņam lai tiek,

Divkārt mēs viņam vēlam to,

Viņš ira mūs līdzi ar viņu še glābis,

Vaļņi visapkārt un kara spēks.

FAUSTS

Nu novadi ir izdāvāti,

Stalts lēmums katram varonim,

Tie visi aizies mierināti!

Mēs pašā vidū paliksim.

Tie sargā tevi, puslīdz salu,

Kas viļņu apkārt apskauta,

Kas tu ar liegu kalnu galu

Pie Eiropas tik piesprausta.

Šī zeme visu zemju rota,

Lai tautām ir par svētību,

Nu manai karalienei dota;

Tā skatīja tās dzimšanu.

Pie Eirota iekš niedulāja

Tā čaulu lauza starojot,

Un māte, brāļi acis klāja,

No spožas vizmas apinilstot.

Šī zeme atzīst tevi vienu,

Tev pasniedz ziedu kuplumu;

Šai tēvu zemei dodi cienu

Par zemes lodi augstāku!

Ja kalnu milži savos virsos arī

Gan saltiem saules stariem vaļu dod,

Tad klintis zaļo, jūtot pavasari,

Un kaza kāri sīku zāli rod.

Jau avots rit un kopus gāžas strauti,

Un plaismas, lauki zaļi klājušies;

Uz simtiem pakalniem, kas daļās rauti,

Redz aitu barus plaši ganāmies.

Pa vienai staigā, lēni, apdomīgi

Tur govis, bezgalu pat nebaidās;

Bet patvērums ir visām vienlīdzīgi -

Tur klintis simtās alās saslienas.

Pāns visu sargā, dzīvesnimfas dzīvo

Tur krūmu segto aizu svaigumā,

Un ilgās aizsniegt gaisu, augsti brīvo,

Pie koka koks tur ceļas kuplumā.

Tās senas dzires207 ! Spēka ozolmilni

Tur plešas stūrgalvīgiem lokumiem;

Un kļava maiga, zari sulas pilni,

Kāpj skaidri gaisā, rota zaļumiem.

Un klusā pavēnitē mātes rieti208 ,

Kur jērs un kuslais bērniņš meklē zīst;

Netālu augļi, laukos kviešu dzieti,

Iz apdobotiem kokiem medus līst.

Še iedzimta ir labklājība,

Še seja, vaigi jautroti;

Ikvienam savā vietā nemirstība:

Tie pieticīgi, veseli.

Tā aug caur skaidru dienu ritējumu

Mazs bērns uz tēva spēcibu -

Mums brīnums; neizšķirt mums jautājumu,

Vai dievu cilts vai cilvēku?

Tā ganiem Apollons bij lidzā tēlā,

Kā skaistākie tam sacensās;

Kur daba valda lokā, skaidri cēlā,

Tur visas būtnes satveras.

(Viņai blakus sēdot.)

Tā manim izdevies, tā tevim ari;

Lai esam svabadi no pagātnes!

No augstā dieva dzimtu justies vari;

Tu viena esi pirmās pasaules.

Ne stiprā pili būsi tvērta!

Vēl mūžam svaigā jaunumā

Mums laimespilnai baudai vērta

Ir Arkādija Spartas tuvumā.

Tu laimes zemē vilināta,

Tev liktens līgu līksmi šķir!

Lai troņa vietā lapene ir klāta,

Lai laime arkādiska ir!

(Skats pilnīgi pārvēršas. Rindai no klinšu alām pieslienas slēgtas lape-

nes. Ēnota birze līdz pat visapkārtējai klinšu kraujai. Faustu un Helenu

neredz. Koris guļ, visapkārt izdalījies.)

FORĶIĀDA

Cik ilgu laiku skuķes dus jau, nezinu;

Vai viņas sapnī juta, ko es nomodā

Še savām acīm gaiši, skaidri redzēju?

Es modināšu. Jauni ļaudis brīnīsies,

Jūs, bārdaiņi, tur ari, kas jūs gaidāt jau,

Kā risināsies ieticētie brīnumi.

Nu augšā! augšā! Aši cirtas kārtojat!

Iz acīm miegu! Nemirkšķināt, klausaties!

KORIS

Runā tikai, stāsti, stāsti, kāds tur noticies ir brīnums!

Mēs vismiļāk uzklausāmies tam, kas gluži neticami;

Mums jau gari-garlaicīgi klintis vien še uzlūkot.

FORKIĀDA

Tikko acis izberzušas, jau jums garlaiks, meitenes?

Dzirdat vien! Še šinīs plaismās, šinīs alās, lapu vījās

Bija tvērums209 , paslēptuve idilliskam mīlas pārim,

Mūsu kungam, mūsu kundzei.

KORIS

Kā? še iekšā?

FORĶIĀDA

Šķir tin šķirti

) i

No šīs saules, mani vienu sauca tie, lai apkalpotu.

Augstā godā es tiem biju, tomēr, kā jau tādai klājas,

Es pēc cita izlūkojos, griezos šurpu, griezos turpu,

Saknes lasīju un sūnas, visu seku zinātāja;

Tā tie vieni palika.

KORIS

Tu jau stāsti, it kā iekšā plašas pasauls telpas būtu,

Meži, pļavas, strauti, upes; ko tu melsi pasakas!

FORĶIĀDA

Jā, tā ir, tik jums nau ziņas! Tās ir nepētītas dzelmes:

Zāļu zāles, galmu galmi, tos es radu staigājot.

Bet uz reizi skan kā smiekli, atbalss atsaucas caur

alām;

Paskatos, tur puisēns lēkā mātes klēpī tēvam pretī

Un no tēva bēg uz māti; glaimošanās, rotāšanās, -

Mīlestībā ķircinājās, priekā gavilē un klaigā,

Mainus mani reibina.

Kailin kails, bez spārniem ģēnijs, fauniskis, bet cēli

veidots,

Nolec viņš uz mīkstu zemi; zeme, pretī līgodamās,

Uzsviež viņu augsti gaisā; lecot otru, trešu lāgu,

Tas jau pašu velvi skar.

Māte bailēs viņam uzsauc: "Leci lēkdams, cik tev

tīkas -

Tikai lidot nemēģini! brīvi lidot tev nau lemts."

Tēvs teic mīļi brīdinādams: "Zemes klēpī slēpjas

atspars,

Kas uz augšu tevi cilda; skar ar pirkstiem tikai zemi

Un kā zemes dzimtais Antejs tūdaļ esi stiprināts."

Tā viņš lēkā pa tām klintīm, drīz uz vienas, drīz uz

otras,

Šurpu turpu it kā bumba, kas top apkārt svaidīta.

Piepeši tur dziļā aizā, kādā plaisā viņš ir zudis,

Viņš mums liekas bojā gājis. Māte raud, tēvs

apmierina;

Plecus raustot, stāvu baisi. Te viņš parādās uz reizi!

Vai tur mantas bija slēptas? Puķu svītrām košās

drēbēs

Viņš ir tērpies cienīgi.

Pušķi karājas no rokām, lentas plivinās ap krūtīm,

Rokās tura zelta līru, īsti it kā maziņš Fēbus,

Nāk viņš jautri klinšu malā; mēs tik stāvam

brīnīdamies.

Vecākie210 aiz liela prieka spiež viens otru sev pie

sirds.

Kā ap galvu viņam staro? Kas tas spīdums, grūti

pateikt,

Vai tā ira zelta rota, vai tā liesmo gara spēks?

Tā viņš rosās, tā viņš rotā, zēna veidā pareģodams

Visa daiļa valditāju, kuram mūža melodijas

Locekļos tā laistin laistās; tā jūs dzirdēsat gan viņu,

Tā jūs redzēsat ar viņu, apbrīnojot brīnumos.

KORIS

Brīnumu tu to sauc,

Krētiešu sieva?

Dzejnieku mācošais vārds

Nau tevim ausīs nācis?

Nedzirdēji Jonijas,

Nedz ar Hellādas teikas,

Sentēvu senās sakas211 ,

Dievu-, varonbagātību?

Viss, kas tik notiek vien

Šo baltu dienu,

Bēdīga atbalss tik ir

Raženām senām dienām.

Nau tavs nostāsts pielīdzināms

Tam, ko mīlīgi māži

Ticamāk vēl par tiesu

Dziedāja par Majas dēlu.

Viņu, sīku, bet stipru jau,

Tikko dzimušu bērnu,

Tīsta vistīrās drāniņās,

Sasprangā212 greznākos vīstokļos

Pļāpīgu auklētāju bars

Savās neprāta domās.

Tomēr, lūk, smalki, bet spēcīgi

Izvelk nebēdnis locekļus,

Vīksti lokanos aši,

Viltīgi purpursarkano,

Baisi spiedošo čaulu

Savā vietā tur pametot,

Līdzi gatavam tauriņam,

Kas iz kūņas kūņojies,

Spārniņus plātīdams, mudri skrien,

Droši caur saulaino ēteri

Brīvi, vaļīgi laižoties.

Tā ir viņš, visu naskākais,

Kas grib zagļiem un blēžiem,

Peļņas gūvējiem visiem līdz

Mūžam labdarīgs dēmons būt. -

To viņš izrāda aši vien

Visu veiklākām mākslām.

Jūras valdniekam tūdaļ zog

Trijzari, Aresam pašam ar

Gudri zobenu makstī,

Loku un bultas Fēbam vēl,

Lūznas Hēfestam paņem;

Pašam tēvam Ceisam viņš

Ņemtu zibeni, uguns baiss;

Erosu viņš cīnā veic,

* » *

Kāju pasperdams laužoties,

Laupa Ciprijai, kas to glauž,

Zelta jostu no krūtīm.

(Mīlīgas, skaidri melodiskas kokļu skaņas atskan iz alas. Visi uzklausās

un izliekas sirsnīgi sajūsmināti. No šejienes sākot, līdz nākošam starp-

brižam visu laiku pilniskanoša mūzika.)

FORKIĀDA

9

Klausat mīļu mīļās skaņas,

Aši nost tās pasakas!

Jūsu clievu nau te zvaņas,

Viņu trausmas bijušas!

Nu tās netīk vairs nevienam,

Mēs jau prasām augstāku:

Kas no sirds nāk, to mēs cienām,

Tas tik dara iespaidu.

(Viņa aiziet atpakaļ uz klintīm.)

KORIS

Ja pat tevi aizgrābušas

Glaimu skaņas, briesmīgā,

Jūtam mēs nu atspirgušas

Asras rietam ritumā.

Lai ar saules spožums dzistu,

Kad tik dvēslē diena aust,

Kad tik mūsu sirdi mistu,

Ko mums pasaule grib skaust.

Helena, Fausts, Eiforions augšā aprakstīta ietērpā.

EIFORIONS

Dzirdot bērnu gavilējam,

Prāts jums līdzi līksmojas;

Redzat mani lecam, dejām,

Sirds jums krūtīs iesilstas.

HELENA

Mīla, ļaudis laimodama,

Divas būtnes savieno,

Debess priekos jūsmodama,

Trejatnību izveido.

FAUSTS

Vēlējumi pildījušies:

Šeit es tavs, un mana tu;

Tā mēs stāvam vienojušies,

Kaut vienmēr tā paliktu!

KORIS

Daudzu gadu ilgu laimi

Iekš šī zēna spožuma

Redzu līstam pār šo saimi.

Ak, šī jaukā kopība!

EIFORIONS

Ak, ļaujat dejot

Un lēkt uz augšu!

Pa gaisu klejot

Es trauktin traukšu,

Tā mana kāre -

Jau mani skauj.

FAUSTS

Pamazām, lēnām!

Jel ne tik droši!

Ak, posts tev, zēnam,

Nāks pārsteidzoši.

Mans dēls, tu slīkdams

Mūs līdzi rauj.

EIFORIONS

Tās manim mokas

Še lipt pie tvirtas213 ;

Ak, ļaujat rokas,

Ak, ļaujat cirtas,

Ak, ļaujat drēbes!

Es patība.

HELENA

Vai neatmini,

Tu mūsu esi?

Mūs apbēdini

Un postu nesi;

Un, tikko gūta,

Jūk trijība!

KORIS

Es baidos, drīzi

Rīst kopība!

HELENA un FAUSTS

Mierini sparīgo

Pārmēra dabu,

Dziņu šo vārīgo!

Klausi mūs abu!

Rotā ar gausu

laukumos te!

EIFORIONS

Jums es tik klausu,

Savaldos še!

(Caur kori vīstoties un viņu uz deju aizvedot.)

Vieglāki lidinās

Līdzi šis liegdzimums.

Vai nu šīs meldijas,

Kustības patīk jums?

HELENA

Tā tu man patīri;

Skaistules vedini,

Dej rotaļas!

FAUSTS

Kaut jel viņš mitētos!

Lūkoties māžekļos

Netik nemaz.

(Eiforions un koris dejot un dziedot kustas vijošās rindās.)

KORIS

Ja tu mīlīgi cel

Baltskaistās rokas

Un mirdzu viļņus vel,

Kad cirtas lokās,

Ja kājas tik viegli tev tek,

Zemi tik skardamas sek,

Te un tur atkal spīd,

Pēc locekļa loceklis slīd, -

Mērķi tu panācis,

Mīļš'mīlulīt!

Sirdis tu ieguvis

Visas tūlīt.

(Starpbrīdis.)

EIFORIONS

Bars vieglkājainu

Stirniņu zālē,

Uz jaunu dainu

Bēgat man tālē!

Es esmu mednieks,

Jūs medījums.

KORIS

Ja tvert mūs gribi,

Ko skrej tik aši,

Kā zibēt zibi?

Jo skuķi paši

Grib apskaut tevi,

Daiļš radījums!

EIFORIONS

Pa mežiem, pļavām!

Pa kravu kravām!

Man īdzē garu,

Ko lēti gūt, -

Tik ņemt ar varu

Sirds prieku jūt.

HELENA un FAUSTS

Ak, viņš trako kā bez maņas!

Ko vairs cerēt mērenību?

Tur jau skan kā ragu skaņas,

Mežos, lejās dzirdu rību.

Kas par troksni! Savvaļību!

KORIS

(Pa vienai ātri ienākot.)

Mums viņš aši garām skrēja!

Nicinoši mūs vēl smēja.

Visa bara trakāko

Tur viņš nes kā medamo214 .

i

EIFORIONS

Uaunu meiteni ienesdams.)

Mazu skabardzīti215 gaudu

Sev uz pretvaļīgu216 baudu.

Īstais prieks tik krūtis skaut,

Ja tās manim negrib ļaut,

Skūpstit muti nedotu:

Spēku, vaļu parādu.

MEITENE

Netur' mani! Netrūkst gara,

Drosas, spēka ari man;

Mūsu vaļai ari vara,

Ne tik drīz to noveic gan.

Vai tu mani baidot šķieti?

*

Daudz tu rokām uzticies!

Turi vien tik mani cieti,

Gan tu, nelga, aizdegsies.

(Viņa pārvēršas par liesmu un paceļas217 gaisa.)

Seko manim liegā gaisā,

Seko manim sklaidā218 plaisā,

Mērķis tevim izgaisies!

EIFORIONS

(Beidzamās liesmas nokratīdams.)

Klinšu kraujumi kāpj,

Apkārt stāv dziru milns219 !

Šaurums še žņaudz un grābj!

Jauns es un spēka pilns.

Vēji, klau, šņāko tur,

Vilni, klau, šlāko šur;

Tāļu, tāļu tie skan,

Tuvu būt gribētos man.

(Viņš lec pa klintīm aizvien augstāk.)

HELENA, FAUSTS un KORIS

Kalnu galos gribi skraidīt?

Šausmas mums no kritiena.

EIFORIONS

Vienmēr augstāk vēlos klaidit,

Man vistālāk jāskata.

Lūk, kur es atrodos!

Pussalas augstumos;

Zeme še Pelopa,

Jūrzemei radota.

KORIS

Kalnmežos nemīli

Mierīgas klaidas,

Meklēsim steidzīgi

Vīnogu laidas;

Vīnogas pakalnos,

Vīģes tev māj.

Laukumus mīlīgos

Neatstāj!

EIFORIONS

Mieru tik mūžu dien?

Sapņojat, sapņojat vien!

Tagad skan sauciens: karš!

Uzvaru zvana varš.

KORIS

Kas, mieram valdot,

Pēc kara sauc,

Tas, cerību skaldot,

Sev laimi jauc.

EIFORIONS

Katru še dzimušu,

Briesmās uz briesmību,

Kam bezgala brivdrosa kaist,

Kas gatavs dzīvību laist,

Svētneapnīkstošo

Garu lai teic,

Lai katru čīkstošo

Uzvara sveic!

KORIS

Lūk, viņš augšā klinšu kraujā!

Tomēr mazs mums neliekas.

Bruņās, it kā iedams kaujā,

Varš un tērauds zaigojas!

EIFORIONS

Nau mums vaļņu, mūru sklaida,

Katris sevi apzinās;

Stipra pils, kas svešos baida,

Vīra krūtis bruņotās.

Gribat brīvot savas mājas,

Vieglās bruņās karojat!

Sievas līdzi kaujā stājas,

Top par vīriem bērni pat.

KORIS

Dzeja, svēt' ugunīs

Celies tu debesīs!

Skaistākā zvaigzne lai spīd,

Mūžam pār mums lai slīd!

Viņa mūs tomēr sniedz,

Skaņas mums neaizliedz,

Klausām tās ik brīd'.

EIFORIONS

Nē, ne kā bērns es esmu nācis,

Nāk jauneklis ar ieročiem;

Es garā līdzi cīņu sācis,

Līdz' brīviem, drošiem, spēcīgiem.

Turp iet!

Tur zied

Vēl slava vīriem varoņiem.

HELENA un FAUSTS

Tikko dzīvē ieaicināts, -

Pirmā diena atausa, -

Reibu kāpēs iejūsmināts

Cīties sāpju laukuma.

Mēs nekam

Tev nederam?

Sapnis jaukā kopība?

EIFORIONS

Vai dzirdat dūcam jūras selgā

Caur leju lejām atbalsis?

Tur cinās sausā drīz un velgā

Pret pulku pulks kā izmisis.

Un nāvē nīkt,

Zemē būs slīkt:

Tāds reiz visu liktenis.

HELENA, FAUSTS un KORIS

Kādas šausmas būs mums matīt!

Vai tev nāve nolemta?

EIFORIONS

Vai iz tālienes man skatīt?

Nē! Man bēdās dalība.

PRIEKŠĒJIE

Pārdrošo briesmas tver!

Nāvīgs dairs220 .

EIFORIONS

Tomēr gars spārnus ver,

Neciešu vairs!

Citādi nevaru!

Ļaujat man iet!

(Viņš metas gaisos; drēbes viņu nes acumirkli, viņa galva staro, gaismas

svītra viņam seko.)

KORIS

īkaru! Ikaru!

Bēdas mums riet!

(Daiļš jauneklis nokrīt pie vecāko kājām, mironī domā ieraugām pazīs-

tamu tēlu; bet miesiskais tūdaļ pazūd, aureola ka komets paceļas uz

debesim, drēbes, mētelis un lira paliek guļam.)

HELENA un FAUSTS

Tūdaļ ar līksmībā

Mokas sāk tirdināt.

EIFORIONS

(Balss iz dziļumiem.)

Vienu nakts valstībā

Neatstāj mani, māt!

(Starpbrīdis.)

KORIS

(Sēru dziedājums.)

Mūžam nejūt' sevi vienu,

Jo mēs šķietam tevi zinot.

Ja tu atstāj gaismas dienu,

Sirdis nebeigs, tevi minot.

Vai še gaužām sērām vieta?

Tevi dziedam skauzdamas:

Skaidrās, sērās dienās rieta

Dziesmas tevim varenas.

Augstas varas ģintā dzimi,

Laimes liktens tev bij lemts,

Agri pats sev zudi, grimi,

Jauno dienu zieds tev ņemts;

Skadras acis ļaudis skatīt,

Katrai dziņai līdzjūta,

Augsto sievu mīlu matīt

Dziesma tevim vienīga.

Bet tu skrēji neturami

Brīvi tikla nevaļā,

Rāvi saites nevaldāmi

Tiklībā un likumā:

Augstus kāpus domās kāpi,

Drošai devi dzinekli,

Greznāko tu iegūt slāpi,

Tikai aizsniegt nespēji.

Kas to aizsniedz? Prasām drūmi,

Liktens mūžam klusu cieš,

Nāves dienā skumji, kļūmi

Asnīs tautu zemē spiež.

Lai jūs jaunas dziesmas remdē,

Nestāvat vairs salauztas!

Zeme atkal jaunas dzemdē,

Mūžam jaunas radibas.

(Pilnīgs starpbrīdis. Mūzika beidzas.)

HELENA

(Uz Faustu.)

Vecs vārds pie manis diemžēl ari piepildās:

Ka laime, skaistums nebiedrojas nešķirot.

Man mīlestības, dzīves saite sarauta;

Es, gaužot abu, sāpēs saku ardievas

Un metos atkal, Persefone, rokās tev,

Ak, uzņem mani, uzņem zēnu žēlīgi!

(Viņa apskauj Faustu; miesiskais izgaist, drēbes un plīvurs paliek viņa

rokās.)

FORĶIĀDA

(Uz Faustu.)

Tur' cieti, kas tev pāri palika!

Šīs drēbes nelaid vaļā! Lūk, tur jau

Aiz malām dēmoni tās rauj un cenšas

Uz pekli viņas aiznest. Turi ciet!

Tās nau vairs dieve, ko tu zaudēji,

Bet tomēr dievišķas. Ņem augsto mantu

Kā dāvanu un gaisos pacelies!

Tās tevi visam zemam pāri nes

Pa ēteri, cik ilgi izturi.

Mēs tāli, tāļi atkal redzamies.

(Helenas drēbes izplūst pa debešiem, klājas ap Faustu, ceļ viņu gaisā un

aizklīst ar viņu garām.)

FORKIĀDA

»

(Paņem no zemes Eiforiona drēbes, mēteli un liru, iet priekšskatuvē,

paceļ gaisā Eiforiona mantas un saka.)

Es laimīga šo atradusi!

Gan pate liesma izdzisusi,

Bet ko lai tādēļ noskumtu!

Še paliek diezgan poētus ko svaidīt,

Celt amatbrāļu skaudību;

Ja nespēju ar talentus jums raidīt,

Vismaz es drēbes aizdodu.

(Viņa nosēstas priekšskatuvē pie kāda staba.)

