fon Gēte Johans Volfgangs

Gara radinieki

Johan Wolfgang fon Goethe

Gara radinieki

romāns — eseja I. — II.

PIRMĀ DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Eduards tā mēs sauksim bagātu baronu pašos spēka gados — bija pavadījis savā koku skolā jauku aprīļa pēcpusdienu, piesiedams jaunajiem kociņiem tikko iegūtos potzarus. Darbs pašlaik bija galā; viņš salika darba piederumus makstīs un labpatikā vēroja savu darbu, kad pienāca dārznieks un nopriecājās par kunga uzcītību.

„Vai tu neesi redzējis manu sievu?" jautāja Eduards, taisīdamies iet tālāk.

„Tur, jaunajos apstādījumos," teica dārznieks. „Šodien būs pabeigta sūnu mājiņa, ko viņa ceļ pie klints sienas iepretim pilij. Viss ir kļuvis ļoti jauks un patiks jūsu žēlastībai. Lieliska aina: apakšā sādža, drusku pa labi baznīca, kuras torņa smailei pāri ir tāls skats; pretim atrodas pils un dārzi."

„Patiesi," teica Eduards, „dažu soļu atstatumā no šejienes es redzēju ļaudis strādājam."

„Pa labi," turpināja dārznieks, „atklājas ieleja, un pāri kokiem bagātām pļavām var raudzīties dzidrā tālumā. Uzeja klintī iekārtota ļoti glīti.

Cienījama kundze to prot, viņas vadība var strādāt ar patiku."

„Aizej pie viņas," teica Eduards, „un palūdz, lai viņa mani uzgaida. Saki, ka vēlos redzēt jaunos pasākumus un par tiem papriecāties."

Dārznieks steidzīgi aizgāja, un Eduards drīz viņam sekoja. Viņš nokāpa pa terasi lejā, garāmejot vērīgi apskatīja siltumnīcas un lecektis, nonāca pie ūdens un tad pāri pa laipu tai vietā, kur taciņa uz jauno māju sazarojas divās daļās. Viņš negāja to ceļu, kas cauri kapsētai puslīdz taisni aizveda uz klinti, bet nogriezās pa otru, kas drusku tālāk pa kreisi viegli vijās augšup pa tīkamiem krūmājiem; tur, kur abi ceļi satikās, viņš uz mirkli apsēdās uz ērti ierīkota sola, pēc tam tikai īsti sāka kāpt kalnup; šaurais, vietām vairāk, vietām mazāk stāvais ceļš pa kāpnēm augšup un noejām lejup beidzot viņu noveda sūnu mājiņā.

Šarlote sagaidīja savu laulāto draugu pie durvīm un apsēdināja to tā, lai viņš ar vienu skatu pa durvīm un logu varētu pārredzēt dažādās ainas, kādas viņam, it kā logatos ietvertas, pavēra daba. Viņš priecājās par tām, cerēdams, ka pavasaris drīz visu atdzīvinās vēl bagātāk.

„Es varu piezīmēt tikai vienu," piebilda viņš, ,,ka mājiņa man šķiet drusku par šauru."

„Taču mums abiem te ērti diezgan," sacīja Šarlote.

„Protams," teica Eduards, „arī trešam vēl vietas diezgan."

„Kāpēc gan ne," piebilda Šarlote, „un arī ce-turtam. Bet lielākai sabiedrībai mēs iekārtosim citas telpas." о

„Tā kā mēs šeit esam vieni un netraucēti," sa-< ija Eduards, „un esam gluži mierīgi un labā omā, tad man jāatzīstas, ka jau labu laiku manu sirdi nospiež kāda lieta, ko man vajaga un ko es arī gribu tev uzticēt, bet ko izdarīt līdz šim man nav izdevies."

„Es jau no tavas izturēšanās to manīju," teica Šarlote.

„Un man jāatzīstas," turpināja Eduards, „ja mani neskubinātu tas, ka pastnieks jau rīt agri dosies ceļā, un ja mums jau šodien nebūtu jāizšķiras, es klusētu varbūt vēl ilgāk."

„Ap ko tad lieta grozās?" laipni jautāja Šarlote, palīdzēdama viņam izteikties.

„Tā skar mūsu draugu kapteini," atbildēja Eduards. „Tu zini, cik bēdīgā stāvoklī viņš nokļuvis, tāpat kā dažs labs bez savas vainas. Cik sāpīgi jūtas bezdarbībā cilvēks, kam ir tādas zināšanas, tāds talants un tāda gatavība kā virtam, un... es ilgāk neslēpšu, ko viņa labā vēlos darīt: es gribētu, Цп mēs viņu kādu laiku pieņemtu pie sevis."

„Tas tiešām jāpārdomā un jāapsver vispusīgi," teica Šarlote.

„Labprāt tev pateikšu savus uzskatus," atbildēja tai Eduards. „Viņa pēdējā vēstulē izpaužas kluss, bet dziļš saīgums; viņam gan netrūkst nepieciešamā — par to es esmu gādājis, un viņš prot ļoti labi ierobežoties; viņu nenospiež arī tas, ka no manis kaut kas jāpieņem, jo mēs savas dzīves laikā esam tik daudz pārmaiņus palikuši viens otram parādā, ka nevaram aprēķināt, kāds ir mūsu savstarpējais kredits un debets. Viņš ir bez darba, un īstenībā tikai šī apziņa moka viņu. Viņa vienīgais prieks, pat viņa kaislība ir ik dienas, ik stundas izlietot citu labā savas daudzās, apzinīgi izraisītās spējas. Un tagad salikt rokas klēpī vai vēl turpināt studēšanu, iegūt vēl jaunas zināšanas, ja nevar izlietot pat to, ko tik pilnīgi prot — ak, mīļais bērns, tas ir sāpīgs stāvoklis, kuļ-a mokas viņš vientulībā izjūt divkārt un trīskārt spēcīgāk."

„Man liekas," sacīja Šarlote, „viņš ir saņēmis piedāvājumus no dažādām vietām. Es pati viņa labā aizrakstīju vairākiem iespaidīgiem draugiem un draudzenēm, un, cik man zināms, tas nepalika bez panākumiem."

„Taisnība," teica Eduards, „bet taisni šīs dažādās iespējas, šie piedāvājumi sagādā viņam jaunas mokas, jaunu nemieru. Neviena vieta nav viņam piemērota. Viņam nevajadzēs darboties, bet būs jāupurē sevi, savs laiks, savi uzskati, sava īpatnība, un to viņš nespēj. Jo vairāk es to visu pārdomāju un jo vairāk to izjūtu, jo karstāk vēlos viņu redzēt pie mums."

„Ļoti jauki uh laipni," piebilda Šarlote, „ka tu tik līdzjūtīgi doma par sava drauga stāvokli; atlaui tomēr, ka lūdzu tevi padomāt arī par sevi, par mums."

„Esmu to jau darījis," atbildēja Eduards. „Viņa tuvumā mēs iegūsim tikai daudz laba un jauka. Nerunāšu par izdevumiem: tie katrā ziņā būs niecīgi, jo arī viņš pārnāks dzīvot pie mums; sevišķi vēl iedomāju to, ka viņa klātbūtne neradīs mums ne mazākās neērtības. Viņš varēs dzīvot pils labajā spārnā, un viss cits nokārtosies pats no sevis. Cik daudz mēs tādējādi viņam līdzēsim, un cik daudz jauka un laba gūsim, satiekoties ar viņu! Es jau sen gribu izmērīt muižu un tās apkārtni; viņš varēs izkārtot un vadīt mērīšanu. Tu pati gribi turpmāk pārvaldīt muižas saimniecību, tikko būs notecējuši lī-gtungadi tagadējiem nomniekiem. Cik daudz bažu rada šāds pasākums! Ar dažu labu pieredzi viņš varēs mums palīdzēt; es pārāk labi jūtu, ka man noder tāds vīrs. Lauku cilvēkiem ir pareizas zināšanas, bet viņu paskaidrojumi mēdz būt kautri un ne sevišķi godīgi. Studētie pilsētnieki un akadēmiju beigušie izskaidro labi un kārtīgi, bet viņiem nav tiešas izpratnes par pašu lietu. No drauga es sagaidu gan zināšanas, gan labus izskaidrojumus; no tiem izriet vēl simts citu apstākļu, par kujiem es labprāt domāju un kas skay arī tevi, atļaujot man paredzēt daudz laba. Pateicos, ka tu mani laipni uzklausīji; tagad nu runā pavisam brīvi un plaši un saki man visu, kas tev būtu sakāms; es tevi nepārtraukšu."

„Nu lņbi," teica Šarlote, „tad es tūliņ sākšu ar vienu vispārēju piezīmi. Vīrieši vairāk doma par atsevišķo, par to, kas pašreiz ir; viņiem tie-sība tā rīkoties, jo tie ir aicināti darīt, darboties; sievietes turpretī domā vairāk par to, kas dzīvē sader kopā un rīkojas ar līdzīgām tiesībām, jo viņu liktenis, viņu ģimeņu liktenis ir saistīts ar kopsakarīgo; un tieši kopsakarību no viņām arī prasa. Tādēļ paraudzīsimies mūsu tagadnes, tāpat arī pagātnes dzīvē, un tev būs jāatzīst, ka virsnieka aicināšana šurp ne visai saskan ar mūsu nodomiem, mūsu plāniem, mūsu parašām.

Cik labprāt es atceros mūsu agrākās attiecības. Kā jauni cilvēki mēs mīlējām viens otru īsti sirsnīgi; mūs izšķīra: tevi no manis tādēļ, ka tavs tēvs mūžam neapmierināmā mantkārībā saistīja tevi ar daudz vecāku bagātu sievieti; mani no tevis, jo man, kam nebija nekādu sevišķu izredžu, nācās sniegt roku pārtikušam, nemīlamam, bet godājamam vīram. Mēs atkal atbrīvojāmies; tu ātrāk, un tava māmiņa atstāja mantojumam lielu bagātību; es vēlāk, taisni tai laikā, kad tu atgriezies no ceļojumiem. Tā mēs atkal viens otru atradām. Mēs priecājāmies par atmiņām, mēs mīlējām atmiņas, mēs varējām netraucēti dzīvot kopā. Tu gribēji salaulāties; es sākumā nebiju ar mieru: tā kā mēs esam dzimuši apmēram tais pašos gados, tad es kā sieviete biju kļuvusi vecāka nekā tu, būdams vīrietis. Beidzot es tev neliedzu, ko tu biji iedomājies par savu vienīgo laimi. Tu gribēji atpūsties pie manis no visa nemiera, ko biji pieredzējis galmā, karadienestā, ceļojumos, tu gribēji atjūgties, baudīt dzīvi, bet vienīgi kopā ar mani. Savu vienīgo meitu es nodevu pansijā, kur viņa vispusīgi izglītojās, ko nebūtu varējusi darīt, dzīvojot laukos. Ne viņu vien, es ievietoju tur ari Otiliju, savu mīļo māsas meitu, kas gan manā vadībā, šķiet, būtu labāk mācījusies par mājas palīdzi. Viss tas notika vienīgi tāpēc, lai mēs varētu dzīvot paši sev, vienīgi tāpēc, lai mēs netraucēti varētu baudīt ilgi kāroto un vēlu iegūto laimi. Tā mēs ieradāmies savā lauku dzīves vietā. Es uzņēmos mājas iekšējos, tu ārējos darbus un tos, kas skar pašu dzīvi. Esmu tā iekārtojusies, lai visos jautājumos darītu pēc tava prāta, lai dzīvotu tikai tev vien; pamēģināsim vismaz kādu laiku, cik ilgi mums tā pietiks vienam ar otru."

„Ka kopsakarīgais, kā tu saki, ir īsteni jūsu elements," sacīja Eduards, „tādēļ jau nav jāklausās nepārtrauktā runāšanā vai arī jānolemj atzīt jūsu taisnību, un šī taisnība tev ir līdz pat šai dienai. Darbs, ko mēs līdz šim atzinām par savas dzīves saturu, ir labs; bet vai tad mēs neko vairs tālāk necelsim, un vai tad nejausim attīstīties tālāk nekam jaunam? Vai tas, ko es veicu dārzā un tu parkā, būtu lemts vienīgi vien-tujniekiem?“

„Protams," atbildēja Šarlote, „nu protams! Kaut tikai mēs neienestu ko traucējošu, ko svešu. Atceries, ka savus plānus, arī tos, kas skaf mūsu sarunas, zināmā mērā saistījām ar domu, ka būsim tikai divatā. Vispirms tu gribēji secībā man izlasīt priekšā savas ceļojumu dienas grāmatas, tai pašā reizē sakārtot dažu labu ar tām saistītu papīru un, man piedaloties un palīdzot, sastādīt no šīm vērtīgām, bet sajukušām burtnīcām un lapām darbu, kas iepriecinātu mūs un citus. Es apsolīju palīdzēt tev pārrakstīt, un mēs gribējām ērti, patīkami, omulīgi un slepeni ceļot pa pasauli atmiņās, pa pasauli, kufu mums kopā nebija lemts redzēt. Jā, pat sākums mums jau ir. Tad vakaros tu ķertos atkal pie savas fleitas un pavadītu mani uz klavierēm; mums netrūkst viesu no kaimiņiem, un mēs varam viesoties pie viņiem. Vismaz es no visa tā biju iztēlojusi pirmo patīkamo vasaru, kādu savā dzīvē domāju izbaudīt."

„Man," teica Eduards, braucīdams pieri, „dzirdot visu, ko tu man tik laipni un gudri stāsti, arvien rodas doma, ka kapteiņa klātbūtne neko netraucētu, drīzāk visu paātrinātu un no jauna atdzīvinātu. Arī viņš ir piedalījies dažos manos ceļojumos; arī viņš šo to sev piezīmēja un pie tam citādā uztverē: mēs to kopīgi izmantosim, un tikai tad radīsies jauks, nobeigts darbs."

ll

„Tad atļauj vaļsirdīgi atzīties," drusku nepacietīgi atbildēja Šarlote, „ka manas jūtas runā pret šo nodomu un nojauta nepareģo neko labu."

„Šais lietās tiešām neviens nevar jūs, sievietes, pārspēt," sacīja Eduards, „sākumā jūs esat sapratīgas, tā ka nav iespējams pretī runāt, mīļas, tā ka katram labprāt jāpadodas, sirsnīgas, tā 'ka neviens nespēj jums pāri darīt, nojautu pilnas, tā ka sametas bailes."

„Neesmu māņticīga," teica Šarlote, „un nepadodos tumšām nojautām, kamēr tās ir tikai nojautas. Visbiežāk tomēr tās ir neapzinātas atmiņas par laimīgām vai nelaimīgām sekām, kādas esam pieredzējuši savā vai kāda cita cilvēka darbībā. Visos apstākļos arvienu ļoti nozīmīga ir kādas trešās personas iejaukšanās. Zinu draugus, brāļus un māsas, mīlētājus, laulātos, ku^u attiecības pilnīgi mainījās un stāvokļi kļuva pilnīgi pretēji, kad nejauši vai ar pašu gribu ieradās kāda jauna persona."

„Tas tiešām var gadīties," piebilda Eduards, „ar cilvēkiem, kas tikai neapzināti dzīvo uz priekšu, bet ne ar tādiem, kam pieredze modinājusi skaidru pašapziņu."

„Apziņa, mans mīļais," atteica Šarlote, „nav pietiekošs ierocis, jā, tā pat kādreiz ir bīstams tam, kas grib to lietot. No visa tā vismaz skaidri izriet doma, ka mēs nedrīkstam pārsteigties. Ziedo man vēl kādas dienas; neizšķiries!"

„Ja tādas ir šīs lietas," atbildēja Eduards, „tad arī pēc vairākām dienām varam pārsteigties. Mēs esam pateikuši viens otram iemeslus par un pret; viss atkarājas no lēmuma un, tiešām, vislabāk būtu, ja mēs ļautu izšķirt lozei."

„Zinu," teica Šarlote, „šaubu gadījumos tu labprāt saderi ar kādu vai met kauliņus; tik svarīgā lietā es to gan atzīstu par pārgalvību."

„Bet ko tad lai cs rakstu kapteinim!" iesaucās Hduards, „man tūliņ jāķepas pie spalvas."

„Raksti mierīgu, saprātīgu mierinājuma vēstuli," sacīja Šarlote.

„Tas nozīmē tikpat kā nerakstīt neko," teica Hduards.

„Un tomēr dažos gadījumos," noteica Šarlote, „ir nepieciešami un laipni labāk gandrīz neko neuzrakstīt nekā nerakstīt nemaz."

OTRĀ NODAĻA

Eduards atradās viens pats savā istabā un viņa likteņa gaitu stāsts no Šarlotes mutes, viņu savstarpējo attiecību un plānu atcerēšanās bija tiešām tīkami satraukušas viņa jūtas. Sievas tuvumā un sabiedrībā viņš bija juties tik laimīgs, ka sagudroja kapteinim draudzīgu, līdzjūtīgu, tomēr mierīgu vēstuli, kufā nekas sevišķs nebūtu pateikts. Bet kad viņš piegāja pie galda un paņēma drauga vēstuli, lai to vēlreiz izlasītu, viņam atkal ienāca prātā krietnā vīra bēdīgais stāvoklis; tūliņ no jauna pamodās visas jūtas, kas viņu pēdējās dienās bija mocījušas, un viņam šķita neiespējami pamest draugu tik nedrošos apstākjos.

Eduards nebija radis no kaut kā atteikties. Kopš bērnības viņš bija vienīgais, izlutinātais bērns bagātiem vecākiem, kas prata viņu pierunāt apprecēties īpatni, taču visai izdevīgi ar kādu daudz vecāku sievieti; arī tā viņu visādi lutināja, mēģinādama atmaksāt viņa labo izturēšanos pret sevi ar vislielāko padevību; kļuvis pēc viņas drīzās nāves pats savs kungs, viņš bija neatkarīgs ceļojumos, spēja rast sev pārmaiņas un izklaidēšanos: viņš nekāroja nekā pārspīlēta, tomēr prasīja daudz un lielu dažādību, bija vaļsirdīgs, labdarīgs, vīrišķīgs, jā, vajadzības gadījumā pat drošsirdīgs; kas gan pasaule spēja nostāties pret viņa vēlēšanām!

Līdz šim viss notika pēc viņa prāta; viņš bija panācis arī to, ka viņam piederēja Šarlote: saglabādams neatlaidīgu romantisku uzticību, viņš beidzot bija to ieguvis. Tagad viņš juta, ka pirmo reizi ir pretrunā ar sevi, pirmo reizi traucēts, ka tas notiek taisni tagad, kad viņš gribēja pie sevis aicināt jaunības draugu, kad gribēja iegūt savai dzīvei lielāku jēgu. Viņš bija sapīcis, nepacietīgs, vairākkārt paņēma spalvu un atkal to nolika. Neievērot savas sievas vēlēšanos viņš negribēja, sekot viņas prasībām nevarēja; būdams tik nemierīgs, kā lai viņš spētu uzrakstīt mierīga satura vēstuli? To viņš nespēja. Visdabīgāk bija meklēt pagarinājumu atbildei. Nedaudz vārdos viņš lūdza, lai draugs piedod, ka viņš pēdējās dienās nav rakstījis, ka arī šodien neraksta plaši, un apsolīja tuvākā nākotnē nosūtīt lietišķāku, labvēlīgāku rakstu.

Dodoties otrā dienā pastaigā uz to pašu vietu, Šarlote izmantoja izdevību atsākt iepriekšējo sarunu; viņa laikam gan bija pārliecināta, ka kādu priekšlikumu visdrošāk var notrulināt, ja par to bieži jo bieži runā.

Eduardam šis atkārtojums bija pa prātam. Pēc sava paraduma viņš izteicās laipni un patīkami. Kaut arī, būdams ļoti jūtīgs, viņš viegli uzliesmoja, kaut arī dzīvā iekāre darīja viņu reizēm uzbāzīgu, kaut viņa stūrgalvība varēja laupīt citiem pacietību, tad tomēr, pilnīgi saudzējot otru cilvēku, viņš mīkstināja savus iztefeienus tik lielā mērā, ka bija jāsajūt laipnība pat tad, kad viņš kādu apgrūtināja.

Un tā arī šinī rītā viņš vispirms panāca, lai Šarlote būtu labā omā, tad, tīkami mainot sarunas priekšmetu, izsita viņu pilnīgi no līdzsvara, tā ka viņa beidzot izsaucās: „Tu, protams, gribi, lai es atļauju mīļākam to, ko liedzu vīram!"

„Vismaz, mīļais," turpināja viņa, „tev jāzina, ka tavas vēlēšanās, tava laipnā jautrība, kādā tu tās izteic, nepaiet vienaldzīgi gaj-ām, mani neskarot. Tās spiež mani atzīties. Arī es tev līdz šim ko slēpu. Es atrodos stāvoklī, kas ir līdzīgs tavējam, bet es jau esmu apspiedusi savu vēlēšanos un tagad pamudinu tevi izdarīt to pašu."

„Patīkami dzirdēt," sacīja Eduards. „Es tiešām redzu, ka laulībā reizēm der pastrīdēties; tad viens par otru var ko dabūt zināt."

„Gribēju tev pateikt," sacīja Šarlote, „ka man ar Otiliju klājas tāpat kā tev ar kapteini. Man ļoti nepatīkami domāt par to, ka šis labais bērns atrodas pansijā ļoti spaidīgos apstākļos. Luciane, mana meita, kas dzimusi lielai sabiedrībai, arī tur izglītojas sabiedrības dzīvei — kad viņa mācās valodas, vēsturi un citas zinības, tāpat spēlē no lapas notis un variācijas; kad viņa ar savu straujo dabu un labo atmiņu, tā gribētos teikt, visu aizmirst un acumirklī visu atceras; kad viņa paceļas visiem pāri ar savu brīvo izturēšanos, piemīlīgumu dejā, pieklājīgu veiklību sarunā un ar savu iedzimto, valdonīgo būtni kļūst par mazā pulciņa ķēniņieni; kad šīs iestādes priekšniece to uzskata par mazu dievi, kas tikai tagad, viņas rokās īsti izveidojas, kas dara viņai godu, rada uzticību un sagādā daudzu citu jaunu meiteņu pieplūdumu pansijā; kad viņas vēstuļu un mēneša ziņojumu pirmās lappuses arvien ir tikai himnas par šāda bērna krietnumu, kuras es tad īsti labi protu pārtulkot savā prozā; tad taisni pretēji, viss tas, ko viņa piemin par Otiiiju, ir tikai atvainošanās aiz atvainošanās par to, ka citādi tik jauki augoša meitene neattīstās, nerāda nekādu spēju, nekādas gatavības. Nedaudzie vārdi, kurus viņa vēl piebilst, man nav arī nekāda mīkla, jo es šādi mīļajā bērnā redzu viņas mātes, savas labākās draudzenes raksturu; viņa auga un attīstījās man blakus; ja es varētu būt audzinātāja vai iestādes uzraudze, es katrā ziņā izaudzinātu no viņas lielisku radījumu.

Bet tas nu reiz neiederas mūsu plānā; neklājas arī savus dzīves apstākļus par daudz raustīt un plosīt un neviens nedrīkst iesaistīt tajos arvien jaunus elementus; tad es labāk paciešu, jā, es pārvaru nepatīkamo sajūtu, ka mana meita, kas tīri labi zina par nabaga Otilijas pilnīgo atkarību no mums, lielīgi izmanto savas priekšrocības un zināmā mērā ar to iznīcina mūsu labdarību. Bet kas gan ir tik izglītots, lai neliktu citiem, reizēm pat nežēlīgi just savas priekšrocības? Kas paceļas tik augstu, lai zem šāda spiediena dažkārt neciestu? Šajos pārbaudījumos pieaug Otilijas vērtība; bet kopš es skaidri redzu šo nepatīkamo stāvokli, es pūlos viņu novietot kur citur. Kufu katru brīdi var pienākt atbilde, un tad es vairs nevilcināšos. Tā man klājas, mīļais. Redzi, mēs abi nesam savās uzticīgās, draudzīgās sirdīs tās pašas rūpes. Nesīsim tās kopīgi, jo tās nenostājas vienas pret otrām."