PANTALĪDA

Nu ātri, meitas! Brīvas mēs no pesteļiem,

No tesāliskās burves spaidekļa,

No mulsinošu skaņu raiba raibuma,

Kas malda ausis, apņem prātus jucinot.

Uz Hadi steigsim! Mūsu karaliene jau

Turp gāja cēlu gaitu. Viņas soļiem līdz

Lai staigā tieši uzticīgu meitu pulks!

Mēs viņu rodam tur pie Neizpētāmās221 .

KORIS

Karalienes, tās jau laipni uzņemtas tiek;

Arī Hadī viņas ir priekšgalā,

Lepni sevim līdzīgus sveic,

Ar Persefoni draudzību slēdz;

Jā, bet mēs kur nomalītēs,

Dziļajās asfodelpļavās,

Apkārt garas ulmes222 ,

Neauglīgu vitolkoku bogs,

Kā lai kavējam laiku sev?

Sikspārņiem līdzi čiepstēt

Un apnicīgi, spokaini čukstēt.

KORA VEDĒJA

Kas neizpelna vārdu sev, nedz cēlu gribu,

Tas pieder elementiem. Eita jūs tik vien!

Es karsti vēlos karalienei klātu būt;

Ne vien tik nopelns, tikums ar dod patibu.

(Aiziet.)

VISAS

Mēs dienas gaismai atdotas atpakaļ,

Gan ne patības vairs,

To jūtam, to zinām mēs;

Tomēr mēs mūžam neejam Hadī.

Mūžīgais dzīvības riets

Sauc pēc mums, gariem,

Mēs pie viņa sliedzamies klātu.

VIENA KORA DAĻA

Mēs še tūkstots zaru zaros, čukstu trīsās, žūžu šūpās

Viļam, rotaļājot klusi, augšup saknēs dzīves sulas

Sīkos zaros; drīz ar lapām, drīz ar ziediem pārpilnībā

Pušķojam sev plīvu matus brivā gaisā rasmībai.

Bārstās augļi, tūdaļ lasās dzīves līksmi ļaudis, lopi,

Lai tos ķertu, spirdzinātos, aši tekot, drūzmējoties,

Un kā pirmo dievu priekšā visi lokās apkārt mums.

CITA DALA

Mēs pie gludo klinšu sienu tāļi zaigojošās vizmas

Piesliedzamies glaimojoties, viļņojoties maigos viļņos;

Klausāmies uz katru skaņu, putnu dziesmām, svilpju

sīci

Vai uz Pāna drausmu balsi, tūdaļ raidām atbildi.

V

Žūžo, žūžojam mēs pretī, dūc, un pretī mūsu pērkons

Norūc rībot tricinoši divkārt, trejkārt, desmitkārt.

TREŠĀ DALA

»

Māsas, mošākas no prāta, mēs ar strautiem līdzi

tekam;

Vilina mūs viņā tālē appušķotie pakalnīši;

Aizvien lejāk, aizvien dziļāk ritam meandriskā vijā,

Slakām pļavas, slakām maurus, mājas dārzā lokāmies.

Cipreses tur ceļu zīmē, smuidriem zariem pāri

laukiem,

Pāri krastiem, viļņu vizmai dzidrā gaisā ceļoties.

CETURTĀ DALA

Viļņojat jūs, kur jums tīkas, mēs še mītam, mēs še

šalcam

Apkārt apstādītam kalnam, kur pie maikstēm zaļo

vīns;

Tur vai cauru augu dienu vīnakopja kaislas rūpes

Liek mums skatīt uzcītības šaubu pilno vedību223 .

Drīz ar kāpsli, drīz ar lāpstu, zemi metot, griežot,

sienot,

Lūgtin lūdz viņš visus dievus, saules dievu vistīmi224 .

Bakham, luteklim, maz rūpes par šo uzticamo kalpu,

Slaistās lapenēs un alās, faunu starpā tērzējot.

Viss, kas vien tik viņam vajdzīgs pusreibuma

sapņojumos,

Viņam mūžam ādas maisos, krūzēs, kannās, trauku

traukos,

Gan pa labai, gan pa kreisai vēsās alās uzglabāts.

Ja nu beigās visi dievi, bet visvairāk saules dievs

Vēdot, veldzot, sildot, kvēlot ogu traukus pildījis,

Tad uz reizi dzīve rodas tur, kur kopējs klusi raka,

Šalciens ceļas lapu lapās, apkārt vīna kokiem čaukst.

Grozi čīkst, un spaiņi klaudzē, nestāvās tik īd un dīc,

Visi tek uz lielo baļļu, tur, kur spaidītāji dej.

Tur tiek velgo, skaidri dzimto ogu svēta pārpilnība

Kājām mīta, putās šļācot, maisos riebi žņaudzīta.

Nu skan ausīs cimbolskaņas, vara trauku dārdēšana;

Dionisus vaļā klājis mistērijas slēpumu,

Iznāk tur ar kazkājiešiem, līgojošām kazkājietēm,

Starpā klaigā pilnā kaklā garausainis Silēnam.

Nau ko taupīt! Šķelti nagi mīda zemē katru tiklu;

Visi prāti virpā griežas, trosmā ausis dimd un dun.

Kausa snaigstās piedzēruši, pilnas galvas, pilni kuņģi,

Viens un otris ir vēl rūpīgs, bet tik vien vēl troksni

vairo;

Lai tur jauno vīnu lietu, vecos traukus tukšot steidz!

(Priekškars krīt. Forķiāda priekšskatuvē paceļas milzīga, nokāpj no

koturniem225 un parādās kā Mefistofels.)

CETURTAIS CĒLIENS

Augsti kalni,

spēji, roboti klinšu gali. Debess iet garām, sliedzas klāt, nolaižas uz klints

laukumu. Debess dalās.

FAUSTS

(Iznāk iz debess.)

Visdziļo vientulību lejā lūkojot,

Šo klinšu malā apdomīgi nolaižos;

Lai staigā debess, mana maigā nestāvā,

Kas dzidrās dienās mani gaisos veda šurp,

Tā neizklīstot, lēni manis atraisās.

Pret rītiem virzās debess, kupli veļoties,

Un acis seko, saistītas no brīnumiem.

Tā dalās, vēršas, viļņo mainoties,

Sāk pieņemt veidu. Acis mani nemāna!

Tur grezni guļas saules spožos spilvenos,

Gan milzīgs skatāms, dievulīdzīgs sievas tēls,

Kā Jūnonu es redzu, Lēdu, Helenu.

Cik augstincēli, mīļi tas priekš acīm slīd!

Ak, tēls jau izplūst! Plats, bez veida, kraunās krauts,

Guļ rīta pusē tāļu ledus kalnu skats,

Un atspīd vizni lielu dienu nozīmi.

Bet manim apkārt sārtinskaidra migla klīst

Ap krūtīm, pieri, līksmi vēsa, glaimīga.

Nu liegi, lēni kāpj tā augstāk, augstāki

Un kopā sliedzas. Skaista aina mani viļ

Kā zudusi sendienu manta augstākā?

Man dziļi sirdī pirmais avots riet;

To vieglā gaitā rāda manim Aurora,

Tik spēji justo skatu, tikko saprasto,

Kas, tverts un glabāts, zelta krājas pārvizo.

Kā dvēsles skaistums izdaiļojas maigais veids,

Viņš nerist gaisā, augsti dzīdrē paceļas

Un ved sev lidzi labāko iz manas sirds.

(Septiņjūdžu zābaks atklaudz; viņam seko otrs. Mcfistofcls

nokāpj. Zābaki soļo steidzīgi tāļāk.)

MEFISTOFELS

Nu reiz tu krietni tālāk ticis!

Bet kas tev prātā ienācis,

Ka sevi šurpu atnest licis,

Kur mūžīgs klinšu šausmeklis?

Es tās gan pazīstu, tik citā malā,

Tās īsti bija pekles pašā galā.

FAUSTS

Tev nerru tenku mūžam tiek ko stāstīt,

Nu sāksi atkal man tās priekšā klāstāt.

MEFISTOFELS

(Nopietni.)

Kad dievs tas Kungs man zināms cēlonis -

Iz gaisa nogāza mūs dziļās dzelmēs,

Kur centrāliski kvēlo ugunis,

Deg mūža liesmas baltās zvīļu svelmēs,

Mēs atradāmies pārāk spējā gaismā,

Kā spiestin spiesti šaurā sloga plaismā.

Tad visi velni sāka kāsēt, spļaudīt,

No augšun apakšgala pūst un šķaudīt;

No sēra smakas, skābes pekle tūka.

Viss gāzes pilns! Bez mēra! Telpu trūka,

Un zemes miza, kaut ar bieza, plaisā,

Un cauri čaulai gāzes izsprāgst gaisā.

Tā klintis savu vietu pārmainīja;

Tas tagad augšā, kas reiz lejā bija.

Uz to tie īstās mācības ar cēla

Un zemējo uz augšējo tā vēla.

Mēs karstai vergu plaismai izbēgām

Un gaisā brīvi valdīt pasācām.

Klajš noslēpums, bet labi paglabāts

Un vēlu tik būs tautām sludināts.

FAUSTS

Man klintis cēli klusu cieš par to;

Es neprasu, no kurienes? par ko?

Kad daba pate pamatu sev lika,

Tā zemi apaļoja, kā tai tika,

Par virsiem un par aizām priecājās

Un klintis, kalnus krāva krautavās,

Tad pakalnus tā liegi izlocīja

Un maigā gaitā lejup noraidīja.

Tur aug un zaļo, un, lai jautra būtu,

Tai nevajga, ka zeme sprāgstot grūtu.

MEFISTOFELS

Tu runā tā! Tev šķiet tas prātīgi!

Bet, kas bij klāt, tas zina citādi.

Es biju tur, kad, virdama bez gala,

Tur pekle plūda, liesmas izgāza,

Kad Molohs klintis klāt pie klintīm kala

Un kalnu drupas tāļu svaidīja.

Vēl zeme līkst zem svešu krauju slēga;

Kas izskaidros šo svaiduspēcību?

To nespēj apķert filozofu jēga;

Guļ klints, tai jāļauj gulēt, kur tā strēga;

Mēs izprātojamies uz negalu.

Tik mīļie zemie ļautiņi to prot

Un neļauj, ka to domas samulsina;

Šo gudrību tie sen jau zina:

Tas brīnums, velnam vajga godu dot.

Mans ceļnieks iet ar ticībskruķīti

Uz velna tiltu, velna akmeni.

FAUSTS

Ir pievilcīgi noklausīties,

Kā velni mēdz par dabu izsacīties.

MEFISTOFELS

Ko daba? Maza bēda man!

Bet velns tur bija klāt, tas tiesa gan!

Mēs esam tie, kas lielus darbus dara,

Lūk, zīmes! Tikai dumpis, neprāts, vara!

Vai mūsu zemē, teikšu saprotami,

Ar radi ko, kas tevim patīkami?

Tu skatīji caur tāles bezgalību

Šīs saules valstis, viņu varenību.

Bet diezgan tev nekad jau nebija,

Tev laikam neiedegās iegriba?

FAUSTS

Un tomēr! Liels kas manim ietikās,

Nu mini!

MEFISTOFELS

Tas vis grūti nenākas.

Es izmeklētu galvaspilsētu

Ar vistīm pilsoņmaizesrūpību;

Līkšauras ielas, smailas šķores,

Šaurs tirgus, kāļi, sīpolšņores;

Tur skārņi, apkārt mušas griežas,

Uz trekno gaļu kāri sviežas;

Tur katru brīdi rodama

Ir darbība, ir smirdība.

Tad plaši blākšņi, platas ielas,

Kas lepni lepojas un lielas;

Un beigās, vārtu neslodzētas,

Nāk bezgalīgas priekšpilsētas,

Man prieks tur skatīt, kā tie rīb un braukā,

Kā kust un steidz, un trokšņo, saukā,

Kā šurpu turpu mūžudien

Kā pūzni skudras klīstot skrien.

Un, kur es brauktu, kur es jātu,

Ap sevi visu pulcinātu,

No visiem godināts arvien.

FAUSTS

Tas mani maz ko apmierina!

Gan prieks, ka ļaudis vairojas,

Ka omulīgi barojas,

Pat mācās ko un attīstās -

Bet dumpeniekus tik sev uzaudzina.

MEFISTOFELS

Tad es sev celtu lepni lieliski

Vislīksmā vietā līksmu mājokli,

Un apkārt meži, kalni, pļavas, lauks

Kā izkopts dārzs, tik grezni jauks.

Priekš zaļām sienām samta mauri,

Pēc raksta krūmi, taisni ceļi cauri,

No klintīm klintis kaskādas un rāvas,

Un daždažādas ūdensstrāvas

Tur majestātiski uz augšu šļāc,

Gar malām sīki spridz un šņāc.

Tad skaistām sievām tiktu saceltas

Mīļomulīgas mazas mājiņas;

Tur laiku vadītu es bezgalīgi,

Tik mīļi kopuvientulīgi.

Un ievēro, es saku sievietes,

Jo daudzskaitlī tik protu skaistules.

FAUSTS

A, Sardanapal! Vāji, moderni!

MEFISTOFELS

Vai atminēšu, ko tu cerēji?

Tas bij gan droši, lieliski.

Tu mēnesim tik tuvu esi cēlies,

Nu laikam turpu aiztikt vēlies?

Nebūt! šai zemes platībā

Vēl telpas rādīt darba varu.

Lai top, ko skata brīnumā;

Es jūtu drošai rosai sparu.

MEFISTOFELS

Tad gribi slavu nopelnīt?

Tu nāc no varonēm, var nomanīt.

FAUSTS

Man valdība un turta kairē garu!

Tik darbs ir viss, nekas nau slava.

MEFISTOFELS

Bet vai tad dzejnieku vairs nava,

Kas pēcniekiem šo slavu pasludina,

Caur muļķību uz citām sajūsmina?!

FAUSTS

To visu jēgt tu nespējīgs.

Kā zināt tev, ko cilvēks prasa?

Tu riebu būtne, rūgta, asa.

Kā zināsi, kas mums ir vajadzīgs?

MEFISTOFELS

Tad lai pēc tavas gribas notiekas!

Teic manim savas iedomas.

FAUSTS

Mans skats bij vērsts uz tālo jūras selgu:

Tā tūka augšup, vaļņos paceļoties,

Tad atkal slāpa, kratīdama velgu226 ,

Pret lēznā krasta malām saviļņoties.

Tas rieba man, kā pārgalvību nīst

Brīvs gars, kas ciena visas tiesības;

Tā uzbudina, kaisli asins līst,

Un saceļ jūtas nepatīkamas.

Man šķita gadība, skats skadrojās:

Bet vilnis cēlās un tad atkritās,

Un meta227 lepni sniegto robežu;

Nāk stunda, atkārto šo rotaļu.

MEFISTOFELS

(Uz skatītājiem.)

Tur manim jauns nekas nau iztirzināms,

Tas man jau simtutūkstots gadu zināms.

FAUSTS

(Kaislīgi turpinādams.)

Tā plūst no tūkstots malām, viļņus veļot,

Bez augļu pate, neauglību ceļot;

Nu tūkst un aug, un brāž ar paisumu

Pār tuksneškrasta riebu laukumu.

Tur viļņu viļņi valda spēka jūsmā,

Tad krīt, nekas nau darīts visā plūsmā.

Līdz izmisumam tas man baismas dara.

Bez valda elementu velta vara!

Tur drīst mans gars pats sevim pāri augt;

Še karot, uzvarēt var mani džaugt228 ! -

Un tas ir iespējams! Jo gāzdamās

Tā katrai klintij garām aizlokās;

Lai diez cik traki viņa šaltis šķaida,

Sīks augstums viņu lepni lejup raida,

Sīks dziļums vareni to pievelk klāt.

Un gars man nodomus steidz darināt:

Gaun229 sevim raženjauko baudījumu

No krasta vairīt jūras trakojumu,

Šīs plašās velgas loku sašaurināt

Un viņu sevī spiestin atvirzināt!

Pa solim soli esmu izpētījis.

To vēlos, zinies, kā to izpildījis!

(Bungu rībiens un kara mūzika skatītājiem aiz muguras, iz tālienes, no

labās puses nākot.)

MEFISTOFELS

Tas viegli darīts! Klau, vai bungas dzirdi?

FAUSTS

Jau atkal karš, tas gudram ignē sirdi.

MEFISTOFELS

Vai karš vai miers, kas gudris, visur māk

Tā manīties, ka tas tam labā nāk.

Tas īsto brīdi ievēro aizvien.

Še gadījums, nu, Faustu, grāb tik vien!

FAUSTS

Ko šādām mīklām mani garlaiko?

Teic visu īsi, aši! Izskaidro!

MEFISTOFELS

Es savos ceļos esmu dzirdējis,

Ka ķeizars lielās bēdās iestidzis.

Tu pazīsti. Kad mēs to jautrinājām,

Tam viltus bagātību pagādājām,

Tam visa pasaule bij pērkama.

Vēl jaunam viņam tronis piekrita,

Un viņam nāca nepareiza doma,

Ka itin labi kopā derētu

Un būtu vēlējama jauka loma,

Ka reizē valdītu un baudītu.

FAUSTS

Tie maldi! Kas grib pavēlētājs būt,

Tam pavēlēs ir laime jāsajūt.

No augstas vaļas krūts tam pārpildīta,

Bet, ko viņš grib, viņš dziļi apslēpis;

Ko uzticamākiem viņš čukstējis,

Tas darīts, pasaule ir pārbrīnīta.

Tā viņš būs mūžam augstākais pēc gara

Un cēlākais, jo bauda zemu dara.

MEFISTOFELS

Nē, tāds viņš nau! Labs bauditājs viņš bija!

Un valsti tikmēr grāba anarķija,

Kur visi viens pret otru cinijās

Un brāļi padzinās un nokāvās,

Pret pilim pilis karoja,

Pret muižniecību cunftenieki,

Un bīskaps draudzi spaidīja.

Tik saskatijās un jau ienaidnieki.

Ne baznīcas no slepkavības glāba,

Pie vārtiem laupītāji ļaudis grāba.

Un visi pieņēmās tad drošībā;

Bij katram jāvairās. Tas gāja tā. -

FAUSTS

Tā gāja streipus, krita, atkal cēlās,

Tad sagāzās, viss rupjā kravā vēlās.

MEFISTOFELS

Neviens to visu paļāt nevarēja:

Ikkatris gribēja kas būt un spēja;

Vissīkākais par pilnu skaitījās.

Bet beigās "labākiem" tas apnikās.

Tad cēlās "krietnie", spēkā uzstājot,

Un teica: "Kungs ir, kas spēj mieru dot.

To ķeizars nespēj, negrib! Iecelsim

Sev jaunu, kas var valsti iespirdzināt,

Dot drošību ik pilsonim,

Šo veco sauli atjaunināt

Un taisnību ar mieru saderināt."

FAUSTS

Pēc mācītāja skan.

MEFISTOFELS

Jā, mācītāji

Ir resnvēderu labi sargātāji,

Tiem vairāk nekā citiem rūpēja.

Tad cēlās dumpis, dumpi svētīja;

Un mūsu ķeizars, ko mēs ielīksmojām,

Nu še, varbūt uz beigu kauju vēl.

FAUSTS

Viņš atklāts, labsirdīgs; man viņa žēl.

MEFISTOFELS

Kas dzīvo, var vēl cerēt; palūkojam!

Nāc, palīdzam tam izglābties!

Reiz glābts priekš tūkstots reizēm skaitīsies.

Kas zin, kā kauliņi vēl krīt?

' j

Ja laime tam, būs vasaļi tūlīt.

(Viņi kāpj pār vidus kalniem pāri un aplūko kara spēka stāvokli lejā. Bungu

un kara mūzikas skaņas dzirdamas no lejas.)

MEFISTOFELS

Es redzu, stāvoklis tiem ieņemts teicams;

Mēs nākam klāt, gan ienaidnieks būs veicams.

FAUSTS

Nu, ko tur citu redzēšu

Kā viltu, burvju māžus, krāpšanu?

MEFISTOFELS

Tik gudrību, lai kaujās uzvarētu!

Tu, sevi lielā prātā stiprinot,

Jau savu mērķi vari nokārtot.

Ja ķeizaru mēs tronī uzturētu,

Tu ceļos nomestos un saņemtu

Par lēni bezgalīgo jūrmalu.

FAUSTS

Tu dažu ko jau izvedi,

Nu, tad ar kaujā uzvari!

MEFISTOFELS

Nē, tev tas jādara! Tu uzvarētājs!

Tu šoreiz būsi kara komandētājs.

FAUSTS

Nu, tā man būtu īstā slava,

Tur pavēlēt, kur man ne jēgas nava!

MEFISTOFELS

Ļauj vien, lai ģenerālštābs strādā,

Būs sveikā feldmaršals, par viņu gādā!

Sen kara stomi230 nomanīju,

Pats tūdaļ kara domi sastādīju

Iz kalnu vīru pirmspēka;

Tam labi, kas to sagava231 !

FAUSTS

Kas ieročos tur atnācis?

Vai kalnu tautu esi sacēlis?

MEFISTOFELS

To ne, bet līdz ar Pētri Skvenci

No visiem plenčiem kvintesenci.

(Uznāk trīs Varenie.)

MEFISTOFELS

Lūk, mani puiši jau ir klātu!

Tu redzi, nevienādā vecumā

Un nevienādi bruņās, apģērbā;

Tie pilnam apmierinās tavu prātu.

(Uz skatītājiem.)

Ikkatris bērns jau tagad labprāt redz,

Ka krāgs un bruņas krūtis sedz;

Un, alegoriski kā tie še rādās,

Tie sev jo vairāk piekrišanas gādās.

KAUSLIS

(Jauns, viegli apbruņojies, raibi ģērbies.)

Kad kāds man acis paskatās,

Es tam ar dūri tūdaļ ģīmī krauju,

Un gļēvuli, kas projām aizmanās,

Es atpakaļ aiz matu galiem rauju.

NEMIDRĪZS

(Vīrišķs, labi apbruņojies, bagāti ģērbies.)

Tā tukši kauties, tie tik nieki,

Ar to sev dienu tērē lieki;

Tik ņemi vien, cik paspēdams,

Viss cits ir vēlāk panākams!

TURICIETS

(Gados, stipri apbruņojies, bez mēteļa.)

Ar to jau ar daudz panākts nava!

Jo manta izklīst, kā to gava;

Tā aiztek dzīves ritumā.

Gan ņemt ir labi, labāk turēt cieti;

Tur paļauj sirmgalvim. Tas derēs lieti,

Neviens tev neatņems nekā.

(Viņi visi kopā nokāpj lejā.)

Priekškalnos

Bungu skaņas un kara mūzika no lejas. Ķeizara telts tiek uzcelta.

Ķeizars. Virsģenerāls. Pavadoņi.

VIRSĢENERĀLS

Šo nodomu, šķiet, labi pārdomājām,

Ka šinī izdevīgā ielejā

It visu kara spēku pulcinājām;

Es cieti ceru, tas nāks laimībā.

ĶEIZARS

»

I^i iet, kā iet, drīz izšķiršanās;

Man riebj pusbēgšana šī atkāpšanās.

VIRSĢENERĀLS

Vērs skatu, kungs, uz mūsu labo sānu!

Lūk, tādu karadomas vēlas plānu:

Ne sklaidi232 , bet ne pārāk ejami,

Mums kalni labi, viņiem bīstami;

Mēs paslēpti uz viļņu laukuma,

Mūs pārsteigt jātniekiem nau iespēja.

ĶEIZARS

f

Man atliek tikai uzlielīt;

Še roka, krūts var sevi izbaudīt.

VIRSĢENERĀLS

Lūk, vidus pļavā, tur, kur lēznums klājies,

Jau falanks gatavs, kā uz kauju stājies.

Tur šķēpi gaisā ņirbot staro,

Kur saule viz, kur rīta migla garo.

Cik tumši plašais kvadrāts kustas, ceļas, slīkst!

Tur tūkstoš krūtis lielu darbu tvīkst.

Pie tā tu nojaudāsi pulka varu;

Tas naidnieku, es ticu, trieks ar sparu.

ĶEIZARS

Jauks skats! To pirmo reizi lūkoju.

Šāds pulks var skaitīties par divkāršu.

VIRSĢENERĀLS

Par mūsu kreiso ko lai daudz tev saku:

Tur klintis apsēstas no varoņiem,

Un sklaida, kura zib no ieročiem,

Tur sargā šaurās aizas drošo taku.

Es paredzu, še viņu vara šķidīs,

Tie aši asiņainā kaujā klīdis.

ĶEIZARS

Tur viņi nāk, tie viltus radenieki,

Kas saucās mīļi brāļi, Istenieki,

Vistālāk, tālāk pārgalvībā gāja,

Līdz troņa spēku, godu mazināja,

Tad ķildodamies valsti izpostīja

Un nu pret mani dumpi sakūdīja!

Jo tauta sevi šaubās locīt ļauj,

Tad līdzi plūst, kurp straume viņu rauj.

VIRSĢENERĀLS

Tur ticams vīrs, kas spiegot izgājis,

Steidz aši šurp; kaut laimi vēstījis!

PIRMAIS IZLŪKS

Laimigi mēs šurpu nācām,

Drošums ved mūs, gudrība.

Šur un tur mēs ziņas vācām,

Maz tik nesam tīkama.

Daudzi zvēr tev padevību,

Uzticami ir šur tur;

Tomēr liegums, bezdarbība,

Iekšējs rūgums dumpi kur.

ĶEIZARS

f

Tik pašam glābties patmīlīgam ziņā,

Ne pienākums, ne gods tam vairs ir miņā.

Bet to jums krietni apdomāt gan der:

Deg kaimiņos, ir jūs tad uguns ķer.

VIRSĢENERĀLS

Tur otris nāk, tik lēni laižas lejā,

Tam miesas trīs un nogurums ir sejā.

OTRAIS IZLŪKS

Pirms mēs bijām jautri, droši:

Viss tur mistrām mistrojās;

Te uz reizi, pārsteidzoši

Jauns kāds ķeizars izcēlās.

Un pēc priekšrakstītas gaitas

Pāri laukiem aumaļām

Pūlis pakaļ skrej kā aitas

Viņam viltus karogam.

ĶEIZARS

Tāds pretķeizars man ari labu nes:

Nu sajūtu, ka īstais ķeizars es.

Kā zaldāts tikai bruņas aplieku,

Lai augstam mērķim viņas kalpotu.

Pie svētkiem, kaut tie diezcik spīdēja,

Viss bija: šēmju man tik iztrūka.

Lūk, karuseļu233 manim ieteicāt,

Sirds dzinās turnīru reiz mēģināt;

Ja jūs man' neatrunājuši karot,

Es varētu jau varoņdarbos starot.

Es krūtīs jutu patstāvību briesmās,

Kad toreiz mitu uguns valstī liesmās;

Man versma virsū mācās šausmīgi;

Gan māži vien, bet māži lieliski.

Par slavu, uzvaru es sapņojis;

Nu panākšu, ko ziegus palaidis.

(Heroldi tiek izsūtīti izaicināt pretķeizaru uz divkauju.)

(Fausts bruņās, ar bruņu cepuri. Trīs Varenie, bruņojušies un

ģērbušies kā augšā.)

FAUSTS

Mēs nākam un sev vietu varam cerēt;

Kaut briesmu nau, var uzmanība derēt.

Tu zini, kalnieši rok dziļumus,

Tie mācās dabas, klinšu slēpumus.

Un gari, sen jau blāksni atstājuši,

Sev kalnos māju vietu ieņēmuši.

Tie klusi darbojas tur loku alās,

Kur sprigu gāzes, metāls malu malās,

Tiem prieks tik pētīt, šķirt un savienot

Un viena dziņa jaunu izgudrot

Tie, liegi mājot, gara spēku vada

Un caurspīdošas gaisa ainas rada.

Tie kristāli, tā mūža noslēpumā

Redz ļaužu likteni kā alspulgumā.

ĶEIZARS

Es gan to dzirdēju un ticu ar;

Bet, krietnais vīrs, ko tas še derēt var?

FAUSTS

Tev Norčjas nekromants iz Sabīnijas

Liek uzticību teikt un augstas bījas.

Kāds šausmīgs liktens nesa viņam briesmas!

Jau šautros dzirkstēja, jau cēlās liesmas;

Visapkārt sausi zari sakrauti,

Ar piķi un ar sēru aplieti;

Ne dievs, ne velns vairs izglābt neiespēja,

Bet ķeizars saites raisīt pavēlēja.

Tas bija Romā. Viņš tev pateicas,

Par tavu gaitu mūžam rūpējas;

No viņas stundas aizmirsa viņš sevi,

7 7 7

Viņš jautā zvaigznes, dzelmi tik par tevi.

Viņš mums kā steigu darbu uzdeva

Tev līdzēt. Liela kalnu iespēja;

Tur daba strādā pārvarīgā vaļā,

Tik priestru neprāts to par māžiem paļā.

ĶEIZARS

7

Kad prieka dienā viesus sveicam jautri,

Kas līksmoties un baudīt nava kautri,

Mums prieks par katru, kurš tik spiežas klāt,

Par visiem, kas nāk telpas šaurināt;

Bet krietnais vīrs mums būs vēl tīkamāks,

Ja īstā laikā palīgā mums nāks,

Kad rūpju stunda velkas baigos gausi.

Pār vinu svārstās liktens svara kausi.

7

Bet augsto acumirkli godājat,

No šķēpa stipro roku atvirzat!

Šai bridi tūkstoš dzimi redzu vāktu,

Lai par vai pret man' cīņu sāktu.

Bet vīrs un darbs! Kas vēlas troni gūt,

Tam pašam goda cienīgam būs būt!

1.ai spoku, kas pret mums ir traucies,

Par ķeizaru, šīs zemes kungu saucies,

Par kara vadoni un lēnkungu,

Ar paša dūri peklē notriecu!

FAUSTS

Un lai ar būtu, lielo mērķi gaudams,

Tu ziedzies, savu galvu ķīlām ļaudams.

Vai bruņu cepure nau pušķota?

Tā sargā galvu, kas mūs jūsmina.

Kas locekļiem, bez galvas, vieniem sokas?

Ja viņa mieg, tie visi zemē lokās;

Ja viņu skar, tie līdzi ievainojas

Un atkal sveiki, ja tā veseļojas.

Prot roka lietot savu tiesību,

Ceļ vairogu, lai galvu sargātu;

Un zobens aši pilda pienākumu,

Gan gaina, gan pats dara uzbrukumu;

Pat kājai arī sava daļa tiek,

To kautam naidniekam uz skaustu liek.

ĶEIZARS

Tās manas dusmas, tā es viņas dzēstu,

Tā galvu kāju pamesli sev mestu!

HEROLDI

(Nāk atpakaļ.)

Mēs tur cienu, godājumu

Neesam vis baudījuši,

Mūsu cēlo vēstījumu

Tie kā jokus izsmējuši:

"Ķeizars gaisīs jums bez ziņas,

Atbalss šaurā ielejā;

Tik vien ir par viņu miņas:

"Bija reiz", kā pasakā."

FAUSTS

Pēc prāta krietnākiem ir noticies,

Kas stipri tev pie sāniem stājušies.

Nāk naidnieks, tavi pulki negrib gaidīt;

Laiks izdevīgs, liec viņus kaujā raidīt.

ĶEIZARS

No komandas še jāatsakās mums.

(Uz kara virsvadoni.)

Iai tavās rokās ir tavs pienākums!

VIRSĢENERĀLS

Tad labais spārns lai kauju sāk!

Lai ienaidnieka kreiso, kas tur nāk,

Pirms tā vēl ceļu mērījusi,

Jau mūsu labā spēji atcirtusi.

FAUSTS

Tad atļauj, ka šis mundrais varonis

Ar tūdaļ tavām rindām pievienojas,

Ar tavām rindām cieši sabiedrojas

Un kopā palīdz jums, cik paspējis.

(Viņš rāda uz labo.)

KAUSLIS

(Panāk uz priekšu.)

Kas ģīmi rāda man, tas neaiziet,

Pirms augšun apakšžokļi saberzti;

Kas muguru man griež, to grābju ciet,

Un galva, kaklis slābst tam šļokani.

Ja tad kā es vēl tavi vīri drāžas

Un zobeniem un šķēpiem nenorimst,

Tad ienaidnieki vīrs pēc vīra gāžas

Un paši savās asnīs grimst.

(Aiziet.)

VIRSĢENERĀLS

Lai vidus falanks lēni seko tiem,

Ar visu sparu uzbrūk pretniekiem!

Tur labā spārnā, dusmās iekaisuši,

Jau mūsējie to rindas šķobījuši.

FAUSTS

(Rādīdams uz vidējo.)

Lai šis ar seko tavējiem!

NEMIDRĪZS

(Nāk uz priekšu.)

Lai ķeizarpulku sirdīgumu

Vēl vairo kārība uz laupījumu,

Un visiem lai šis mērķis celts:

Tur pretķeizara lepnā telts.

Ne ilgi viņš vairs glabās savu troni;

Es eimu falankspriekšgalā ar joni.

LAUPĪTSTEIGA

(Marketenderiene, viņam pieglauzdamās.)

Kaut viņš ar nau man laulātais,

Viņš man no visiem mīļākais.

Priekš mums stāv pļauja gatava!

Jo grābjot sieva neganta,

Tā netaupa, kad laupot iet,

Uz priekšu, uzvarā viss atļauts šķiet!

(Abi aiziet.)

VIRSĢENERĀLS

Uz mūsu kreiso, kā jau domāju,

Brūk viņu labais spārns ar niknumu.

Bet mūsējos tie maz ko baidīs:

Tos kreisā šaurā aizā neielaidīs.

FAUSTS

(Māj uz kreiso.)

Tad lūdzu, kungs, šo arī ņemat vērā!

Lai stiprais stipris tiek jo plašā mērā.

TURICIETS

(Panāk uz priekšu.)

lai kreisā nebēdā nekā!

Kur es, tur manta krietnā sardzībā;

Jo mantu glabāt vecim īsti sokas,

Ne zibens neizspers to man iz rokas.

(Aiziet.)

MEFISTOFELS

(No augšas nonākdams.)

Nu skatat vien, iz viņas malas,

Iz katras plaisas, klinšu alas

Sāk bruņu vīri ārā spiesties

Un šaurās takās vai jau spriesties;

Tie vairogiem un bruņām klājas,

Aiz muguras mums valnī stājas

Un kaujā doties gaida pavēles.

(Klusi uz zinātājiem.)

Tik neprasat, no kurienes.

Es gan ar tiešām netūļoju,

Visapkārt bruņu zāles iztukšoju.

Tur kājām, jāšus tie bij rindoti,

It kā vēl būtu zemes valdnieki;

Tie citkārt: karals, ķeizars, bruņenieki,

Nu tikai gliemežvāki, tukši, lieki;

Dažs spoks nu viņos ietērpies,

Pēc viduslaikiem spoži rotājies.

Kāds velnēns viņos ari ielīdis,

Šai reizei iespaidu tas panācis.

(Dikti.)

Klau, kā tie dusmas tikko valdīt zina,

Kā skārdus kopā sperot sažvadzina!

Pie standartiem tur arī karogskrandas,

Sen svaiga gaisa ilgojušās, plandās.

Še redzat vecu tautu stājušos,

Kas labprāt jaunā cīņā maisītos.

(Briesmīgas bazūņu skaņas 110 augšas; ienaidnieku kara spēkā manāma

jukšana.)

FAUSTS

Jau apvārsnis ar tumsu sedzas,

Šur tur tik savāds spīdums redzas

Ar jausmu pilnu sarkumu;

Jau bruņas spīgo asins sārtas;

Un klints un mežs, un gaisa kārtas,

Viss debess ņem še dalību.

MEFISTOFELS

Tie labā spārnā turas spēcīgi;

Bet viņos redzu rēgojamies

Tur Kausli, mundro milzeni,

Un ašā gaitā darbojamies.

ĶEIZARS

Pirms redzēju tik v i e n u roku ceļam,

Nu redzu duci ienaidniekam zveļam;

Tas nenotiek vis dabiski.

FAUSTS

Vai n'esi dzirdējis, ka miglu ainas

Gar Sicīlijas krastiem maldus mainās?

Tur dienas gaismā klīstot ņirboši,

Līdz vidus gaisiem paceļoties

Un spožās vēsmās spogojoties,

Spīd skati brīnumdīvaini:

Tur pilsētas un pilis redzas mijā,

Tur zaļi dārzi stiepjas vījā,

Kā veids pēc veida viļņo ēteri.

ĶEIZARS

Bet savādi! Kā zobeniem

Un augstiem šķēpiem gali spīgo;

Uz mūsu rindu spožiem ieročiem

Es redzu, ašas liesmas dzirkstot līgo.

Tas pārāk spokaini man šķiet.

FAUSTS

Kungs, piedod! tās tik ira miņas

No gara būtnēm, zudušām bez ziņas,

Kā dioskūru atspīdums tas riet,

Pie kuriem kuģenieki zvērēja;

Še spēkus pēdējos tie salasa.

ĶEIZARS

*

Bet saki: kam mums jāpateicas,

Ka mūsu labā viss tā veicas,

Ka daba retāko pat netaupa?

MEFISTOFELS

Tik meistaram ar augsto jausmu,

Kam krūtīs slēgts tavs liktenis;

Par tavu ienaidnieku drausmu

Viņš dziļi sirdi iekarsis.

Un pateicībā viņš grib izglābt tevi,

Lai arī postā iegrūstu pats sevi.

ĶEIZARS

t

Tie, mani apkārt vadot, gavilēja;

Es biju kas un kāda mana spēja,

Es redzēt vēlējos, daudz nedomādams

Un balto bārdu dzīvei atdāvādams.

Gan mācītājiem izmaitāju prieku

Un viņiem skaitos jau par pretinieku.

Vai nu, kad tik daudz gadi pagājuši,

Man jautrā darba augļi ienākuši?

FAUSTS

Jā, labdarība augļus nes.

Uz augšu pacel savu skatu!

Viņš zīmi sūta, kā es matu.

Nau ilgi jātaujā pēc nozīmes.

ĶEIZARS

Skrien ērglis augsti debess jumā,

Grifs pakaļ drausmām, iekaisumā.

FAUSTS

Tik vēro! Šī ir laimes aina.

Grifs ira būtne pasakaina;

Kā viņš tik tāli aizmirsies

Ar īstu ērgli mēroties?

ĶEIZARS

»

Tie tāļos, plašos lokos skraida

Viens otram apkārt. Piepeši

Brūk kopā abi pretnieki

Un kaklus, krūtis plosot šķaida.

FAUSTS

Nu skat', kā grifam nāk tik saukums,

Viņš saplēsts, asnīm pārplūdis

Un lauvas asti nolaidis,

Krīt, nogrūsts tur, kur mežā laukums.

ĶEIZARS

)

Kā izskaidrots, lai notiekas;

To pieņemu, kaut jābrīnās.

MEFISTOFELS

(Pret labo.)

Mūsu pulki māktin mācas;

Ienaidniekiem jāaizvācas,

Nedrošums grib viņos viesties,

Tie pret labo iesāk spiesties,

Tā tie paši sevi jaucē,

Savu stipro kreiso traucē.

Stingri mūsu vidus bari

Galā brūk, kā zibens stari

Viņu vājā vietā sperot. -

Nu, kā aukai viļņus perot,

Spridzot vara varai kļaujas,

Niknā divkārtkaujā kaujas.

Greznāka nekā vairs nava,

Mūsu uzvara un slava!

ĶEIZARS

(Kreisajā pusē uz Faustu.)

Skaties! Tur man briesmas šķietas,

Šēmes apdraud mūsu vietas.

Akmeņus vairs nejūt skrienam,

Zemās klintis tos redz lienam,

Kalni tukši palikuši.

Nu! jau viņi sabrukuši

Julgu julgām234 aizas priekšā,

Varbūt iet jau aizā iekšā.

Bezdievība nāk nu ļaunā!

Jūsu māksla paliek kaunā.

(Starpbrīdis.)

MEFISTOFELS

Skrien mani kraukļi pilnā sparā,

Tie vēsta vēstis, kas ir svarā;

Es baidos, šī mums nestunda.

ĶEIZARS

Ko tur tie kļūmes putni griežas?

Tie melniem spārniem šurpu sviežas

No karstās cīņas laukuma.

MEFISTOFELS

(Uz kraukļiem.)

Pie ausīm tuvu lidinājāt!

Tas sveikā, ko jūs apsargājat;

Jums padoms ir, kas nemalda.

FAUSTS

(Uz ķeizaru.)

Tu pazīsti gan dūju ieradumu,

Kas pat caur tāļu attāļumu

Uz savu ligzdu atgriežas.

Bet vienu starpību še vēro:

Šos ceļus mierā dūjas mēro,

Bet karā kraukļi noderas.

MEFISTOFELS

Mūs gaida grūtas likstas grausma.

Lūk! mūsu pulkiem uznāk drausma,

Pie klinšu sienas kaujoties!

Šie pakalnos jau uzkāpuši,

Un, ja būs aizu ieņēmuši,

Mums grūti nāksies turēties.

ĶEIZARS

Tad tomēr esmu apmānīts!

Pret gribu jūsu tīklā tīts;

Man šausmas, kopš es šinī sprostā.

MEFISTOFELS

Tik dūšu! Vēl jau n'esam postā,

Un paciesties nekad nau lieki.

Aizvien iet beigās sīvāki.

Man savi droši vēstnieki,

Tik vēlat man ļaut pavēli.

VIRSĢENERĀLS

(Kurš pa to laiku pienācis klātu.)

Ar šiem tu esi nācis draugos,

Es visu laiku rūpēm raugos;

Šie māži nenes laimibu.

Es nezinu vairs grozīt kauju;

Tie sāka, dem ar pabeigt ļauju,

Es savu zizli atdodu.

ĶEIZARS

Lai tura vien to tavas rokas,

Līdz labāk mūsu laime sokas.

Man šērpes235 no šī riebekļa,

Tam tāda kraukļu draudzība.

(Uz Mefistofeli.)

Es zizli nevaru tev dot,

Es neticu, ka īstais vīrs tu būtu.

Tik pavēli, ka mēs še vaļā kļūtu!

It visu vajga palūkot!

(Aiziet teltī ar virsģenerāli.)

MEFISTOFELS

Viņš var uz trulo zizli cerēt!

Mums tā kā tā tas maz spēj derēt,

Tur it kā krusts bij iegraizits.

FAUSTS

Kas darāms?

MEFISTOFELS

Ir jau padarīts! -

Nu, melnie brāļi, naski kā arvienu

Uz undīnām! Daudz labu dienu,

Un lūdzat tās pēc viņu ūdens ainām!

Caur sievu mākslām slēpumainām

Tās prot no būtes ainu atdalīt,

Un katris zvēr, ka tanī bute mīt.

(Starpbrīdis.)

FAUSTS

Pie ūdensmeitām aizskrējuši,

Būs kraukļi krietni glaimojuši;

Lūk, tur jau ūdens strāvas riet.

No dažas sausas, kailas klinšu vietas

Jau verdošs, mundris avots plūstam šķietas;

Tiem uzvara nu vējā iet!

MEFISTOFELS

Tā brīnumīga sveikšana!

Visdrošākie pat apjuka.

FAUSTS

Jau strauts pie strautiem šalcot lejup veļas,

Caur aizu aizām plūstot, daļās šķeļas,

Nu straume ūdens šalti lokā šļāc;

Uzreiz tā lēznā laukā nokritusi,

Un putas šķīst uz vienu, otru pusi,

Tad pakāpieniem lejā krīt un krāc.

Ko palīdz varoņdrosa pret šo strāvu?

Te visu aizrauj niknā šalts ar rāvu;

No trakās krāces mani šausmas māc.

MEFISTOFELS

Man ūdensmāņu nau, ar ko tie kaujas;

Tik ļaužu acis no tiem vilties ļaujas,

Par šādiem brīnumiem man jāsmejas.

Pa galvu, kaklu visi projām drāžas,

Tiem nerriem šķiet, ka slīkst, ka ūdens gāžas

Un cietā zemē visi atrodas,

Tie laižas jocīgi, kā peldēdami.

Nu visur jukums ceļas nebeidzami.

(Abi kraukļi atkal atskrējuši.)

Par jums būs augstam meistram236 zināt!

Par meistriem paši būt ja pamēģināt,

Uz kvēļu kalvu tikai skrejat steidzot,

Kur ukri, mūžam nenobeidzot,

Kaļ metālus un akmeņus.