„Mēs esam dīvaini cilvēki," smaidīdams sacīja Eduards. „Ja mēs varam kaut ko, kas mums sagādā rūpes, izslēgt no tagadnes, tad mēs ticam, ka tas jau ir likvidēts. Visumā mēs spējam daudz ziedot, bet atdot sevi atsevišķā gadījumā ir prasība, kas mums reti pa spēkam. Tāda bij mana māte. Kamēr es kā puika vai jauneklis augu pie viņas, viņa ne mirkli nevarēja atbrīvoties no rūpēm. Ja es aizkavējos izjādē, tad viņa domāja, ka man notikusi nelaime; ja mani izmērcēja lietus gāze, tad katrā ziņā man draudēja drudzis. Es aizceļoju, es biju projām no viņas, un tad šķita, ka viņai par mani nav vairs nekādas daļas.“

„Ja labi visu aplūkojam," turpināja viņš, „tad mēs abi izturamies muļķīgi un neatbildīgi, atstādami divas krietnas būtnes, kas mūsu sirdij tik tuvas skumjās un spaidos vienīgi tādēļ, lai paši pasargātos no briesmām. Ja to nesauc par savtīgumu, ko gan tad lai sauc šai vārdā. Aicini Otiliju, bet man ļauj aicināt kapteini, un Dieva vārdā lai notiek šis mēģinājums!"

„To mēs vēl varētu atļauties," domīgi sacīja Šarlote, „ja briesmas draudētu tikai mums vien. Vai tu domā, ka būtu labi, ja kapteinis un Oti-lija dzīvotu vienā mājā? Vīrietis apmēram tavos gados, tais gados glaimi gan man jāsaka taisni tev acīs kad vīrietis tikai īsti spēj mīlēt un būt mīlestības cienīgs, kopā ar meiteni, kam tādas priekšrocības kā Otilijai."

„Nezinu," teica Eduards, „kāpēc tu Otiliju cel tik augstu! To varu tikai tā izskaidrot, ka viņa ir mantojusi mīlestību, kas tev bija pret viņas māti. Daiļa viņa ir, tas taisnība, un es atceros, ka kapteinis pievērsa viņai manu uzmanību, kad mēs pirms gada atgriezāmies no ceļojuma un satikām viņu pie tavas krustmātes. Daiļa viņa ir, sevišķi skaistas ir viņas acis. Taču neatceros, ka viņa mani būtu kaut cik iespaidojusi."

„Par to tev nākas gods," sacīja Šarlote, „es jau arī tur biju. Kaut gan viņa ir daudz jaunāka par mani, tad tomēr vecākās draudzenes klātbūtnei bija tik daudz vilinājuma, ka tu skatījies pāri daudzsološai topošai skaistulei. Arī tā ir tava īpatnība, un tādēļ es tik labprāt dalos dzīvē ar tevi.“

Kaut arī šķita, ka Šarlote runā atklāti, viņa tomēr ko slēpa. Lūk, toreiz, kad Eduards atgriezās no ceļojuma, viņa bij apzinīgi parādījusi tam Otiliju, lai sagādātu savai mīlētai audžu meitai labu partiju, jo par sevi viņa vairs nedomāja. Viņa bij sakūdījusi arī kapteini, lai tas pievērstu Eduarda uzmanību Otilijai, bet Eduards, kas domās ietiepīgi bija saglabājis seno mīlestību pret Šarloti, neredzēja nekā ne pa labi, ne kreisi un jutās laimīgs tikai tad, kad beidzot spēja iegūt laimi, ko kādreiz tik ļoti bij kārojis, bet kas gajā notikumu virknē šķita tam zudusi uz visiem laikiem.

Pašreiz laulātie draugi gribēja doties lejup uz pili pa jauniem apstādījumiem, kad apkalpotājs steidzīgi kāpa viņiem pretī un jau no apakšas smiedamies sauca: „Jūsu žēlastība, nāciet ātrāk mājās; Mitlera kungs iejāja pils pagalmā. Viņš sasauca mūs visus, lika jūs sameklēt un pajautāt, vai esot kāda vajadzība?" „Vai ir kāda vajadzība?" kliedza viņš mums pakaļ; „vai jūs dzirdat! Bet ātri, ātri!"

„Jocīgs cilvēks!" iesaucās Eduards. „Šarlote, vai viņš nenāk īstā laikā? Ātri atpakaļ!" pavēlēja viņš apkalpotājam; „saki viņam, ka ir vajadzība, liela vajadzība. Lai tikai viņš kāpj nost no zirga. Parūpējieties par viņa zirgu, vediet viņu zālē, pasniedziet viņam brokastis, mēs tūliņ būsim klāt.“

„Iesim pa tuvāko ceļu," viņš sacīja savai sievai un iegriezās takā, kas veda cauri kapsētai un ku^as viņš parasti vairījās.

Un cik ļoti viņš izbrīnījās, redzēdams, ka arī šeit Šarlote bij gādājusi par ko jūtām tīkamu. Iespējami saudzējot vecos pieminekļus, viņa bija pratusi visu tā nolīdzināt un sakārtot, ka radās patīkama vieta, kur labprāt kavējās acs un domas.

Arī visvecajam akmenim viņa bij novēlējusi pienācīgu godu. Pēc vecuma tie bij salikti pie mūra vai ieveidoti un novietoti tajā; tie greznoja un darīja košāku pat augsto baznīcas pamatni. Eduards jutās dīvaini pārsteigts, kad iegāja pa mazajiem vārtiņiem; viņš spieda Šarlotei roku, un acīs viņam bij asaras.

Bet jocīgais viesis viņus drīz iztraucēja. Neatradis miera pilī, viņš steigšus jāja cauri sādžai līdz kapsētas vārtiem, apstājās tur un uzsauca saviem draugiem: „Vai jūs mani gaidāt! Ja tiešām ir kāda vajadzība, tad es palieku pie jums uz pusdienām. Neaizkavējiet mani! Man šodien vēl daudz darba."

„Ja jau jūs esat pūlējušies tik tālu nokļūt," sauca viņam pretī Eduards, „tad jājiet droši iekšā; mēs satiekamies nopietnā un sērā vietā, redziet, cik jauki Šarlote to izgreznojusi."

„Tur iekšā," sauca jātnieks, „es nejāšu ne zirgā, nedz braukšu ratos, nedz arī iešu kājām. Tie tur dus mierā; ar tiem man nav ko iesākt. Man būs jāatļauj, lai kādreiz mani tur iestiepj ar kājām pa priekšu. Tātad, vai ir kāda nopietna lieta?"

,,Jā,“ sacīja Šarlote, „ļoti nopietna! Šī ir pirmā reize, kad mums, jauniem laulātiem draugiem gadījušās bēdas un sarežģījumi, no kufiem mēs paši neprotam tikt ārā.“

„Jūs neizskatāties pēc tādiem," sacīja viņš, „tomēr es ticu. Ja mani piemānīsit, tad nākošo reizi jūs vairs neuzklausīšu. Sekojiet steidzīgi, manam zirgam noderēs atpūta!"

Drīz visi trīs ieradās zālē; atnesa ēdienu un Mitlcrs pastāstīja šīs dienas darbus un atgadījumus. Šis savādais cilvēks agrāk bija bijis garīdznieks, nenogurstoši pildījis savu amatu un kļuvis slavens ar to, ka prata nomierināt un izlīdzināt visus strīdus, gan tos, kas bija pašu mājās, gan ar kaimiņiem; sākumā viņš apklusināja atsevišķo iedzīvotāju, vēlāk veselu draudžu daudzo muižnieku domstarpības. Kamēr viņš darbojās, nešķīrās neviens laulāts pāris, un neviens no viņa draudzes neapgrūtināja zemes kolleģiju ar ķildām un procesiem. Laikus viņš saprata, cik nepieciešamas likuma zināšanas. Viņš pilnīgi nodevās to studēšanai un drīz jutās cienīgs stāties blakus labākiem advokātiem. Viņa darba lauks brīnumaini izplētās, un jau radās doma aicināt viņu uz rezidenci, lai tas no augšas pabeigtu to, ko bija sācis no apakšas, kad viņam loterijā krita prāvs vinnests; viņš nopirka sev vidēji lielu muižu, iznomāja to un padarīja par savas darbības viduspunktu, cieši apņemdamies — varbūt arī padodamies vecam paradumam un tieksmei — neuzkavēties nevienā mājā, kur nav cilvēku, ko salabināt un kam palīdzēt. Māņticīgie, kas piešķir nozīmi uzvārdam, apgalvo, ka vārds Mitlers^1) licis Viņam uzņemties visdīvaināko uzdevumu.

Kad galdā lika saldo ēdienu, ciemiņš nopietni atgādināja saviem saimniekiem, lai viņi tīši nekavējoties ar savām vajadzībām, jo tūliņ pēc kafijas viņš braukšot projām. Abi laulātie draugi plaši izstāstīja viņam visu notikumu; tikko lietas būtību izpratis, viņš neapmierināts uzlēca no galda, pieskrēja pie loga un pavēlēja seglot savu zirgu.

„Vai nu jūs manis nepazīstat," iesaucās viņš, „nesaprotat, vai esat ļoti ļauni. Vai tad te ir kāds strīdus? Vai tad te vajadzīga palīdzība? Vai jūs domājat, ka es esmu pasaulē, lai dotu padomu? Tā ir vismuļķīgākā nodarbošanās, kāda vien var būt. Ikviens lai pats dod sev padomu un dara to, ko nevar nedarīt. Ja labi izdodas, lai priecājas par savu gudrību un laimi; ja neveicas, tad es esmu ar mieru palīdzēt. Kas no kāda ļaunuma grib vaļā tikt, tas arvienu zina, ko grib; kas grib ko labāku par to, kas viņam ir, tas ir akls, jā, jā! smejaties vien — viņš spēlē .vistiņas', cerēdams ko notvert. Bet ko tad? Dariet kā gribat: viss vienalga! Aiciniet draugus pie sevis, atstājiet viņus: viss vienalga! Esmu redzējis, ka saprātīgākā lieta neizdodas, ka vismuļķīgākā izdodas. Nelauziet velti galvas un ja lieta vienā vai otrā veidā labi neizdodas, nelauziet arī tad! Atsūtiet man pakaļ un es jums palīdzēšu! Līdz tam — jūsu kalps!"

Un tā, nesagaidījis kafiju, viņš uzlēca zirgā.

„Nu tu redzi," sacīja Šarlote, „cik maz patiesībā labuma no kāda trešā cilvēka, ja divām cieši saistītām personām nav īstas saprašanās. Patlaban mes esam vairāk apjukuši un esam lielākā neziņā, ja tā varētu teikt, nekā pirms tam."

Abi laulātie draugi būtu vēl kādu laiku svārstījušies, ja nepienāktu kapteiņa atbilde uz Eduarda pēdējo vēstuli. Viņš bija nolēmis iestāties kādā vietā, ko viņam piedāvā, kaut gan tā nemaz nelikās piemērota: viņam vajadzēja dalīties garlaicībā ar dižciltīgiem un bagātiem cilvēkiem, kas bij pārliecībā, ka viņš spēs šo garlaicību aizdzīt.

Eduards skaidri redzēja visu situāciju un no savas puses iztēloja to vēl īsti spilgtās krāsās.

„Vai mēs pametīsim draugu tādā stāvoklī!" iesaucās viņš. „Šarlote, tu nevari būt tik cietsirdīga."

„Dīvainam vīram, mūsu Mitlcram, beidzot tomēr ir taisnība," teica Šarlote. „Tāda darbība ir pārdrošs pasākums: kas tur var iznākt, to neviens cilvēks iepriekš nevar paredzēt. Tādi jauni apstākļi var dot pārpilnām laimi un nelaimi, un pie tam tas nav īsti ne mūsu nopelns, ne mūsu vaina. Nejūtos tik stipra, lai tev vēl ilgāk pretotos. Pamēģināsim! Vienīgi lūdzu tev, lai šīs pārmaiņas būtu tikai īsam laikam. Atļauj man aktivak kā līdz šim iestāties par viņu un labāk, iedarbīgāk izmantot manu iespaidu, manus sakarus, lai sagādātu viņam vietu, kas jel kaut cik apmierinātu viņa prasības."

Eduards ļoti laipni apliecināja savai laulātai draudzenei vissirsnīgāko pateicību. Brīvā, jautrā noskaņā viņš steidzās aizrakstīt draugam priekšlikumu. Šarlotei bija pašrocīgi jāpievieno arī savs lūgums vēstules piezīmē. Veikli, pakalpīgi un saistoši viņa rakstīja ar spalvu, tomēr tādā steigā, kāda parasti tai nepiemita; un bieži viņai tādas lietas vis negadījās, — beigās viņa sabojāja papīra glītumu ar tintes traipu; tas padarīja viņu īgnu, kļūdams arvien lielāks, kad to gribēja noslaucīt.

Eduards zobojās par to, un tā kā vēl bija vieta, viņš pierakstīja klāt vēl piezīmi: draugam no šīs zīmes esot jāredz, cik nepacietīgi viņu gaidot, un ka tādā pašā steigā, kādā rakstīta vēstule, viņam jāiekārto savs ceļojums.

Ziņnesis aizgāja, un Eduardam likās, ka viņš var vislabāk izteikt savu pateicību, vairākkārtīgi atkārtojot lūgumu, lai Šarlote tūliņ liek atvest no pansijas Otiliju.

Viņa lūdza, lai ļauj to atlikt un prata tovakar Eduardā atmodināt patiku nodarboties ar muziķu. Šarlote ļoti labi spēlēja klavieres, Eduards ne gluži tik veikli fleitu, kaut gan savā laikā viņš bija daudz pūlējies, tomēr viņam piemita pacietība un izturība, kas nepieciešama, lai attīstītu šādu talantu. Tāpēc viņš savu partiju izpildīja ļoti nevienādi: dažas vietas labi, varbūt tikai drusku par ātru; citās vietās viņš atpalika, jo tās viņam nepadevās, un tādēļ kuyam katram citam būtu grūti ar viņu nospēlēt duetu. Bet Šarlote prata iejusties; viņa palēnināja takti un tad atkal ļāva viņam aizraut sevi līdz straujākā tempā, un tā viņa apvienoja divkāršu pienākumu — laba kapelmeistara un gudras namamātes, kas visumā arvien prot ieturēt mēru, kaut arī atsevišķās vietas ne katru reizi paliek taktī.

TREŠĀ NODAĻA

Kapteinis atbrauca. Pirms ierašanās viņš bija atsūtījis ļoti sapratīgu vēstuli, kas Šarloti pilnīgi nomierināja. Viņa lielā pašizpratne, lielā skaidrība par savu stāvokli un savu draugu stāvokli ļāva paredzēt labu un jautru dzīvi.

Pirmajās stundās sarunas bija tādas, kādas tās mēdz būt draugiem, kas ilgu laiku nav redzējušies; tās bija dzīvas un gandrīz pat nogurdināja. Pievakarē Šarlote uzaicināja iet pastaigāties pa jaunajiem apstādījumiem. Kapteinis ļoti labi iejutās apkārtnē; viņš ievēroja visas daiļās vietas: jaunie ceļi darīja tās pārskatāmas un par tām varēja priecāties. Viņam bija vērīga un pie tam pieticīga acs, kaut gan viņš gluži labi zināja, ko vēl varētu vēlēties, tad tomēr nezobojās, kā to bieži mēdz darīt par cilvēkiem, kas rāda savu īpašumu un neprasīja vairāk kā apstākļi ļauj, tāpat arī nepieminēja, ka kaut kur citur viņš būtu redzējis ko pilnīgāku.

Nonākuši sūnu mājiņā, viņi atrada to patīkami izrotātu; un kaut arī tas bija veikts tikai ar mākslīgām puķēm un ziemas zaļumiem, tad tomēr pa starpām redzēja izlietotus tik skaistus dabīgo kviešu kūlīšus un citus lauku un koku augļus, ka tie darīja godu sakārtotāja mākslas izpratnei.

„Manam vīram gan nepatīk, ka svin viņa dzimšanas vai vārda dienas, tad tomēr, cerams, šodien viņš nedusmosies, ka veltīju šos nedaudzos vainagus trīskārtējiem svētkiem."

„Trīskārtējiem?" iesaucās Eduards.

„Protams," teica Šarlote. „Mūsu drauga ierašanās visādā ziņā ir svētki; un bez tam jūs abi vēl neesat iedomājuši, ka šodien jums ir vārda diena. Vai jūs abus nesauc vārdā Oto?"

Abi draugi sniedza viens otram roku pāri mazajam galdiņam.

„Tu man atgādini," teica Eduards, „jauko jaunības draudzību. Kā bērnus mūs abus tā sauca; kad mēs kopā dzīvojām pansijā, un no tā radās daži pārpratumi, tad es brīvprātīgi atteicos viņam par labu no šī jaukā lakoniskā vārda."

„Un pie tam tu nemaz nebiji tik augstsirdīgs," sacīja kapteinis. „Es vēl gluži labi atceros, ka tev vārds Eduards patika daudz labāk, un kad to izrunā mijas lūpas, tad tam arī patiesi ir jauka skaņa."

Tagad viņi trijatā sēdēja pie tā paša galdiņa, kur Šarlote tik dedzīgi bija uzstājusies pret viesa ierašanos. Apmierinātais Eduards negribēja savai laulātai draudzenei atgādināt šīs stundas; tomēr viņš nenocietās nepateicis, ka itin labi te būtu vieta arī kādam cefurtam.

Šai acumirklī no pils puses atlidoja mežraga skaņas; tās it kā apliecināja un pastiprināja kopā esošo draugu labās domas un vēlēšanos. Klusēdami viņi klausījās; katrs nogrima sevī, un šai jaukajā saistībā ikviens juta divkārši savu laimi.

Eduards pirmais pārtrauca klusumu, pieceldamies un iziedams ārā sūnu mājiņas priekša.

„Aizvedīsim draugu tūliņ," tas teica Šarlotei, „pašā augstienē, lai viņš nedomātu, ka tikai šī ierobežotā leja ir mūsu mantojums un mājvieta; skats augšā kļūst plašāks, un arī krūtis elpo brīvāk."

„Tad mums šoreiz vēl," teica Šarlote, „būs jārāpjas pa veco, pagrūti staigājamo kājceliņu; es ceru, ka nākotnē mani pakāpieni un kāpnes ērti vedīs līdz pat augšai."

Un tā viņi pāri klintīm, cauri krūmiem un krūmājiem nonāca pie pēdējā paaugstinājuma, kas nebija kalna virsa, bet veidoja nepārtrauktu, auglīgu kalna muguru. Sādžu un pili apakšā vairs nevarēja saskatīt. Ielejā redzēja plašus dīķus, bet otrā pusē zaļus pakalniņus, gar kuriem tic stiepās; tālāk bija kraujas klintis, kas, nākdamas stāvu lejā, pilnīgi ierobežoja tālo ūdens līmeni un tā virsmā atspoguļoja savas iezīmīgās formas. Gravā, kur dīķī ietecēja strauja upe, atradās pa daļai paslēpušās dzirnavas, kas kopā ar savu apkārtni šķita kā patīkama miera vieta. Visā puslokā, ko varēja pārredzēt, bieži mainījās ielejas un augstienes, krūmi un meži, kuru pirmatnējais zaļums arī turpmāk solīja krāšņu ainavu. Acīm dažās vietās lika pakavēties arī atsevišķas koku grupas, īpaši jauki iezīmējās daudzās papeles un platani pie vērotāju kājām; šie koki atradās vidējā dīķa malā un bija pašā labākā augšanā — svaigi un spēcīgi tiekdamies plašumā.

Eduards tiem sevišķi pievērsa sava drauga uzmanību.

„Tos," viņš sacīja, „es jaunībā pats iestādīju. Tie bija jauni stumbriņi, kurus es paglābu, kad mans tēvs vasaras vidū lika tos izraut, iekārto-dams jaunus apstādījumu gabalus pils lielajā dārzā. Bez šaubām, ari šogad, dzenot jaunus zarus, tie atkal parādīs savu pateicību."

Draugi atgriezās mājās apmierināti un jautri. Viesim ierādīja pils labajā spārnā glītu, ērtu dzīvokli, kur viņš drīz vien izkravāja un sakārtoja grāmatas, papīrus un instrumentus, lai turpinātu savu parasto nodarbošanos. Bet pirmajās dienās Eduards nedeva viņam mierā; viņš vadāja to apkārt gan braukšus, gan kājām, iepazīstinādams ar apkārtni un muižu. Viņš tūliņ arī pateica savu ilgi glabāto, kluso vēlēšanos iegūt labākas zināšanas un izdevīgākas šīs vietas izmantošanas iespējas.

„Vispirms mums jāpapētī ar magneta adatu," teica kapteinis. ,,Tā ir viegla, jautra nodarbība, un kaut arī nedod pilnīgu precizitāti, tomēr vienmēr noder un sākumā iepriecina; to var veikt ari tad, ja nav daudz palīgu, droši zinot, ka tiks ar to galā. Ja kādreiz tu gribētu izmērīt pamatīgāk, gan jau arī tad atradīsim padomu."

Kapteinim šāda veida darbā bija liela pieredze. Paņēmis līdz vajadzīgos rīkus, viņš tūliņ sāka darbu un apmācīja Eduardu, tāpat arī dažus medniekus un zemniekus, kas viņam palīdzēja. Laiks bija labvēlīgs; vakaros un agros rītos viņš zīmēja un vilka linijas. Drīz vien viss bija uzzīmēts un izkrāsots, un Eduards skaidri redzēja, ka viņa īpašumi uz papīra izauga kā jauna pasaule. Viņam šķita, ka tikai tagad tos iepazīst, likās, ka īsti tie viņam pieder tikai tagad.

Tagad izveidojās labāka iespēja runāt par apkārtni un stādījumiem, jo šāds pārskats jāva visu labāk realizēt kā atsevišķie dabā izdarītie gadījuma mēģinājumi.

„Izskaidrosim to manai sievai," sacīja Eduards.

„Nedari to," teica kapteinis, kas ne labprāt krustoja citu pārliecību ar savējo, jo pieredzē bija mācījies, ka cilvēku uzskati ir pārāk dažādi un tāpēc pat vissaprātīgākie pārliecinājumi nevar radīt vienu domu. „Nedari to," teica viņš, „viņa viegli varētu apjukt. Tāpat kā visiem tiem, kas tikai labpatikas dēļ ar šādām lietām nodarbojas, viņai daudz svarīgāks ir tas, ka viņa ko dara, nekā tas, ka kaut ko padara... Tādi cilvēki tausta dabu, viņiem mīļa viena vai otra vietiņa: viņi neuzdrošinās vienu otru traucēkli nogādāt pie malas, viņi nav pietiekoši nosvērti, lai ko ziedotu; iepriekš tic nevar iedomāties, kam galā jāiznāk; viņi mēģina — reizēm izdodas; viņi pārveido varbūt to, ko vajadzēja atstāt, atstāj to, ko vajadzēja pārveidot, un tāpēc beidzot arvien rodas tikai saraustīts darbs, kas patīk un ierosina, bet neapmierina."

„Atzīsties vaļsirdīgi," sacīja Eduards, „tev nepatīk viņas stādījumi."

,,Ja izpildījums paustu domu, kas ir ļoti laba, tad nebūtu ko piebilst. Daudz pūlēdamās, viņa uzmocījusies augšā pa akmeņiem un tagad moka ikvienu, ko ved augšā. īsti brīvi neviens nevar soļot ne blakus otram, ne viens aiz otra. Kāpšanas takts arvienu jāpārtrauc; daudz ko varētu iebilsti"

„Vai būtu viegli to darīt citādi?" jautāja Eduards.

„Ļoti viegli," teica kapteinis, „viņai vajadzēja vēl tikai izlauzt vienu klints stūrīti, kas pat nav redzams, tāpēc, ka sastāv no sīkām daļiņām, lai būtu iegūts jauks līču loču pagrieziens uzkāpšanai un tai pašā laikā ari lieki akmeņi, ar ko izmūrēt tās vietas, kur ceļš kļuvis šaurs uņ nelīdzens. Bet lai tas paliek vienīgi starp mums runāts, citādi viņa apjuks un kļūs īgna. Taču kas padarīts, jāatstāj tā. Ja gribi turpināt ziedot naudu un pūles, tad augšup no sūnu mājiņas un pāri paaugstinājumam iespējams vēl šo to darīt, veicot daudz patīkama darba."