Tur prasat, krietni pierunājot,

Pēc liesmām, kas spridz zibinājot,

Mums fantastiskus ieročus.

Gan tālā tālē rūsas spīdums

Un zvaigžņu piepešs lejup slīdums

Ik vasarnakti vērojams;

Bet tas, ka rūsa mežos baida,

Ka zvaigznes zemē šņācot skraida,

Tas gan būs reti ieraugāms.

Tā jums būs laika netērēt,

Pirms lūgties un tad pavēlēt.

(Kraukļi aizskrien. Viss notiek, kā priekšā rakstīts.)

Pār pretniekiem lai tumsa valda!

Lai neziņā tiem soļi malda!

Visapkārt spīgaiņi un klizmas!

Un acīs pēkšņi žilbinošas vizmas!

Tas viss jau būtu jauki gan,

Vēl baismu trokšņa vajga man.

FAUSTS

Klau! bruņas, kas iz miera uztrauktas,

Nu jūtas mundrākas pie svaiga gaisa;

Tās augšā sen jau klaudz un troksni taisa;

Tik brīnumainas neskaņas.

MEFISTOFELS

Jā, jā! tās nau vairs savaldāmas,

Jau bruņenieku ķildas sadzirdamas

Kā vecos, labos laiciņos.

Tur roku, stilbu bruņās mani gari,

Kā gvelfu237 un kā ģibelīnu bari,

Steidz atkal mūžu kautiņos.

Tie senā garā ieauguši,

Aizvienu naidā palikuši;

Jau dūsma noskan tāļumos,

Te velniem prieku svētsvinība:

Šis niknais naids un partejība

Līdz zvēru darbiem neganti;

Skan riebu riebji fanātiski,

Pat griezīgi un sātaniski,

Un tāļi lejas baidoši.

(Orķestrī kara troknis, beigās pārejot jautrās kara meldijās.)

Pretkeizara telts

Tronis, visapkārt greznība.

Ņemidrīzs, Laupītsteiga.

LAUPĪTSTEIGA

Mēs taču pirmie nākuši!

ŅEMIDRĪZS

f

Ne kraukļi neskrien ašāki.

LAUPĪTSTEIGA

Ak, kādu še nau mantību!

Kur iesāku! Kur pabeidzu!

ŅEMIDRĪZS

Viss dārgiem daikiem pilnum pilns!

Ko ķert, ko grābt? Še mantu milns.

LAUPĪTSTEIGA

Šī sega īsti derīga:

Man gulta drusku pacieta.

ŅEMIDRĪZS

Še vāle tēraudžuburos,

Es tādu sen sev vēlējos.

LAUPĪTSTEIGA

Šis mētels zeltiem šūdināts,

Uz tādu manim nesas prāts.

ŅEMIDRĪZS

(Ieroci paņemdams.)

Ar to var ātri darbu veikt,

Sist nost un tik uz priekšu steigt. -

Tik daudz jau esi krāvusi,

Nekā vēl krietna rāvusi.

Ļauj mieru tur tām grabažām,

Nem vienu no šīm kastiņām!

Še visa alga zaldātiem;

Viss pilns ar zelta dālderiem.

LAUPĪTSTEIGA

Ak, tavu traki smagu svaru!

Ne pacelt to, ne panest varu.

ŅEMIDRĪZS

Tik ātri! Meties četrrāpu!

Es kraušu tev uz muguru.

LAUPĪTSTEIGA

Ak vai! ak vai! Kā spiež un grauž!

Man smagums krustu pušu lauž.

(Kastiņa krīt un atsprāgst vaļā.)

ŅEMIDRĪZS

t

Tu visu zeltu zemē ber;

Jel aši grāb un kopā ķer!

LAUPĪTSTEIGA

(Notupstas.)

Tik aši iekšā priekšautā!

Aizvien vēl pietiks ari tā.

ŅEMIDRĪZS

t

Tiks, tiks! Nu tikai pasteidzies!

(Viņa pieceļas.)

Ak! autā caurums gadījies!

Kur vien tu stāvi, kur tu ej,

Tu naudu tā vien straumēm lej.

PAVADOŅI

(Mūsu ķeizara.)

Ko svētumā še meklējat?

Ko ķeizarmantā rakņājat?

ŅEMIDRĪZS

t

Mēs netaupījām dzīvību,

Nu ņemam sevim atmaksu.

7

Tas ienaidniekos paradums,

Mēs kara vīri līdzi jums.

PAVADONI

7

Tas mūsu vidū nederas,

Ka zaldāts zogot apgānās.

Kas kalpo mūsu ķeizaram,

Tam jābūt krietnam zaldātam!

ŅEMIDRĪZS

Tā krietnība sen zināma,

Tā saucas: kontribūcija!

Jūs visi līdzināmi man:

"Dod šur," tā amatsveiciens skan.

(Uz Laupitsteigu.)

Stiep projām, ko tu pagrābi!

Še n'esam mīļi ciemiņi.

(Aiziet.)

PIRMAIS PAVADONIS

Teic, kādēļ netvēri tūlit

Šo bezkaunīgo pārmācīt?

OTRAIS

Es nez', man roka necēlās,

Tik spocīgi tie izlikās.

TREŠAIS

Man uznāca kā reibonis,

Priekš acīm bij tāds žibeklis.

CETURTAIS

Vai gluži visi prāti milst,

Kā vērsmā238 cauru dienu svilst,

Tik baigi, gaiss kā smacin smok.

Cits kājās stāv, cits zemē plok;

Kā grābstot cēlām zobenus,

Ik sitiens gāza pretniekus;

Kā plīvurs acis pārklāja,

Un ausīs dūca, rībēja.

Tā gāja, nu še tiekamies,

Bet diezin kā viss gadījies.

(Uznāk ķeizars un četri firsti. Pavadoņi aiziet.)

ĶEIZARS

Lai ir, kā ir, viss viens, mēs kaujā uzveikuši

Un savus pretniekus pa lauku klaidījuši.

Še tukšais tronis stāv, še nodevēja zelts,

Viss segām apkārstīts, viss pilns ar mantām velts.

Mēs, godam sargāti no paša pavadoņiem,

Še sutņus sagaidam no tautam un no troņiem;

No visām pusēm nāk tik prieka vēstījums:

Ka mierināta valsts un labprāt klausa mums.

Ja kaujā manīja ar māņus iepinamies,

Tad beigās taču mēs tik vieni cīnījāmies.

Jo gadījumi nāk par labu kareivjiem:

No debess akmens krīt, līst asins naidniekiem,

Iz klinšu alām dimd kā drausmu brinumskaņas,

Kas mūsu krūtis ceļ, bet pretnieks tiek bez maņas.

Tur saļimst noveiktais, par viņu nosmejas,

Un lepnais uzveicējs tad dievam pateicas,

Bez kādas pavēles dzied visi vienkopīgi:

"Dievs kungs, mēs pateicam," skan simtu simtkārtīgi.

Bet slavēt augstāko es skatu novēršu,

Kas reti noticis, pats sevi vēroju.

Jauns, jautris valdenieks var šķēdēt savu dienu,

Bet gadi māca tam ir acumirkļa cienu.

Ar jums tad vienojos, jūs būsat stipris balsts,

Jūs četri cienīgie priekš nama, galma, valsts.

(Uz pirmo.)

No tevis kara spēks tik gudri tika stādīts,

Tad karstā kautiņā tāds varoņdrošums rādīts;

Nu mierā darbojies, kā redzi vajdzību!

Tu būsi ercmaršals, tev dodu zobenu.

ERCMARŠALS

Kad kara spēks, kas nu ir zemi mierinājis,

Būs ir pie robežām tev troni stiprinājis,

Tad lai man atļauts ir ik svētku svinībās

Tev rīkot mielastu tur plašās pilstelpās.

Spožs zobens tevi ved, tev spoži sānos stādams,

Visaugsto augstību aizvienu apsargādams.

ĶEIZARS

(Uz otru.)

Tev piemīt dūšība, bet ari mīlīgums,

Tu erckemerers mans! Nau vieglis uzdevums.

Tu būsi augstākais par visu mājas saimi,

Ja kalpi ķildas ceļ, nau paklausīgi, glaimi;

Tavs paraugs nākotnē priekš visiem uzstādāms,

Kā ķeizaram var būt un visiem patīkams.

ERCKEMERERS

Pa prātam kungam būt, tas atnes žēlastibu,

Pat ļauniem nekaitēt, sniegt labiem palidzibu,

Bez viltus skaidram būt, bez māņiem mierīgam!

Tu sirdi pētī, kungs, man pietiek pārpilnam.

Vai svētkus iztēlot lai domām vaļu dodu?

Kad tu ej mielastā, es sniedzu zelta bļodu,

Es turu gredzenus, lai svētku līksmībā

Tu rokas atveldzē un mani prieciņā.

ĶEIZARS

f

Gan es par nopietnu, lai svētkus iedomātu,

Bet lai! Jo darbu sec, ja sāk ar jautru prātu.

(Uz trešo.)

Tu būsi erctruhzess! Un tev būs padoti

Gan putni, medibas, gan muižas aizgādi;

Man mīļos ēdienus, no gadalaikiem dotus,

Tu liksi pasniegt man ar rūpēm gatavotus.

ERCTRUHZESS

Lai stingri gavēt ir man tīkams pienākums,

Lidz tevi iepriecē kāds garšīgs virinums.

Man līdzi pavāriem būs gādāt tik un zināt,

Kā tālo tevim gūt, gadskārtas paātrināt.

Bet tu gan vienaldzīgs, vai tāļš, vai agrīns klāts;

Kas vienkāršs, spēcinošs, uz to tev nesas prāts.

ĶEIZARS

(Uz ceturto.)

Ja reiz par svētkiem vien še runa bij visgarām,

Tad jauno varoni par šeņķi239 iecelt varam.

Nu gādā, ercšeņķi, ka mūsu pagrabos

Vislabais, gārdais vīns aizvienu atrastos.

Pats esi sātin sāts, tev nevajaga ļauties

Caur labu gādību uz priekiem līdzi rauties.

ERCŠENKIS

j

Kungs, arī jaunekļi, ja tiem tik uzticas,

Drīz, pirms vēl nomana, par vīriem attīstās.

Es lielo svinību sev ari iedomāju;

Tad ķeizarbufeti spožspoži izrotāju

Ar zeltiem, sudrabiem, ka vizēt vizuļo,

Bet tevim izlasu no kausiem daiļāko:

Mirdz venēciskais kauss, ši glāze līksmi staro

Un vairo gārdumu, bet galvu neapgaro!

Uz tādu brīnumu mēdz pārāk paļauties

Bet, tava sātība, der labāk sargāties.

ĶEIZARS

t

Ko es jums vēlējis šīs stundas nopietnībā,

No manis dzirdējāt jūs visā uzticībā.

Ko ķeizars teic, tas svēts un droša dāvana,

Bet apstiprināt to vēl raksta vajaga,

Vēl signatūras trūkst. To izdarīt pa godam

Še īsta brīdī mes ar īsto vīru rodam.

(Ercbiskaps uznāk.)

ĶEIZARS

Uz gala akmeni ja velvei balstu liek,

Tā droši ticami uz mūžiem celta tiek.

Še četri valdnieki! Vispirms mēs pārlikuši,

Kā namu, pilsgalmu vislabāk kārtojuši.

Bet nu, ko visumā valsts liekas lolojam,

Ar svaru, stiprumu šiem pieciem uzliekam.

Tiem zemju daudzumā būs visiem pāri stāties;

Es viņu robežām še lieku plašināties,

No neuzticīgiem to zemes atņemu.

Jums, krietniem, dodu es dažlabu novadu

Un līdzi tiesību, ja rodat gadījienu,

Ar visiem līdzekļiem to pavairot arvienu;

Tad lai jums atļauts ir ņemt turpmāk nodevas,

Kā zemes kungiem jums tās krīt pēc taisnības.

Jums gala spriedumi ir tiesā nospriežami,

Un viņi tāļāk nau nekur vairs pārsūdzami.

Lai mesli, muitas, lēns, lai klauši, nodokļi,

Lai jums nāk kalnu, sāls un naudas regaļi240 .

Tā pateicību jums es pilnā mērā rādu

Un blakus augstībai jūs pašus pirmos stādu.

Man visu vārdā tev še nākas pateikties:

Tu, stiprus darot mūs, pats sevi spēcinies.

ĶEIZARS

Jums pieciem gribu dot vēl spidošāku godu.

Vēl valstij dzīvoju un dzīvot prieku rodu;

Bet senču rinda draud, velk manus skatus klāt,

Iz ašas kustības ved sevī pārdomāt.

Ir manim pienāks laiks, būs iet uz tēvu māju,

Tad jums būs pienākums celt jaunu valdītāju.

To ceļat altāri, tam kroni uzliekat,

Lai mierā norit jums, kas trakoja nupat.

ERCKANCLERS

Mums lepnums krūtīs mīt un vaigā pazemība;

Tev lokās valdnieki, šīs pasauls varenība.

Līdz mūsu asins vēl tek lēkās241 ritināts,

Mēs esam ķermenis, ko lēti liec tavs prāts.

ĶEIZARS

Un tā lai beigās vēl, kas šeit jums atdāvināts,

Uz laiku laikiem tiek caur rakstu apstiprināts.

Kā kungiem īpašums jums brīvi rīkojams,

Ar vienu norunu, ka viņš ir nedalāms.

Un, kaut jūs vairojat, ko šeitu lēnī ņemat,

Tad tikai vecākam no dēliem mantu lemat.

ERCKANCLERS

Man prieks to uzrakstīt, drīz gatavs pergaments,

Priekš valsts un arī mums vispirmais dokuments.

Tad tīrraksts, zieģeļi tiks skrīvim uzticēti,

Un signatūru, kungs, tu beigās dosi svēti.

ĶEIZARS

Un tā jūs atlaižu, lai savā nodabā

Šo dienu svarīgo ikkurais pārdomā.

(Laicīgie firsti aiziet. Garīdznieks paliek.)

ERCBĪSKAPS

(Runā patētiski.)

Nu kanclers aizgājis, bet bīskaps stāv te klātu,

No gara tiek viņš dzīts, lai tevi brīdinātu!

Par tevi rūpesti tam tēva sirdi veic.

ĶEIZARS

»

Kas tevim draudošs šķiet šai līksmā stundā? teic!

ERCBĪSKAPS

Kā sirds man sāp un sūrst! Ak, kā tu apgrēkojies!

Tu, augsti svētīts kungs, ar velnu sabiedrojies!

Tev tronis, šķiet, gan drošs, bet kā par apsmieklu

Pret dievu augstāko un tēvu pāvestu.

Tas sodīs bārdzībā, tiklīdz to dabūs zināt,

Ar svētiem lāstiem liks tev valsti iznīcināt.

Viņš nau vēl piemirsis, ka Romā tu tūlīt,

Līdz kronēts, vēlēji to burvi atpestīt.

Par ļaunu kristītiem tavs kronis uzgaismoja

Un lāstiem apkrauto kā pirmo apžēloja.

Bet sit pie krūtīm sev, no grēku laimības

Dod mazu artavu priekš svētās baznīcas.

To plašo pakalnu, kur telts tev celta bija,

Kur savu sardzību tev ļaunais parādīja

Un melu virsniekam tu klausīji labprāt,

Tev dievbijīgi būs priekš svētiem dāvināt

Ar mežu, kalnāju, cik tāļi vien tik redzas,

Ar kalnu ganībām, kas vienmēr zaļas sedzas,

Ar zivju ezeriem, bez skaita strautiņiem,

Kas līču loču rit, krīt lejā kāpieniem,

Tad plašo leju ar, ar lauku bagātību:

Tu rādi žēlumu un rodi žēlastību.

ĶEIZARS

Caur savu ziegumu es dziļi sabaidīts;

Lai robežām tiek mērs no tevis ierādīts!

Pirms apgānītais lauks, ko ļāvi grēkošanai,

Lai tagad nolemts tiek visaugstā kalpošanai.

Es garā redzu jau, kā mūri paceļas:

Jau rīta saulītē tur koris iemirdzas,

Par krustu plētusēs ir plašā ēka augot,

Un vidustelpas top, jau ticīgajos džaugot;

Caur augstiem vārtiem tie tur kaisli straumēm līst,

Jau pirmā pulksteņbalss pār kalniem, lejām klīst,

No augstiem torņiem skan, kas padebešos ceļas,

Un svētceļotājs nāk, sev jaunu dzīvi smeļas.

Pie iesvētīšanas lai drīz tā pienāktu! -

Būs tava klātbūtne par pirmo košumu.

ĶEIZARS

Lai dievbijīgais prāts tik lielā darbā rādās,

Tas dievam godu dos, man grēkus atlaist gādās.

Jā gan! Es jūtu jau, mans prāts tiek pacilāts.

ERCBĪSKAPS

Kā kancleram man rūp, ka akts tiek izstrādāts.

ĶEIZARS

t

Par to, kas dāvāts top, tu aktu gatavosi

Par labu baznīcai, tad parakstīt man dosi.

ERCBĪSKAPS

(Ir atvadījies, bet pie izejas atgriežas un nāk atpakaļ.)

Un jauno baznīcu tu reizē apbalvo

Ar visiem nodokļiem, ar mesliem, desmito

Uz mūžiem. Rūpju daudz, lai visu uzturētu,

Un smagas izmaksas, lai pārvaldīt to spētu.

Lai šinī postažā sec darbi ātrāki,

Iz laupījuma ar mums drusku pasniegsi.

Turklāt vēl vajaga daudz būves piederumu,

Kā kaļķu, būvkoku un citu pievedumu,

lai ļaudis šķūtis brauc, kā māca mācītājs,

Jo baznīca to mīl, kas viņai kalpotājs.

(Aiziet.)

ĶEIZARS

9

(Viens.)

Tas grēks ir liels un smags, ko es uz sevi krāvies;

Nu saukums jācieš man, ka burvjiem biju ļāvies.

ERCBĪSKAPS

(Atkal atnākdams atpakaļ, dziļi klanīdamies.)

Kungs, piedod man! Tas vīrs, kas sen stāv neslavā,

Ir ticis apbalvots ar zemi jūrmalā;

Bet lāsts to postītu, ja tu še nenolemtu,

lai baznīca ir tur sev visus meslus ņemtu.

ĶEIZARS

9

(Saīdzis.)

Vēl jūra visu sedz, vēl zemes nau nemaz.

ERCBĪSKAPS

Nāks laiks, ja paciest māk, ja ir dk desības.

Mums spēkā ir tavs vārds, tā kā tu tagad lemi!

(Aiziet.)

ĶEIZARS

*

(Viens.)

Tie labprāt atņemtu vai visu manu zemi.

PIEKTAIS CELIENS

Klajš vidus242

CEĻNIEKS

Tumšās liepas; jā, tās viņas

Savā senā stiprumā!

Sen jau bija man iz miņas,

Nu tās rodu pēcgalā!

Šī tā vieta, šī tā māja,

Kurā mani paglāba,

Kad pār jūru vētra gāja,

Mani kāpās izmeta!

Labprāt es gan suminātu

Savus mīļos saimniekus,

Bet tiem sen bij sirmums k

Nu tie laikam kapā dus.

Krietni ļaudis dievbijībā!

Vai lai saucu, klauvēju? -

Sveiki! ja jūs labdarībā

Še vēl baudāt laimību!

BAUCIDA

(Māmiņa, ļoti veca.)

Mīļo ceļniek, klusu, klusu!

Ļauj, lai vecais atdusas!

Širmgalvī caur ilgu dusu

Moža rosa atmostas.

CEĻNIEKS

Māt, vai tu tā? Tavi divi243 !

Paldies, paldies saņēmi!

Tu jau manu jauno dzīvi

Līdz ar vīru sargāji.

Vai tu Baucida, kas ņipri

Sastingušo veldzēja?

(Ienāk Baucidas vīrs F i 1 e m o n s.)

Un tu Filemons, kas sdpri

Bangām mani atrāva?

Jūsu uguns, jūsu zvani,

Aši zīmi padodat -

Jūs tik vieni glābāt mani,

Šausmu likstu novēršot. -

Un nu ļaujat palūkoties,

Kur bez gala jūra krāc,

Lūgties, ceļos nometoties!

Man tik ļoti krūti māc.

(Viņš iet uz priekšu pa kāpām.)

FILEMONS

(Uz Baucidu.)

Steidz! kur dārzā smaršo ziedi,

Viesim baltu galdu sedz!

Lai viņš skrien, gan būs tam biedi!

Neticēs, ko pats tur redz.

(Viņam sekodams. Blakus ceļniekam stāvot.)

Kur jūs briesmas jūrā cietāt,

Viļņu viļņi putoši, -

Tur nti paradīzi šķietat,

Dārzi, zaļi laukumi.

Vecāks tikdams, nevarēju

Vairs tā līdzēt vaimanās;

Un, kā spēkus pazaudēju,

Jūra tālāk atkāpās.

Kungi ļaudis kalpināja,

Grāvjus raka, dambēja,

Jūras desu šaurināja,

Paši kungi palika.

Visur zaļo, palūkojies,

Pļavas, ciemi tīrumos. -

Bet nu nāc un pamielojies!

Saule iet uz laišanos. -

Tāļi buras atmirdzina,

Meklē naktī patverties:

Putni savu ligzdu zina;

Tur ir osta cēlusies.

Tāļi, cik dk acis sniedzas,

Redzi jūras apvārsni,

Labā, kreisā kopā sliedzas

Viens pie otra mitekļi.

Dārziņā

Pie galda trijatnē.

BAUCIDA

(Uz svešnieku.)

Tu tik kluss, ne kumosiņa

Tu pie mutes nepieliec?

FILEMONS

Viņam rūp tā brīnumziņa,

Stāsti vien; tu labprāt triec!

BAUCIDA

Jā, tur tiešām brīnums bija,

Miera nau man šobaltdien;

To pats ļaunais izdarīja,

Nevar to ar godu vien.

FILEMONS

Ķeizars pats to dāvinājis,

Tam jau grēks nau iespējams!

Herolds arī sludinājis,

Kad še jāja taurēdams.

Še netālu viņi cēla

Kāpās pirmo nometni:

Teltis, būdas! Zaļums zēla,

Drīzi pils stāv greznīgi.

BAUCIDA

Dienu velti kalpi svīda,

Kapļiem, lāpstām darbojās;

Tur, kur nakti gunis klīda,

Dienu dambis pacēlās.

Ļaudis asnīs ziedam krita,

Nakti sāpju kliedzieni,

Jūrup uguns kvēles rita:

Rītu redz tur kanāli.

Bezdievis, viņš savā kārē

Mūsu būdas iemelsies244 ;

Lepnis kaimiņš mūsu ārē,

Lai nu mēs tā klausāmies.

FILEMONS

Viņš jau godam, ne ar māņiem

Dod mums muižu jūrmalā.

BAUCIDA

Netici tiem ūdens lāņiem!

Paliec savā augstumā!

FILEMONS

Ejam nu uz baznīciņu

Skatīt sauli norietam,

Pielūgt, zvanīt pulksteniņu,

Ļauties vecam dieviņam!

Pils

Plašs mākslas dārzs, liels, taisni vilkts kanalis.

Fausts, visaugstākā vecumā, staigādams, domās nogrimis.

LINCEJS, TORŅA SARGS

(Caur runājamo tauri.)

Jau saule riet, uz ostas krastu

Jo mundri kuģi steigties sāk.

Tur liela laiva augstu mastu

Pa kanālu uz pili nāk.

Kā raibos karodziņos, rājās

Tur jautri vējiņš rotājas;

Še kuģnieks jūtas it kā mājās,

Še viņa laime piepildās.

(Pulkstcniņš atskan uz kapas.)

FAUSTS

(Uztraukdamies.)

Nolādēts zvans! Tik neģēligi

Kā viltus šāviens ievaino;

Priekš acīm valsts guļ bezgalīgi,

Aiz manis riebums piemājo,

No skaudu skaņām245 sirds man zūdās:

Šī valsts vēl visu neaptver,

Viņš liepājs tur pie brūnās būdas

Un kapliča246 man nepieder.

Tur atdusētos, saulē smacis,

Bet īgnas svešā novadā,

Kā skabarga tas dur man acis;

Ak, kaut es būtu tālumā!

TORŅASARGS

(Kā augšā.)

Kā laiva jautri buras pleš,

Kā vakarvēsma svaigi dveš!

Kā laiva gaitā pilnā tūkst,

Vai telpas kastēm, maisiem trūkst! -

(Grezna laiva, bagāti un raibi piekrauta ar svešu pasaulsmalu ražojumiem.)

Mefistofels. Tris varenie puiši.

KORIS

Še esam mēs, mēs piestājam.

Sveiks! Kungs, mēs tevi sveicinām.

(Viņi izkāpj, mantas tiek nestas malā.)

MEFISTOFELS

Mēs kalpojām tev raženi,

Mums prieks, ja tu mūs uzlieli.

Ar diviem kuģiem izbraucām,

Nu dividesmits pārvedām.

Cik liela mūsu sekmība,

To redz no kuģu lādiņa.

Tik brīvā jūrā brīvs top prāts;

Tur netiek ilgi apdomāts!

Tur tikai ātris grābiens der,

Tur kuģus tā kā zivis ķer.

Un, ja tev reizi pieder tris,

Tad ceturtais tev ar būs drīz;

Nu piektam vāji izdodas.

Kam spēks, tam netrūkst taisnības;

K ā gūts, kam tur ir darīšana?

Man jūras lietas pazīstamas:

Karš, tirdzniecība, laupīšana -

Trīsvienīgas, nau izšķiramas.

TRĪS VARENIE PUIŠI

Ne sveicienu! Ne paldiesu!

It kā mēs kungam kaitētu!

Viņš tādu īgnu ģīmi viebj;

Tam mūsu dārgās mantas riebj.

MEFISTOFELS

Ko vairāk algas gaidījāt?

Jūs savu daļu saņēmāt.

PUIŠI

Tas bija tik tā pagaidām;

Mēs lidzu daļu pieprasām.

MEFISTOFELS

Pirms augšā steidzaties tūlīt,

Tur zāles mantām piepildīt!

Kad viņš tur krājas ieraudzīs,

Viņš visu labāk apskatīs

Un, protams, neies skopuļot,

Liks kuģu ļaudīm svētkus dot.

Tie raibie putni atskries ritu,

Man teiks, lai tiem ko paraudzītu.

(lādiņš tiek aiznests. Uz Faustu.)

Tu drūmi domās gremdējies,

Uz savu laimi noklausies.

Nu gudrība dek kronēta,

Ar krastu jūra vienota,

No krasta jūra ņem labprāt

Ašaši kuģus vizināt.

No šejienes, kas var to liegt,

Tev spēja zemei apkārt sniegt.

Še no šīs vietas iesākās,

Še pirmā buda paceļas;

Sīks grāvīts tika lejup rakts,

Kur tagad atskan airu takts.

Tavs prāts un kalpu cītīgums -

Nu tavs viss lielais piederums.

Še sākot -

FAUSTS

Nolādētais "š e"!

Caur to man riebjas pasaule.

Teic, gudrais, kur man glābiņš būtu?

Man sirdī kā ar nazi dur,

Mans prāts to vaira neiztur!

Bet izteikt to es kaunu jūtu.

Kaut vecie augšā projām ietu!

Man tīk tas liepu sēdeklis;

Ja negūstu šo kalna vietu,

Viss īpašums man pabādis247 .

Es tālumus tur izlūkotu,

Pār zariem kāpjus sarīkotu,

Es skatam ceļu atklātu,

Lai savu darbu redzētu,

Lai apņemtu viens acu stars,

Ko lielu iespēj radīt gars,

Ar gudru ziņu gādājot,

Kā tautām telpas dzīvei dot. -

Mēs sajūtam visdziļāki,

Kā trūkst, ja esam bagāti.

Kā liepas dveš un pulkstens skan,

Tas kapu atgādina man.

Kaut spējā varā griba plūst,

Še smiltis tai ir jāsadūst.

Teic, kā no tā lai vaļā kļūtu?

Skan pulkstenītis, un es šūtu.

MEFISTOFELS

Nu, protams, liela aprieba

Tev mūžam dzīvi rūgtina.

Kas liegs, ka katram īgnas ceļ

Šis tinkšis, cēlas ausis dzeļ.

Tas nolādētais bimbeklis,

No viņa ģiedrums sadūris248 ,

Viņš jaucas klātu katrai lietai

No dzimšanas lidz kapa vietai,

It kā starp viņa dzindžumu249

Kā sapnis dzīve aizklīstu.

FAUSTS

Šī pretošanās, ietiepums!

Tur jūk viss jaukais varenums,

Kā dziļā, niknā mocībā

Vai jāpagurst ir taisnībā.

MEFISTOFELS

Ko kaunēties, ko sajust biju?

Tev sen jau vajga koloniju.

FAUSTS

Tad tais', ka tie tiek aizvesti!

Tu jauko muižu pazīsti,

Ko es priekš večiem izlasīju.

MEFISTOFELS

Tos notupina jaunās mājās;

Kopš apskatās, tie stāv jau kājās.

Un jaukā vietā varas darbs,

Kas pārciests, nešķitīs tiem skarbs.

(Viņš skaļi svelpj.)

(Trīs varenie uznāk.)

Nu nākat darbu izdarīt,

Kungs kuģu svētkus dos mums rīt.

TRĪS VARENIE

Kungs nebij laipnis saņemot,

Bet svētki var mūs samierot.

MEFISTOFELS

(Uz skatītājiem.)

Šis notikums vairs jaunais nau,

Jo Nabotvīnkalns bijis jau.

Dziļa nakts

LINCEJS, TORŅA SARGS

(Pils sargu tornī dziedot.)

Es lūkoties dzimu,

Man lūkoties liek,

Šis tornis man ģima250 ;

Man prieku še tiek.

Es tālumu skatu,

Man tuvums nau svešs,

Es zvaigznītes matu,

Man klājas tur mežs.

Tā visvisās vietās

Redz daili mans skats,

Viss tīkams man šķietas,

Es tīku sev pats.

Jūs, acis, es jūtu,

Ko redzējāt vien,

Kaut laikā ar grūtu,

Tik daiļš bij kasdien!

(Starpbrīdis.)

Bet ne vienām prieka jausmām

Es tik augsd nolikts še;

Kādām neģēlīgām šausmām

Draud man tumšā pasaule!

Liesmu dzirkstēs redzu dzirkstam

Cauri liepu divēnim251 ,

Stiprāk, stiprāk kvēles zvirgstam

Svaigā vējā pārplātim252 .

Ak, jau būdas iekša liesmās,

Sūnās velga stāvēdama;

Atris palīgs vajdzīgs briesmās,

Paglābe nau dabūjama.

Ak, tas vecais, krietnais pāris!

Citkārt tie tik uzmanīgi,

Nu tos pašus uguns skāris!

Ak, cik viss ir šaušalīgi!

Liesmas liesmo, sarkanstaro

Melnās spāres rēgojoties.

Kaut iz pekles, kas tur garo,

Vecie spētu laukā doties!

Spoži zibšņi lokās lokos

Lapās, zaros, liepu kokos;

Sausie zari sadeg sprakšot,

Drīzi zvīļo, gāžas brakšot.

Vai jums, acis, to būs lūkot!

Vai man būt tik skadrīgam!

Baznīcina sakrīt brūkot

Līdzi zaru lūzumam;

Vijās liesmu smailās mēles,

Liepu virsu ķērušas.

Līdz pat saknēm stumbros kvēles

Sarkansārtas zaigojas.

(Ilgs starpbrīdis. Dziedāšana.)

Kas reiz skatu priecinājis,

Līdz ar gadu simtiem gājis.

FAUSTS

(Uz balkona, pret kāpām.)

No augšas atskan garas vaidas.

Še skaņas, vārds par vēlu nāk.

Sargs vaimanā; šis darbs bez gaidas

Man sirdī žēli mesties sāk.

Lai liepu audze izpostīta

Un stumbri oglēs vērtušies,

Drīz tāļredze būs uzstatīta,

Kur bezgalībā lūkoties.

Tur arī jauno namu manu

Priekš viņa vecā pārīša,

Kas tagad sajūt saudzēšanu

Un jautri mūžu pavada.

MEFISTOFELS un TREJI

(Lejā.)

Še pilnos rikšos atnācām.

Ar labu vien gan nespējām:

Gan klauvējām mēs tikuši,

Bet neatvēra veceni,

Un klauvējot un paraustot

Drīz krita durvis atsprāgstot.

Mēs saucām diktiem saucieniem,

Bet klausīt nepadka tiem.

Un, kā jau tas tā notiekas,

Tie nevēroja mūs nemaz;

Bet mēs tad negaidījām ar

Un vācām viņus, kā nu var.

Tas pāris nemocījās daudz,

Aiz bailēm krita nost kā kauts.

Kāds svešnieks, kas mums uzbruka,

Uz vietas nostu palika.

Pa īso cīņu, nezin kā,

No oglēm, kas vēl puskvēlā,

Būs uguns salmos iesprucis,

Tiem trim šo sārtu sakūris.

FAUSTS

Jūs kurlie, es jums vēlēju,

Lai mainītu, ne laupītu!

Tā briesmas, ko jūs darījāt,

Es lādu! To sev izdalat!

KORIS

Tā vecu vecā paruna:

"Kā vara liek, tā jāklausa."

Un, ja tu drošs un ej labprāt,

Tad ziedo visu, sevi klāt!

(Aiziet.)

FAUSTS

Pie debess zvaigznes vājāk spīd,

Jau uguns slāpst un lejā slīd;

Mazs vējiņš liesmu kvēles dzēš,

Pret mani dūmus, tvaikus dveš.

Drīz vēlēts, pārdrīz izdarīts! -

Kas atklīst šurpu miglā tīts?

Pusnakts

Uznāk četras pelekas sievietes.

PIRMĀ

Es esmu Trūkums.

OTRĀ

Un Vaina es.

TREŠĀ

Es esmu Rūpes.

CETURTĀ

Es esmu Posts.

TREJAS

Še durvis ir slēgtas, še nelaidīs mūs,

Še bagātnieks dzīvo; kā ietikt mums būs?

TRŪKUMS

Tur tieku par ēnu.

VAINA

Tur izgaistu pat.

POSTS

Tur luteklis vaigs mani neredz nekad.

RŪPES

Jūs māsas, jūs nevarat, nedilstat iet;

Tik Rūpes, tās ielien, kaut durvis ar ciet.

(Rūpes pazūd.)

TRŪKUMS

Prom, pelēkās māsas, jums palikt še liedz!

VAINA

It tuvu pie sāniem lai Vaina tev sliedz.

POSTS

Un Posts lai uz pēdām tev iepakaļ nāk.

TREJAS

Iet debeši, zvaigznes jau tumšoties sāk!

Aiz mums tur, aiz mums tur, tik tāļi un blāvi,

Es atnākam redzu tur brāli, tur nāvi.

FAUSTS

(Pili.)

Tur četras nāca, tris tik aizgāja;

Es nesapratu, ko tās runāja.

Par postu čukstēja tie stāvi;

Un drūmi atskanēja kā par nāvi

Tā klusā balsī, dobji spokainā.

Vēl n'esmu izcīnījies brīvībā.

Ja maģiju no sevis gainīt spētu,

Ne mīklā burvju vārdus neminētu,

Ja dabai pretī viens es stāvētu,

Tad būtu vērts vēl būt par cilvēku. -

Es biju tas, pirms tumsā nemeklēju

Un pasauli un sevi nolādēju.

Nu gaiss ir spokiem pilnum pildījies,

Ka nezina neviens, kā vairīties.

Ja diena arī skaidra, gaiša šķiet,

Tad steidzas nakts mūs sapņu tīklos siet.

No druvas mājās nākam priecīgi,

Un putnis ķērc. Ko ķērc viņš? Nelaimi.

Es māņticībā agri, vēli tīts, -

No zīmēm, regām, spokiem sabaidīts -

Tā stāvam katris nedrošs, sajucis.

Grab vārti, bet neviens nau ienācis.

(Sakustināts.)

Vai šeit kāds ira?

Ja, ir atbilde!

FAUSTS

Un kas tu esi?

RŪPES

Esmu reizi še.

FAUSTS

Ej prom!

RŪPES

Es īstā vietā esmu gan.

FAUSTS

(Pirms sašutis, tad apmierinājies, zem sevis.)

Tik sargies, burvju vārdus neteic man!

RŪPES

Auss ja mani nedzirdētu,

Sirdī tomēr nodimdētu;

Veidā vienmēr pārvēršos,

Niknā varā darbojos:

Zemes ceļš vai jūras plaisma -

Mūžīgs biedris es kā baisma;

Vienmēr rasts, kaut nemeklēts,

Apglaimots un nolādēts!

Vai Rūpes n'esi pazinis?

FAUSTS

Es dzīvi skriešus izskrējis.

Ikkatru gadījumu izlietojis;

Kas nepieticīgs, par to nežēlojis,

Ko nenotvēris, tiku atstājis.

Es tikai vēlējos un darīju,

Un atkal vēlējos, ar varību

Tā dzīvē traucu; pirms gan varonīgi,

Bet nu iet gudri, nu iet apdomīgi.

Man zemes loks ir diezgan pazīstams;

Uz āru izskats mums nau iespējams.

Tas nelga, kas turp skatus virzinājis,

Aiz debešiem sev līdzus iedomājis!

Liii cieti stāv un še lai apskatās!

Nau dzīve mēma tam, kas darbojas.

Ko mūžību tam vajga klaidus mērot?

Viss ira tverams, ko viņš iespēj vērot.

Lai tā viņš dzīves dienu nostaigā;

Kad gari spoko, lai viņš nebēdā,

lai mokas, laimi rod tik cenšoties,

Ne mirkli neļauj apmierināties!

RŪPES

Ko es reizi satvērusi,

Tam ir dzīve atriebusi;

Ceļas mūža tumsas baisma,

Nelec, neriet saules gaisma;

Kaut ar pilni āras prāti,

Iekšā de ir tumsināti.

Un viņš neprot, dārgas krājas

Kā lai sevim savinājas.

Untumaini prieki, bēdas,

Pilnībā tas nepaēdas;

Līksmas, mokas viņš arvienu

Atliek tik uz citu dienu,

Nākotni tik cer viņš gaudīt,

Tā viņš nespēj bridi baudīt.

FAUSTS

Beidz vien! Tu tā man netiec klāt!

Tiem niekiem netīk uzklausīties.

Nost, nost, tā ļauni klabināt!

Tur var ir gudris vīrs pat apmulsīties.

Vai lai ietu? Vai lai nāktu?

Atņemts apņēmiens, lai sāktu;

Ir pa gluda ceļa oļiem

Iet viņš taustot, baiļiem soļiem.

Dziļāk, dziļāk slikst viņš iekšā,

Viss tam greizi vien nāk priekšā,

Sevi pats un citus spaida,

Dvašu gūdams, nosmakt gaida;

Ne viņš dzīvs, ne arī dzisis,

Mierā nau, nedz izsamisis.

Tā bez stājas agri, vēli

Pasākt pretī, atmest žēli,

Brīve drīz, drīz slogu smeldze,

Traucēts miegs un vāja veldze

Saista to pie savas vietas,

Kas par pekli viņam šķietas.

FAUSTS

Jūs ļaunie spoki! Tā jūs maldināt

Vai tūkstots kārtām cilvēcisko dzimtu

Pat vienaldzīgas dienas pārvēršat

Par moku režģi, lai tā tīklā ļimtu.

No gariem grūti atpestīties varam,

Nau saite raisāma, kas likta garam;

Bet tavu spēku, lēno graušanu

Es, Rūpes, mūžam atzit negribu.

RŪPES

Tad jūd to, kā es ar steigām

No tevis vēršos projām iet!

Ja ļaudis visu mūžu akli šķiet,

Tad, Faustu, topi tāds uz beigām.

(Viņa uzpūš viņam dvašu.)

FAUSTS

(Aklis ticis.)

Nakts tumsums visu dziļāk, dziļi klājis,

Bet iekšā spoža gaisma spid:

Es steidzu izpildit, ko nodomājis;

Tik kunga vārds ir tas, kas svarā krit.

No guļas augšā, manu kalpu milns!

lai drošo darbu skatu laimes pilns!

Tik naski ročus tverat, kapli, lāpstu!

Jo darbu gatavu drīz redzēt slāpstu.

Kur mundris naskums, stingris rīkojums,

Tur visujaukais algojums.

lai visulielo darbu pabeigt sokas,

Tur vajdzīgs gars viens pats, bet tūkstots rokas.

Lielais pils pagalms

Lāpas.

MEFISTOFELS

(Kā uzlūks priekšgalā.)

Tik šurpu nākat, lemuri,

Ar kauliem klabēdami!

Iz dzīslām, cīpslām lāpīti,

Pusdzīves dzīvodami!

LEMURI

(Korī.)

Mēs tūdaļ nākam palīgā

Un, kā mēs dzirdējuši,

Tad zemi lielā platībā

Drīz būsim ieguvuši.

Mēs smailus mietus gādājām

Un ķēdes mērit nesām;

j 1

Priekš kā šurp saukti atnācām.

To aizmirsuši esam.

mefistofels

Še nau ko mākslās skatīties;

Pēc saviem mēriem turaties!

Lai garākais tur liekas garšļauku,

Jūs citi apkārt uzrokat tik lauku,

Kā mūsu tēvu tēviem darīja,

Kad garos četrustūrus dobēja!

Iz pils uz šauro namiņu, -

Tik muļķiski beidz tomēr dzīvību.

lemuri

(Ar tīdīgiem253 vaibstiem rokot.)

Kad biju jauns un mīlēju.

Tas gan man saldi likās!

Kur jautras skaņas dzirdēju,

Tur kājām dejot tikās.

Nu vecums mani viltīgi

Ar kruķi sadauzīja;

Es klupu pār kapa paslieksni:

Kam kaps ar vaļā bija?

fausts

(Iz pils iznākdams, taustīdams gar durvju stenderi.)

Kā lāpstu klaudziens mani iepriecina!

Tas ira dzimis, ko es kalpinu,

Kas zemi, jūru samierina,

Kas viļņiem noliek robežu,

Kas stingrās saitēs velgu savaldzina.

mefistofels

(Sāņus.)

Priekš mums viss darbs, ko tu še strādā,

Šie tavi dambji, rakumi;

Jo ūdens velnam Neptūnam vien gādā

Tu mielastu še lieliski.

Jūs katrā ziņā esat pazuduši;

Ai mums ir elementi salīguši,

Viss iziet tik uz nebūtni.

FAUSTS

Ē, uzlūks!

MEFISTOFELS

Še!

FAUSTS

Cik vien tik iespējams,

Tik gādā strādniekus pēc bara baru,

Ar baudām mudini un stingru varu,

Ne naudas, glaimu, spaidu taupīdams!

Ik dienas lai dek manim paziņots,

Par cik ir sāktais grāvis pagarots254 .

MEFISTOFELS

(Paklusu.)

Ir runa, kā es padzirdējis tapu,

Nevis par grāvi, bet par kapu.

FAUSTS

Tur stiepjas tīrels kalnam garām,

Kā mēris izdveš visu iegūto;

Ja rāvo purvi ar vēl novilkt varam,

Mēs beigās sasniedzam visaugstāko.

Es milijoniem telpu vaļā klāju,

Ne drošai gan, bet brīvai dzīvei māju!

Tur zaļo lauks un lopi, cilvēki

Tur mielojas pa jauno mājokli,

Un tūdaļ apsēsti ir apkārt kalni,

Ko rosa tauta uzcēla par valni.

Un vidū paradīze atklājas;

Kad ārā bangas traki saslejas

Un laužas iekšā, graužot nikniem zobiem.

Steidz visi pretī stāties rautiem robiem.

Jā! šādām domām pilni padots esmu,

Tā gudrība visaugstākā:

Ka pelna brīvības un dzīves dvesmu

Tik, kas ik dienas gūst to cīniņā.

Tā pavada, ar briesmām apradis,

Še gadus bērns un vīrs, un sirmgalvis.

Šo ņudzekli es labprāt redzētu,

Ar brīvu tautu brīvi stāvētu.

Es spētu sacīt uz šo brīdi:

'Tu esi skaists! jel kavējies!

Viss, ko es radīju pa dzīves sprīdi,

Ne mūžos nevar izgaisties." -

Šī laime iepriekš mani saviļņo,

Nu baudu acumirkli augstāko.

(Fausts nokrīt, lemuri viņu uzķer un noliek uz zemi.)