Tādā kārtā abi draugi atrada sev dažu labu nodarbību; viņiem bija ari iespēja dzīvi un tīkami atcerēties pagājušās dienas. Arī Šarlote tad mēdza piedalīties. Bez tam viņi paredzēja ķerties pie ceļojuma žurnāliem, tikko būs pabeigti tuvākie darbi, lai arī lasot atsauktu atmiņā pagātni.

Eduardam ar Šarloti vienatnē bija mazāk vielas sarunām, sevišķi pēc tam, kad viņš bija dzirdējis nopeļam viņas apstādījumus; to kapteinis viņam bij uzticējis; bet tad redzēdams, ka laulātā draudzene atkal nodarbojas, taisīdama no sūnu mājiņas augšup uz paaugstinājumu pakāpī-tes un taciņas, viņš ilgāk nenocietās un, kādu laiku runādams aplinkus, iepazīstināja sievu ar saviem jaunajiem ieskatiem.

Šarloti tas pārsteidza. Viņa bija pietiekoši apdāvināta, lai ātri saprastu, ka viņiem taisnība; bet padarītais runāja tam pretī, tas reiz bija tā padarīts; viņai tas bija labs, viņa atzina to par vēlamu, pat katrs atsevišķais nopeltā gabals bija viņai mīļš; viņa pretojās pati pret savu pārliecību, aizstāvēja savu mazo darbu, bāra vīriešus, kas tūliņ iet plašumā un lielumā, gribēdami kādu joku, kādu izklaidēšanos tūliņ pārvērst darbā, pie tam nedomādami par izdevu-mlem, kas katrā ziņā saistīti ar plašāku plānu. Viņa jutās aizkarta, aizvainota, īgna. Tā nevarēja pamest veco, nevarēja arī pilnīgi no-i;»ielīt jauno, bet noteiktībā, kāda viņai piemita, luliņ pārtrauca darbu un gribēja kādu laiku šo lietu pārdomāt, Jaujot tai sevī nobriest.

Izjuzdama, ka viņai trūkst šī rosīgā laika kavēkļa, kamēr vīrieši savu darbu veica arvien draudzīgāk un sevišķi dedzīgi rūpējās par daiļ-dārziem un siltumnīcām, pa starpām turpinādami parastās bruņinieku izklaidēšanās — medīšanu, zirgu pirkšanu, mainīšanu, iejāšanu un iebraukšanu, Šarlote ik dienas jutās vientuļāka. Viņa arī dzīvāk apmainījās vēstulēm kapteiņa labā un tomēr piedzīvoja dažu labu vientuļu stundu Toties patīkamāk un jaukāk bija, kad pienāca ziņas no pansijas.

Kādai garai priekšnieces vēstulei, kurā tā kā daždien ar patiku izklāstīja Šarlotes meitas panākumus, bija pievienota īsa piezīme, tāpat kāda institūta palīga ar roku rakstīts pielikums; šos abus darīsim zināmus lasītājam.

PRIEKŠNIECES PIEZĪME

Godājamā kundze, par Otiliju patiesībā var atkārtot tikai to, ko esmu jau agrāk ziņojusi. Es nezinu, kādēļ lai viņu bārtu un tomēr nevaru būt ar viņu apmierināta. Viņa agrāk bija un ir arī tagad pieklājīga un laipna ar citiem; bet man nepatīk šī piekāpība, šī pakalpība. Jūs viņai nesen atsūtījāt naudu un dažādas drēbes. Naudu viņa vēl nav saņēmusi, arī citas lietas stāv neaizkārtas. Savas lietas viņa gan uztur ļot' labi un tīri, bet šķiet, ka drēbes viņa pār-main i tikai šai nolūkā. Nevaru ari cildināt viņas lielo mērenību ēšanā un dzeršanā. Mums galdā nav nekādas pārpilnības, tomēr es ļoti labprāt noskatos, ka bērni krietni ēd garšīgos un veselīgos ēdienus. Kas ar nodomu un pārliecību atnests un nolikts priekšā, tas arī jāapēd. Es nevaru piedabūt, lai Otilija to darītu. Jā, viņa allaž atrod sev nodarbošanos, aizpildot kādu robu, kad kalpones ko novēlo, lai tikai palaistu garām vienu otru maltīti vai saldo ēdienu. Pie tam tomēr jāievēro, ka viņai, kā es to tikai nesen uzzināju, reizēm sāpot galva kreisajā pusē, kas gan pāriet, bet moka un laikam gan stipri. Tik daudz par šo bērnu, kas citādi ir jauks un mīļš.

PALĪGA vēstule

Mūsu cienījamā priekšniece man parasti ļauj lasīt vēstules, kurās paziņo vecākiem un aizbildņiem to, ko novērojusi pie savām audzēknēm. Vēstules, kas domātas Jums, es arvien lasu divkāršā uzmanībā, divkāršā labpatikā; mēs varam Jūs apsveikt, ka Jums ir meita, kas apvieno sevī visas tās spožās īpašības, ar kurām dzīvē tiek uz priekšu, bet es ne mazāk gribu Jūs saukt par laimīgu tāpēc, ka Jums audžu meitas personā ir dots bērns, kas dzimis, lai dotu labpatiku, apmierinājumu un, protams, arī pats sev laimi. Otilija ir gandrīz vienīgā audzēkne, par kuru nevaru būt vienis prātis ar mūsu ļoti cienījamo priekšnieci. Es, protams, neņemu ļaunā, ka šī darbīgā sieviete prasa, lai ārēji un skaidri varētu redzēt viņas rūpīgā darba augļus; bet ir ari apslēpti augļi; vienīgi tie ir īsti, vērtīgi un agrāk vai vēlāk izraisās jaukā dzīvē. Tiem visādā ziņā līdzinās Jūsu audžu meita. Kamēr vien es viņu mācu, redzu to mierīgā solī lēnām, lēnām ejam uz priekšu, bet nekad atpakaļ. Ja kādreiz nepieciešams ar kādu bērnu sākt no sākuma, tad katrā ziņā tā ir ar viņu. Kas neizriet no iepriekšējā, to viņa nesaprot. Viņa stāv nespējīga, jā, pat kā sastingusi viegli saprotamas lietas priekšā, kas viņas uztverē ne ar ko nav saistīta; bet ja kāds atrod vidus locekļus un tos viņai izskaidro, tad tā saprot arī visgrūtāko.

Tā, lēni uz priekšu virzīdamās, viņa paliek iepakaļ savām klases biedrenēm, kas, apbalvotas pavisam citādām spējām, steidzas arvien tālāk, viegli uztver visu, arī nesakarīgo, viegli to iegaumē un ērti atkal izlieto. Tā viņa strādā; ātrā mācību gaitā viņa nekā nevar iemācīties, nekā nespēj darīt; tādi gadījumi ir dažās stundās, kur māca krietni, bet strauji un nepacietīgi skolotāji. Daži sūdzējušies par viņas rokrakstu, par viņas nespēju saprast gramatikas likumus. Es šīs grūtības pārbaudīju sīkāk. Taisnība, viņa raksta lēnām un neveikli, ja tā gribētu apzīmēt, tomēr mierīgi un glīti. Ko es pakāpeniski viņai pastāstīju par franču valodu, kas gan nav mans priekšmets, to viņa ātri saprata. Patiešām ir brīnums: viņa zina daudz un īsti labi, bet tikai tad, kad viņai prasa, tai šķiet, ka viņa neko nezina.

Ja gribētu nobeigt ar vispārēju piezīmi, tad varētu teikt: viņa nemācās kā tāda, kas jāaudzina, bet kā tāda, kas grib audzināt, ne kā skolniece, bet kā nākošā skolotāja. Varbūt jūsu žēlastībai liksies savādi, ka es, pats būdams

skolotājs un audzinātājs, kādu citu slavinu, teikdams, ka tā darbs ir līdzīgs manējam. Jums piemītošā lielā nojauta, dziļā cilvēku un pasaules izpratne ļaus izlobīt īsto kodolu no maniem aprobežotiem, labi domātiem vārdiem. Jūs pārliecināsities, ka arī no šī bērna varat sagaidīt daudz prieka. Padevīgi atvados un lūdzu atļauju atkal rakstīt, tikko liksies, ka mana vēstule varētu sniegt ko vērtīgu un patīkamu."

Šarlote priecājās par izlasīto. Tā saturs visai cieši saskārās ar priekšstatiem, kādi viņai bija par Otiliiu; turklāt viņa nespēja noturēties un pasmējās, jo skolotāja līdzdalība šķita sirsnīgāka nekā mēdz būt, ja kāds izsaka savus uzskatus par audzēkņa tikumiem.

Viņas mierīgā, bezaizspriedumainā domāšana pieļāva arī šādas attiecības, tāpat kā daudz ko citu; viņai likās, ka saprātīga cilvēka interese par Otiliju vērtīga; savā dzīvē viņa bija pietiekoši labi varējusi iepazīties ar domu, ka augsti jāvērtē patiesas simpātijās tai pasaulē, kuyā īsteni vieta ir tikai vienaldzībai un antipātijai.

CETURTĀ NODAĻA

Drīz kļuva gatava topogrāfiskā karte, kur ar spalvas vilcieniem un krāsām raksturīgi un viegli tveyami, samērā lielā mērogā bija attēlota muiža ar tās apkaimi; izdarot dažādus trigonometriskus mērījumus, kapteinis visu to droši pamatoja; reti kāds varēja iztikt ar tik maz miega kā šis darbīgais cilvēks; dienu viņš aizvien veltīja pašreizējam uzdevumam, un tāpēc vakarā allaž bija kas veikts.

„Ķersimies tagad," viņš teica savam draugam, „pie kāda cita uzdevuma, pie muižas apraksta; šim nolūkam atradīsim jau pietiekoši daudz priekšdarbu, no kufiem vēlāk attīstīsies lieliski plāni un daudzi tālākie nodomi. Tikai vienu lietu nolemsim un iekārtosim: šķirsim to, kas ir nodarbošanās īstajā nozīmē, no dzīves. Nodarbība prasa nopietnību un noteiktību, dzīve prasa patvaļu; nodarbībai nepieciešama stingra secība, dzīvei bieži vajadzīga inkonsekvence, tā uzjautrina un ir patīkama. Jo noteiktāks tu esi savā darbā, jo brīvāks tu vari būt dzīvē; tad nevar gadīties sajukums, tad brīvība neaizrauj un neiznīcina darba drošību."

Eduards šais vārdos sajuta klusu pārmetumu. Nebūdams pēc dabas nekārtīgs, viņš tomēr nekad nespēja tā iekārtoties, lai sadalītu savus dokumentus pēc nozarēm. Viņam nebija atšķirts tas, kas jānodara ar citiem, no tā, kas atkarīgs tikai no paša; arī veikalu un nodarbošanos, sarunu un izklaidēšanos viņš pietiekoši nešķiroja. Tagad bija viegli to darīt, jo draugs uzņēmās šīs pūles, kāds otrs Es panāca atšķīrumu viens Es ne katru reizi spēj sevi tā saskaldīt.

Kapteiņa galā viņi iekārtoja glabātuvi pašreizējām lietām, arķivu pagājušām, nogādāja tur visus dokumentus, papīrus, ziņas no dažādām lādēm, istabām, skapjiem un kastēm, ļoti ātri savezdami visas šīs kaudzes tīkamā kārtībā; rub-ricētas tās gulēja apzīmētos plauktos. Bija jāatzīstas, ka viņi ieguva daudz vairāk vēlamā materiāla, nekā to bija cerējuši. Te viņiem ļoti noderēja kāds vecs rakstvedis, kas visu dienu un pat daļu nakts nenogāja no pults, un ar kuru Eduards līdz šim nekad nebij īsti apmierināts.

„Es viņu vairs nepazīstu," sacīja Eduards savam draugam, „tik darbīgs un tik noderīgs ir šis cilvēks."

„Tas ir tāpēc," teica kapteinis, „ka mēs viņam neuzdodam neko jaunu, kamēr viņš, ērti strādādams, nav pabeidzis veco; tā tu redzi, viņš veic ļoti daudz; tikko viņu steidzina, tas nespēj neko."

Tā draugiem pagāja diena, bet vakaros viņi kārtīgi apmeklēja Šarloti. Ja nebija viesu no kaimiņiem un tuvējām muižām, tas gadījās biežāk — tad sarunas, arī lasīšanu visvairāk veltīja tādām lietām, kas vairo pilsoņu labklājību, labumu, tīksmi.

Redzēdama, ka vīrs ir apmierināts, Šarlote, kas jau parasti bija radusi izmantot tagadni, arī pati padevās ierosinājumam. Darbīgais kaptei-iiis panāca, ka tagad sagādāja dažādas saimniecības ietaises, kādas viņi jau sen vēlējās, bet nebija zinājuši, no kufa gala iesākt. Viņi paplašināja mājas aptieku, kas līdz šim sastāvēja vienīgi no nedaudz līdzekļiem; viegli saprotamas grāmatas un sarunas palīdzēja Šarlotei iegūt zināšanas, un viņa daudz biežāk un darbīgāk kā līdz šim savai rosīgai un palīdzīgai dabai varēja |aut darboties citu labā.

Viņi pārdomāja arī parastos nelaimes gadījumus, kas piemeklē cilvēkus visai bieži, atrazdami tos nesagatavotus, un iegādājās visu, kas varētu noderēt slīkstošo glābšanai; to viņi darīja vēl jo vairāk tādēļ, ka dīķa, ūdeņu un ūuens ierīces tuvumā bija daži šāda veida nelaimes gadījumi atzīmēti. Šo nodaļu kapteinis apgādāja ļoti pamatīgi, un Eduardam paspruka piezīme, ka kāds līdzīgs gadījums esot drauga dzīvē radījis visai neparastu epizodu. Bet kad draugs klusēja un šķita bēgam no drūmām atmiņām, Eduards tūliņ apklusa; arī Šarlote, kas par notikumu zināja vispārējos vilcienos, nepievērsa uzmanību šim izteicienam.

„Priecāsimies par palīdzības sniegšanas līdzekļiem,'' teica kādu vakaru kapteinis, „bet mums vēl atliek vislielākā vajadzība: nepieciešams cilvēks, kas prot to visu lietot. Es varu jums ieteikt kādu savu paziņu - kapa ķirurgu, kas ar mieru tagad strādāt par mērenu atalgojumu: viņš ir izcils darbinieks savā nozarē, dziedinot nopietnu iekšēju kaiti, viņš man daudz vairāk laba darījis nekā kāds slavens ārsts; ātrās palīdzības laukos arvienu visvairāk trūcis."

Ataicināja arī ārstu un abi laulātie draugi priecājās, ka atraduši izlietot īstai vajadzībai summas, kas viņiem palika pāri neparedzētiem izdevumiem.

Tā Šarlote izmantoja kapteiņa zināšanas un darbīgumu arī pēc sava prāta un sāka pilnīgi samierināties ar viņa klātbūtni un domās vairs nebaidījās par sekām. Viņa parasti sagatavoja jautājumus un tā kā labprāt gribēja dzīvot, tad mēģināja aizstumt projām visu kaitīgo, visu nāvīgo. Podnieka darbu svina glazūra, tāpat vafa trauku zaļums viņai jau dažu labu reizi bija sagādājis rūpes. Viņa lūdza pamācības un dabiski, ka tagad bii jāatgriežas pie fizikas un ķimijas pamatu jēdzieniem.

Gadījuma ierosmi šādām sarunām, kas tomēr arvienu bija vēlamas, deva Eduarda kaislība lasīt citiem priekšā. Viņam bija ļoti daiļskanīga, dziļa balss, un jau agrāk, dzīvi, iejūtīgi rečitē-dams dzejnieku un oratoru darbus, viņš bija kļuvis slavens un atzīts par patīkamu. Tagad bija citi priekšmeti, kas viņu nodarbināja, citi raksti, ko viņš lasīja priekšā, un jau kopš laba laika pārsvaru guva darbi par fizikas, ķimijas un tech-nikas jautājumiem.

Zīmīga īpašība, kas laikam tomēr piemīt ari citiem cilvēkiem, bija tā, ka viņam likās neciešami, ja kāds lasīšanas laikā skatījās viņa grāmatā. Agrākos gados, kad viņš lasīja priekšā dzejoļus, lugas, stāstus, tā dabiski izrietēja no labās apziņas, kāda ir priekšā lasītājam, tāpat dzejniekam, aktierim, stāstītājam, un kas liek pārsteigt, radīt pārtraukumus, modinot gaidas, cerēto iedarbību traucē, ja kāds trešais apzinīgi ar acīm tekstā aizlec priekšā. Tādēļ arī viņš šais gadījumos mēdza tā nosēsties, lai viņam neviens nebūtu aiz muguras. Tagad, kad viņi bija

I rija.tā, šāda uzmanība bija vietā, un tā kā šoreiz nebija paredzēts ne saviļņot jūtas, ne radīt pārsteigumu iztēlei, tad viņš nemaz nedomāja par to, lai pats sev sevišķi pievērstu uzmanību.

Bet kādu vakaru, nevērīgi apsēdies, viņš ievēroja, ka Šarlote skatās viņam grāmatā. Modās vecā neiecietība, un viņš zināmā mērā nelaipni aizrādīja: „Vajadzētu taču reiz par visām reizēm atradināties no tādas nerātnības, kā arī no daudz citām lietām, kas nepatīk sabiedrībai. Ja lasu priekšā, vai tas nav tikpat, it kā es otram ko stāstītu? Rakstītais, iespiestais nostājas manu domu, manu jūtu vietā; vai es pūlētos runāt, ja manā pierē vai krūtis būtu ierīkots kāds lodziņš, un tas, kam vienam pašam gribu izstāstīt savas domas, kam vienam pašam gribu sniegt savas jūtas, arvien jau daudz agrāk varētu zināt, ko vēlos. Ja kāds man skatās grāmatā, tad arvien jūtos tā, it kā mani saraustītu divi gabalos."

Arī šoreiz Šarloti nepameta jaukās spējas, veiklība lielā un mazā sabiedrībā novērst katru nepatīkamu un sparīgu, pat arī tikai dzīvu izteiksmi, pārtraukt pārāk garu runu un ierosināt sarunu, ja tā neveicās.

„Protams, tu man piedosi šo kļūdu, kad atzīšos, kas gadījās šai acumirklī. Es dzirdēju lasām par radniecību, un man tūliņ iešāvās prātā doma par radiem, par dažiem brālēniem, kas mani taisni šai mirklī nodarbināja. Mana uzmanība atkal pievēršas tavam priekšlasījumam; es dzirdu stāstām par nedzīvām lietām un paskatos tavā grāmatā, lai atkal iejustos situācijā."

„Tā ir runa līdzībās, kas tevi pavedināja un maldināja," teica Eduards. „Te stāstīts vienīgi par zemi un minerāliem, bet cilvēks ir īsts Nar-ciss; labprāt viņš visur redz savu atspoguļojumu un liek sevi visai pasaulei pamatā/*

„Jā gan,“ turpināja kapteinis, „tā cilvēks izskaidro visu, ko atrod ārpus sevis; savu gudrību, tāpat kā savu muļķību, savu gribu un patvaļu viņš patapina dzīvniekiem, stādiem, elementiem un dieviem."

„Negribētu jūs pārāk tālu novirzīt no pašreizējā intereses priekšmeta," teica Šarlote, „bet vai jūs īsumā nevarētu man izskaidrot, kas te īsti jāsaprot ar vārdu radniecība?"

„To daru labprāt," atbildēja virsnieks, pie kuļra Šarlote griezās, „protams, tik labi, kā to protu, kā priekš gadiem desmit esmu mācījies, kā esmu to lasījis. Vai zinātnes pasaule vēl tāpat domā, vai tas iederas jaunākās mācībās, to nevarēšu pateikt."

„Diezgan bēdīgi," izsaucās Eduards, „ka tagad vairs nevaram mācīties neko tādu, kas derētu visai dzīvei; mums tagad katrus piecus gadus jāpārmācās par jaunu, ja negribam pilnīgi palikt iepakaļ modei."

„Mēs, sievietes," sacīja Šarlote, „šādām lietām netuvojamies tik sīki un, ja esmu atklāta, tad patiesībā gribu tikai saprast šī vārda nozīmi, jo grūti kļūt sabiedrībā smieklīgākam, kā nepareizi lietojot kādu svešvārdu, kādu terminu. Tādēļ man tikai gribētos zināt, kādā nozīmē ar šādu izteicienu apzīmē minētos priekšmetus. Kāds tur zinātnisks sakars, to atstāsim izšķirt zinātniekiem, kas, kā esmu novērojusi, diezin vai kādreiz varēs saprasties."

„Ar ko gan sāksim, lai ātrāk izprastu šo lietu?" Eduards pēc kāda brīža jautāja kapteinim, kas, drusku apdomājies, drīz atbildēja: ,,Ja jūs man il ļaujat iesākt ar to, kas šķiet ļoti tāls, tad drīz būsim pie mērķa."

„Apsolu, ka būšu ļoti uzmanīga," sacīja Šarlote, nolikdama savu darbu.

Un tad kapteinis sāka: „Pie visām dabas būtnēm, kufas viežam, mēs vērojam vispirms to, ka tām ir attiecības pašām pret sevi. Protams, dīvaini skan, ja pasakām ko tādu, kas pats par sevi saprotams; un tomēr tikai tad, kad esam pilnīgi sapratušies par zināmo, mēs varam tuvoties nezināmam."

„Domāju," pārtrauca viņu Eduards, „ka viņai un pašiem sev šo lietu varētu ērti noskaidrot ar piemēriem. Iedomājies ūdeni, eļļu, dzīvsudrabu un tu atradīsi vienību, saskari, kas ir to daļām. Šo vienību tās pārtrauc vienīgi tad, ja kāds lieto varu, vai ja ir kādi citi apstākļi, ja tie novērsti, tās atkal tūliņ savienojas."

„Protams," teica Šarlote piebalsodama. „Lietus lāses ērti savienojas strautiņos. Un jau kā bērni mēs brīnīdamies rotaļājāmies ar dzīvsudrabu, sadalīdami to lodītēs un ļaudami tam atkal saplūst kopā."

„Un tātad es drīkstu," piebilda kapteinis, „pavirši garāmejot, minēt ievērojamu apstākli, proti to, ka noteikti un arvienu šīs pilnīgi skaidrās, šķidrumam iespējamās attiecības iezīmējas lodes veidā. Krītošs ūdens piliens ir apaļš; par dzīvsudraba lodītēm jūs pati runājāt; krītoša kausēta alva, ja tai pietiek laika sacietēt, nonāk lejā lodītes veidā."

„Ļaujiet man aizsteigties priekšā," sacīja Šarlote, „lai redzētu, vai es saprotu, ko jūs gribat teikt. Kā katrs attiecas pats pret sevi, tā viņam jāattiecas arī pret citiem."

,,Un atkarībā no būtnēm šīs attiecības būs katrreiz citādas," steidzīgi turpināja Eduards. „Te tās sastapsies kā draugi un veci paziņas, kas ātri tuvojas un savienojas, viens otrā nekā nepārmainot, gluži kā vīns samaisās ar ūdeni. Turpretī citas stāvēs viena otrai blakus kā svešas, pat mechaniska maisīšana un berze tās nesaistīs; kopā sakratīta e]ļa un ūdens," sacīja Šarlote. „Šais vienkāršajās formās gandrīz varētu saskatīt kādreiz pazītus cilvēkus, it sevišķi tās atgādina sabiedrības, kurās esam dzīvojuši. Vislielākā līdzība ar šīm bezdvēseles būtnēm tomēr ir masām, kas pasaulē nostājas viena pret oķru: kārtām, arodiem, dižciltīgajiem un trešajai kārtai, karavīram un civilistam."

„Un tomēr," teica Eduards, „tāpat kā tos vieno parašas un likumi, tā arī māsu ķimiskā pasaulē ir starplocekļi, kam jāsaista tic, kas viens no otra atšķiras."