MEFISTOFELS

Ne laime, ne kāds prieks tam piedka,

Pēc maiņu tēliem citās viņš ar dziņu;

Nu niecīgs pēdējs mirklis pienāca -

Un nabags vēlas turēt viņu.

Kas man tik vareni bij pretojies, -

Laiks vaļā, smiltīs viņš še izstiepies.

Un pulkstens stājies -

KORIS

Stājies! Klust, kā pusnakts veikts.

Krīt rādītājs.

MEFISTOFELS

Viņš krīt, un viss ir beigts!

KORIS

Pagalam viss!

MEFISTOFELS

Pagalam! muļķīgs vārds.

Par ko pagalam viss?

Pagalam, gluži vienalgs, nieks un iznīcis!

Ko līdz tad mūžam radīt, radīt!

Un radīto uz nebūtību vadīt!

'Tad ir pagalam!" Ko tur izlasījis?

Tas ir tik daudz, kā nebūf bijis;

Un tomēr riņķī griežas, it kā būtu.

Pie Mūžam Tukšā vairāk prieka jūtu.

Kapā likšana

LEMURS

(Solo.)

Kas kapļiem, lāpstām būvējis

Šo prasto nama dangu255 ?

LEMURI

(Korī.)

Tev, viesim, linu kreklīds,

Tev nams vēl ir par brangu.

LEMURS

(Solo.)

Ko zāle itin nekopta?

Ne galdu, krēslu nava?

LEMURI

(Kori.)

Tā manta bij tik aizņemta;

Tur aizdevēju krava.

MEFISTOFELS

Guļ ķermens, un, ja gars tik paraudzītu

Man bēgt, es turu asins parakstu,

Bet diemžēl! daudz ir tagad līdzekļu

Ka velnam dvēsles atmānītu.

Pa veco ceļu sāk mums šķēršļus likt,

Pa jauno n'esam patīkami;

Es citkārt spētu viens še galā tikt,

Nu palīgi ir aicināmi. -

Mums visās lietās vāji padodas!

Sensenas parašas un tiesības,

Uz it neko vairs nevar paļauties.

Tā citkārt līdz ar dvašu projām bēdza;

Es sargāju, kad pelīte man skries,

Un šviks! to manas ķetnas cieti slēdza.

Nu dairās tā vēl atstāt drūmo vietu,

Lai prom iz līķa riebjā nama ietu;

Bet elementi, pilni naida,

To beigās projām aizdzīs gan.

Un, kaut man dienas, stundas jānogaida,

K a d, k ā un k u r tik jautājums še skan.

Jau vecai nāvei ašais spēks ir sicis,

"Vai mirs", pat tas ir šaubāms dcis;

Ar kāri daudzreiz vēros stīvās miesās;

Tik māņi, tanīs atkal dzīve viesās.

(Fantastiski varoniski buršanas vaibsti.)

Tik ņipri šurpu! soļojat,

Jūs kungi taisnā, kungi līkā raga!

Jūs īsta velna kaula, velna naga,

Sev līdzi elles rīkli atnesat.

Gan ellei rīkļu lielu lielā krava,

f 1

Tā rij pēc kārtas, goda, amata;

Bet šī jau beigu rotaļa,

Uz nākotni ko apdomāt tur nava.

(Ncģčligā elles rīkle atdarās kreisajā pusē.)

Ņirdz zobi, un iz žaunām uguns svelmes

Ar niknām šūtām256 verdin virst,

Un vērsmaskvēlē tur iekš pašas dzelmes

Es redzu, mūža gozā257 pilsēts zvirst258 .

Ķer liesmulinga līdz pat zobu spraugām,

Un glābdamies šurp nosoditie peld,

Bet nezvērs nikni žņauga tos ar džaugām259 ,

Un viņus atkal baili karsme dzeld.

Tur kaktos daudz kas vēl ir redzams klaidot,

Milns briesmu iekš tik šaura šauruma!

Jūs darāt labi, grēciniekus baidot;

Tie to par māņiem, sapņiem uzskata.

(Uz resniem velniem no īsā, taisnā raga.)

Jūs blēži, ugunspurņi, vēdermuči!

Kā ellessēra trekni zvērojat,

Jūs nekustamiem skaustiem tā kā kluči!

Vai spīd kā fosfors, lejā uzglūnat!

Tā dvēsle, Psihe; raujat tīšu

Tai spārniņus, un nejauks tārps tā būs!

Es savu zīmi viņai uzspiedīšu,

Tad uguns viesulī tā līdzi grūs. -

Jūs uzmanat uz apakšējo galu,

Jūs kuņģi, tas ir jūsu pienākums;

Varbūt tā izmeklēja sev to malu,

Tik skaidri tas nau zināms mums.

Tā nabā labprāt piemājo:

Tik pielūkojat, ka tā nelido!

(Uz kalsniem velniem no garā, līkā raga.)

Jūs Šauļi260 , milži izklaidīgi,

Pa gaisu ķerstāt, mēģinājāt raut!

Un rokas, nagus staipat nemitīgi,

Lai lidojošo bēgli varat gaut!

Tā vecā namā var tik igt un slāpt,

Un ģēnijs, tas jau grib uz augšu kāpt.

(Glorija (spožums) no augšas, pa labai.)

Debesu pulki.

ENĢELU KORIS

Debesu dēli,

Lēnigi, cēli,

Lidojat šurp!

Izdeldēt grēku,

Pīšļiem dot spēku!

Pa pasaules ēku,

Milibu kaisot,

Dzīvību raisot,

Steidzat ikkurp!

MEFISTOFELS

Es dzirdu neskaņas, tāds dnkšinājums

No augšas līdz ar gaismu atskaņas:

Tas zēnu-meitenišķis spindzinājums,

Kāds svētuļgaršai patīkas.

Jūs zināt, lāstu stundās iznīcību

Mēs ļaužu dzimtai prātojām:

Ko šķitām par visdziļo apgrēcību,

To viņi mīl priekš savām lūgšanām.

Tie nelgas nāk ar viltus glaimu ruņām!

Tā dažu viņi mums ir vīluši,

Pret mums tie karo mūsu pašu bruņām;

Ir arī velni, tikai apslēpti.

Še pazaudēt, tas būtu kauns bez gala;

Lai cieši sargāta dek kapa mala!

EŅĢEĻI

(Rozes kaisot.)

Rozes jūs starošās,

Balzamu garošās,

Lidošās, klaidošās,

Dzīvību raidošās,

Zarspārnos traukušās,

Pumpuru plaukušās,

Ziedi lai rīst!

Ziedoņa zaigums

Zaļsārti klīst!

Lai Ēdenes maigums

Pār dusošo līst.

MEFISTOFELS

(Uz sātaniem.)

Ko gubstat, tupstat? Vai tā velniem der?

Tik stāvat cieti, lai tie kaisa!

Lai katris savā vietā dvēsli ker!

t

Nē, karstiem velniem dūša nedek baisa,

Kaut šie ar puķu sniegu ber;

Tas kūst un raucas jau no pekles gaisa.

Nu pūšat, pūšļi! Diezgan, apturat!

Viss gājiens jau no tosas2ei nobālst pat. -

Nu slēdzat mutes, nāsis! ne tik pikti!

Paties', jūs pūtuši jau pārāk dikti.

Nekad jūs nemanāt, ka mērs jau pilst!

Ne raucas vien, bet tumst un kalst, un svilst!

Jau skaidrās dzeldu liesmas klātu, klātu!

Nu kļaujaties, lai cieti pretī stātu! -

Spēks dziest! un visa dūša gaist,

Un velniem sveša glaimu kvēle kaist.

EŅĢEĻI

Puķes svētlaimīgas,

Ugunis glaimīgas,

Mīlību vada tās,

Līksmību rada tās,

Kā vēlas sirds.

Taisnība gariem,

Mūžīgiem bariem,

Ētera stariem

Gaismibu mirdz.

MEFISTOFELS

Ak, lāsts, ak, kauns šiem gļēvuļiem!

Ko sātani uz galvu stājas, gāžas?

Šie neveikļi iet riteņriteņiem

Un ačgārniski ellē brāžas.

Nu, karstu pirti novēlu!

Es še uz savas vietas palieku. -

(Kaujas pa gaisu ar lidošām rozēm.)

Prom, spīgain! lai tev nez kāds vlzējums,

Kad ķeršu, tu tik riebīgs biezējums.

Ko skraidi? Negribi vēl posdes? -

Kā piķis, zēvels sāk man sprandā kosties.

EŅĢEĻI

(Kori.)

Kas jums nau piederums,

Nava jums viešams262 ,

Viss, kas vien traucējums,

Nava jums ciešams.

Ja tas grib vareni mākt,

Vajga mums palīgā nākt;

Mīla tik mīlošus

Līksmā var vākt!

MEFISTOFELS

Sveļ galvu, sirdi, aknas ugunis.

Tas elements ir pārāk velnišķis!

Daudz dzelošāks par pekles liesmām!

Par to jUs gaudojat ar tādām briesmām,

Jūs, mīlētāji, kad jūs atmesti,

Pēc mīļās skatāt, kaklus griezdami!

Ir man! Kas galvu velk uz viņu pusi?

Mēs taču naidā! Tā man atriebusi!

Šo skatu citkārt sīvi ienīdu.

Vai esmu pārspēts caur ko svešējādu?

Es mīļos zēnus labprāt ieraugu!

Kas manim neļauj, ka tiem lādu? -

Ja sevi pievilt paļauju,

Ko vēlāk gan par nerru saukātu? -

Tie velna puikas, man tik ienīstami,

Tie tomēr liekas pārāk mīlējami! -

Jūs, skaisde bērni, pastāstat:

Vai n'esat arī Lucifera dēli?

Jūs skūpstīt gribas, jūs tik daiļi, cēli,

Jūs manim īstā laikā atnākat.

Man ir tik ērti, omulīgi,

It kā jūs simtkārt būtu redzēti,

Kā kaķīšam tik maigi kārumīgi;

Ar katru skatu aizvien skaistāki.

Ak, nākat! ļaujat vienu skatu man!

EŅĢEĻI

Mēs nākam jau, par ko tu bēdzi gan?

Mēs tuvojamies, paliec, ja tu vari!

(Eņģeļi, apkārt ejot, ieņem visu telpu.)

MEFISTOFELS

(Kurš tiek bidīts priekšskatuve.)

Jūs paļājat mūs, ka mēs ļauni gari,

Bet pārspējat vēl raganmeistarus;

Jo sievas pavedat un vīriešus. -

Šis nolādētais piedzīvojums!

Vai tāds ir mīlestības iemājojums?

Man visas miesas vienu liesmu milst,

Es tikko jūtu, ka man kaklā svilst. -

Jūs šur tur līgojat; jel nolaižaties!

Un saldām miesām pasaulīgāk pakustaties!

Jums jauki piestāv nopietnums, paties',

Bet labprāt redzētu jūs smejamies;

Tas manim mūžīgs jūsminājums būtu,

Tāds iemīlējies smaids, pilns saldu jūtu;

Sīks vaibsts ap muti to spēj izdarīt.

Tu, garais puisi, līci man pār visiem pāri,

Nemaz tev svētuļseja nepiekrīt.

Jel uzskat' mani drusku saldi kāri!

Jums pieklājīgāk būtu kailāk iet,

Tas garais kreklis pārāk tiklis šķiet.

Tie apgriežas. No pakaļpuses apskatīti,

Šie rakari dod tiešām apetili.

EŅĢEĻU KORIS

Dzīrumu viedēt

Jums, mīlošām liesmām!

Iz grēcības briesmām

Taisnums var dziedēt,

Lai ļaunuma brīvi

Raisās uz dzīvi,

Var visuma kopībā kļūt,

Laimīgi būt!

MEFISTOFELS

(Saņemdamies.)

Kā ījabam man ceļas vāts uz vāti,

Viss vīrs, kam pašam sevis īgnējas

Un reizē gavilē, kad sevi saprotas,

Kad sev un savai ciltij uzticas;

Viscēlie velnu locekļi ir izsargāti,

Uz ādu metas mīlas spocības;

Jau nolādētās liesmas izdegušas,

Un es jūs visas lādu, kā jūs pelnījušas!

EŅĢEĻU KORIS

Kuru sedz, saudzē

Svētliesmas glaimi,

Tas dzīvē jūt laimi

Labajo draudzē.

Visums ir biedrots,

Pacelies, bars!

Gaiss ira ģiedrots,

Elpot var gars!

(Viņi paceļas, aiznesdami Fausta nemirstamo.)

MEFISTOFELS

(Apkārt lūkodamies.)

Bet kā? Kur viņi pazuduši?

Jūs, pusauguļi, mani pārsteidzāt!

Ar laupījumu viņi aizbēguši;

Par to tie spiedās tā pie kapa klāt!

Visdārgo, lielo mantu tie man vīla,

Šo dvēsli, kas man dota bij kā ķīla,

Tie mācēja man gudri aizgādāt.

Kur nu man sūdzēt, atrast tiesasnesi?

Kas gādās manim gūtās tiesības?

Tu savās vecās dienās pievilts esi,

Tu pelnījis, tev nikni neveicas.

Es izturējies kā iz nejēdzības,

Liels pūliņš nu ir smieklā izšķēdēts263 ;

No prastas kāres, muļķa mīlestības

Tiek norūdītais velns vēl piemeklēts,

Un, ja ar bērnišķo, šo trako lietu

Vēl piedzīvojušais var darboties,

Tad gan to muļķību ne mazu šķietu,

Kam beigās viņš būs padevies.

Kalnu gravas, mežs, klints, tuksnesis

Svēti anahorēti2 ''1 , izdalīti pa kalna galu, apmetušies aizu starpās.

KORIS un ATBALSS

Meži, tie vējā līkst,

Klintis, tās smagi slīkst,

Saknes, tās sniegtin sniedz,

Stumbri pie stumbriem sliedz;

Vilnis pie viļņa plūst,

Alā tur tvērumu gūst;

lauvas, tie lēni iet,

Laipni mūs uzskatām šķiet;

Visu še savalda

Svētita mīlība.

PATER ECSTATICUS265

(Uz augšu un leju lidodams.)

Līksme, kas neizgaist,

Mīla, kas kvēlin kaist,

Sāpes, kas griezīgi smeldz,

Prieca, kas dievišķi veldz.

Bultas lai mani dzeļ,

Šķēpi lai mani šķeļ.

Vāles lai mani triec,

Pērkons lai zemē liec,

Niecīgais viss lai zūd,

Izģinst un zemē trūd,

Laikos lai zvaigzne spīd,

Mūžīgā mīla ik brīd'!

PATEK PROFUNDUS266

(Dziļā daļa.)

Kā man pie kājām klinšu krauti

Uz dziļa domja267 likstot guļ,

Kā staros ritē tūkstoš strauti,

Kur rāva strāvu putās kuļ,

Kā gaisos stiepjas zars pēc zara,

Iz koka paša dziņas ceļ:

Tā mila ir tā dziļā vara,

Kas visu veido, visu ceļ. -

Ap mani dārdē trakā brāzmā,

It kā vai mežs un klintis grūst!

Un tomēr milas pilnā gāzmā

Uz bezdibeni krāce plūst,

lai leju lēni ūdeņotu;

Un pērkons zvīļot iespēra,

Lai biezo gaisu noskaidrotu,

Kas smagus tvaikus nēsāja:

Tie mīlas sūtni, vini vēsta,

Kas mūžam radot rit ap mums.

Ir man lai krūtīs kvēles dēsta,

Kur gars, pats sevim tirdijums,

Smok tumši drūmu kaislu saitā, -

Un asi cietās važas miedz.

Ak dievs! dod mieru domu gaita

Un gaismu vārgai sirdij sniedz!

PATER SERAPHICUS268

(Vidējā daļa.)

Kāda rīta debess līgo?

Loki liecas egles zars. -

Kāda dzīve viņā zvīgo?

Tas ir jaunu garu bars.

SVĒTĪGU ZĒNU KORIS

Teic mums, tēvs, kurp aizlidojam?

Teic mums, kas mēs radīti?

Laimē klīstam projām, projām,

Būt mums ir tik lēnliegi.

PATER SERAPHICUS

Zēni, pusnakts piedzimuši,

Gars un prāts pusatvērti,

Vecākiem drīz pazuduši,

Toties līksmi eņģeļi!

Nākat! mīlējošs jūs gaida,

Jūs to paši jūtat jau.

Bet no dzīves ceļu sklaida,

Laimīgiem, jums miņas nau!

Kāpjat manās acīs iekšā,

Pasaulei tās radītas!

Redzēsat ar viņām priekšā

Zemes tāles izklātas.

(Viņš viņus uzņem sevī.)

Tie ir koki, tie ir kalni,

Krāce, kas uz leju brāž

Un ar milzu ūdens valni

Kraujā ceļā visu gāž.

SVĒTĪGIE ZĒNI

(Iz iekšienes.)

Varenību acis skata,

Bet par drūmu vieta šķiet,

Mus ar baismam, šausmam krata.

Cēlais, labais, laid mūs iet!

PATER SERAPHICUS

Augstāk ceļaties ar kvēli,

Augat vienmēr nemanot;

Mūžam skaidri, mūžam cēli

Spēcina dievs klātesot.

Tā ir garu atjauniba,

Kas visbrīvā gaisā rada:

Mūžamīlas parādība,

Kas uz svētu laimi vada.

SVĒTĪGO ZĒNU KORIS

(Pa augstākajiem kalnu virsiem lidojot.)

Roka lai rokā

Saistās kopīgi,

Dziedat nu lokā

Svēti un jūsmīgi!

Mācību maigu

Glabājat jūs!

Varenā vaigu

Redzēt jums būs.

EŅĢEĻI

(Lidojot augstākā gaisa kārtā, Fausta nemirstamo daļu nesot.)

Šis garu sfēras loceklis

Ir atrauts ļaunam garam:

"Kas mūžam cistot karojis,

To brīvi pestīt varam."

Un, ja vēl dievs ar mīlību

Pie viņa ņēmis daļu,

To svētie sveic ar sveicienu,

Tik sirsnīgu un skaļu.

JAUNĀKIE EŅĢEĻI

Ar šo rožu mīļām rotām,

Svētu mocekļu mums dotām,

Ienaidnieku pārvarējām,

Lielo darbu paveikt spējām:

Iemantojām dvēsles krāju.

Rozes kaisot, aizbēga

Velni prom uz elles māju.

Savu sodu aizmirsa,

Tikai mīlas mokas juta;

Sātans pats, kas nikni šūta,

Locījās aiz sāpju kvēlēm.

Gavilējat tūkstots mēlēm!

PILNĪGĀKIE EŅĢEĻI

Sīks zemes atlikums

Mums nesams grūti,

Pat azbests netīrs mums

Pret debess būti.

Kad gara milzenis

Ir dabas tvirtu

Pie sevis saistījis,

Ne eņģels šķirtu

Šis būtnes, vienībā

Kas turas skautas;

Tik mīlā mūžīgā

Šīs saites rautas.

JAUNĀKIE EŅĢEĻI

Klintsgalos, manu, klīst

Migla un mirdzē,

Vijas un mijas, un rīst

Tur gari virdzē.

Bet miglu kliedē stars;

Es redzu rotājošs bars,

Svētīgi zēni:

Nespiež tos zemes spaids,

Dejā tie iet,

Tos veldzē lēni

Jauns ziedons un smaids,

Kas augstākā sfērā riet.

Še lai viņš gaitu sāk,

Augot visaugstāk nāk,

Šiem biedros iet!

SVĒTĪGIE ZĒNI

Priecīgi skaujam mēs

Viņu vēl kāpuru;

Viņā tā gaujam mēs

Eņģeļu mantību.

Tīstošie auti lai slīd,

Dodat tam brīvi!

Liels jau un skaists viņš spīd

Uz svēto dzīvi.

DOCTOR MARIANUS2m

(Visaugstakā UN visskaidrākā mājoklī.)

Še izskats brīvs, aug gars,

Var gaismas smelties.

Klīst garām sievu bars,

Debesīs celties;

Greznumā dievmāte,

Iekš zvaigžņu segas,

Debesu valdniece, -

Vizot no regas.

(Jūsmu pārņemts.)

Karaliene augstākā!

ļauj, lai tur, kur plata

Debess telti dzidrumā,

Acis tevi skata!

Neliedz, no kā vīra krūts

Ceļas maigi, cēli,

Ko viņš, svētas mīlas gūts,

Pretī nes ar kvēli!

Neveicama droša mums,

Klausot pavēlnieci;

Pēkšņi noslābst liesmojums,

Ja tu noklust lieci.

Jaunava visskaidrākā,

Māte godinātā,

Karaliene vēlētā,

Dieviem līdzinātā! -

Ap viņu vijas

Kā migla blāvi;

Tie grēku bijās

Ir sievu stāvi,

Tās ceļus tverot,

Zildzidri dzerot,

Laipnību cerot. -

Skaidrās nekas neaizskar,

Mūžam neskaramās:

Mīļi nākt pie tevis var

Viegli pavedamās.

Vājībā tās grimst un grauj,

Grūti glābt ir viņas:

Kurš lai pats tās saites rauj,

Ko liek kaislas dziņas?

Ak, ja ceļš ir gluds un sklaids,

Kāja paslīd paša;

Kuru nevil skats un smaids,

Mīļi glaima dvaša?

M a t e r g l o r i o s a 270 , gaisā lidojot.

GRĒKU SŪDZĒTĀJU KORIS

Tu lido cēli

Uz mūža māju.

Mēs lūdzam žēli,

Ak, vienīgaju!

Ak, žēlotāju!

MAGNA PECCATRIX27 '

Pie tās mīlas, kura jūsmām

Tava dēla kājām lēja

Balzamu ar asru plūsmām.

Kaut gan varizeji smēja;

Pie tā trauka, kurā līja

Svaidīt saldu smaršu strāva,

Pie tām cirtām, kuru vija

Vina svētās miesas žāva -

MULIER SAMARITANA272

Pie tās akas, kur arvienu

Ābrams avis dzirdināja,

Pie tā spaiņa, kurš to dienu

Kristus lūpas dzesināja;

Pie tā avota, kas svaigi

Tur nu izplūst plūstin pāri,

Mūžam verdot, skaidri, maigi

Līst pa visu zemes āri -

MARIA AEGPTIACA2/3

Pie tās vietas, kur uz dusu

Mūsu kungu guldīja,

Pie tās rokas, kura klusu

Durvīs mani atstūma;

Pie tā grēku nožēluma,

Ko es gadiem pārcietu,

Pie tā svētā vēlējuma,

Ko es smiltīs rakstīju -

TRIJĀS

Tu, kas lielām grēciniecēm

Tuvodes tev neaizliedzi,

Tu, kas debesis ar priecēm

Grēku sūdzētājiem sniedzi, -

Ir šo dvēsli žēlodama,

Kas tik reizi mīlestībā

Ziedzās, grēka nejauzdama,

Uzņem savā žēlastībā!