„Tā mēs ar sārmu," pārtrauca kapteinis, „saistām eļļu un ūdeni."

„Nesteidzieties ar savu priekšnesumu tik ātri!" sacīja Šarlote, „lai es varētu parādīt, kā tieku jums līdz. Vai mēs jau neesam sasnieguši radniecības?"

„Gluži pareizi," atbildēja kapteinis, „un tūliņ mēs iepazīsimies ar to īsto spēku un nolēmumu. Tās dabas, kas sastopoties viena otru ātri satver un savstarpēji ietekmē, mēs saucam par radniecīgām. Šī radniecība diezgan manāmi duras acīs, vērojot alkaliju un skābes, kas, pretējas būdamas, un varbūt taisni tāpēc, ka ir pretējas, tomēr noteikti viena otru meklē, tver, modificējas un kopā rada jaunu ķermeni. Padomāsim tikai par kaļķiem, kas rāda lielu tieksmi un noteiktu patiku savienoties ar visādām skābēm. Tikko būs iekārtots mūsu ķimiskais kabinets, mēs parādīsim jums dažādus mēģinājumus, kas ir ļoti interesanti un dod labāku jēgu nekā vārdi, nosaukumi un termini.

„Atzīstos," sacīja Šarlote, „ka tad, ja šīs savas dīvainās būtnes saucat par radniecīgām, tad man tās neliekas vis asinsrada, bet gan gara un dvēseles rada. Taisni šai ceļā var starp cilvēkiem rasties patiesi dziļa draudzība; pretējas īpašības ļauj ciešāk savienoties. Un tā es gaidīšu, kādu noslēpumainu iedarbību jūs ļausit manām acīm skatīt. Es tevi," teica viņa, pagriezusies pret Eduardu, „tagad vairs netraucēšu lasīšanā; krietni pamācīta, uzmanīgi klausīšos tavā priekšnesumā."

„Tā kā tu mūs uzaicināji runāt," teica Eduards, „tad tik viegli netiksi vaļā; patiesībā sarežģītākie gadījumi ir visinteresantākie. Taisni tajos mācāmies pazīt radniecības pakāpi un tuvākos, stiprākos, tāpat arī tālākos un mazākos sakarus; radniecība tikai tad ir interesanta, kad tā panāk šķiršanos."

„Vai arī dabas zinātnēs lieto šo drūmo vārdu," iesaucās Šarlote, „kas dzīvē, diemžēl, tik bieži dzirdams?"

„Jā," atbildēja Eduards; „ķimiķus reiz sauca par šķīrējmāksliniekiem, un tas viņiem bija visai zīmīgs goda tituls."

„Tātad tagad viņus tā vairs nesauc," teica Šarlote, „un labi, ka to nedara. Savienot ir lielāka māka, lielāks nopelns. Katrā nozarē kāds vienošanas mākslinieks būtu pasaulei patīkamāks. Ja jau esat sākuši, tad pastāstiet man arī kādu šī rakstura gadījumu."

„Tad turpināsim," sacīja kapteinis, „ко mēs tikko minējām un pārrunājām. Piemēram, tā viela, ko mēs saucam par kaļķakmeni, ir skaidra vai pa daļai skaidra kaļķu zeme, ko iekšēji saista skābe, kas mums pazīstama gaisa veidā. Ja kādu gabalu šī akmens ieliek atšķaidītā sērskābē, tā satver kaļķi un kopā ar to rada ģipsi; maigā, gaisīgā skābe turpretī zūd. Te notikusi šķiršanās un jauna savienošanās, un dažiem šķiet pat, ka te ir tiesība lietot vārdus izvēle pēc radniecības, jo patiesi šķiet tā, ka vienām attiecībām dota priekšroka, ka vienas attiecības izraudzītas, citas ne.“

„Piedodiet man," teica Šarlote, „tāpat kā es piedodu dabas pētniekam; es nekad te nesaskatītu izvēli, drīzāk dabas nepieciešamību, kaut jāšaubās arī par to; beidzot varbūt tas tomēr ir tikai gadījums. Gadījums rada attiecības, tāpat kā tas rada zagļus; un kad runājam par jūsu dabas ķermeņiem, man šķiet, izvēle ir tikai ķimiķa rokās, kas šīs lietas savieno. Un kad tās ir kopā, tad lai Dievs tam žēlīgs. Šai gadījumā man tikai žēl nelaimīgā skābekļa, kam atkal jāmaldās bezgalībā."

„Viss atkarājas vienīgi no tā," teica kapteinis, „vai skābeklis vēlas savienoties ar ūdeni, lai derētu kā mineralavots veselo un slimo cilvēku atspirdzinājumam."

„Ģipsim viegli runāt," sacīja Šarlote, „tas nu ir gatavs, ir ķermenis, ir apgādāts, bet izstumtai būtnei vēl var gadīties dažādas grūtības, iekām tā atkal atrod sev vietu."

„Varbūt es maldos," piebilda Eduards smiedamies, „bet tavā runā slēpjas maza viltība. Atzīsties savā blēdībā? Tavās acīs es beidzot esmu kaļķis, ko kapteinis, līdzīgi sērskābei satvēris, atrāvis tavai tīksmajai sabiedrībai un pārvērtis reflektarā ģipsī."

„Ja tava sirdsapziņa," teica Šarlote, „liek tev tā domāt, tad es varu būt bez bēdām. Šīs runas līdzībās ir pieklājīgas un interesantas; un ikviens jau labprāt rotaļājas ar līdzībām. Bet cilvēks taču pacēlies dažu labu pakāpi augstāk nekā šie elementi, un ja viņš, lietojot jaukos vārdus izvēle un izvēle pēc radniecības, kļuvis drusku brīvāks, tad būtu ieteicams atkal atgriezties sevī un labi pārdomāt šādu izteicienu vērtību. Diemžēl, es zinu dažu labu reizi, kur, gadījuma pēc piebiedrojies trešais cilvēks, licis izirt divu cilvēku sirsnīgām, šķietami nešķiramām saitēm, un vienu no tiem, kas sākumā jauki saistījies, izdzinis plašā pasaulē."

„Tad ķimiķi ir daudz galantāki," sacīja Eduards, „viņi piebiedro ceturto elementu, lai neviens nepaliktu tukšā."

„Protams," teica kapteinis, „visvairāk nozīmīgi un ievērojami ir gadījumi, kad patiesi redzam pievilkšanos, radniecību, atstumšanu, savienošanu, kur četras būtnes, kas līdz šim saistījušās pa divi kopā, ievirzītas jaunā saskarē, pamet savu līdzšinējo savienošanos un sasaistās no jauna. Šai pamešanā un satveršanā, šai bēgšanā un meklēšanā patiesi varētu saskatīt kādu augstāku nolēmumu; šādām būtnēm piedāvā zināmu gribu un izvēli, un daži atzīst, ka pilnīgi attaisnojami ir vārdi .radniecība pēc izvēles*."

„Pastāstiet man par šādu gadījumu," lūdza Šarlote.

„Līdzīgus gadījumus," teica kapteinis, „nevajadzētu izskaidrot vienīgi vārdiem vien. Kā jau teicu, doma kļūs patīkamāka un uzskatāmāka, tikko varēšu jums parādīt pašus mēģinājumus. Tagad man vajadzētu jūs aizkavēt ar drausmīgiem terminiem, kas tomēr nedos īstu priekšstatu. Ar savām acīm jāredz šīs būtnes, kas šķiet nedzīvas un tomēr iekšēji arvien gatavas tūliņ sākt darboties; iedziļinoties tanīs, jāvēro, kā tās viena otru meklē, savstarpēji pievelkas, satveyas, viena otru sadala, aprij, un tad, cieši savienojoties, atkal parādās jaunā, atjaunotā, negaidītā veidā: tikai tad mēs ticam, ka tās dzīvo mūžīgi, ka tām ir maņa un prāts, jo jūtam, ka mūsu maņa nav pietiekoša, lai tās īsti novērotu, tikko pietiek saprāta, lai tās tvertu."

„Nenoliedzu," sacīja Eduards, „nesaprotami un smieklīgi var šķist šie dīvainie termini tam, kas uzskatāmi nav tos iepazinis vai nav jēdzieniski tvēris. Tomēr pagaidām mēs ar burtiem viegli varam izteikt attiecības, par kūjām šeit runājām."

„Ja jums mani paskaidrojumi neliktos pedantiski," teica kapteinis, „tad varu īsumā izteikt savu domu ar burtu apzīmējumiem. Iedomājieties A, kas cieši saistīts ar B, ko dažādi līdzekļi un daža laba vara nevar no viņa šķirt; iedomājieties kādu C, kam tādas pat attiecības ar kādu D; novediet tad saskarē abus pārus; A metīsies pie D, C pie B, un nebūs iespējams pateikt, kujš pirmais pametis otru, kujš vispirms atkal savienojies ar otru."

„Tātad," pārtrauca Eduards, „kamēr visu to mēģinājumā neredzam ar savām acīm, uzskatīsim šo formulu kā runu līdzībā, no kā varam smelties pamācību tiešai vajadzībai. Tu, Šarlote, esi A, un es esmu tavs B, jo patiesībā esmu atkarīgs tikai no tevis un eju tev līdz kā В А-am. Kap-«finis pilnīgi noteikti ir C, kas šoreiz pa daļai mani .atrauj no tevis. Un vajadzība prasa, ka lev, lai tu nepazustu nezināmā pasaulē, jāsa-gadā kāds D; ir skaidrs, ka tā ir laipnā kun-dzenīte Otilija, pret kufas ierašanos tu vairs ilgāk nedrīksti iebilst."

„Labi!" teica Šarlote. „Kaut arī piemērs, man šķiet, ne visai der mūsu gadījumā, tad tomēr atzīstu par laimīgu to apstākli, ka mēs šodien saprotamies un šī dabas radniecība un izvēle pēc radniecības paātrina manu draudzīgo ziņojumu. Atzīstos, ka šai pēcpusdienā nolēmu aicināt Otiliju pie mums; mana līdzšinējā uzticamā slēdzēja un ekonome iet projām, jo viņa precas. Šis izskaidrojums nāktu no manis un būtu manā labā; kāds apstāklis mani pamudina ko darīt Otilijas labā, to tu mums nolasīsi priekšā. Es neskatīšos tavā lapā, bet, protams, saturs man jau zināms. Lasi, lasi!" Ar šiem vārdiem viņa izvilka vēstuli un pasniedza to Eduardam.

PIEKTĀ NODAĻA

Jūsu žēlastība man piedos, ka šodien izteikšos gluži īsi: pēc pabeigtiem atklātiem pārbaudījumiem man jāpaziņo visiem vecākiem un aizbildņiem, kā šie pārbaudījumi norisinājušies un ko esam pagājušā gadā ar saviem audzēkņiem panākuši; es tiešām arī drīkstu īsi izteikties, jo nedaudz vārdos varu daudz pasacīt. Jūsu meita visās nozarēs bija pirmā. Klātpieliktā apliecība, viņas pašas vēstule, kufā tā apraksta savas iegūtās godalgas un tai pašā laikā izteic labpatiku par tik laimīgu veiksmi, sniegs jums mierinājumu, jā, pat prieku. Manu prieku zināmā mērā mazina paredzējums, ka mēs ilgi vairs nevarēsim paturēt pie sevis tik ļoti attīstītu meiteni. Padevīgi atvados un ceru, ka drīkstu nākošo reizi izteikt savas domas par viņas dzīvi, kādu es tai atzīstu par visnoderīgāko. Par Ofi-liju rakstīs mans laipnais palīgs.

PALĪGA PIELIKUMS

Mūsu godājamā priekšniece liek man rakstīt par Otiliju pa daļai tādēļ, ka, ievērojot viņas domāšanas veidu, tai būtu nepatīkami ziņot, kas jāziņo, pa daļai arī tādēļ, ka viņai pašai jāatvainojas, un viņa to labprāt uztic man.

Tā kā vienīgi es ļoti labi zinu, cik labajai Otilijai grūti parādīt savas spējas un zināšanas, tad pirms atklātajiem pārbaudījumiem mani zināmā mērā māca bailes, un tās es jutu jo vairāk tādēļ, ka uz pārbaudījumiem vispār nav iespējams sagatavoties; arī tad, ja viss ritētu parastā gaitā, nebūtu iespējams Otiliju sagatavot parādei. Iznākums pierādīja manu bažu pareizību; viņa neieguva nevienas godalgas un ir arī starp tām, kas nesaņem apliecību. Ko lai saku par to? Rakstos diezin vai kāda tik labi veidoja burtus, bet toties tām bija brīvāki vilcieni; visas citas rēķināja ātrāk, un grūto uzdevumu, kādus viņa prot labāk atrisināt, pārbaudījumā nebija. Franču valodā viņa runāja un atbildēja labāk par dažu labu citu; vēsturē viņa uzreiz nespēja pateikt vārdus un gadu skaitļus: ģeogrāfijā tā nebija veltījusi uzmanību politiskam sadalījumam. Savu nedaudzo vienkāršo melodiju muzikālajā priekšnesumā viņa neieturēja ne laiku, ne mieru. Zīmēšanā, protams, viņa būtu guvusi godalgu: viņai bija skaidras kontūras un rūpīgais izpildījums visai apgarots. Diemžēl, viņa bij pasākusi ko pārāk lielu un nedabūjusi pabeigt.

Kad skolnieces bij aizgājušas, pārbaudītāji apspriedās, un mums, skolotājiem, vismaz reizēm deva vārdu; es drīz vien manīju, ka par Otiliju nerunā nemaz un, ja gadījās to pieminēt, tad katru reizi viņu vai nu noniecināja, vai arī runāja vienaldzīgi. Atklāti tēlojot viņas īpatnību, cerēju atmodināt drusku labvēlības un iedrošinājos to darīt divkāršā dedzībā: vienkārt, varēju runāt aiz savas pārliecības un bez tam vēl arī tādēļ, ka jaunākos gados pats piedzīvoju līdzīgu drūmu gadījumu. Citi uzmanīgi noklausījās; tomēr, kad cs beidzu, pārbaudījumu priekšsēdētājs man laipni, bet lakoniski sacīja: „Spējām jāfaūt, tām jātop par gatavību. Tas ir audzināšanas mērķis, tas ir vecāku un vadītāju izteiktais, skaidrais, arī pašu bērnu klusais, tikai pusapzi-nātais mērķis. Tas arī ir pārbaudes priekšmets, kur uzreiz vērtē skolotājus un skolniekus.- Vārdos, kādus no jums dzirdējām, mēs smelsimies labu cerību par šo bērnu, un katrā ziņā jūs esat slavējams, jo veltījat sevišķu vērību skolnieču spējām. Pārvērtiet tās gada laikā par gatavību, tad netrūks atzinības ne jums, ne jūsu aizstāvamai skolniecei."

Tam, kas notika tālāk, es biju jau sagatavojies, bet negaidīju, ka nāks vēl ļaunākas lietas. Mūsu labā priekšniece, kas kā labs gans bītos pazaudēt jebkufu no savām avīm, vai arī kā šai gadījumā, negribētu kādu redzēt negreznotu, nespēja savu īgnumu apslēpt un pēc kungu aiziešanas teica Otilijai, kas mierīgi stāvēja pie loga, kamēr citas priecājās par savām godalgām:

„Bet sakiet taču, Dieva dēļ, kā cilvēks var izskatīties pēc muļķa, ja viņš tāds nav?"

Otilija gluži padevīgi atbildēja: „Piedodiet, mīļā māte, man šodien atkal sāp galva un pie tam diezgan stipri."

„To neviens nevar zināt!" Teica parasti tik līdzjūtīgā kundze, neapmierināta apgriezās un aizgāja.

Tas taisnība, neviens to nevar zināti — Otilijai seja nepārveidojas, un arī es neesmu redzējis, ka viņa kādreiz būtu pielikusi roku pie deniņiem.

Tas vēl nebija viss. Godājamā kundze, jūsu meita, kas parasti ir dzīva un vaļsirdīga, šodien, sava triumfa jūtās bija draiska un lielīga. Viņa lēkāja pa istabām ar savām balvām un liecībām un bāza tās arī Otilijai sejā.

„Šodien tev neveicās!" izsaucās viņa. Otilija atbildēja gluži mierīgi: „Vēl nav pēdējā pārbaudījuma diena." „Un tomēr tu vienmēr būsi pēdējā!" iesaucās jaunkundze un aizskrēja projām.

Visiem citiem Otilija šķita mierīga, tikai ne man. Stiprs, nepatīkams iekšējs satraukums, kam viņa pretojās, izpaudās nevienādā sejas krāsā: labais vaigs acumirklī nosarka, kamēr kreisais vaigs palika bāls. Es redzēju šo zīmi un nevarēju apspiest savu līdzjūtību. Aizvedu mūsu priekšnieci sāņus un nopietni izrunājos ar viņu par šo lietu. Cienījamā kundze atzinās savā kļūdā. Mēs ilgi apspriedāmies un pārrunājam; negribēdams izplūst plašumā, es vēlētos jums celt priekšā mūsu lēmumu un lūgumu: pieņemiet Otiliju kādu laiku pie sevis. Jūs pati vislabāk saskatīsit iemeslus. Ja jūs šo jautājumu izlemsit labvēlīgi, tad došu jums norādījumu par to, kā apieties ar šo labo bērnu. Kad jūsu meita aizies no mums, kā to paredzam, tad mēs priecāsimies par Otilijas atgriešanos.

Vēl kāda lieta, ko es vēlāk varētu aizmirst! Nekad neesmu manījis, ka Otilija ko prasītu vai arī ko ļoti sirsnīgi lūgtu. Turpretī ir gadījumi, kaut arī reti, ka viņa noraida, ja ko prasa no viņas. Viņa to dara ar zināmu žestu, likdama piekāpties cilvēkam, kas uztvēris tā jēgu. Viņa sažņaudz plānās rokas, paceļ tās augšup, liek pie krūtīm, pati drusku saliecas uz priekšu un uzlūko piekāpīgo ar tādu skatu, ka tas labprāt atsakās no visa, ko gribētu prasīt vai vēlēties. Ja jūs, cienījamā kundze, redzat šos žes-fus, kādi gan jūsu attiecībās nav domājami, tad atcerieties mani un saudzējiet OtiIiju.“

Eduards šo vēstuli izlasīja priekšā, smaidīdams un grozīdams galvu. Netrūka ari piezīmju par personām un lietas apstākļiem.

„Pietiek!" Eduards beidzot iesaucās, „izlemts, viņa brauks šurp! Tā, mana mīļā, būtu gādība par tevi un tad mēs varēsim virzīties uz priekšu ari ar saviem plāniem. Man jāpārvelkas pie kapteiņa labā mājas spārnā. Tiklab vakaros kā rītos ir īstais laiks kopā strādāt. Tu turpretī dabūsi sev un Otilijai visjaukāko telpu savā galā.“

Šarlote bija ar mieru, un Eduards tai iztēloja turpmāko dzīves veidu. Starp citu viņš teica: „Tomēr ļoti laipni, ka tavai brāļa meitai drusku sāp galva kreisajā pusē; man reizēm sāp labajā. Ja tas sagadītos vienā reizē un mēs sēdētu viens otram pretī, es būtu atspiedies uz labā elkoņa, viņa uz kreisā, mūsu galvas atrastos katra uz savu pusi, rokā ieliktas. Un tā mēs kļūtu par godīga pretstata pāri.“

Kapteinis atzina to par bīstamu, bet Eduards tgica: „Padomājiet tikai, mīļais draugs, par D! Ko gan darītu B, ja tam atrautu C?“

„Man liekas," sacīja Šarlote, „tas pats par sevi saprotams."

„Tiešām," teica Eduards, „tas atgriezīsies atpakaļ pie sava A, pie sava A un O!" tā viņš iesaucās, uzlēkdams kājās un spiezdams Šarloti sev pie krūtīm.

SESTĀ NODAĻA

Piebrauca rati, kas atveda Otiliju._ Šarlote gaja viņai pretī; labais bērns piesteidzās viņai klāt, nometās pie kājām zemē un apkampa viņas ceļus.

„Kādēļ tāda pazemošanās!“ teica Šarlote, kas zināmā mērā apjuka un mēģināja viņu uzcelt. „Es nemaz negribu pazemoties,“ teica Otilija, palikdama savā agrākā stāvoklī. „Es tikai labprāt atceros tos laikus, kad nevarēju vēl augstāk aizsniegt kā līdz jūsu ceļiem un jau biju pārliecināta par jūsu mīlestību.“

Viņa uzcēlās, un Šarlote to sirsnīgi apkampa. Viņu iepazīstināja ar kungiem, un visi pret viņu tūliņ izturējās cienīgi, kā pret viesi. Skaistums visur ir īsti gaidīts viesis. Viņa uzmanīgi klausījās sarunā, pati tajā nepiedalīdamās.

Otrā rītā Eduards sacīja Šarlotei: ,,Viņa ir

patīkama meitene, ar kufu nav garlaicīgi."

„Nav garlaicīgi?" teica Šarlote smaidīdama. „Viņa jau vēl nav ne muti atvērusi."

,,Tā?“ atbildēja Eduards, mēģinādams atjēgties. „Tas taču lieliski."

Šarlote jaunajai atnācējai tikai drusku aizrādīja, kā jāvada mājas saimniecība. Otilija ātri izprata, jā, vēl vairāk, sajuta visu iekārtu. Kas bija jādara citiem, kas jāapgādā katram atse-

višķi, to viņa viegli saprata. Visi darbi norisa precizi. Viņa prata izkārtot, nemaz neizrādīdama, ka pavēl, un kur kāds kavējās, tur darbu tā padarīja pati.

Tikko aptvērusi, cik daudz laika paliek pāri, viņa lūdza, lai Šarlote atjauj tai sadalīt laiku; to viņa tad noteikti ievēroja. Uzdoto darbu viņa strādāja tā, kā palīgs Šarlotei par to bija ziņojis. Un Šarlote ļāva tam notikt, tikai reizēm mēģinot viņu ierosināt. Tā reizēm viņa nolika tai norakstītas spalvas, lai pamudinātu rakstīt brīvākiem vilcieniem. Viņa arī tās drīz vien atkal asi nodrāza.

Abas sievietes nolēma, vienatnē būdamas, savā starpā runāt franciski, un Šarlote to vēl jo vairāk prasīja tāpēc, ka Otilija svešā valodā bija runīgāka, kad viņai uzlika par pienākumu tajā vingrināties. Bieži vien viņa pateica vairāk nekā bija gribējusi. Šarlote sevišķi priecājās par kādu gadījuma rakstura, tomēr sīku un jauku pansijas dzīves tēlojumu. Otilija kļuva mīļa sarunu biedrene, un Šarlote cerēja, ka reiz meitene būs viņai uzticama draudzene.

Šarlote atkal ķērās pie veciem papīriem, kas attiecās uz Otiliju, lai atcerētos, kā par šo bērnu bija spriedusi priekšniece, kā palīgs, lai tad visu teikto salīdzinātu ar viņas pašas personīgi radīto iespaidu. Šarlote domāja, ka mēs nekad pietiekoši ātri neiepazīstamies ar tā cilvēka raksturu, ar ko mums kopā jādzīvo, lai zinātu, kas no viņa gaidāms, ko viņā var veidot, vai arī kas viņam reiz par visām reizēm jāatļauj un jāpiedod.

Tā pētīdama, viņa gan neatrada nekā jauna, bet daža laba zināma lieta kļuva skaidrāka un redzamāka. Tā, piemēram, viņai tiešām sagādāja rūpes Otilijas mērenība ēšanā un dzeršanā.

Nākošā lieta, kas sievietes nodarbināja, bija drēbes. Šarlote vēlējās, lai Otilija tērptos bagātākās un rūpīgāk izraudzītās kleitās. Tūliņ labais, darbīgais bērns pats sev piegrieza agrāk dāvāto drānu un, citiem nedaudz palīdzot, prata to sev ātri un ļoti glīti pielāgot. Jaunie, modernie tērpi padarīja viņas stāvu garāku, patīkamais, kas kādai personai piemīt, izpaužas ari tās ietērpā; kad viņa savas īpašības pauž, būdama jaunā ģērbā, tad mums šķiet, ka to redzam no jauna un vēl jo piemīlīgāku.

Otilija kļuva vīriešiem jau sākumā un jo tālāk, jo vairāk īsts acuraugs, tikai tā mēs šīs attiecības varam nosaukt īstā vārdā. Ja smaragda lieliskā krāsa ir patīkama acij, ja tai piemīt pat cēlā dziedniecības spēja, tad cilvēka daiļums ir vel daudz lielāka vara, kas ietekmē mūsu maņas un jūtas. Kas to redz, nepiedzīvos nekāda ļaunuma, būdams saskaņā ar sevi un ar pasauli.

Otilijai ierodoties, sabiedrība bija daudz ko ieguvusi. Abi draugi kārtīgi ievēroja stundu, pat minūti, kad visiem bija jāsanāk kopā. Pie ēšanas, pie tējas, ejot pastaigāties, tie nelika sevi gaidīt. Sevišķi vakaros viņi nesteidzās tik ātri projām no galda. Šarlote to manīja un novēroja abus. Viņa mēģināja izpētīt, vai tie viens otram dod iemeslu, bet neredzēja nekādu starpību. Vispār, abi izlikās jautrāki. Šķita, ka viņi pārdomā, ar ko varētu modināt Otilijas līdzdalību sarunās, kas būtu piemērots viņas ieskatiem un zināšanām. Lasot un stāstot, tie apstājas, kamēr viņa atkal atnaca. Viņi kļuva maigāki un visumā runīgāki.

Bet ari Otilijas pakalpība pieauga ar katru dienu. Jo vairāk viņa iepazina māju, cilvēkus, apstākļus, jo dedzīgāk ķērās pie lietas un ātrāk saprata katru skatu, katru kustību, pusvārdu, skaņu. Viņas mierīgā uzmanība palika arvien nemainīga, tāpat kā mierīgā rosība. Un viņas sēdēšana, piecelšanās, ēšana, nākšana, atnešana, aiznešana, atkal apsēšanās bija mūžīga maiņa, mūžīga patīkama kustība bez jebkāda nemiera. Pie tam viņu nedzirdēja ejam, tik klusu viņa gāja.

Si Otilijas pieklājīgā gatavība pakalpot iepriecināja Šarloti. Vienīgo lietu, kas viņai likās nepiemērota, tā Ofilijai neslēpa.

„Ļoti vēlama uzmanība," viņa tai kādu dienu sacīja, „ka mēs ātri noliecamies, ja kādam kas izkrīt no rokām un mēģinām to steigšus uzcelt. To darot, atzīstamies pienākumā otram pakalpot; tikai lielajā sabiedrībā turklāt jāpadomā, kam mēs parādām padevību. Attiecībā pret sievieti negribu tev šai ziņā dot nekādus priekšrakstus. Tu esi jauna. Tā izturēties pret augstākiem un vecākiem cilvēkiem ir pienākums, pret tev līdzīgiem — pieklājība, pret jaunākiem un zemākiem — cilvēcīgi un labi; tikai sievietei īsti labi neklājās šādā veidā parādīt savu padevību un pakalpību vīriešiem."

„Centīšos no tā atradināties," teica Otilija. „Jus piedosit manu neveiklību, ja pateikšu, kāpēc es sāku tā darīt. Mums mācīja vēsturi, no tas tik daudz gan neatceros, cik vajadzētu, jo nezināju, kam šīs zināšanas noderēs. Tikai daži notikumi man labi iespiedušies atmiņā, piemēram šāds:

Kad Anglijas karalis Kārlis Pirmais stāvēja savu tā saukto tiesnešu priekšā, no spieķīša, kuyu viņš nēsāja, nokrita zemē zelta galviņa. Paradis, ka šādos gadījumos citi papūlas viņa vietā, tas raudzījās apkārt un gaidīja, ka arī šoreiz kāds izdarīs mazo pakalpojumu. Neviens nekustējās; viņš noliecās pats, lai uzceltu spieķa galviņu. Man tas likās tik sāpīgi, — nezinu, vai ar pamatu un kopš šī acumirkļa es nevaru noskatīties, ja kādam kas izkrīt no rokām: man jānoliecas un jāpaceļ. Het ja ne vienmēr tā klājas darīt, un es,“ turpināja viņa smiedamās, „ne katru reizi varu izstāstīt savu notikumu, tad turpmāk būšu atturīgāka."

Darbi, ku^us kārtot abi draugi jutās aicināti, turpinājās nepārtraukti. Jā, katra diena deva viņiem jaunu pamudinājumu, ko pārdomāt un pasākt.

Reiz kopā ejot cauri ciemam, viņi nepatikā vēroja, cik ļoti tas kārtībā un tīrībā palicis iepakaļ tiem ciemiem, kur iedzīvotājiem bailēs zaudēt labo vietu jāievēro abi šie tikumi.

„Vai atceries," sacīja kapteinis, „kā mēs, ceļodami pa Šveici, vēlējāmies pavisam īpatni izdaiļot tā sauktos parku apstādījumus, laukos iekārtojot šādu ciemu nevis pēc Šveices apbūves parauga, bet lai tam būtu Šveices kārtība un tīrība, kas tik ļoti sekmē izmantošanu."

„Te, piemēram," teica Eduards, „to mēs spētu darīt. Pilskalns iet lejup, veidojot stūri, kas izvēršas uz priekšu; ciems ir celts taisni pretī diezgan regulārā puslokā; vidū tek upe, no kuras pārplūšanas daži iedzīvotāji pasargās ar akmeņiem, citi ar pāļiem, vēl citi ar baļķiem un to kaimiņi pēc tam ar blankām; pie tam neviens neierosina darbam otru, bet gan rada postu un zaudējumus sev un pārējiem. Ceļš, neveikli locīdamies, ved drīz augšup, drīz lejup, drīz pār ūdeni, drīz pāri akmeņiem. Ja visi zemnieki gribētu pielikt roku, tad nevajadzētu nekādu lielu naudas piemaksāšanu, varētu iztaisīt mūri puslokā, lai ceļu aiz tā līdz pat mājām paceltu augstāk, lai izveidotu ļoti jauku apkārtni, ierādītu vietu tīrībai un plašā iekārtojumā uzreiz iznīcinātu visas mazās, veltās bēdas."

„Pamēģināsim!" sacīja kapteinis, apskatīdams vietu un ātri pārdomādams.

„Man nepatīk ielaisties darīšanās ar pilsoņiem un zemniekiem, ja viņiem nevaru tieši pavēlēt," teica Eduards.

„Tur tev sava taisnība," atteica kapteinis, „arī man šādas darīšanas dzīvē sagādājušas lielu nepatiku. Cik grūti panākt, lai cilvēks īsti apsvērtu, kas viņam jāziedo un ko viņš tādēļ var iegūt. Cik grūti sasniegt mērķi un nenoniecināt līdzekļus! Daži pat sajauc līdzekļus un mērķi, priecājas par pirmajiem, aizmirsdami prātā otru. Katru ļaunumu viņi grib dziedēt tai vietā, kur tas izpaužas, un neviens nerūpējas par vietu, kur tas sākas un no kurienes iedarbojas. Tādēļ tik grūti dot padomu, sevišķi pūlim, kas ikdienā ir gluži sapratīgs, bet reti kad redz tālāk par rītdienu. Un ja vēl gadās, ka kopējā uzņēmumā viens vinnē, bet otrs zaudē, tad par saprašanos nav ko domāt. Viss tiešām kopīgais labums jānosaka ar majestātes neaprobežoto likumu."

Kamēr viņi stāvēja un runāja, pienāca kāds cilvēks, kas izskatījās drīzāk bezkaunīgs nekā trūcīgs un lūdza ubagu dāvanu. Eduards, velti to vairākkārt mierīgi noraidījis, sāka rāties par traucēšanu. Kad jauneklis rūkdams, pat pretī lamādamies, lēniem soļiem gāja projām, turklāt pieminot savas ubaga tiesības, jo viņam, lūk, varot gan liegt dāvanu, bet viņu nedrīkstot apvainot — viņš, tāpat kā kups katrs cits cilvēks, stāvot Dieva un valdības aizsardzībā — tad Eduards zaudēja savaldīšanos.

Lai viņu nomierinātu, kapteinis teica: „Uzskatīsim šo gadījumu par pamudinājumu, lai savos lauku policijas uzdevumos ietilpinātu arī ubagu uzraudzību. Dāvanas gan jādod; labāk ir, ja tās nedod pats un katrā ziņā savās mājās ne. Jāietur mērs un kārtība arī labdarībā. Pārāk liels devums neizbeidz ubagošanu, bet ubagus pievilina; turpretī ceļojumā, garāmejot katrs var parādīties gadījuma laimes veidā un atmest negaidīti lielu dāvanu. Ciema un pils atrašanās vieta viegli ļauj iekārtot vajadzīgo iestādi; jau agrāk esmu par to domājis.

Ciema vienā galā atrodas krogus, otrā galā dzīvo pāris vecu, labu cilvēku; abās vietās tev jāatstāj maza naudas summa. Nevis tas, kas ciemā ienāk, bet gan kas no ciema iziet, kaut ko saņem; un tā kā abas šīs mājas atrodas pie ceļiem uz pili, tad arī visiem, kas kāps augšā, liks griezties abās šais vietās."

,,Nāc,“ teica Eduards, „nokārtosim to tūliņ; vēlāk pagūsim veikt arī sīkumus/'

Viņi aizgāja pie krodzinieka, tāpat arī pie vecā pāfa un nokārtoja šo lietu.

„Zinu itin labi,“ sacīja Eduards, kad viņi abi atkal kāpa pilskalnā, „ka pasaulē viss atkarājas no prātīgas pēkšņas iedomas un no ātra lēmuma. Tu ļoti pareizi novērtēji manas sievas parka apstādījumus, devi man arī mājienu, kā labot kļūdas, un es, nemaz negribu liegties, to viņai tūliņ izstāstīju."

„To es jau nojautu," teica kapteinis, bet neatzīstu par labu. „Tu esi viņu samulsinājis, viņa pamet visu darbu šai lietā, vienīgi mums spītēdama: viņa izvairās par to runāt un nav mūs vairs aicinājusi sūnu mājiņā, kaut gan starpstundās viņa ar Otiliju iet augšā."

„Tas," teica Eduards, „nedrīkst mūs atbaidīt. Ja esmu pārliecināts par kādu labu lietu, ko varētu darīt un kas jādara, tad man nav miera, kamēr redzu to darām. Mēs jau parasti esam gudri, lai ievadītu ko jaunu. Vakara pārrunās ķersimies pie angļu parku aprakstiem, kas izgreznoti vafa grebumiem, pēc tam pie tavām muižas kartēm. Vispirms viss jāapskata problemātiski un itin kā joka dēļ, gan jau nopietnība radīsies."

Pēc šīs norunas viņi uzšķīra grāmatas, kurās redzēja uzzīmētu apkārtni un tās skatu pirmatnīgā, neizkoptā dabas stāvoklī; uz citām lapām atrada attēlotas pārmaiņas, kādas radījusi māksla, lai izmantotu un kāpinātu labo, kas tur atrodams. Tad viegli bija domāt par saviem īpašumiem un apkārtni, kā arī par to, kas tur būtu izveidojams.

Tad sākās patīkamā nodarbošanās, liekot pamatā kapteiņa uzzīmēto karti; viņi tikai nevarēja gluži atbrīvoties no pirmajiem plāniem, pēc ku-

CO

ficin Šarlote kādreiz bija sākusi darbu. Tomēr tie atrada vieglāku uzeju augstienē un gribēja augšpusē pie nogāzes un jaukā mežiņa ierīkot vieglu mājiņu; tai vajadzēja būt saskarē ar pili; tā bija jāredz no pils logiem, lai no turienes varētu mest skatu uz pili un dārziem.

Kapteinis visu bija labi pārlicis un izmērījis un atkal aprunājās par katru ciema ceļu, par katru mūri gar upi, par katru uzbērumu. ,,Es iegūtu," teica viņš, ,,iekārtojot uz augstieni ērtu ceļu, taisni tik daudz akmeņu, cik man vajaga mūrim. Ja darbs veicina darbu, abus var veikt lētāk un ātrāk."

„Bet tagad," sacīja Šarlote, „sākas manas rūpes. Noteikti jāparedz izdevumi, ja zinām, cik daudz prasa tāds pasākums; tad naudu varam sadalīt, ja gluži ne pa nedēļām, tad vismaz pa mēnešiem. Kase ir manās rokās, es maksāšu rēķinus, un pati es arī norēķināšos."

„Šķiet, tu mums ne visai uzticies," piebilda Eduards.

„Ne visai daudz lietās, kur lomas iegribām," teica Šarlote. „Iegribas mēs protam labāk savaldīt par jums."

Viss nokārtojās, sāka ātri darbu, kapteinis vienmēr visur bij klāt, un Šarlote kopš šī laika gandrīz katru dienu pārliecinājās par viņa nopietnību un noteiktību. Arī viņš iepazina Šarloti tuvāk, un abiem bija viegli sadarboties un pasākto novest galā.

Ar darbu ir tāpat kā ar deju; personas, kas ietur kopēju soli, viena otrai kļūst nepieciešamas; no tā tad neatvairāmi izriet savstarpēja labvēlība;

ar kapteini tuvāk iepazinusies, Šarlote viņam vēlēja labu; to pierādīja tas apstāklis, ka viņa, nesajuzdama pat ne mazāko nepatiku, pilnīgi mierīgi ļāva izjaukt jauko atpūtas vietu, kuyu pirmo apstādījumu laikā bija sevišķi izraudzījusies un izgreznojusi, bet kas neatbilda kapteiņa plānam.

septītā nodaļa

Šarlotei bija kopēja nodarbība ar kapteini, tamdēļ Eduards vairāk piebiedrojas Otilijai. Arī bez šī apstākļa jau kādu laiku viņš juta sirdī klusas, draudzības simpātijās jūtas. Otilija visiem palīdzēja un iztapa; viņa patmīlībā tam likās, ka tāda tā visvairāk ir pret viņu. Nebija vairs nekādu jautājumu: kādi ēdieni un kādā veidā sagatavoti viņam garšoja, to viņa visu bija jau labi novērojusi: cik daudz cukura viņš mēdza dzert pie tējas un citas tamlīdzīgas lietas nepagāja tai secen. Sevišķi rūpīga viņa bija, novēršot visus caurvējus, pret ko Eduardam bija pārspīlēta jūtelība un kādēļ viņš reizēm nonāca sadursmē ar savu sievu, kufai nekad nebija gaisa diezgan. Tāpat viņa labi pārzināja koku un puķu dārzu. До viņš vēlējās, to viņa sagādāja, kas varētu viņu darīt nepacietīgu, no tā pasargāja tik lielā mērā, ka īsā laikā viņa tam kļuva nepieciešama kā sargeņģelis, un viņš sāka jau sāpīgi izjust viņas prombūtni. Turklāt vēl pievienojās jauns apstāklis: viņa likās runīgāka un atklātaka, kad tie satikās divi vien.

Eduards gan kļuva vecāks, tomēr saglabaja arvien drusku bērnišķības, kas jaunajai Otilijai sevišķi patika. Viņa labprāt atcerējās agrākos laikus, kad tie bija redzējušies; šīs atmiņas sniedzās līdz pirmajam posmam, kūjā Eduards simpatizēja Šarlotei. Otilija atcerējās viņus abus kā jauku galma pāri; un kad Eduards neticēja viņas atmiņām no tik agras jaunības, tā apgalvoja, ka vienu gadījumu redzot vēl pilnīgi kā tagad: kādreiz, viņam ienākot, tā paslēpusies Šarlotes klēpī nevis aiz bailēm, bet aiz bērnišķa pārsteiguma. Viņa varētu vēl piebilst: tādēļ, ka viņš atstājis uz to tik lielu iespaidu, tādēļ, ka viņš tik ļoti tai paticis.

Tādos apstākļos daži darbi, kufus abi draugi agrāk bija kopīgi veikuši, pa daļai apstājās, viņi atzina, ka atkal jārod pārskati, jāuzmet plāni, jāraksta vēstules un tamdēļ norunāja satikties kancelejā. Tur dīkā stāvēja vecais norakstītājs. Viņi ķērās pie darba, drīz vien lika strādāt arī viņam, bet paši nemaz nemanīja, ka uzvēla tam dažu labu lietu, ko agrāk bija raduši paši izkārtot. Darbs viņiem neveicās: kapteinis netika galā ar plānu, Eduards ar vēstuli. Kādu laiku viņi mocījās, iedziļinoties lietā un pārrakstot, kamēr beidzot Eduards, kam vismazāk veicās, apjautājās, cik pulkstenis.

Tad izrādījās, ka kapteinis pirmo reizi pēc daudziem gadiem bija aizmirsis uzvilkt savu chronometrisko sekundu pulksteni, un šķita, ka viņi varbūt neapzinās, tomēr nojauš, ka laiks tiem kļūst vienaldzīgs.

Kamēr vīrieši tādējādi zināmā mērā atslāba savā darbībā, jo vairāk pieauga sieviešu rosme. Vispār jāsaka, ka kādas ģimenes parastais dzīves veids, kas izaug no dotajām personām un nepieciešamiem apstākļiem, uzņem sevī it kā traukā kādu ārkārtēju simpātiju, kādu topošu

kaislību: var paiet diezgan ilgs laiks, iekām šis jaunais piejaukums radīs īstu rūgšanu un putojot plūdīs pāri malai.

Topošās savstarpējās simpātijās patīkami ietekmēja mūsu draugus. Viņu sirdis atvērās, un no īpatnā stāvokļa izraisījās vispārējā labvēlība. Katra daļa jutās laimīga un novēlēja laimi otrai.

Tāds stāvoklis atvep sirdi, pacilā garu, un ikviens darbs, ko strādā vai pie kā ķeras, tiecas uz bezgalību. Arī draugus nekas vairs nesaistīja dzīvokļos. Viņu pastaigas kļuva garākas, un ja tad Eduards ar Otiliju steidzās pa priekšu, lai izvēlētos teciņas un izlauztu ceļu, tad šiem ātrajiem priekšgājējiem mierīgi sekoja kapteinis ar Šarloti, svarīgi sarunājoties, daloties priekā par katru jaunatrastu vietiņu un katru negaidītu skatu.

Kādu dienu viņi virzījās savā pastaigā pa pils labā spārna vārtiem lejup ,uz viesnīcu, pāri tiltam uz dīķiem un piegāja tiem klāt tik tuvu, ka varēja redzēt ūdeni; pa krastu, ko ieslēdza krūmains uzkalns un tad klints, tālāk vairs nevarēja iet.

Eduards, kas pazina apkārtni no medību gājieniem, kopā ar Otiliju izlauzās tālāk pa kādu apaugušu teku, labi zinādams, ka nav tālu vecās, starp klintīm esošās dzirnavas. Bet maz ietais ceļš drīz pazuda, un viņi nomaldījās biezos krūmājos starp sūnainiem akmeņiem, kaut arī ne uz ilgu laiku, ratu troksnis drīz vēstīja, ka meklētā vieta tuvumā. Izgājuši klints malā, viņi ieraudzīja savā priekšā veco melno dīvaino koka celtni, ko aizēnoja stāvas klintis un arī augsti koki. īsi un ātri viņi izšķīrās kāpt lejā

pāri sūnām un klinšu drupām; Eduards gāja pa priekšu; kad viņš paskatījās augšup, un Ofi-lija jaukā līdzsvarā sekoja, no akmens uz akmeni viegli soļodama un nejuzdama ne mazākās bailes, tad viņam likās, ka redz kādu debesu būtni, kas viņam lidoja pāri. Un kad nu tā reizēm nedrošā vietā satvēra viņa roku, pat atbalstījās pret viņa plecu, tad viņš nevarēja pats sev neatzīties, ka tā, kas viņu aizkaj-, ir maigākā sievišķīgā būtne. Viņš gandrīz vēlējās, lai tā pakluptu, paslīdētu, lai viņš varētu to uztvert savās rokās un piespiest sev pie sirds. Tomēr dažu iemeslu dēļ nekādā ziņā viņš to nebūtu darījis: viņš baidījās Otiliju apvainot un aizkārt.

Ko tas nozīmē, to tūliņ dzirdēsim. Kad abi bija nonākuši lejā, viņš nosēdās pretī zem augstiem kokiem pie lauku galda, aizsūtīja laipno dzirnavnieci pēc piena un dzirnavnieku, kas viņus apsveica, pretī Šarlotei un kapteinim, pēc tam, drusku vilcinādamies, teica:

„Man ir kāds lūgums, mīļā Otilija; piedodiet, ka lūdzu arī tad, ja jūs to neizpildītu. Jūs neturat par noslēpumu, un tas jau arī nav jādara, ka zem drēbēm pie krūtīm nēsājat miniatūru ģīmetni. Tā ir jūsu tēva, drosmīgā vīra ģīmetne; jūs viņu gandrīz nemaz nepazināt; viņš katrā ziņā pelnījis, ka jūsu sirdī viņam ir vieta. Bet, piedodiet man, ģīmetne ir neveikli liela, un šī metalla, šī stikla dēļ man tūkstoškārt jābaiļojas, kad jūs paceļat kādu bērnu, kad ko nesat, sev priekšā turot, kad rati svaidās, kad mēs laužamies cauri krūmājiem, kā taisni tagad, kad mēs kāpām lejā no klintīm. Baismīgi domāt par iespēju, ka neparedzēts grūdiens, kritiens vai pieskāriens varētu jums kaitēt, jūs ievainot. Dariet man prieku, nogādājiet projām šo ģīmetni, ne jau no atmiņas, ne ar no jūsu istabas; dodiet pat tai jaukāko, svētāko vietu savā dzīvoklī; tikai no savām krūtīm noņemiet to, kas man varbūt pārspīlētu baiļu dēļ šķiet tik bīstams, ja ir jums klāt."

Otilija kļūs. ,a. Kamēr viņš runāja, tā lūkojās zemē, tad, nesteidzoties un nevilcinoties, ar skatu vērsdamās vairāk pret debesīm kā pret Eduardu, atraisīja važiņu, izvilka ārā ģīmetni, piespieda to pie pieres un pasniedza draugam, sacīdama: „Paglabājiet to, kamēr aiziesim mājās. Es nespēju labāk pierādīt, cik ļoti protu cienīt jūsu draudzīgo gādību."

Draugs neuzdrošinājās spiest ģīmetni pie lūpām, bet satvēra viņas roku un piespieda sev pie acīm. Varbūt tās bija divas jaukākās rokas, kādas jebkad sadevušās kopā. Viņš jutās tā, it kā akmens būtu nokritis no sirds, it kā šķērssiena būtu nojaukta starp viņu un Otiliju.

Dzirnavnieks noveda Šarloti un kapteini lejā pa ērtu teku. Viņi cits citu apsveica, priecājās, atspirdzinājās. Atpakaļ griezties pa to pašu ceļu viņi negribēja, un Eduards ieteica klinšu teku upītes otrā pusē, pa kufu ejot atkal var vērot dīķus.

Viņi gāja pa jauktu mežu un tālumā redzēja vairākus ciemus, apdzīvotas vietas, pienotavas ar zaļu, auglīgu apkaimi; tur atradās kāda pusmuiža, kas bija omulīgi novietojusies pie kalna meža vidū. Apkaimes bagātība savā greznumā vispilnīgāk parādījās tad, kad viņi nemanot nonāca lēni kāpjošā augstienē, no turienes sasniedza jautru mcžiņu un, izejot ārā no tā, atradās uz klints pretim pilij.

Cik laimīgi viņi jutās, nonākdami tur gandrīz negaidot. Viņi bija apgājuši apkārt kādai mazai pasaulei; tagad tie stāvēja vietā, kur jāpaceļas jaunajai celtnei un atkal redzēja savu dzīvokļu logus.