UNA POENITENTIUM274

(Citkārt saukta Grietiņa, picglaužoties.)

Vērsi vaigu,

Tik cēlin maigu,

Ar staru zaigu

Uz manu laimi, dieva māt!

Sen mīlā skautais,

Iz bēdām rautais

Man atkal klāt.

svētīgie zēni

(Tuvojas, lokā iedami.)

Viņš drīz mums pāri augs

Ar milzu dziņu;

Mūs dāsna roka džaugs,

Ka kopām viņu.

Pirms spējām cīnīties,

Mūs nāve vāca;

Bet viņš ir mācījies,

Lai mūs viņš māca!

VIENA GRĒKU SŪDZĒTĀJA

(Citkārt saukta Grietiņa.)

Ar cēliem gariem klīstot brīvi,

Vēl jaunais atģidies še nau,

Viņš tikko nojauš svaigo dzīvi

Un svētam pulkam līdzīgs jau.

Lūk, viņš iz katras zemes segas,

Iz vecām saitēm izraujas,

Iz ēteriska tērpa regas

Kā pirmā spēkā parādās!

Ak, ļauj, ka viņu vadīt varu!

Vēl acis kaunas gaismas staru.

MATER GLORIOSA

Nāc! celies augstāk debesīs!

Viņš sekos tev, ja nojaudīs.

DOCTOR MARIANUS

(Uz vaiga krizdams, pielūdzot.)

Jutīgie, uz glābēju

Žēlās lūkojaties!

Jūs uz debess laimību

Sirdīs pārvēršaties!

lai ik gara spējība

Tevim kalpot kvēlo!

Kundze, māte, jaunava.

Dieve žēlo, žēlo!

CHORUS mSTICUS275

Nīcīgais, vīstošais -

Līdzības tēli;

Nesniegti klīstošais

Sasniegts še cēli.

Netveramdievišķais

Dzīvē še zeļ;

Mūžīgi sievišķais

Augšup mūs ceļ.

PIEZĪMES

Jūs būsat kā dievs un zināsat labu un ļaunu Krustceļos, pēc tautas nostāstiem un teikām, sapulcējās visādi ļauni gari un raganas un pec baudījumiem slāpstošie nelabie āžu veidā, uz kuru mugurām tad raganas jāj uz ragankalnu.

Attiecas uz dažādām parādībām reformācijas laikā, kur katoļi gan rakstos, gail bildēs visādi izķēmoja Luteru un luterāņi pāvestu.

Kādā aprakstā 1768. g. Leipciga tiek nosaukta par Parīzi mazumā. Ripacha ciems starp Leipcigu un Naumburgu. Auss F. Ripachs I.eipcigā nozīmēja muļķi un vēja grābsli. Mefistofels ir izkaltis.

Se slēpjas dziļa ironija par daždažādām noslēpumainām, mistiskām sabiedrībām, kuru locekļiem jaiztura daudz pārbaudījumi, iekam tie kāpeni pa kāpeņiem sasniedz to augstumu, kur tiem nu pēdīgi atklāj noslēpumaino gudrību.

Helena — sengrieķu skaistākā sieviete.

Ar vārdu Tule apzīmē pasakainu brīnuma zemi. Senatnē tādēvēja kādu salu uz ziemeļvakariem, pašā zemes rnalienā.Padua — pilsēta Itālijā.

Svētā nevainība, nesapratiba! — tā Jānis Huss izsaucās, kadviņš redzēja, ka veca sieviņa pienesa malku viņa sārtam, uzkura to vēlāk sadedzināja. Jānis Huss bija pazīstams ticībasreformators pirms Lutera.

Solisti — filozofiska skola senajā Grieķijā. Sofisti dažos jau-tājumos svārstījās starp materiālismu un ideālismu, bet vispār sofistu filozofija ir subjektivīstiska un nolieci? obiektivc-patiesību. — Sofisms ir ar nolūku nepatiesi konstruēts seci-nājums, kas formāli izliekas pareizs, īslenīhā sofisms pama-tojas uz jēdzienu divdomību, izraujot parādibas atsevišķasdaļas u tml. Sofismu lietotāji ir vārdu sagrozitāji, kas arviltīgu valodu prot visu pierādīt, ko vien grib.

Salīdzinājums ņemts iz Zālamana «Augstās dziesmas», kurā-«dvīņu pāris, kurš rozēs ganās», nozīmē sieviešu krūtis.Vācijā pastāvēja šāds vecu laiku ieradums pret jaunavām,kas vaiņagu zaudējušas pirms kāzām.

Mater dolorosa — sāpju māte, svētā Mariia.

Katoļu zemēs dievmāte — mater dolorosa tiek tēlota ar vieni;

vai vairāk zobeniem sirdī.

Valpurģi — maija mēneša pirmā diena. Valpurģu nakts —nakts pirms tam. Valpurģi bija pie vāciešiem pagānu laikosvieni no visvairāk iecienītiem svētkiem, kuri tāpat kā mūsuJāņu diena tika svinēti par godu dabas atmošanai; valpurģibija jauniešu mīlestības svētki. Vēlāk, kad jau bija ievestakristīgā ticība, šos svētkus māņticība pārdēvēja par velnu unraganu svētkiem. Valpurģu naktī parādījās pagānisku unbezdievīgu ierašu cienīšana un notika it sevišķi raganu,visādu ļaunu garu un spoku sanākšana un dancošana vecāspagānu ziedu un tiesas vietās — uz Rlokberga (Bluķukalna), Harca kalnājā un uz citiem kalniem.

Valpurģu naktī arī aprakta nauda, kas citkārt tik bija re-dzama «kaltējamies», tumsā spiguļojam, iznāca iz zemeslaukā un bija saņemama.

Žurku ķērājs — še zīmējas uz teiksmaino Hametnas zurki;ķērāju (Rattenfānger von Hameln), kurš ar savu dziedāšanuun spēlēšanu apbūris un aizvilinājis sev līdz ne vien žurkas,bet arī bērnus un meitiņas. Sī teika pie vāciešiem ļoti pazīs-tama un ari vairākkārt mākslā apstrādāta.

Vāciski «Blutbann» — ir zemes valdnieka tiesība par savupavalstnieku dzīvību un nāvi un tā saucamās «dieva tiesas»redzama izpildīšana un kā tāda tiek no baznīcas apstipri-nāta, tādēļ velnam Mefistofelim «netīk ar viņu tīties», jo io-sodu izpildīšana, kas liek spriesta no «Blutbann», nevar tiktno velna aizkavēta; ja Fausls biītu noķerts un uz nāvi noti*'-m.iiS ticis, Mcfistofels soda izpildīšanu nebūtu varējis no-vērst.

Vecos laikos sodi pret «kritušam» meitām bija |oti dažādi unstingri ne vien no baznīcas, bet ari no valsts puses. Valen-tins še uzskaita dažus tādus sodus.

Kas bija miris bez svētā vakariņa un grēku atlaišanas, tampoc viduslaiku ticības vajadzēja vēl ilgus gadus pēc nāvesmokas ciest un par garu virs zemes apkart staigāt. Ļaunaisg.ns, Grietiņas ar grēkiem apgrūtināta sirdsapziņa, iečukstviņai ausis so likteni, kurš gaida viņas mali, kas nomira nomiega zālēm bez grēku atlaišanas.

Dies irae, dies illa — ta iesākas latiņu himna, kura sacerētaapmēram 13. gadu simteni no Toma 12 Ceļamas. So himnudzied pie sēru dievkalpojuma katoļu zemēs (requiem prodefunetis). Pirmajam panlain vel ir gala rindiņa — «testeDāvid et Sbilla». Viss pirmais pants latviski skanētu:dusmu diena, viņa diena sagrauj pasauli (iiiužu) pelnos.

Tā vēsta Dāvids un Sibilla.

un 35 — še ir atkal aizrādījums uz himnas trešo pantu, kuršiesākās — «tuba miruni spargens sonum» un latviskā tulko-jumā būtu — bazūne perkoņa baisi, kapiem drebot visās ma-lās, sauc visus soģa priekšā!

Talaks pants tanī pašā himnā latviski — kad soģis sedes,viss, kas apslēpts, gaisma nāks, nekas nepaliks neatriebts.

Himnas septītais pants latviski — ko es, nelaimīgais, tadteikšu? Kādu aizrunatāju tad piesaukšu, kad taisnais tikkobūs drošs?

Valpurģu nakts — skat. 17. piezīmi. Valpurģi ir pavasara svētki. Kad «iz zemes jau asni galviņas baž», raganas taisās uz Bluķu kalnu. Viņu izbraukšana saceļ vētru uri negaisu tāpat kā skandināviešu Eddas — burvju sievu nakts jājiens uz melniem zirgiem; ar šo vecas teikas simboliski tēloja pavasara aukas.

Kletide un Sierkc (Sirke) — ciemati Brokena kalna pakāje, neauglīgi, klintainā vidū — uz Bodes upes krasta.

Spigaiņi — maldngnnis, kuras pēc tautas ticības turēja par ļauniem gariem, bezmiera dvēselēm, kas vilina ceļa vīrus un ieved tos postā.

91 Garas klinšu nasks — ai tiecas uz abiem augstajiem, smailajiem granita bluķiem netālu no Sierkcs, kurus sauca par «Schnarcher» — krācējiem.

Mamons — še ir domāts kā persona, valdnieks pār zeltu.

-1 -' Urians — «Meister Urian», kuru ari vācu dzejnieki Birgers un Klaudiuss min savās dzejās, Lejas-Vācijas tautas pasakās ir ari «velna meistars» kā Mefistofels un laikam ir tas pats velns Aurechans, kuram, pēc tautas teikas par Paustu, norakstīja savu dvēseli Pausta famtils Vāgners. (Gēte, kā zināms, pārstrādājis tautas teiku par Paustu un daudz vietās lai pieslienas.)

34 Bauba — grieķu mitoloģijā apakšzemes dievietes Demetras palaidnīgā bērnu meita, kura vēlāk parādījās kā nakts spoks. Gete viņu še pielīdzinājis skandināviešu laumām un liek viņai nevis kā parasti Hollai vai Percbtai uz cūkas jāt raganu bara priekšgalā. Gēte vairākkārt lieto Šo vārdu, lai apzīmētu nekaunīgu sievieti.

Ilzes akmens — atšķirti stāvoša granīta klints pie Ilzcnburgas, Brckcna kalna ziemeļu pusē. ',r ' Galvenā lieta pie raganu skriešanas bija burvju zalve, ar kulu tas iesmērē kaļas un paduses, tad ir vienalga, uz kā jāj: slotas kāta, sakuma, āža, cūkas vai silītes.

Pusragana ■ «sie sind zu feig zur Siinde, zu schvvach um tugeiidhaft zu seiti» viņas ir par gļēvu priekš grēka un par vāju, lai būtu tikumīgas.

Folands — «Junker Voland», agrāk Falands, noz'miē pavedējs, ļaunais, velns; šis vārds jau no vācu viduslaiku dzejniekiem lietots velna apzīmēšanai.

Nolādēts troksnis. Pec vācu teikām, pie raganu dejām spēlēja ne uz vijoles, bet uz zirga galvas un smičuka (lociņa) vietā lietoja kaķa asti uti.

Ceļa lenta — Knieband, saite, kuru nēsā, ap celi apsietu, par. goda zīmi; t. s. bikšu lentas ordenis ir Anglijā augstākais valsts ordenis. Ja lentu vien ap kāju var turel tik augstā cieņā, par ko gan necienīt augstāk pašu kaju — tā doma pie velniem.

41 Lilita pēc rabiņu teikām, sieva, kura tika ar Ādamu reize radita, bet aizl.iidas no viņa projām un tika par velneni, kura dzemdē daudz jaunu velnu un paved jaunus puišus un kuras skaistaios matos perināioties tūkstošiem velnu. Se viņa ir zvēriskas kaislības priekštece. Arī Herders dzejiski apstrā* dāiis šo vielu Ribele Lilitas vārds tikai vienreiz minēts (Jezaia 34, i-1. Pec vācu mitoloģijas, tā saucas par velna vecmāti.

Proktoiariiasmists ir (Jetes sadomāts grieķisks vārds. Ar šo personu izzobots Gētes vecais pretnieks Berlīnes grāmatu tirgotājs un rakstnieks Kr. Nikolais. uz kuru jau «Ksenijās» zīmējās pulks epigramu. N. ir tipiska figūra priekš pašgudra, «sapratīga», pļāpīga un uzbāzīga «tautas apgaismotāja un veikalnieka». Savā jaunībā N. bija draudzigā sakarā ar I.esiņu (Lesingu. Red.) un spēja pacelties līdz viņa ta sauktai «pilsoniskai dramai», kura caur pilsoņa dzīves sīku tēlošanu pēc angļu romānu parauga centās iedvest vairāk dabas patiesības un dzīvības vācu poēzijā, bet pie šīm robežām N. šaurā saprašanas spēja arī apstājas, tāpat kā tagad (Raiņa laikā. Red ī dažs labs kritiķis apstājas pie Zudermaņa «Goda» uti «Dzimtenes» un, ia daudz, pie Haupfrnaņa «Vēverk'ni», neuzdrošinādamies ne domāt, ka var art vēl tālāk iet. — (ieti un Siliem N. vairs nejaudāja sajēgt, bet toties vairāk viņš tos. kā ari visus citus rakstniekus kritiski pamācīja, atsaukdamies uz savu bijušo draudzību ar Lesiņtt. — Augšminētais N. nosaukums zimeias uz kādu viņa piedzīvojumu, kuru viņš bija plaši atstāstījis sava laikraksta: viņš nomodā redzēiis garu parādības un, lai no tātu atsvabinātos, sev pielicis deles otrā galā. «Vecas sudmalas» ir N. plašā un sājā «vispārēja vācu bibliotēka», kurā arī ievietots spoku stāsts, kas esot noticies Tegelē pie Berlīnes. N. sevišķi daudz safabricējis ceļu aprakstu, par ko Gēte an «Ksenijās» bieži zobojies. (Piem.r Nikolajs ceļo atzvienam, vel ilgi viņš ceļos tā apkārt; sajēgas zemē tik vien ceļu viņš nevar sev rast.)

Pēc vācu mitoloģijas, kaķi vai peles izskrien raganām, kad tās guļ, iz mutes. Līdzīgi nostāsti ir ari latviešu lautas pasakās.

Medūza — viena no trim Gorgonām — masām grieķu teikas. Viņai ir šausmīga seja un galvā matu vieta vijas čūskas; kas viņu uzskata, tiek par akmeni pārvērsis. Persejs, fJzeva uti Danaes dels; nocirta viņai galvu, skatīdamies spoguli; no Medūzas asinīm izceļas čūskas un ari sparnotais zirgs Pegazs. Teika par Perseja ciņu ar Meduzu bija veclaikos tikpat izplatīta kā viduslaikos teika par svelo Jurģi un viņa pūķa ciņu.

4S Persejs — skat. iepriekšējo piezīmi.

Praters — liels atklats dārzs Vīnē.

47  Servibilis — verdzisks, paklausīgs cilvēks, kas no iaba prāta kalpo.

48  Valpurģu nakts sapni — Gēte pārņēmis dažas personas un notikumus iz Šekspīra «Vasaras nakts sapņa». Iz šis lugas un Vilanda dzejas «Oberons» Oberons un 'litānijā pazīstami kā valdnieki p«r eliiem, kuri ir zemākas šķiras dievības, dabas spēku personifikācijas, kas apbalvotas ar mūža jaunību. Viduslaikos elfi tika pieskaitīti velniem. ($e stingri ticīgais uzstājas pret elfiem.) Oberonam ar 'litāniju bijuse ķilda par kadu indiešu zēnu, un paris savienojas atkal pec 50 gadiem uz savām zelta kazām; daudzums paradošos personu nāk param godu dot. Viss šis skats nepiederas nemaz pie Fausta un sākumā bija ari nodomāts Sillcra «Muzu alnianacham» kā «Kseniju» turpinājums.

Intermezzo — italiski starpspēle, nāk no spāniešu vārda «entremeso», ar ko apzirne īsas joku ludziņas, kuras tika uzvestas starp diviem lielākiem gabaliem.

M Miedings (Midings) — bija teātra meistars Veirnaras teatn, kamēr Gete to vadīja; Miedinga deli — teatra gleznotāji, dekorētāji utt.

51 Pliks — ari Robins Gudfe'os, Sekspira «Vasaras nakts sapili» kā Oberona pavadons, drusku parupjš gars — rūķis; viņš vienmer gatavs uz visādām blēņām un nedarbiem.

5 Ariels — gaisa gars iz Sekspira dramas «Vētra». Ariels ir dieveklis ķeltu mitoloģijā un nav sajaucams ar bibe.lē minēto Arielu (Kcekiela gr. 43, 15). Se viņš ir domāts ka smalks un gudris gars, kurš vilina caur savu dziesmu burvīgam skaņām.

53  Ziņkārīgais ceļotājs — atkal Nikolajs.

54  Stingrticigais (Orthodox) — kas neatlaidīgi turas pie zināmas mācībās. Stirigrticigais te var zīmeties vispār uz svčUilibu; pēc piinlzera, epigrama mērķēta uz pazīstamo rakstnieku 1-r. Sfoloergu, kurš sava ceļojuma caur Itāliju bija apspriedis grieķu mākslu no kristīgi dogmatiska stavok|a un to nosodījis ka netiklu; par to viņš jau «Ksenijas» bija sīvi apkarots. Purists atvasināts no latiņu varda «purus» — tīrs, skaidris, še tik daudz ka pārspīlēts pieklājībās un «smalkā toņa» sargs.

Ksenijas — Xenien — Getes un Šillera kopēja epigramu virkne, kura 1797. g. parādijas «Muzn aimanacha» un sacēla lielisku troksni vācu rakstnieku, grāmatu apgādātāju un daiļliteratūras aprindas, jo šis epigramas zīmējās pa lielākai da]ai uz rakstniecību un mākslas uzskatiem, rnazāk uz zinātni un pratriiecibu, vel mazāk uz politiku, kurā Gēte ieņema pilnīgi «atpakaļrāpuļa» stāvokli, zobojas par franču lielo revolūciju un vispār par zemāko šķiru kustību, kuras lielo svaru viņš vel nespēja nojēgt, — ne velti viņš jau bija «siepenpadomnieks» un Sakšu-Veimaras lielhcrcoga valsts varenais ministrs! — Mākslās uzskatu ziņā bija «Ksenijām» liela nozīme savā laikā; viņās Gēte un Sillers saceļas pret ilggadējiem nekaunīgiem nemākuļu un skauģu uzbrukumiem un apmelojumiem, rādija veco autorilatu tukšumu un uzslādija jaunus mērķus.

Hennings bija dzejoļu krajutna «Muzagcts» 1798. un 17:)9. g. un laikraksla «Laika Ģēnijs» izdevējs. Šinīs abos rakstos atrada sev pajumtu visvisādu niecīgu rakstnieķeļu un dzejuieķeļu ražojumi, kuriem viņš prata taisīt labas reklāmas, li. un viņa līdzstrādnieki tiek bieži izzoboti «Ksenijas», un še viņš tiek aizķerts bez šis epigrarnas vel abas sekošās; ari treša var zīmēties uz viņu, jo viņš mīlēja denuncēt, uzošņāt un nodot jeb «klaigat pec jezuitiem». Tā, piem., viņa «Laika Ģēnijā» 1795. g. septembra burtnīca garš raksts, kurš nodod garu rindu no ta laika slavcnakient mācītiem vīriem, lade| ka viņi piederot pie jaunas strāvās (toreiz bīstamakos jaunstrāvniekus sauca par jakobiniešiem, kuri franču lielas revolūcijas laika aizslavēja zemāko šķiru intereses un parlamentā piederēja pie «galējās kreisas»), neticot dievam un gribot apgāzt visu veco, labo kartību. — Komentatori šo epigrarnu «Ziņkarigais ceļotājs» zīme uz pašu «ziņUarigo ceļotāju», t. i., Nikolaju, kurš an visur domājas • atrast «jezuitus», ari Lavateri, kaut gan savādi diezgan, ka pats Nikolajs prasa, k;;s tas Nikolajs lads ir.

™ Muzagefs  muzu (grieķu dzejas (lieveņu) vadonis.

•9 Klija un Talija — pieder pie 9 mūzām; Klija ir vēstures,

Talija — skatuves mākslas dieviete.

,il! izbijušais laika ģēnijs (ci-devanl Genius der Zei!) •■•tādēļ, ka, batistam iznākot (1808. g.), šis laikraksts jau kopš 5 gadiem bija apstājies.

B1 Parnass — kalns Grieķijā, muzu miteklis. Hennings kā avīzes izdevejs solās kaut kuru kairu ievest muzu mitekli, t. i., padarīt par dzejnieku, ja tik tas turas viņam klātu.

Dzerve — zīmējas uz Lavateri, kurš pse gaitas un auguma līdzinājās dzērvei (Eekermans, «Sarunas ar Goti»), l.avaters Getes laika bija pazīstams mācītājs un rakstnieks. Oi'iejs Orpheus — sengrieķu teiksmains dzejnieks, kurš ar savas dziesmas varu pieveica plēsīgus zvērus. M Dogmatiķis — pirmskantianiskā filozofiska dogmatisma piekritējs, ari stingrticigs, kurš zina tikai «dogmu», reiz par visām reizēm no autoritatēm nolikto inācibu, akli tai klausa un neuzdrošinājās ne pats to izmeklēt un pārbaudīt ar kri tikās palīgu, ne arī citiem to pieļauj darīt; niknākais attīstības pretinieks.

Ideālists — Pīchte. Ideālists še pats nosladas par «esošo» un Valpurģti nakti par savas faniazijas (iedomības) augli.

66 Reālists — te empiriska veida reālists.

&lt;7 Supernaluralists — tic. pārdabiskas pasaules pastāvēšanai, acīm redzot filozofs Fridricbs Jakobijs.