Nokāpuši lejā sūnu mājiņā, viņi tur pirmo reizi sēdēja četratā. Un pilnīgi dabiski, ka visi vienbalsīgi izteica vēlēšanos, lai šāsdienas ceļu, kas bija noiets lēnām un ar kavēkļiem, iztaisītu un iekārtotu tā, lai pa to varētu brīvi un omulīgi iet vairāki kopā. Ikviens izteica kādu priekšlikumu, un beidzot visi aplēsa, ka pa ceļu, kura veikšanai vajadzēja vairākas stundas, varētu atgriezties pilī vienas stundas laikā, ja tas būtu labi iztaisnots. Lejpus dzirnavām, kur upe ietek dīķos, domās viņi jau uzcēla tiltu, kas saīsinātu ceļu un greznotu visu ainavu, bet tad Šarlote, atgādinot šim pasākumam nepieciešamos izdevumus, apklusināja jaunizgudrotāju iztēli.

„Arī te ir iespēja izlīdzēties," teica Eduards. „Pusmuižu, kas atrodas mežā tik jaukā vietā un tik maz atmaksājas, mēs varam pārdot un iegūto naudu izlietot minēto ceļu ierīkošanai, tad neatsverami jaukās pastaigās mēs labpatikā baudīsim labi ieguldīta kapifala intereses, jo pašreizējos apstākļos pēc pēdējiem norēķiniem gada beigās mēs iegūstam tikai niecīgus ieņēmumus."

Šarlote, pati būdama laba namamāte, nevarēja daudz pret to iebilst. Jau kādreiz agrāk viņi bija par to runājuši. Kapteinis gribēja pagatavot plānu zemes gabalu sadalīšanai starp meža zemniekiem, bet_ Eduards vēlējās, lai viss norisinātos ātrāk un ērtāk. Zemi saņemt vajadzēja pašreizējam nomniekam, kas par tādu priekšlikumu jau bija runājis; viņš varētu maksāt termiņos un tāpat termiņos ķerties pie plānveidīgā apstādījumu darba, veicot gabalu pa gabalam.

Tāds sapratīgs, mērens sakārtojums nevarēja nepatikt, un mazā sabiedrība gara acīm jau skatīja vijamies jaunos ceļus; uz tiem un to tuvumā viņi cerēja atrast patīkamas vietas atpūtai un skatam.

Lai gūtu labāku pārskatu visos sīkumos, viņi vakarā mājās tūliņ paņēma jauno karti, apskatīja noieto ceļu un pārdomāja, kā to dažās vietās vēl varētu iekārtot izdevīgāk. Visus agrākos plānus viņi vēlreiz pārrunāja un sasaistīja ar jaunajiem nodomiem: viņi vēlreiz atzina, ka jaunās mājas vieta pretim pilij ir labi izraudzīta un noteica līdz turienei eeļu vijumu.

Otilija par visu šo lietu klusēja, kamēr Eduards beidzot pagrieza pret viņu plānu, kas atradās Šarlotei priekšā un uzaicināja viņu izteikt savas domas; kad viņa kādu acumirkli atturējās, viņš to mīļi pamudināja, lai taču nekļūšot: vēl esot vienalga, kā visu darot, viss vēl esot tapšanā.

,,Es,“ teica Otilija, uzlikdama pirkstu augstienes visizcilākajam laukumam, „būtu cēlusi māju te. Pili gan tad nevar redzēt, jo mežiņš to sedz, bet toties, kad nav redzams ciems un visas apdzīvotās vietas, ikviens te jūtas kā citā jaukā pasaulē. Skats uz dīķiem, dzirnavām, uz augstienēm, kalniem un laukiem ir neparasti skaists, garāmejot es to ievēroju."

„Viņai taisnība!" iesaucās Eduards. „Ka gan mums tas neienāca prātā? Vai ne, Otilija, ta tas domāts?" Viņš paņēma zīmuli un uzvilka uz paaugstinājuma biezu un rupju garenu četrstūri.

Kapteinim iesmeldzās sirds; viņš ņe labprāt skatījās, ka tā sabojā rūpīgi, tīri uzzīmētu plānu; tomēr viņš savaldījās, mazliet iebilda un tad samierinājās ar jaunajām domām.

„Otilijai taisnība," teica viņš. „Vai tad mēs labprāt nebraucam tālā pastaigā, lai padzertu kafiju, lai iebaudītu zivi, kas mums mājās nebūtu tik labi garšojusi. Mēs prasām pārmaiņas un svešus priekšmetus. Vecie ļaudis ir bijuši sapratīgi, te celdami pili, jo šeit tā ir pasargāta no vējiem un atrodas tuvu visām ikdienas vajadzībām; turpretī celtne, kas domāta vairāk sabiedriskai dzīvei, ne dzīvokļiem, tur patiesi iederēsies labāk un sniegs vasarā patīkamus brīžus."

Jo vairāk viņi par šo priekšlikumu runāja, jo izdevīgāks tas šķita; un Eduards nespēja apslēpt savu triumfu, ka Otilijai radusies šī doma. Viņš lepojās tik ļoti, it kā pats būtu to atradis.

ASTOTĀ NODAĻA

Kapteinis tūliņ rīta agrumā izpētīja izraudzīto laukumu, uzzīmēja sākumā paviršu, un kad draugi, apskatījuši apvidu un vietu, vēlreiz izšķīrās par to pašu, rūpīgu metu un izdarīja aprēķinu ar visiem nepieciešamiem datiem. Bija jāveic vajadzīgie priekšdarbi. Tūliņ no jauna viņi pārbaudīja arī darījumus, kas saistījās ar pusmuižas pārdošanu. Vīrieši atrada jaunu iespēju sadarboties.

Kapteinis darīja Eduardu uzmanīgu, ka pieklājība, pat pienākums prasot svinēt Šarlotes dzimšanas dienu, liekot pamata akmeni. Kapteinim nenācās daudz runāt, lai Eduards pārvarētu nepatiku pret šādām svinībām, jo viņam ātri iešāvās prātā doma tikpat svinīgi atzīmēt arī Otilijas dzimšanas dienu, kas bija vēlāk.

Šarlotei šķita, ka jaunās celtnes, apstādījumi un visi darbi sakarā ar to ir svarīgs, nopietns, pat bīstams pasākums, un viņa vēl reiz pārbaudīja aprēķinus, laika un naudas sadali. Dienā draugi mazāk satikās un tādēļ ar jo lielākām ilgām viens otru meklēja vakarā.

Otilija šai laikā bija jau pilnīga noteicēja saimniecībā; un citādi, ievērojot viņas kluso un drošo izturēšanos darbā, nevarēja būt. Arī viss viņas domāšanas veids pievērsās vairāk mājai un saimniecībai nekā pasaulei un dzīvei brīvībā. Eduards drīz ievēroja, ka viņa patiesībā tikai aiz pakalpībasgāja līdz pastaigās, tikai aiz sabiedriska pienākuma vakaros ilgāk uzkavējās ārā, reizēm arī aizbildinoties ar saimniecisku darbu, lai atkal ieietu istabā. Tādēļ viņš drīz vien iekārtoja kopējās pastaigas tā, lai viņi būtu atkal mājās pirms saules rieta un tad lasīja priekšā dzejas, sevišķi tādas, kur priekšnesumā vajadzēja lietot skaidras, tomēr kaislīgas mīlestības izteiksmi; šo nodarbību viņš ilgu laiku bija atstājis novārtā.

Parasti viņi vakaros sēdēja ap mazo galdiņu uz atnestiem sēdekļiem: Šarlote uz dīvānā, Oti-lija atzveltnes krēslā viņai pretī, un vīrieši apmetās abās pārējās pusēs. Otilija sēdēja Eduardam pa labi, kurp viņš arī pavirzīja gaismu, kad lasīja. Tad Otilija pievirzījās tuvāk, lai skatītos grāmatā: arī viņa vairāk uzticējās pati savām acīm nekā svešām lūpām; Eduards pasēdās tuvāk, lai viņai visādā ziņā būtu ērti, pat ieturēja garāku starpbrīdi nekā vajadzēja, lai tikai nepašķirtu tālāk, kamēr viņa vēl nav nokļuvusi lapas puses beigās.

Šarlote un kapteinis to gluži labi manīja un reizēm smaidīdami paskatījās viens otrā; bet viņus pārsteidza kāds novērojums, kad gadījuma dēļ izpaudās Otilijas klusās simpātijās.

Kādu vakaru, kas mazajai sabiedrībai pa daļai bija zudis nevēlamu viesu dēļ, Eduards uzaicināja draugus vēl palikt kopā. Viņš juta vajadzību paņemt fleitu, kas sen nebija aiztikta. Šarlote meklēja sonātes, kuras viņi parasti mēdza kopīgi spēlēt. Tās nevarēja atrast. Otilija vilcinādamās atzinās, ka paņēmusi tās līdz savā istabā.

„Vai jūs varat, vai gribat spēlēt man pavadījumu uz klavierēm?" iesaucās Eduards, kam acis spīdēja priekā. „Domāju gan," teica Otilija, „ka tas izdosies." Viņa atnesa notis un apsēdās pie klavierēm. Klausītāji bija uzmanīgi; viņus pārsteidza tas, cik pilnīgi Otilija bija šo mūzikas gabalu iemācījusies, bet vēl vairāk, kā viņa prata to pielāgot Eduarda spēlei. Prata pielāgot, nav pareizais izteiciens: ja no Šarlotes veiklības un brīvās gribas atkarājās, ka viņa vietām pakavējās, citur steidzās līdz par prieku savam laulātam draugam, kas reizēm aizkavējās, reizēm aizsteidzās priekšā, tad, šķiet, Otilija, vairākas reizes dzirdējusi, kā viņš spēlē šo sonāti — bija to iemācījusies tādā garā, kā viņš spēlēja. Tā padarīja viņa kļūdas par savējām un radās atkal kāds pilnīgi vesels gabals, kas gan neieturēja fakti, tomēr skanēja ļoti patīkami un piekļāvīgi. Pat komponistam pašam būtu prieks redzēt savu darbu tik mīļi sagrozītu.

Arī šo dīvaino, negaidīto notikumu kapteinis un Šarlote noskatījās klusēdami un ar tām jūtām, kādas bieži rodas, vērojot bērnu darbību, kas nav atzīstama par labu bažīgo seku dēļ, bet par kufu tomēr nevar norāt, tā varbūt pat jā-apskauž. Patiesībā šo abu cilvēku simpātijās jūtas bija tādā pašā augšanas stadijā ka pirmajiem, varbūt tās bija vēl bīstamākas tādēļ, ka viņi abi bija nopietnāki, paši par sevi drošāki, spējīgāki sevi valdīt.

Kapteinis jau sāka nojaust, ka viņu pie Šarlotes saista neatvairāma paraša. Viņš pārvarēja sevi un izvairījās iet uz apstādījumiem tais stundās, kad mēdza iet Šarlote; viņš cēlās rītos loti agri, izkārtoja darbus un tad atgriezās pilī, lai tur strādātu savā galā. Pirmajās dienās Šarlote šādu izturēšanos noturēja par nejaušību, tā meklēja viņu visās iespējamās vietās: tad viņa saprata kapteini un cienīja to vēl jo vairāk.

Kapteinis gan izvairījās būt vienatnē ar Šarloti, bet jo sparīgāk viņš pamudināja un paātrināja apstādījumu darbus spožām dzimšanas dienas svinībām: no apakšas aiz ciema taisīja ērtu ceju un tai pašā laikā, aizbildinoties, ka jālauž akmeņi, viņš lika strādāt no augšas lejup. Visu viņš ta iekārtoja un aprēķināja, ka tikai pēdējā naktī abām ceļa daļām bija jāsatiekas. Jaunai mājai augšā pagrabs bija jau izrakts, labāk sakot izlauzts, un izkalts arī glīts pamatakmens ar nodalījumiem un pārklātni.

Ārējā rosība, mazie, draudzīgie, noslēpumainie nodomi pa daļai apspiestu iekšēju sajūtu dēļ nepieļāva dzīvu sarunu sabiedrībā, kad tā sanāca kopā: Eduards, kas sajuta it kā plaisu, kādu vakaru lūdza kapteini paņemt vijoli un pavadīt Šarloti pie klavierēm. Kapteinis nevarēja neizpildīt draugu vēlēšanos, un tā viņi abi dziļā izjūtā, omulīgi un brīvi nospēlēja kādu ļoti grūtu mūzikas gabalu, kas sagādāja patiku ir viņiem, ir klausītāju pārim. Draugi norunāja biežākus atkārtojumus un vairākus kopmēģinājumus.

Viņi to veic labāk par mums, Otilij 1“ teica Eduards. „Apbrīnosim viņus un tomēr priecāsimies visi kopā.“

DEVITĀ NODAĻA

Pienāca dzimšanas diena; gatavs bija mūris, kas norobežoja ciema ceļu līdz pat ūdenim un to pacēla augstāk, tāpat arī ceļš gar baznīcu, kas kādu gabalu vijās pa Šarlotes ierīkoto teciņu, aizlocījās augšup pa klintīm, atstādams sūnu mājiņu pa kreisi, tad, pilnīgi pagriezies pa labi apakšā, pamazām sasniedza augstieni.

Šai dienā saradās daudz viesu. Viņi gāja baznīcā, kur tos sagaidīja draudze svētku tērpos. Pēc dievkalpojuma pa priekšu gāja zēni, jaunekļi, vīrieši, kā kapteinis to bija noteicis, tad gāja kungi ar saviem viesiem un pavadoņiem; meitenes, jaunavas un sievas noslēdza gājienu.

Ceļa līkumā bija iekārtots paaugstināts klints laukums, tur kapteinis ļāva Šarlotei un viesiem atpūsties. No šejienes viņi pārredzēja visu ceļu, augšup kāpjošo vīru pūli un nopakaļ ejošās sievietes, kas pašlaik devās gājām. Jaukajā laikā, kāds bija todien, atklājās lielisks skats. Šarlote jutās pārsteigta un aizkustināta un sirsnīgi spieda kapteinim roku.

Viņi vēroja lēni gājām ejošo pūli, kas tagad jau veidoja loku ap nākošās mājas vietu. Mājas cēlēju, viņa piederīgos un dižākos viesus aicināja nokāpt lejā, kur gulēja nolaišanai jau sagatavots, vienā pusē atbalstīts pamatakmens. Kāds uzposies mūrnieks ar zviedeni vienā, veseri otrā rokā, teica runu vārsmās, ko mēs varam tikai nepilnīgi atstāstīt prozā.

„Eku ceļot," viņš iesāka, „jāievēro trīs lietas: lai tā stāvētu pareizā vietā, lai tai būtu labs pamats un lai to labi uzceltu. Pirmā patiesībā ir cēlēja lieta; kā pilsētā tikai firsts un draudze var noteikt, kur kas jāceļ, tā laukos zemes īpašniekam ir tiesības teikt: „Šeit jāstāv manam dzīvoklim, nevis kur citur."

Klausoties šais vārdos, Eduards un Otilija neuzdrošinājās saskatīties, kaut gan viņi stāvēja tuvu viens otram pretim.

„Par trešo lietu, par izpildīšanu, jārūpējas jo daudziem amatniekiem; jā, maz ir tādu, kas tur netiktu nodarbināti. Bet otra lieta, pamatu likšana, ir mūrnieka pienākums, un mēs varam droši teikt, visa darba galvenā lieta. Tas ir nopietns darbs, un mūsu aicinājums ir nopietns; šīs svinības sākas dziļumā. Te, šai šaurā izrotātā telpā, nākdami par lieciniekiem noslēpumainajam darbam, jūs mums parādāt godu. Tūliņ mēs ieliksim šo labi piecirsto akmeni zemē un drīz vairs nebūs pieejamas šīs zemes sienas, pie kurām kā greznojums tagad stāv jauki un cienījami cilvēki; tās aizbērs.

Šo pamatakmeni, kūja stūri rāda īstas celtnes sturus, kura taisnsfūrība liecina par tā parei-zurnu, kura ūdens un stateniskais stāvoklis noder visiem mūriem un sienām kā svērtenis un svari, mēs mierīgi varam likt zemē; tas balstīsies pats uz sava svara. Bet ari te lai netrūkst kaļķu, lai netrūkst saistāmvielas; jo tāpat kā cilvēki, kas pēc dabas tiecas viens pēc otra, la-

bāk turas kopā, ja likums tos satcpē, tā ari akmeņus, kuju forma sader kopā, šie saistošie spēki vēl labāk savieno: neklājas būt bezdarbīgam starp darbīgajiem, tāpēc neņemiet ļauna, ka aicinu jūs te par līdzdalībniekiem."

To teicis, viņš pasniedza savu zviedeni Šarlotei, un viņa pameta kaļķus zem akmens. Viņš aicināja arī citus darīt to pašu un tad ielika akmeni zemē, pēc tam pasniegdams Šarlotei un citiem veseri, lai viņi, trīsreiz piesitot, redzami svētītu akmens savienošanos ar pamatu.

„Mūrnieka darbs," turpināja runātājs, „kas pašreiz norisinās zem klajas debess, ne katru reizi norit neredzami, taču tā, lai vēlāk būtu neredzams. Pareizi izveidoto pamatu aizber ciet, un diezin vai kāds piemin mūs arī mūru dēļ, kurus mēs gan ceļam skaidri saskatāmus. Akmens skaldītāju un tēlnieku darbi vairāk duras acīs, un mums pat jāatzīst par labu, ka krāsotājs mūsu roku veikumu pilnīgi izdzēs un piesavinās, pārklādams, nogludinādams un nokrāsodams to.

Kas gan vairāk par mūrnieku būtu ieinteresēts darīt savu darāmo tā, lai pats darbs būtu labs? Kam gan lielāks iemesls būt pašapzinīgam nekā viņam? Kad māja uzcelta, grīda ielikta, ārpuse pārklāta ar greznojumiem, cauri visam apsegam viņš tomēr ieskatās ēkā un pazīst vēl regulārās, rūpīgi veidotās dzegas, kam visa celtne var pateikties par savu esamību, savu stāvu.

Bet kā jābaidās ikvienam, kas kādu ļaunumu nodarījis, ka viss tomēr reiz nāks gaismā, lai cik rūpīgi to glabātu, tā jāgaida arī tam, kas slepeni darījis labu — viņa darbs negribot kļūs zināms. Šo pamatakmeni mēs tādēļ reizē padarām arī par piemiņas akmeni. Te atšķirīgos, izcirstos dobumos ieliksim dažādas lietas, kas liecinātu par mums nākošiem pēcnācējiem. Aiz-liedētais mcfalla ietvars glabā rakstītas ziņas; šais metalla platēs notikumi iegravēti; labāko, vecāko vīnu, atzīmējot tā rašanās gadu, mēs ieraksim, pildītu jaukajās stikla pudelēs; šeit netrūkst arī dažāda veida naudas gabalu, kas kaldināti šogad: to visu sniedza mūsu devīgais kungs. Te vēl ir brīva vietiņa, ja kādam viesim vai skatītājam labpatiktu kaut ko nodot pēcnācējiem.”

Pēc īsa starpbrīža māceklis paskatījās visapkārt, bet, kā jau šādos gadījumos mēdz būt, neviens nebija sagatavojies aicinājumam, visi likās pārsteigti; beidzot jauns, brašs virsnieks teica: „Ja vēl jāpieliek kaut kas klāt, kas nav ievietots šai mantu krātuvē, tad man jānogriež formai pāris pogu; arī tās pelnījušas, lai nonāktu pēcnācējiem.” Sacīts, darīts! Un tad arī citiem ienāca prātā kas līdzīgs. Sievietes ielika savas matu ķemmes, netaupīja arī smaržu pudelītes un citas greznuma lietas; tikai Otilija vilcinājās, vērodama atnestās un ieliktās lietas, kamēr viņu iztraucēja kāds laipns Eduarda vārds. Tad viņa noņēma no kakla zelta ķēdīti, kufā bija piekārta tēva ģīmetne un mierīgi nolika to pie citiem dārgumiem; Eduards tad dedzīgi norīkoja, lai tūliņ uzliek un pietepē labi veidoto vāku.

Jaunais māceklis to darīja veiksmīgāk par citiem, tad atkal ieņēma savu runātāja stāju un turpināja:

„Mēs liekam šo akmeni uz mūžīgiem laikiem kā nodrošinājumu, lai šī māja ilgi sagādātu prieku tagadējiem un nākošajiem kungiem. Un tomēr, šeit ierokot dārgumus, mēs jau domājam par visu darījumu pamatlikumu, par to, ka cilvēka darbs nav mūžīgs; mēs nenoliedzam iespēju, ka šo cieši aizzīmogoto vāku atkal atvērs; tas gan varēs notikt vienīgi tad, kad atkal nopostīs celtni, ko mēs vēl neesam paguvuši pat pabeigt. Lai izdotos to uzcelt, pievērsīsim domas no nākotnes atpakaļ tagadnē! Turpināsim savu darbu tūliņ, tikko paies šāsdienas svinības; lai nevienam amatniekam, kas strādā uz šī pamata, nebūtu jāstāv dīkā; lai celtne ātri celtos augšup, lai tā drīz būtu gatava un lai pa logiem, kupu vēl nav, namatēvs ar savējiem un viesiem varētu priecīgi skatīties apkārtnē; dzersim uz viņu un visu klātesošo veselību!"

Un vienā paņēmienā viņš iztukšoja labi slīpēto glāzi, tad uzsvieda to gaisā: saplēst trauku, ko lieto svinībās, nozīmē prieka pārmērību. Bet šoreiz notika kas cits; glāze neatgriezās zemē, bet tas nebija nekāds brīnums.

Lūk, lai ātrāk ritētu celšanas darbi, pamata pretējie stūri bija jau pilnīgi izsisti; jā, viņi bija sākuši jau celt mūrus un gala mērķim uzslējuši sastatnes vajadzīgā augstumā.

Domājot par darba ļaudīm, tās taisni šo svinību dēļ noklāja ar dēļiem un tur uzlaida daļu skatītāju. Turp uzlidoja glāze, un to notvēra jauneklis, kas šo gadījumu iztulkoja sev (par laimes zīmi. Neizlaižot no rokas, vēlāk viņš rādīja glāzi visapkārt, uz tās bija redzami maigos vijumos iegriezti burti E un O: tā bija viena no tām glāzēm, kas tika pagatavota Eduardam jaunībā.

Sastatnes bija atkal tukšas; veiklākie viesi uzkāpa tur pavērot apkārtni un ļoti lielīja jauko skatu visās pusēs: cik daudz redz tas, kas uzceltā vietā stāv tikai vienu stāvu augstāk! Zemes vidienes virzienā skatam atklājās vairāki ciemi; skaidri varēja redzēt upes sudraboto svītru; jā, viens pat iedomājās redzam galvas pilsētas torņus. Otrā pusē aiz mežotiem pakalniem pacēlās kādu tālu kalnāju zilās galotnes, un tuvā apkārtne bija redzama pilnīgi.

„Tagad," teica kāds, „vēl tikai jāapvieno trīs dīķi vienā ezerā, tad skatam pavērtos plašums un jaukums."

„To panākt iespējams," sacīja kapteinis: „jau agrāk tie bijuši viens vienīgs kalnu ezers."

„Lūdzu saudzējiet tikai manu platanu un papeļu grupu, kas tik jauki aug pie vidējā dīķa," piebilda Eduards.

„Redziet," teica viņš Otilijai, pavedis to dažus soļus uz priekšu un rādīdams: „šos kokus es iestādīju pats."

„Cik ilgi tie tur jau stāv?" jautāja Otilija.

„Apmēram tik ilgi," teica Eduards, „cik ilgi jūs esat pasaulē. Jā, mīļais bērns, es jau stādīju, kamēr jūs vēl gulējāt šūpulī."

Viesi devās atpakaļ uz pili. Ceļoties no galda, viņus aicināja pastaigāties cauri ciemam un apskatīt jaunās celtnes. Tur, kapteiņa pamudināti, iedzīvotāji bija sapulcējušies savu māju priekšā; viņi nestāvēja rindās, bet dabīgi sagrupējušies savās ģimenēs; daļa, saskaņā ar vakara prasībām, bija nodarbināta, daļa atpūtās uz jaunajiem soliem. Kungs viņiem bija uzlicis patīkamu pienākumu: vismaz svētdienās un svētku dienās bija jāatjauno tīrība un kārtība.