IIS Skeptiķis še angļu filozofa skeptiķa Mjuma piekritējs.

U!J Kāķis —• Rabenstein (kraukļu akmens) — pa lielākai daļai apaļš tizmūrējums, uz kura pacēlas karātavas, moku rats uri bluķis galvas nociršanai. Pec vācu tautas ticības, uz navi notiesāto bari lodājot ap soda vietu un darot viņu nedrošu un sasladot atsevišķu spoku sabiedrību (toreiz jau viss bija cunftes un amatos), no kuras iepriekš dabūjama atļauja jaunu pienācēju uzņemšanai, ja bendes grib, lai viņam izdodas pakāršana vai cita sodīšana. Tādēļ bende, pēc Vecas ticības, naktī prieki soda izpildīšanas dodoties uz kāķi un pieteicot nosodāmo, tad spoku cunfte lidojot ap kāķi un sagatavojot (svētījot) saņemšanu, uz šo zīmējas šinī skatā: «virina un darina» un «svētī un veti».

Mazputniņš. — Daudz tautu pasakas tiek stāstīts, ka nokauto dvēseles pieņemot putna veidu (skat. Grimrna «Vācu tautas pasakās»).

Kad notiesātam tika pasludināts nāves spriedums, tad par viņa galvu pārlauza spieķi par zīmi, ka viņa dzīvība tāpat salauzta, pēc tam tūliņ sāka zvanīt soda zvanu, kurš atskanēja pa visu sodīšanas laiku.

PASKAIDROJUMI

1     Pagare pazeme, pazemes garu valsts.

2     Ģiltenis skelets.

3     Famuls vergs; kalps; šeit students, profesora palīgs.

4    Ģiba zuda, saruka.

5     Kodu kožu.

8 Šūkst dreb.

7     Fiola kolba, piala.

8    Pulksteņi zvani.

0 Blinda pūlis; blindā kopā.

10    Veseļojās atveseļojās.

11     Incubus (lat.) sargājošs gars.

12     Bez nožas bez gribas, bez spēka.

13     Savaldzina sasaista, savalgo.

14    Rietēs radīsies, raisīsies.

16    Zēģelis zīmogs (zieģelis).

1B Ķekatas koka kājas.

17     Aemt būvēt, balstīt.

18    Jūs būsat kā dievs un zināsat labu un ļaunu. R. [1]

19    Vito dzīro.

20    Švindleri blēži, krāpnieki.

21     Ripaha ciems starp Leipcigu un Hamburgu. Anss von

Ripahs nozīmēja muļķi un vēja grābsli. -R.

22     Lūžma nekārtība, juceklis.

23     Tieku satieku.

24    Dēdim tēvam.

25     Šausmas šeit: trīsas.

26    Stāv piestāv.

27     Ticis noticis.

28    Mišas aizlūgumi.

29    Nepadūga šeit: nepaguva.

39 Pavēls jumta kore.

31     Sakumpot savest kopā.

32     Sancta Simpiicitas! svētā vientiesība! R.

33     Škēdēt izšķērdēt.

34     Slopi topi slapjš, slāpsti.

35     Salīdzinājums ņemts iz Zālamana "Augstās dziesmas", kur "dvīņupāris, kas rozēs ganās" nozīmē sieviešu krūtis. R.

: '6 Kasdien ik dienu.

37 Ietikuse iekļuvusi nelaimē.

38 Vācijā vēl tagad vietām pastāv šāds vecu laiku ieradums pretjaunavām, kas vaiņagu zaudējušas pirms kāzām. -R.

19 Žurku ķērājs še zīmējas uz teiksmaino Hamelnas žurku ķērāju(..), kurš ar savu dziedāšanu un spēlēšanu apbūris un aizvilinājissev līdz ne vien žurkas, bet arī bērnus un meitiņas. Šī teikapie vāciešiem ļoti pazīstama un arī vairākkārt mākslā apstrā-dāta. R.

40    Kakla tiesa vāciski "Blutbann" ir zemes valdnieka tiesība parsavu pavalstnieku dzīvību un nāvi un Dieva tiesas redzama izpil-dīšana un kā tāda tiek no baznīcas apstiprināta; tādēļ velnam Me-fistofeliin "netīk ar viņu tīties". R.

41      Dusmu diena, viņa diena,Sagrauj pasauli pelnos. R.

42     Kad soģis sēdēs,

Viss, kas apslēpts, gaismā nāks,

Nekas nepaliks neatriebts. R.

43     Ko es, nelaimīgais, tad teikšu? Kādu aizrunātāju tad piesaukšu, -kad taisnais tikko būs drošs? R.

44    Sapinu sapņu.

4r ' Garās klinšu nāsis attiecas uz abiem augstajiem, smailajiemklinšu bluķiem, netāļu no Šīrkes, kurus sauca par "Schnarcher",krācējiem. R.

46    Samels ķīvīte.

47     Kaupis krupis.

48    Polips jūras dzīvnieks ar daudzām garām (..) "rokām", ar kurāmtas saķer sev barību R.

49    Mamons še ir domāts kā persona, valdnieks pār zeltu. R.

50     Birga šeit: dūmaka, migla.

5 ' Vērpata vērpete, virpulis.

52     Uriāns "Meister Urian" Lejasvācijas tautas pasakās ir arī "velnameistars", kā Mefistofels, un ir laikam tas pats "velns Aurehans",kuram, pēc tautas teikas par Faustu, norakstīja savu dvēseli -R.

53     Ilzes akmens atšķirti stāvoša granīta klints pie Ilzenburgas,Brokena kalna ziemeļu pusē. -R.

64 Zalve ziede.

55     Folands (…) pavedējs, ļaunais, velns; šis vārds jau no vācu vidus-laiku dzejniekiem lietots velna apzīmēšanai. -R.

56     Jūkt pierast.

57     Ceļa lenta (..) saite, kuru nēsā ap celi apsietu par goda zīmi;t. s. bikšu lentas ordens vēl tagad ir Anglijā augstākais valstsordens. R.58     Gava guva.

59     Proktofantasmists ir Ģētes sadomāts grieķisks vārds, kurš apzī-mētu "pakaļas garu raudzītājs", "pakaļraudzis". Ar šo personu izzobotsĢētes vecais pretinieks, Berlīnes grāmatu tirgotājs un rakstnieksKr. Nikolajs, uz kuru jau "Ksenijās" zīmējās pulks epigrammu. N. irtipiska figūra priekš pašgudra, t. s. "saprātīga", pļāpīga un uzbāzīga"tautas apgaismotāja un veikalnieka". (..) R.

60    Prāters liels atklāts dārzs Vīnē. R.

61     Servibilis verdzisks, paklausīgs cilvēks, kas no laba prātakalpo. R.

62  Pūrists atvasināts no latiņu vārda "purus" tīrs, skaidrs, še tik-daudz kā pārspīlēts pieklājibas un "smalkā toņa" sarus. R.

63  Pūdrojušies pūderējušies.

64 Ksenijas (..) Ģētes un Šillera kopējā epigrammu virkne, kura1797. g. parādījās "Mūzu almanahā" un sacēla lii-lisku troksni vācurakstnieku, grāmatu apgādātāju un daiļliteratūras aprindās (..). /i.

6r ' Hennings bija dzejoļu krājuma Muzagets" 17!)M. un 1799. g.un laikraksta "Laika ģēnijs" izdevējs. Šinīs abos rakstos atradasev pajumtu visvisādu niecīgu rakstnieķeļu un dzejnicķcļu ražojumi,kuriem viņš prata taisīt labas reklāmas. (..) R.

60 Muzagets mūzu (grieķu dzejas dieveņu) vadons. R

67  Depšis mazs, drukns cilvēks.

68 Mazputniņš daudzu tautu pasakās tiek stāstits, ka nokautodvēseles pieņemot putna veidu (skat. Grimma vācu tautas pasa-kās). R.

69 Gaut-gūt.

70  Zelmes šeit: liesmu mēles.

71   Acis blenž acis kļūst aklas, žilbst.

72  Kancleri viduslaikos bieži vien bija iz augstākās garīdzniecības;tā arī še. R.

73  Saukums ziņa.

74  Paskundēt būt nemierā ar kaut ko, žēloties.

75  Aplupuši aplaupījuši.

76  Ģibelīni un velfi partijas, kuras cīnījās viena ar otru gandrīzvisus viduslaikus cauri, Vācijā vēl 14. gadu simtenī, Itālijā vēl ilgāk.Ģibelīni aizstāvēja vācu ķeizaru, velfi pāvestus; pirmie censāssavienot sīkās, saskaldītās valstiņas vienā valstī, caur ko tikaivarēja attīstīties modernās lielvalstis, otrir turpretim sīkāsvalstiņas gribēja darīt patstāvīgas. R.

77  Melsons melsējs, pļāpa.

78  Alrauņi — šeit: burvju saknes. Alrune, Alraune ir gudra pareģe,dēmoniska sieviete. Ar alrauņu saknēm (..) domājās atrast un izceltiz zemes paslēptu naudu. Viduslaikos iz šīm saknēm izgrieza mazusvīriņus, kuri tad uzrādījuši mantas un atlauzuši atslēgas. R.

79  Salpetrs rodas māla traukos. R.

80 Mākslas puķes mākslīgās puķes.

81  Aijas aiīas, rindas, virknes.

82  Vārdu miens strīds.

83  Teorbas mūzikas instrumenti, līdzīgi mandolīnām, tikai ar vairākstīgām un zemāku skaņu. R.

84 Glomas plūmes.

85  Pulčineļļi visparastākā jocīgā maska romiešu karnevālā, slinkie,palaidnīgie kalpi neapolitāniešu komēdijā. Viņu apģērbs bija plata,balta jaka, bikses, balta mice ar sarkanu pušķi un baltas tupeles. R.

86 Slēga slogs.

87  Lices treses, lentes.

88 Daga zobens.

89 Coilo-Terzits Ģētes sastādīts vārds. Coils (3. gadu simtenī pr. Kr.)

bija pazīstams gramatiķis, kurš pūlējās Homēra slavu mazināt,uzrādīdams viņa darbos sīkas kļūdiņas ritumā, gramatikā utt. Viņavārdā arī tagad sauc visādus ļaunprātīgus, neprašas kritiķelīšus.Terzits ir Homēra "Iliādā" kropļainais grieķu varoņu pēlējs Trojaskarā, viņš tika no Odiseja sodīts ar nūjas sitienu. Šai maskā šeuznāk Mefīstofels. R.Juveļi-juvelierizstrādājumi.

Soki (..) vecajā komēdijā lietotās zemās kurpes. R.

Knauši odi.

Noliesējušais t. i., skopums. Viņu izrāda Mefistofels, kā agrāk

viņš izrādīja Coilo-Terzitu. R.

Nesīkstīt neskopoties.

Zvirst zvēro.

Samaigt samīcīt, samiegt.

Dvērģi-rūķi.

Pajundēt pavēstīt.

Doma katedrāle, doms.

Salamandri teiksmaini zvēri čūskas izskatā, kas dzīvojot ugunī. R.

Dzīmis liels daudzums.

Rabats zināma peļņas tiesa, kuru naudas mainītāji novelk savālabā no maināmās naudas; arī daļa, kuru no īstās cenas nolaiž, piem.,atkalpārdevējam, daudznoņēmējam par labu. R.

Burv ju lapas papīrnauda.

"4 Gulžu nauda zelta nauda.

105Heroīna varone.

106 Neofīti jaunā mācībā, mistērijās ievestie. R.

107 Paģaubies paglābies.

10» Maģiets mags, tas, kas nodarbojas ar maģiju.

109 Triglifi ar trim ierobiem greznoti jumta baļķu gali, kuri rēgojaspār šķērsbaļķiem (..), kuri guļ taisni uz stabiem. R.

110  Noji bez mitas, visnotaļ.

111   Duena virshofmeistariene, augstas galma rīkotājas amats. R.

112   Norakstījās parakstījās.

113   Oremus "Lai Dievu lūdzam", tā iesākas daudz lūgšanas. R.

114  Lauznas liels daudzums.

116 Kohobēt kāds iz vecākas ķīmijas un alķīmijas ņemts apzīmējums,

bija tikdaudz kā vairāk reižu destilēt, skaidrot un novilkt. R.

116    Loks lokans, kustīgs.

117     Brokenjoks t. s. Brokena parādība liela, skaidri saskatāma ēnakalnos; Brokens augstākā virsotne Haka kalnājā.

118    Arimaspi teiksmaina vienace tauta, kura, pēc Hērodota, saviemkaimiņiem, grifiem, zeltu zog; arī grieķu dzejnieks Aishils savālugā "Prometejs" par viņiem piemin. R.

119    Old Iniquit (vecā netaisnība) vecās angļu "moralitātēs" velnapavadonis, grēks, nāk priekšā zem visādiem nosaukumiem:The Old Iniquit, the Old Vice, Old N-ick utt. R.

129 Plastrons pie mēģinājumu cīnās lietojamas bruņas jeb aizsar-gāšanās aparāts; franču vārds. Ā.

121   Rapirēt cirst ar rapieri.

122  Pieņēmīga pieņemama, pietiekami laba.

123  Stimfalīdas teiksmaini laupītāju putni ap Stimfalisko ezeru;

tiek no Hērakļa nošauti. (..) R.

124  Notēmēt šeit: vērot un spriest.

125  Niedulāja niedrājs.

126   Kalva sala.

127    Lincejs īsteni nozīmē lūša aci, lūsim līdzīgu, tā ka vēl šodien

lūsim tiek pielikta sevišķa redzes spēja. -R.

128   Slīstot slīdot.

129   Birgot miglot, kūpēt.

130   Seismus Seismos tā Ģēte nosauc zemestrīces dievu. (..) R.

131    Satrūkt iztrūkties, izbīties.

132    Gents atvase, pēcnācējs.

133    Ar naujumu strauji.

13.1 jjkrīši rūķīši, pundurīši.

135 Dzēse gārnis.

13fi Rogs pavards.

137    Ibika dzērves grieķu dzejnieka Ibina atriebējas; skat. pazīstamoŠillera balādi; še kā dzēšu atriebēja. R.

138   Krauma krāvums; šeit: darbu gūzma.

139   Ilzes akmens klints Ilarca kalnā. R.

140   Indriķa augstums (…) klintssiena Harcā. R.

141    Vāļāt savaldīt, savaldzināt.

142   Tirzus kokus mēdza nēsāt Bakhus un bakhantines; pagarā kokagalā bija uzsprausts čiekurs no pīniju koka (skuju koku suga). -R.

143   Gaut, gaudīt gūt.

144   Slēgā šeit: saistībā.

145   Oreāda (Oreas) kalna nimfa (..) R.

146  Guibi blāvi.

147  Riedā kārtībā.

14» Vārdu miens strīds.

149 Mirmidoņi ahaju cilts Senajā Grieķijā.

159 Ziegu-noziegumu.

151    Patāgi ērti.

152    Kraunas krāvumi, grēdas.

153    Ģint dilt, iznīkt.

154   Sklanda šeit: krauja, klints.

155    Samotrace (Samothrace) grieķu sala netāļu no Trācijas [Trāķi-jas] krasta. R.ima dzimums,aigā šērpā ar baigām trīsām.Nešut lēti viegli nesašūt.Zolba kaitējums.

Vaist ir.

Bogs šeit: staru kūlis, gaismas loks.

Rega redzējums, skats.

Pasākumu gava aizsākumu guva.

Slivns slavens.

Hipokampi jūras zirgi ar zivs asti. R.

Peans (Pāan) slavas dziesma dieviem, it īpaši Apollonam. li.

Slīst slīdēt.

Lokumā lokā, līkumā.

' Iemāktā iemācītā.

Psiļi tauta Āfrikā, Kirenaikā, tika turēti par l,ibijnn (Al'nli.i)

čūsku burvjiem; karo pret karstiem dienvidu» vējiem, ii/.lurnliimi

ūdeni. R.

171    Marši tauta vidus Itālijā, ap Fucinas ezeru, ļoti dūšīgi dziedējošozāļu pazinēji un čūsku dīdītāji. Ģēte viņus brīvi pārcēlis uz Ciprassaiu. R.

172    Dusmas dusmas.

173   Jausmība jūsma.

174   Liedot liedēt, likt līt.

176   Dziet šeit: rasties.

170 Naujums alkas.

177   Slēpumainas plēsmas noslēpumainās parādības (jūra, uguns).

178   Eirs — dienvidus rīta vējš. R.

173 Ģaubties glābties.

180  Andrs kuģa priekšgals.

181   Riedēt kārtot, rindot.

182   Vistīm visnotaļ.

183   Sniegt rogu sasniegt pavardu.

184  Stiģiskie apakšpasaules varas, kas mita pie Stiksa upes. R.

t8r ' Talams laulātu ļaužu guļamā istaba. R.

Forķiāda Mefistofels. R.

Trosma trauksme.

Šēmeklis briesmas.

Ģirts piedzēries.

Aruma aukle.

Dvērģu tēli Mefistofeļa kalpotāju gari. -R.

Sīrt sirot.

19:1 Noslīst noslīdēt.

194  Grini, arī grīni cietsirdīgi, ļauni.

195   Gūva guva.

196  Jaunekļi zēni viduslaiku pāži. -R.

197  Riedēties kārtoties, rindoties.

198  Ziegs noziedzīgs.

199  Vaļnums valnis.

200  Kule šeit: kabata, naudas maks.

201   Mākt šeit: mācēt.

202   Turta manta, īpašums.

203   Gadība krietnums, labums.

204  Trausma satraukums.

205   Sēmes briesmas.

•206 Balksnes koka mizas taure.

207   Dzire mežs.

208  Rieti pierietējušas krūtis.

209  Tvērums patvērums.

•2io Vecākie vecāki.

211    Sakas pasakas, teikas.

212    Sasprangāt cieši satīt, sasiet.

213   Tvirta patvērums.

214   Medamais medījamais.

215    Skabardzīte šeit: atskabargaina meitene.

216   Pretvaļīgs neatļauts.

217      Viņa kā gars atkal izplūst elementos, tāpat kā vēlāk viss

koris. R.

2,8 Sklaida klints.

219   Milns milzumliels daudzums.

220  Dairs bailes.

221   Neizpētāmā Persefone, apakšzemes dieve. R.

222   Ulme vīksna, goba.

223   Vedība uzvedība.

224  Vistīmi īpaši.

225   Koturni apavi traģisku lomu tēlotājiem Grieķijā.

226  Velga šeit: ūdens.

227   Meta pameta, atmeta.

22s Džaugt priecēt.

225 Gaun gūst.

230   Stome neveiksme.

231    Sagava ieguva, dabūja.

232   Sklaidi slideni.

233   Karusels kara rotaļa jātniekiem. R.

234  Julgu julgām pulku pulkiem.

235   Šērpes baiļu trīsas, drebuļi.

236  Augstais meistars sātans. R.

237    Gvelfi pāvesta partija, kas pastāvēja Itālijā 12.-15. gs. un cīnījās

pret vācu ķeizariem un gibelīniem viņu piekritējiem Itālijā.

238  Vērsma versme.

239   Šeņķis šeit: vīna pagraba pārzinis.

240  Regaļi regālijas; monopoltiesības uz noteiktiem ienākumiem.

241   Lēkās artērijas.

242  Vidus apvidus.

243  Divi brīnumi.

244  Iemelsties iekārot.

245   Skaudu skaņas skaudras skaņas.

246  Kapliča šeit: baznīciņa.

247   Pabādis apnicis, kļuvis pretīgs.

248  Ģiedrums sadūcis dzidrums samācies.

249  Dzindžums džinkstēšana, troksnis.

250   Ģima ģimene; šeit: dzimtā vieta.

251   Divēnis divu liepu ēna.

252   Pārplātim visam pāri.

253   Tīdīgs tiepīgs, uzstājīgs.

254   Pagarot pagarināt.

255   Danga šeit: telpa namā.

256   Šūtas sašutums.

257   Goza svelme, karstums.

258   Zvirt zvērot, kvēlot.

259  Ar džaugām ar prieku.

260  Šauļi šaudīgas būtnes, aušas.

261   Tosa tvans, dvaka.

262  Viešams manāms, redzams.

263  Izšķēdēt izšķērdēt.

261 Anahorēti svēti mūki, kuri dzīvoja vientulībā tuksnešos. R.

265      Pater Ecstaticus (lat.) sajūsmas Tēvs, jūsmu Tēvs. (..) caur

garīgās sajūsmības spēku, kā viduslaikos ticēja, bija iespējams

gaisā lidot; to ziņo par vairākiem "svētim". R.

266   Pater Profundus (lat.) Dzīļu Tēvs.

267     Domis bedre, dzelme.

268   Pater Seraphicus (lat.) Eņģeļu Tēvs.

269    Doctor Marianus tika godināts, piem., teologs Duns Skots par savu

padevību Sv. Marijai un viņas slavēšanu. R.

270    Mater gloriosa (lat.) Slavas māte.

2,1 Magna Peccatrix (lat.) lielā grēciniece.

272 Mulier Samaritana (lat.) Samariete.

27:1 Maria Aegptiaca (lat.) Ēģiptes Marija.

274     Una Poenitentium (lat.) viena no grēku sūdzētājām.

275      Chorus Msticus (lat.) mistiskais, pārdabiskais koris, augstāki

gari debesīs (..) R.

[1] Šādi apzīmēti Raiņa komentāri.

Content

fon Gēte Johans Volfgangs Fausts 1 un 2 daļa

1 DAĻA

Dāvājums

PIRMĀ DAĻA

Aiz pilsētas vārtiem

Studiju istaba

Studiju istaba

Auerbana pagrabs Leipcigā

Raganu ķēķis

Iela

Vakars

Pastaigāšanās

IELA

DĀRZS

MEŽS UN ALA

MARTAS DĀRZS

PIE AKAS

CIETOKSŅA APKĀRTNE

NAKTS

BAZNĪCĀ

VALPURĢU NAKTS HARCA KALNĀJS

VALPURĢU NAKTS SAPNIS4 " JEB OBERONA UN TITANIJAS ZELTA KAZAS

NAKTS, KLAJŠ LAUKS

CIETUMS

OTRĀ DAĻA

PIRMAIS CELIENS

ĶEIZARISKĀ PILS

OTRAIS CĒLIENS

TRESAIS CELIENS

CETURTAIS CĒLIENS

PIEKTAIS CELIENS

PIEZĪMES

PASKAIDROJUMI