Liela sabiedrība tikai nepatīkami traucē cilvēku draudzību, kūjai piemīt simpātiju raksturs, so kā fas bija mūsu draugiem. Visi četri jutās apmierināti, kad atkal atradās vieni lielajā zālē; šīs mājīgās jūtas zināmā mērā iztraucēja sulainis, pasniegdams Eduardam vēstuli; tā pieteica rītdienai jaunus viesus.

„Kā mēs jau to paredzējām!" uzsauca Eduards Šarlotei, „grafs būs klāt, viņš ieradīsies rītdien."

„Tātad arī baronese nav vairs tālu," piebilda Šarlote.

„Protams nē!" atbildēja Eduards, „arī viņa rīt piebrauks no savas puses. Viņi lūdz naktsmāju, un abi grib parīt atkal aizceļot."

„Tad mums jau laikus jāiekārfojas, Otilij!" teica Šarlote.

„Kā jūs pavēlat iekārtot?" jautāja Otilija.

Šarlote pastāstīja to vispārējos vilcienos, un Otilija aizgāja.

Kapteinis apjautājās par šo divu personu attiecībām; viņš zināja par tām tikai vispārējos vilcienos. Abi draugi katrs par sevi bija apprecējušies agrāk, tad satikušies un kaislīgi viens otru iemīlējuši. Viņiem pārmeta divkāršu laulības pārkāpšanu: viņi gribēja šķirties. Baronese to spēja, grafs ne. Viņiem vajadzēja izlikties, ka izšķiras, bet viņu attiecības palika; un tā kā tie ziemu nevarēja būt kopā rezidencē, tad zaudēto vasaru atguva izpriecas braucienos un peldvietās. Abi būdami drusku vecāki par Eduardu un Šarloti, viņi bij tiem labi draugi no agrīniem galma laikiem, arvien uzturēdami labas attiecības, kaut arī neatzina par teicamu visu to, ko draugi darīja. Tikai šoreiz viņu ierašanās Šarlotei nevisai patika, un kad viņa sīkāk pētīja iemeslus, likās, ka netīksme radusies

Otilijas dēj. Labajam, skaidrajam bērnam nav jāiepazīstas jau tik agri ar šādu paraugu.

„Viņi būtu varējuši gan vēl pāris dienas palikt projām," teica Eduards, kad Otilija atkal ienāca, „kamēr mēs nokārtotu pusmuižas pārdošanu. Aplēsums jau gatavs; viens noraksts man ir; trūkst vēl otra, bet mūsu vecais kancelejas ierēdnis guļ ļoti slims." Kapteinis piedāvāja sevi — Šarlotei arī tur bija iebildumi.

„Dodiet tikai man Г dedzīgi iesaucās Otilija.

„Tu netiksi galā," sacīja Šarlote.

„Patiesībā, man vajadzētu to parīt agri, un tur ir daudz ko rakstīt," teica Eduards.

„Būs gatavs," iesaucās Otilija, un lapa bija viņai jau rokās.

Nākošā rītā, kad mājnieki skatījās no otra stāva, vai nav redzami viesi, jo negribēja nokavēties iet tiem pretim, Eduards jautāja:

„Kas tur jāj tik lēni šurp pa ceļu?"

Kapteinis sīkāk aprakstīja jātnieka figuru.

„Tad taču tas ir viņš," teica Eduards. „Sīkumi, ko tu saskati skaidrāk par mani, pilnīgi sader kopā ar visu jātnieku, ko es labi saredzu. Tas ir Mitlers. Kāpēc viņš jāj tik lēni, lēni?"

Figūra tuvojās, un tas tiešām bija Mitlers. Draugi viņu laipni sagaidīja, kad tas lēnām nāca pa kāpnēm.

„Kāpēc jūs vakar neatnācāt?" jautāja Eduards.

„Es necienu skaļas svinības," teica viņš. „Bet šodien esmu ieradies kopā ar jums klusi svinēt savai draudzenei dzimšanas dienu."

„Vai tad jums atliek tik daudz laika?" jokodams jautāja Eduards.

„Par manu viesošanos, ja tā jums ko vērta, jāpateicas kādai apcerei, ar ko nodarbojos va-

Si

kar. Es pusi dienas sirsnīgi priecājos savās mājās, kur nodibināju mieru un tad dzirdēju, ka te svinot dzimšanas dienu. Beidzot to var saukt par egoismu, nodomāju pie sevis, ka es varu priecāties tikai ar tiem, kurus esmu piedabūjis turēt mieru. Kāpēc lai nepriecātos kādreiz arī ar draugiem, kas mieru tur un cienī? Sacīts, darīts! Te es esmu, kā to biju apņēmies."

„Vakar jūs te būtu atraduši lielu sabiedrību, šodien atrodat pavisam mazu," teica Šarlote. „Jūs sastapsit grafu un baronesi, kas arī jūsu pūles jau kādreiz prasījuši."

Sapīcis viņš strauji izrāvās no četru mājas draugu vidus, kas bija ielenkuši īpatnējo, mīļi gaidīto vīru un meklēja cepuri un jājamo pātagu.

„Tikko es kādreiz gribu atpūsties un darīt sev ko tīkamu, virs manis arvien nostājas kāda nelaimes zvaigzne. Bet kāpēc gan es pārkāpju savu raksturu! Man nevajadzēja nākt; tagad mani dzen projām! Ar tiem es negribu būt zem viena jumta; ņemiet vērā, tie nekā cita neries kā nelaimi! Viņu būtnes līdzinās mīklai, kas izplata rūgumu."

Draugi mēģināja viņu pielabināt, bet velti.

„Kas aizkar laulību," teica .viņš, „kas vārdiem un darbiem nojauc šo visas tikumiskās sabiedrības pamatu, tam darīšana ar mani; ja es tādu cilvēku nevaru savaldīt, tad man nav nekā kopēja ar viņu. Laulība ir kultūras sākums un augstākā pakāpe. Rupjo cilvēku tā padara maigu, un visizglītotākam raksturam nav labāku izdevību pierādīt savu maigumu. Tai jābūt nešķiramai; tā nes tik daudz laimes, ka nemaz nav jāievēro atsevišķās nelaimes, kas gadās. Un kas gan var runāt par nelaimi! Nepacietība ir tā, kas laiku pa laikam uzbrūk cilvēkam, un tad viņš iedrošinās teikt, ka ir nelaimīgs. Jāļauj šim acumirklim paiet gajnm, un tad katrs atkal sauks sevi par laimīgu tāpēc, ka vēl pastāv saistības, kas pastāvējušas jau tik ilgi. Nav neviena pietiekoša iemesla, kas ļautu šķirties. Ciešanās un priekos cilvēciskais stāvoklis ir tik augsts, ka neviens nevar aplēst, cik daudz viens laulātais parādā otram. Tas ir bezgalīgs parāds, ko tikai mūžībā var dzēst. Var gan kādreiz būt neērti, to es ticu, un tam tā jābūt. Vai mēs neesam salaulāti arī ar sirdsapziņu, no kupas bieži vien labprāt gribētu atbrīvoties, jo tā ir daudz neērtāka kā vispār spēj būt vīrs vai sieva?"

Viņš runāja dedzīgi un būtu turpinājis vēl ilgi, bet pastnieks ar tauri paziņoja viesu ierašanos; viņi, it kā būtu nomērījuši, iebrauca pils pagalmā vienā laikā no abām pusēm. Kad māj-nieki aizsteidzās pretī, Mitlers paslēpās, lika sev atvest zirgu uz viesnīcu un saīdzis aizjāja projām.

DESMITĀ NODAĻA

Draugi apsveica viesus un ieveda istabā; priecīgas Jūtas pārņēma atbraucējus, kad viņi atkal pārkāpa mājas slieksni, kad iegāja istabās, kur augrāk bija piedzīvojuši dažu labu jauku dienu un kuras kādu laiku nebija redzējuši. Arī draugiem viņu klātbūtne bija ļoti patīkama. Grafu un baronesi varēja pieskaitīt tiem lielajiem un jaukajiem cilvēkiem, ko vidējos gados gandrīz vai patīkamāk redzēt kā jaunībā: ja arī viņiem vairs nepiemīt pirmā ziedoņa košums, tomēr ar savām simpātiskām īpašībām tie noteikti izraisa uzticību. Arī šis pāris iejutās ļoti ērti tagadnē. Viņu brīvo pieeju dzīves apstākļiem, jautrību un šķietamo vienkāršību tūliņ uztvēra arī citi; viņi izturējās ļoti pieklājīgi, un tomēr neviens nejuta ne mazāko spaidu.

Šī noskaņa īsā brīdī ietekmēja visu sabiedrību. Viesi, kas nāca tieši no lielās pasaules, kā to varēja redzēt no viņu drēbēm, mantām un visas viņu apkaimes, bija zināmā mērā pretstats mūsu draugiem, viņu laueinieciskai un slepeni kaislīgai nostājai. Šīs pretišķības drīz zuda: vecas atmiņas sajaucās ar pašreizējiem pārdzīvojumiem, un strauja, dzīva valoda vienā mirklī saistīja visu sabiedrību.

Un fomēr drīz viņi nogrupējās. Sievietes aizgāja uz savu mājas galu, draudzīgi stāstīja šo to viena otrai, kā arī aplūkoja cepuru un vasaras tērpu jaunos modējus; vīriešus nodarbināja jaunie ceļojuma rati un atvestie zirgi: viņi tūliņ sāka tirgoties un mainīt.

Visi atkal satikās tikai pie galda. Viņi bija pārmainījuši tērpus, un arī te atbraukušais pāris parādīja sevi vislabākā gaismā. Visas drēbes, kas viņiem bij mugurā, likās jaunas un neredzētas; tomēr viņi bija pieraduši šos apģērbus valkāt un jutās ērti.

Ritēja dzīvas un pārmaiņām bagātas sarunas, kā jau šādām personām mēdz būt: atbraucēji interesējās par visu un neko. Viņi runāja francu valodā, lai apkalpotāji nesaprastu un pārgalvīgā omulībā lidoja pāri lieliem un vidējiem pasaules notikumiem. Tikai vienā vienīgā punktā saruna risinājās ilgāk nekā tas bija vēlams; Šarlote apjautājās par savu jaunības draudzeni un izbrīnā dzirdēja, ka tā drīzumā šķirsies no vīra.

„Nav patīkami," teica Šarlote, „ja kādreiz iedomājamies, ka mūsu draugi, kas nav klāt, ir labi iekārtojušies, ka kāda mīļa draudzene labi nodrošinājusies, un ka tad atkal uzreiz jādzird par viņas nedrošo likteni, par to, ka tai atkal jāiet pa jaunu un varbūt tikpat nedrošu dzīves teku."

„Patiesību sakot, mana labā," teica grafs, „mēs paši esam vainīgi, ka mūs tādā kārtā pārsteidz. Mēs labprāt iedomājamies, ka pasaulīgās lietas un it sevišķi vēl laulības ir jo ilgstošas; kas attiecas uz pēdējo punktu, tad mūs maldina joku lugas, kufās redzam atkārtoti rādītu izdomu, kas nesaskan ar dzīves gaitu. Komēdijā mēs vērojam apprecēšanos kā gribas pēdējo mērķi, ko vairākos cēlienos traucē kavēkļi: acumirklī, kad tas ir sasniegts, krīt priekškars, un mūs ietekmē momentala apmierinātība. Dzīvē ir citādi; tur spēle arvien turpinās, un kad priekškaru atkal paceļ, neviens vairs labprāt negrib nekā redzēt, ne dzirdēt."

„Tik ļauni jau nevar būt," sacīja smaidīdama Šarlote, „mēs redzam, ka arī tās personas, kas reiz no šī teatfa aizgājušas, atkal tur labprāt spēlē kādu lomu."

„Tur nav ko iebilst," teica grafs. „Jaunu lomu varam atkal labprāt uzņemties, un, pazīstot dzīvi, var redzēt, ka laulībā nav vietas mūžīgai un noteiktai pastāvībai, kamēr visur dzīvē ir pārmaiņas. Kāds mans draugs, kufa labā oma visbiežāk izpaudās jauku likumu projektos, apgalvoja, ka katra laulība esot jāslēdz tikai uz pieciem gadiem. Tas esot, teica viņš, jauks, svēts nepārskaitlis, un šī laika sprīža pietiekot, lai laulātie savā starpā iepazītos, radītu dažus bērnus, sašķeltos un, tas ir visjaukākais, atkal salabtu. Parasti viņš izsaucās: „Cik laimīgi aizritētu pirmais laiks!" . Vismaz divi, trīs gadi paietu patīkami. Tad viena puse vēlētos, lai šāds stāvoklis turpinātos ilgāk, jo vairāk viņi tuvotos uzteikšanas termiņam, jo vairāk augtu laipnība. Vienaldzīgo, jā, pat neapmierināto pusi šāda izturēšanās pielabinātu un iepriecinātu. Viņi aizmirstu, ka laiks plūst, tāpat kā labā sabiedrībā nejūtam stundas un justos patīkami pārsteigti, kad pēc notecējušā termiņa ieraudzītu, ka tas jau klusībā pagarināts."

Runa izklausījās pieklājīga un jautra, un Šarlote labi izjuta, kā šo joku varēja morāliski izskaidrot, tomēr Otilijas dēļ viņai šādi izteicieni nepatika. Viņa gluži labi zināja, cik ļoti bīstama ir pārāk brīva saruna, kas nosodāmu vai pa daļai nosodāmu stāvokli iztirzā kā parastu, vienkāršu, atzīstamu, un, protams, tas jāsaka par katru vārdu, kas skar laulības saistības. Tādēļ viņa ar saviem veiklajiem paņēmieniem mēģināja sarunu novirzīt citā gultnē, bet nespēja; viņai bij žēl, ka Otilija visus darbus tik labi izkārtojusi, ka tai nebija jāpieceļas. Mierīgais, uzmanīgais bērns un saimniecības pārzinis tik labi sapratās ar skatienu un mājienu palīdzību, ka viss veicās lieliski, kaut gan livrejās bija iebāzti daži jauni, neveikli apkalpotāji.

Un tā grafs, nejuzdams Šarlotes novirzīšanas mēģinājumu, turpināja spriest par minētiem apstākļiem. Parasti viņš nebija radis ar sarunu kādu apgrūtināt, bet šī lieta tam ļoti nospieda sirdi; grūtības, kas neļāva viņam šķirties no laulātās draudzenes, sarūgtināja to visos jautājumos, kam sakars ar laulības saistību, kaut gan viņš pats kaislīgi vēlējās savienoties ar baronesi.

„Tas pats draugs," turpināja viņš, „ieteica vēl citu likuma projektu. Laulība tikai tad esot jā-uzskafa par nešķiramu, ja abas puses, vai vismaz viena no tām apprecējusies trešo reizi; šāda persona nepārprotami atzīstoties, ka tai laulība nepieciešama. Tad jau arī varot zināt, kā tā izturējusies iepriekšējās saistībās, vai tai pārsvarā tādas īpatnības, kas dod šķiršanās iemeslus, vai arī labas īpašības. Tātad savstarpēji jāapskatās; tikpat labi esot jāievēro precētie, kā neprecētie, jo neviens nevarot zināt, kas gadīsies.

„Tas gan ļoti sakāpinātu sabiedrības interesi," teica Eduards. „Patiesībā tagad, kad mēs esam apprecējušies, neviens vairs neprasa, kādi mums tikumi, kādi trūkumi."

„Та rastos tāda kārtība," smiedamās ierunājās baronese, „mūsu mīļie saimnieki būtu jau divi pakāpes uzkāpuši un varētu sagatavoties trešajai."

„Jums ir labi veicies," sacīja grafs: „nāve te labprātīgi paveica to, ko parasti konsistorijas mēdz darīt ne visai labprāt."

„Lai dus mirušie!" teica Šarlote, un viņas skats bija pa pusei nopietns.

„Kāpēc?" jautāja grafs, „kad varam tos godam atcerēties; viņi bija diezgan pieticīgi, apmierinādamies ar nedaudz gadiem; viņus godāt varam arī par to daudzējādo labumu, ko tie atstāja pēc sevis."

„Ja vien," sacīja baronese, aizturot nopūtas, šādos gadījumos nebūtu jāziedo labākie gadi."

„Jā gan," teica grafs, „par to vajadzētu izmist, ja vien pasaulē nebūtu tādu apstākļu, kas dod cerētās sekas. Bērni nepilda to, ko solījuši; jauni cilvēki ļoti reti tur vārdu, un ja tur, tad dzīve netur to, ko viņiem solījusi."

Šarlote, priecādamās, ka sarunas mainījās, līksmi piebilda: „Mums jau tikpat drīz vien iā-pierod, ka labumu saņemam tikai pa daļām, tikai pa druskai."

„Protams," teica grafs, „jūs abi esat piedzīvojuši ļoti labus laikus. Es atceros tos gadus, kad jūsu bijāt galmā jaukākais pāris. Par tik spožiem laikiem, par tik izciliem cilvēkiem tagad neviens vairs nemin ne vārda. Kad kopā dejojāt, visas acis vērsās uz jums, it kā ielencot, bet jūs abi tikai spoguļojāties viens otrā.“

„Kopš tā laika daudz kas mainījies," sacīja Šarlote, „un mēs pazemīgi varam noklausīties jūsu jaukajā stāstā."

„Es bieži klusībā nopēlu Eduardu," sacīja grafs, „viņš nebija diezgan neatlaidīgs, viņa jaukie vecāki tomēr beidzot būtu padevušies, un laimēt desmit jaukus gadus nav nekāds nieks."

„Man jānostājas viņa pusē," pārtrauca baronese. „Šarlote nebija gluži bez vainas; kaut gan viņa sirsnīgi mīlēja Eduardu un klusībā bija to arī iecerējusi sev par vīru, tomēr es biju par liecinieci, ka reiz viņa to mocīja; tad viņam viegli varēja rasties vēlēšanās ceļot, attālināties, atradināties .no viņas."

Eduards pamāja baronesei ar galvu, kā šķita, pateikdamies par šo sarunu.

„Un man," turpināja viņa, „jāpiebilst vēl kas Šarlotei par attaisnojumu; cilvēks, kas tai laikā viņu bildināja, jau sen bija izrādījis savas simpātijās; tuvākie paziņas zināja, ka viņš bija daudz laipnāks nekā jās mēdzāt domāt par citu."

„Mīļā draudzene," teica grafs drusku straujākā valodā, „tikai atzīsimies, ka viņš nebija gluži vienaldzīgs pret jums, un ka Šarlotei no jums bija vairāk jābīstas kā no jebkuras citas. Atzīstu, ka sievietēm tā ir ļoti jauka īpašība: savu pieķeršanos kādam vīrietim viņas saglabā ilgi, un šķiršanās nevar šādu nostāju ne traucēt, ne pārtraukt."

„Šī jaukā īpašība vīriešiem piemīt varbūt vēl vairāk," teica baronese, „vismaz, mīļo grāf, esmu novērojusi, ka nevienam nav tik lielas varas pār jums, kā sievietei, kurai kādreiz simpatizējāt."

„šāds pārmetums jāpieļaņj," teica grafs, „tomēr, runājot par Šarlotes pirmo laulāto draugu, atzīstos, ka es viņu nevarēju ciest: viņš sašķēla jaukāko pāri, patiesi predestinētu pāri, kas, reiz sagājis kopā, nebītos ne no pieciem gadiem, nedz arī tam būtu jādomā par apprecēšanos otru vai trešo reizi."

„Mēģināsim panākt," sacīja Šarlote, „ko esam nokavējuši."

„Tas jums jāievēro," teica grafs. „Jūsu un Eduarda pirmās laulības," turpināja viņš dedzīgāk, „patiesībā taču bija īsti nīstamas saistības; un, diemžēl, laulībām vispārīgi — piedodiet manu drusku dzīvāku izteiksmi piemīt kaut kas muļķīgs; tās sabojā maigākās attiecības un balstās uz neveiklas drošības, no kūjas tikai vienai pusei ir savs labums. Laulāto attiecības tad ir saprotamas, un šķiet, ka divi saistījušies tikai tādēļ, lai kā viens, tā otrs ietu savu ceļu.

Šai .acumirklī Šarlote, kas reizi par visām reizēm gribēja sarunu pārtraukt, izmantoja, kādu mierīgu novirzīšanos; tas viņai izdevās. Pārrunas kļuva vispārīgākas: varēja piedalīties abi laulātie draugi un arī kapteinis, pat Otilijai radās iespēja izteikties. Juzdamies vislabākā oma, viņi eda saldo ēdienu: sava daļa nozīmes bija arī daudziem, izgreznotos kurvjos saliktiem augļiem un daudzām puķēm, kas, glīti sakārtotas, atradās greznos traukos.

Viņi runāja arī par jaunajām celtnēm un, uzcēlušies no galda, gāja tās apskatīt. Otilija, aizbildinoties ar mājas darbiem, negāja līdz: patiesība viņa piesēdās tikai rakstīt. Kapteinis kavēja laiku grafam: vēlāk viņiem piebiedrojās arī Šarlote. Kad viņi nonāca kalnā, un kapteinis pakalpīgi aizsteidzās lejā atnest plānu, grafs sacīja Šarlotei:

„Šis vīrs man ārkārtīgi patīk. Viņš ir ļoti labi un vispusīgi izglītots. Tāpat arī viņa darbība liekas ļoti nopietna un mērķtiecīga. Darbam, ko tās veic šeit, augstākās aprindās būtu lielāka nozīme."

Šarlote labpatikā noklausījās, ka kapteini slavē. Viņa tomēr savaldījās un mierīgi un skaidri apstiprināja teikto. Bet viņu ļoti pārsteidza grafa turpinājums:

„Šī iepazīšanās man nāk īstā laikā. Es zinu vietu, kurā šis cilvēks vispilnīgāk iederas, un, aplaimojot to ar ieteikumu, es vislabāk varu saistīt pie sevis augstas kārtas draugu."

Šie vārdi skāra Šarloti kā zibens spēriens. Grafs nekā nepamanīja; sievietes parasti paradušas apspiest savas jūtas un arī ārkārtējos gadījumos arvien vēl šķietami saglabā zināmu savaldīšanos. Bet viņa jau vairs neklausījās, kad grafs turpināja.

„Ja esmu par ko pārliecināts, tad ātri ķeros pie lietas. Es esmu galvā jau sastādījis vēstuli un jūtu nepieciešamību to uzrakstīt. Sagādājiet man lūdzu sūtni, ko es vēl šovakar varētu aizsūtīt jāšus."

Šarlotes dvēsele bija saraustīta gabalos. Šie priekšlikumi, kā arī pašas domas viņu tā pārsteidza, ka tā nevarēja izteikt ne vārda. Laimīgā kārtā grafs nepārtrauca stāstīt savus plānus kapteiņa labā, un Šarlotei dūrās acīs to derīgums. Kapteinis uznāca augšā un izklāja grafam priekšā savu tīstokli. Cik savādi viņa uzlūkoja draugu, kas bija jāzaudē! Aizbildinoties ar nepieciešamību, Šarlofe palocījās, novērsās un aizsteidzās lejā sūnu mājiņā. Jau pusceļā viņai iespiedās acīs asaras, un kad tā ieskrēja mazās vientuļnieku mājiņas šaurajā telpā, viņa pilnīgi padevās sāpēm, kaislībai, izmisumam; priekš nedaudz acumirkļiem viņai nebija ne mazākās jausmas par to, ka spēj būt šādi pārdzīvojumi.

Eduards ar baronesi otrā pusē bija piegājuši pie dīķiem. Gudrā sieviete, kas labprāt visu gribēja zināt, kādā pārbaudes sarunā drīz pamanīja, ka Eduards runā daudz cildina Otiliju: viņa prata gluži dabīgi soli pa solim vadīt sarunu, līdz vairs nebija šaubu, ka kaislība te ne tikai mostas, bet ir jau pilnā spēkā.

Precētas sievietes, ja tās arī cita citu nemīl, tomēr klusēdamas apvienojas, sevišķi pret jaunām meitenēm. Labi pazīdama dzīvi, viņa tūliņ noprata šādu simpātijās jūtu sekas. Jau šorīt tā tika runājusi par Otiliju un nebija atzinusi par pareizu, ka laukos uzturas bērns, kam ļoti klusa iedaba; viņa bij apsolījusi aizvest Otiliju uz pilsētu pie kādas draudzenes, kas ļoti nodevās savas vienīgās meitas audzināšanai un meklēja tai labdabīgu biedreni, kuj-a būtu otra bērna vietā un arī baudītu visus labumus. Šarlote apsolīja to pārdomāt.

Skats Eduarda dvēselē pilnīgi nostiprināja šo baroneses nodomu; jo vairāk viņa par to domāja, jo vairāk ārēji glaimoja Eduarda gribai. Neviens tik labi neprata savaldīties kā šī sieviete, un šāda savaldīšanās ārkārtējos gadījumos mūs pieradina izlikties arī parastos gadījumos. Ieguvuši varu paši pār sevi, mēs gribam valdīt arī pār citiem, lai ar to, ko iegūstam ārēji, segtu, no kā esam spiesti atteikties iekšēji un lai tā zināmā mērā nejustu zaudējumu.

Šīm domām bieži pievienojas it kā slepens prieks par otra nelaimi, otra cilvēka aklumu un neapzināšanos, ar ko tas iet slazdos. Mes priecājamies ne tikai par pašreizējo veiksmi, bet tai pašā laikā arī par otra cilvēka pārsteidzošo apkaunojumu nākotnē. Un tā kā baronese nebija pietiekoši ļauna, lai neielūgtu Eduai'du un Šarloti uz vīna novākšanu savā muižā, un uz Eduarda jautājumu, vai arī Otiliju var ņemt līdz, atbildēja tādā veidā, ka viņš to varēja iztulkot kā patika.

Eduards jūsmīgi runāja par vareno apkārtni, par lielo upi, pakalniem, klintīm un vīna kalniem, par vecām pilīm, par braucieniem pa ūdeni, par vīna novākšanas gavilēm, par vīna spiešanu u. 1.1. un skaidru sirdi jau iepriekš skaļi priecājās par to, kā šādas ainas ietekmēs Otilijas veselīgās jūtas. Šai acumirklī viņi ieraudzīja tuvojamies Otiliju, un baronese steigšus lūdza Eduardu neminēt sarunā paredzēto ceļojumu: parasti tas nepiepildoties, par ko jau ilgi iepriekš priecājoties. Eduards apsolīja, bet piespieda viņu iet ātrāk Oiilijai pretī un beidzot, paātrinādams gaitu, aizsteidzās viens pats mīļajam bērnam pretī. Sirsnīgs prieks izpaudās visā viņa būtnē. Viņš noskūpstīja tai roku, kufā iespieda pušķi lauku puķu, ko bija pa ceļam noplūcis. To visu redzot, baronese juta sarūgtinājumu dvēselē. Kaut viņa arī nedrīkstēja atzīt par labu to, kas šais simpātijās jūtās bija jānosoda, tomēr tā nekādā ziņā nevēlējās novēlēt neievērojamai meitenei to, kas bija mīļš tin patīkams.

Viņi sasēdās pie vakariņām; sabiedrība bija pavisam citādā omā. Grafs, kas jau priekš vakariņām bija uzrakstījis vēstuli un aizsūtījis sūtni, sarunājās ar kapteini saprātīgi un pieklājīgi, arvien vairāk to izprazdams un visu vakaru saistīdams pie sevis. Pa labi no grafa sēdošai baronesei tādēļ iznāca maz sarunu; tikpat maz viņa runāja ar Eduardu, kas sākumā likās izslāpis, tad satraukts, neskopojās ar vīnu un ļoti dzīvi tērzēja ar Otiliju, ko bija pievilcis sev kiāt; otrā pusē blakus kapteinim sēdēja Šarlote; viņa tikko spēja apslēpt savu satraukumu.

Baronesei bija liiki diezgan nodoties vērojumiem. Viņa pamanīja Šarlotes netīksmi. Domājot vienīgi par Eduarda attiecībām ar Otiliju, viņa iestāstīja sev, ka arī Šarlote ir domīga un īgna par sava laulātā drauga izturēšanos. Tad viņa pārlika, kā vislabāk sasniegt savu mērķi.

Arī pēc vakariņām sabiedrībā bija jūtama plaisa. Grafs, kas gribēja labi izpētīt kapteini, dažādi izmēģinājās uzzināt, ko vēlas šis mierīgais un vispār lakoniskais cilvēks, kas nebija lepns. Viņi abi pastaigājās šurpu turpu zāles vienā pusē. Eduards, vīna un cerību satraukts, jokoja ar Otiliju pie kāda loga, bet Šarlote un baronese klusēdamas staigāja blakus viena otrai gar zāles otru malu. Viņu klusēšana un bezdarbīgā apstāšanās beidzot ienesa sastingumu arī pārejā sabiedrībā. Sievietes aizgāja savā galā, vīrieši otrā, un tā šķita, ka diena pagājusi.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Eduards pavadīja grafu viņa istabā un visai labprāt ļāva sevi savaldzināt ar sarunu, lai vēl kādu brīdi tur pakavētos. Grafs savās atmiņās maldījās pagājušos laikos, dzīvi atcerējās Šarlotes skaistumu un kā lietpratējs ļoti dedzīgi stāstīja par to.

„Skaistas kājas ir liela dabas dāvana. Šo daiļumu nevar iznīcināt. Es šodien viņu novēroju, ejot vēl arvien gribētos noskūpstīt tās kurpi un atkārtot drusku gan barbarisko, bet tomēr dziļi izjustu šarmantu goda parādīšanu, kas nekā labāka nevar izdomāt kā vien dzert uz veselībām no mīlamas un cienījamas sievietes kurpes."

Kājas slaidums nebija vienīgais divu cilvēku cildināšanas priekšmets. Saruna par Šarloti novirzījās uz veciem stāstiem un dēkām; viņi atcerējās, kādus šķēršļus citi reiz radīja, lai šie divi mīlētāji nevarētu satikties, un kā viņi pūlējās, cik veiklus paņēmienus izgudroja, lai tikai pateiktu viens otram: „Es tevi mīlu.“

„Vai tu atceries," turpināja grafs, „kādās dēkās es tev tik laipni un nesavtīgi palīdzēju, kad mūsu augstākie kungi apmeklēja savu tēvoci un sanāca kopā plašajā zālē. Diena bija pagājusi

svinībās un svētku tērpos; vismaz vienai nakts daļai vajadzēja aizritēt brīvā, mīļā sarunā."

„Ceļu uz pilsdāmu dzīvokli jūs bijāt gan labi ievērojuši," teica Eduards, „mēs laimīgi nonācām pie manas iemīļotās."

„Viņa," turpināja grafs, „bija vairāk domājusi par pieklājību nekā apmierinātību un paturējusi pie sevis ļoti neglītu goda sardzi; nācās samierināties ar drūmo likteni, kamēr jūs sev labi pakavējāt laiku ar skatieniem un vārdiem."

„Vēl vakar," teica Eduards, „kad jūs pieteicāties, mēs ar sievu atcerējāmies šo gadījumu, sevišķi mūsu atceļu. Mēs nomaldījāmies no ceļa un nonācām sardzes priekštelpā. Tā kā mēs tikai no turienes pratām orientēties, tad ticējam, ka varēsim bez apdoma doties te cauri un paiet gafām šim postenim tāpat kā citiem. Bet cik liels bija mūsu pārsteigums, atverot durvis! Ceļu aizsprostoja madrači, uz kuriem, vairākās rindās izstiepušies, gulēja aizmiguši milži. Vienīgi postenī stāvošais bija nomodā, un tas izbrīnā uzlūkoja mūs; jauneklīgā sparā un drosmē mēs mierīgi pārkāpām pāri izstieptiem zābakiem, pie kam neviens no šiem krācošiem Enaka dēliem nepamodās."

„Es labprāt gribēju paklupt," teica grafs, „lai saceltos troksnis: cik dīvainu augšāmcelšanos mēs tad būtu redzējuši."

Šai acumirklī pils pulkstenis nosita divpadsmit.

„Ir dziļa pusnakts," smaidīdams sacīja grafs, „un taisni tagad īstais laiks. Mīļo baron, es vēlētos izlietot jūsu laipnību; vadiet mani šoreiz tā, kā es jūs toreiz aizvedu. Es apsolīju baronesei viņu vēl apmeklēt. Visu dienu mēs nevarējām divatā parunāt; tik ilgi mēs neesam redzē-

jušics un viegli saprast, kā ilgojamies būt draudzīgi abi kopā. Parādiet man ceļu turp, atceļu gan jau es atradīšu; pār zābakiem man nebūs jāklūp."

„Es ļoti labprāt parādītu jums šo viesmīlīgo laipnību," teica Eduards, „tikai visas trīs dāmas ir tur viņā galā. Kas zina, vai viņas nebūs vēl visas kopā: kaut tikai mēs neizdarītu kādu joku, kas radītu apmulsumu!"

„Nebēdājiet," teica grafs, „baronese gaida mani. Ap šo laiku viņa katrā ziņā ir savā istabā un viena pati."

„Tad jau ir viegli," teica Eduards, paņēma sveci, apgaismoja ar to grafam ceļu un vadīja to lejā pa slepenām kāpnēm, kas noveda gayā gaitenī. Tā galā Eduards atvēra mazas durtiņas. Viņi kāpa pa loceņu kāpnēm; augšā uz kāda šaura atpūtas laukumiņa Eduards norādīja grafam, iedevis rokā sveci, uz kādām sienas durvīm pa labi, kas tūliņ, pirmo reizi mēģinot, atvērās. Grafs iegāja iekšā un pameta Eduardu vienu tumšajā telpā.

Kādas citas durvis pa kreisi veda uz Šarlotes guļamistabu. Viņš dzirdēja runājam un klausījās. Šarlote teica savai apteksnei:

„Vai Otilija jau guļ?"

,,Nē,“ teica tā, „viņa vēl sēž lejā un raksta."

„Tad aizdedziniet nakts sveci un ejiet vien projām, ir jau vēls. Sveci es pati nopūtīšu un iešu gulēt.

Eduards jūsmoja, dzirdot, ka Otilija vēl raksta.

„Viņa strādā man," domāja viņš triumfēdams.

Tumsa lika viņam noslēgties sevī; iztēlē tas redzēja viņu sēžam un rakstām; viņš iedomājās, ka pieiet tai klāt, redz to, ka viņa atskatās atpakaļ; viņš sajuta nepārvaramu vēlēšanos vēl reiz būt Otilijas tuvumā. Bet no šejienes nebija neviena ceļa uz pusstāvu, kur viņa mājoja. Tagad viņš atradās tieši pie savas sievas durvīm; dvēselē tam norisa dīvaina samainīšana; viņš mēģināja atvērt durvis, bet atrada tās noslēgtas un lēni pieklauvēja: Šarlote nedzirdēja.

Viņa strauji staigāja šurpu turpu lielajā blakus istabā. Vairākkārt viņa pārdomāja to pašu domu, pie kufas bija jau diezgan bieži kavējusies, kopš ’grafs izteica negaidīto priekšlikumu. Tai šķita, ka kapteinis stāv viņas priekšā.

Viņš vēl apgaroja visu māju, vēl atdzīvināja pastaigas; tagad lai tas dotos projām, lai viss kļūtu tukšs! Viņa teica pati sev, ko vien var pateikt un, kā to parasti mēdz, ciezdama mierināja sevi, ka laiks dziedē arī šādas sāpes. Viņa nolādēja to laiku, kas nepieciešams dziedēšanai; viņa nolādēja nāvei līdzīgo laiku, kad šīs sāpes būs dziedētas.

Un tad beidzot — kas gadījās reti — viņa meklēja glābiņu asarās. Viņa atmetās uz dīvānā un padevās šāvām sāpēm. Eduards savukārt nespēja aiziet no durvīm, viņš klauvēja vēlreiz un trešo reizi drusku stiprāk; nakts klusumā ‘Šarlote to dzirdēja gluži skaidri un izbijusies uzlēca kājās. Pirmās domas bija, ka tas ir, ka tam jābūt kapteinim, otras domas teica, ka tas nav iespējams. Likās, ka viņa ir maldījusies; taču viņa bii dzirdējusi, ko vēlējās, viņa baidījās, ka ir dzirdējusi. Šarlote iegāja guļamistabā un klusu tuvojās aizšautām slepenām durtiņām. Bailēs viņa tās atbultēja. „Viegli var gadīties, ka baronesei kā vajag," teica viņa pati sev un sauca savaldīgi un nopietni:

„Vai tur kāds ir?“ Kāda klusa balss atkārtoja: „Es tas esmu."

„Kas?“ jautāja Šarlote, nespēdama izšķirt balsi. Durvju priekšā viņa redzēja kapteiņa stāvu, bet drusku skaļāk dzirdēja sakām: „Eduards." Viņa atvēra; laulātais draugs stāvēja viņas priekšā un sveicināja to ar kādu joku. Viņa varēja turpināt tādā pašā garā. Mīklaino apmeklējumu viņš ievīstīja mīklainos izskaidrojumos.

„Man tomēr jāafzīstas, kāpēc esmu nācis," teica viņš beidzot. „Es zvērēju, ka vēl šovakar noskūpstīšu tavu kurpi."

„Sen tas tev vairs nebija ienācis prātā," sacīja Šarlote.

„Jo ļaunāk," teica Eduards, „un jo labāk!"

Viņa atsēdās atzveltnes krēslā, lai slēptu savu vieglo nakts apģērbu. Viņš nometās tai priekšā zemē, un viņa nevarēja atvairīt, kad tas noskūpstīja kurpi, un kad tā bija jau rokā, satvēra viņas kāju un spieda to maigi sev pie krūtīm.

Šarlote piederēja pie tām sievietēm, kas pēc dabas ir mērenas un apprecoties bez kāda nodoma un piepūles turpina izturēties kā mīļākās. Nekad viņa nekairināja savu vīru un tikko izpildīja tā prasības; viņa nebija vēsa un atvairīgi barga, tomēr līdzīga mīļai līgavai, kas, darot arī atļauto, iekšēji kautrējas. Cik ļoti viņa vēlējās, lai laulātais draugs ietu projām! Viņai šķita, ka neredzamā drauga tēls izsaka pārmetumus. Bet tas, kam vajadzēja Eduardu attālināt, viņu vēl jo vairāk pievilka. Viņš manīja sievas satraukumu. Viņa bija raudājusi, un ja mīkstčaulīgi cilvēki ar to zaudē piemīlīgumu, tad bezgala daudz iegūst tādas personas, ko mēs parasti atzīstam par stiprām un savaldīgām. Eduards bija tik maigs, tik laipns, tik sirsnīgs; viņš lūdza atjauju palikt pie viņas, viņš to prasīja gan nopietni, gan mēģināja pierunāt jokojot; viņš nedomāja par savām tiesībām un beidzot tīšām nodzēsa sveci.

Lampas krēslā tūliņ izpaudās simpātijās jūtas, iedomu tēli guva pārsvaru pār reālo dzīvi. Savās rokās Eduards turēja tikai Otiliju; Šarlotei dvēselē gan tuvāk, gan tālāk pavīdēja kapteinis; diezgan brīnišķīgā kārtā jauki un lieglaimīgi savijās savā starpā esošais un tas, kā nebija klāt.

Un tomēr tagadne nejauj sev nolaupīt varenās tiesības. Viņi pavadīja daju nakts dažādās sarunās un jokos, kas bija jo brīvi tādēļ, ka sirds, diemžēl, tur nepiedalījās. Bet kad Eduards otrā rītā pamodās blakus savai sievai, šķita, ka diena noraugās viņā ar pārmetumu, ka saule apgaismo kādu noziegumu. Viņš lēni aizlīda no Šarlotes sāniem, un viņa jutās dīvaini, atmodusies redzēdama, ka ir viena pati.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Kad mazā sabiedrība atkal sanāca kopā brokastīs, uzmanīgs vērotājs būtu varējis nolasīt no katra atsevišķā cilvēka izturēšanās dažādību viņa gara noskaņojumā un sajūtās. Grafs un baronese satikās jautrā labpatikā, kādu jūt mīlētāju pāris, kas pēc piedzīvotās šķiršanās no jauna var apliecināt savas savstarpējās simpātijās; turpretim Šarlote un Eduards bija vienādi nokaunējušies un itin kā nožēlā gāja pretim kapteinim un Otilijai. Jo tāda ir mīlestība, tai šķiet, ka viņai piemīt visas tiesības, ka citām tiesībām tās priekšā jāzūd. Otilija bija bērnišķīgi jautra, varētu pat teikt — atklāta. Nopietns likās kapteinis: sarunā ar grafu, kas viņā atmodināja kādu laiku aprimušās un iemigušās jūtas, tas spēji nojauta, ka neizpilda savu sūtību un patiesībā tikai mētājās apkārt pusdarbīgā laiskumā. Tikko abi viesi bij aizbraukuši, ieradās atkal jauni apmeklētāji; tie bija pa prātam Šarlotei, kas vēlējās atbrīvoties pati no sevis un izklaidēties; nelaikā ieradušies tic likās Eduardam, kas izjuta divkāršu tieksmi sarunāties ar Oti-liju un nevēlami arī Otilijai, kas vēl nebija pabeigusi rīt agri tik ļoti vajadzīgos norakstus.

Viesi aizbrauca vēlu, un viņa ātri steidzās uz savu istabu.

Bija vakars. Eduards, Šarlote un kapteinis, kas kādu gabalu pavadīja viesus, kamēr tie iesēdās ratos, vienojās vēl aizstaigāt līdz dīķim. Bija pienākusi laiva, ko Eduards savā laikā par dārgu naudu pasūtīja no tālām zemēm. Viņi gribēja pamēģināt, vai to var viegli virzīt un vadīt.

Tā bija piesieta vidējā dīķa krastā, netālu no dažiem veciem ozoliem, ko ievēroja, domājot arī par turpmākiem apstādījumiem. Te bija paredzēts iekārtot piebrauktuvi, izvedot zem kokiem arebitektonisku atpūtas vietu, kurp būtu jāvada laiva tiem, kas brauc pāri ezeram.

„Ku^ā vietā otrā pusē būtu vislabāk ierīkot piebrauktuvi?" jautāja Eduards. „Domāju, ka pie maniem plafaniem."

„Par daudz tālu labā pusē," teica kapteinis. ;,Ja izkāpjam malā tālāk lejā, tad esam tuvāk pilij; tas tomēr jāpārdomā."

Kapteinis jau stāvēja laivas pakaļgalā un bija satvēris airi. Iekāpa Šarlote, kā ari Eduards un paņēma otru airi. Tikko viņš gribēja laivu atstumt, tam ienāca prātā Otilija, ienāca prātā, ka šis brauciens pa ūdeni viņu aizkavēs, un diezin, kad tas varēs atgriezties. īsi un ātri viņš izšķīrās, uzlēca atkal krastā, atdeva kapteinim otru airi un, aši atvainojies, aizsteidzās mājup.

Tur viņš uzzināja, ka Otilija esot ieslēgusies, viņa rakstot. Patīkamām jūtām, ka Otilija viņa labā kaut ko strādā, pievienojās nepatika par to, ka viņš to neredzēs savā tuvumā.

Eduarda nemiers pieauga ar katru mirkli. Viņš staigāja šurpu turpu pa lielo zāli, izmēģinājās šo un to, bet nekas nespēja saistīt tā uzmanību.

Viņš gribēja redzēt Otiliju, tikai redzēt, iekām Šarlote ar kapteini vēl nav atgriezušies. Iestājās nakts, aizdedza sveces.

Beidzot viņa ienāca, starodama laipnībā. Jūtas, ka ir ko darījusi drauga labā, izraisīja pacilātību visā viņas būtnē. Viņa nolika oriģinālu un norakstu Eduardam priekšā uz galda.

„Vai salīdzināsim?" jautāja viņa smaidīdama.

Eduards nezināja, ko atbildēt. Tas paskatījās viņā, apskatīja norakstu. Pirmās lapas bija rakstītas ļoti rūpīgi, maigā sievietes rokrakstā; tad šķita rokraksts mainījās, kļuva vieglāks un brīvāks; cik ļoti viņš brīnījās, kad pārlaida acis pēdējām lapām.

„Dieva dēļ 1“ iesaucās viņš. „Kas tas? Tas ir mans rokraksts!" Viņš paskatījās Ofilijā, tad atkal lapās; sevišķi beigas bija gluži tādas, it kā viņš pats tās būtu rakstījis. Otilija klusēja un ļoti apmierināta lūkojās viņam acīs. Eduards izstiepa savas rokas.

„Tu mīli mani!" iesaucās viņš. „Otilija, tu mīli mani!"

Un viņi turēja viens otru apkampienos. Kufš pirmais bija apkampis, to neviens nevarētu izšķirt.

Ar šo brīdi Eduardam visa pasaule apgriezās otrādi; viņš vairs nebija tas, kas kādreiz, pasaule vairs nebija tā, kas agrāk. Viņi stāvēja viens otram pretī, viņš turēja tās rokas savējās, un abi lūkojās viens otram acīs, it kā gribēdami atkal apkampties.

Ienāca Šarlote ar kapteini. Eduards slepeni smaidīja, kad viņi atvainojās par ilgo prombūtni.

„Ak, cik daudz par agru jus nākat?" teica viņš pats sev.

Viņi piesēdās pie vakariņām un sprieda par šāsdienas ciemiņiem. Eduards, mīlestības satraukts, runāja labu par katru, bija arvien saudzīgs, daudz ko atzina par vēlamu. Šarlote, kas ne vienmēr domāja līdzīgi viņam, pamanīja šo noskaņu un jokodama teica, ka parasti viņš mēdzot vārdiem tik asi nosodīt aizbraukušos viesus, bet šodien esot ļoti maigs un iecietīgs.

Kaisli un dziļā pārliecībā Eduards iesaucās: „Tikai viena būtne jāmīl īsti no visas sirds, tad visas citas liekas laipnas!" Otilija nodūra acis, un Šarlote skatījās zemē.

Kapteinis iesāka runāt un teica: „Ar cienīšanas un godāšanas jūtām arī notiek kas līdzīgs. Mēs atzīstam, ka pasaulē dārgumi ir tikai tad, ja mēs varam šādas domas attiecināt uz kādu vienu priekšmetu."

Šarlote steidzās ātrāk aiziet savā guļamistabā, lai nodotos pārdomām par to, kas šovakar bija noticis starp viņu un kapteini.

Kad Eduards, lēkdams uz krastu, atgrūda laivu no zemes, pats pamezdams draugu un laulāto draudzeni līganajam elementam, Šarlote redzēja vīrieti, kura dēļ klusībā jau tik daudz bija cietusi, mijkrēslī sēžam savā priekšā un ar diviem airiem dzenam laivu vēlamā virzienā. Viņu pārņēma dziļas skumjas, kādas tā reti bija jutusi. Laivas riņķošana, airu šļaksti, vēja vēsma, kas slīdēja pāri ūdens līmenim, niedru šalkoņa, putnu pēdējais lidojums, pirmo zvaigžņu mirdzums un at-mirdzums, visam tam piemita kas garīgs šai vispārējā klusumā. Tai likās, ka draugs ved viņu tālu projām, lai izsēdinātu un atstātu vienu. Dvēsele viņai bija dīvaini satraukta, viņa nevarēja raudāt.

Pa to laiku kapteinis viņai tēloja, kādiem pēc viņa domām jābūt apstādījumiem. Viņš slavēja laivas labās īpašības, jo to var viegli vadīt viens cilvēks ar abiem airiem. Viņa pati varēšot to iemācīties, esot patīkama sajūta kādreiz irties vienam pa ūdeni un būt pašam sev par airētāju un stūrmani.

Dzirdot šos vārdus, draudzenes sirdi nospieda tuvā šķiršanās. „Vai viņš to saka ar nodomu?" domāja viņa pie sevis. „Vai viņš jau zina? Vai nojauš? Vai arī saka nejauši un tā neapzināti pareģo manu likteni?" Viņu sagrāba lielas žēlabas, nepacietība; viņa lūdza, lai kapteinis ātrāk airē uz krastu un atgriežas pilī.

Tā bija pirmā reize, kad kapteinis brauca pa dīķi, un kaut gan viņš vispār bija izpētījis tā dzijumu, tomēr atsevišķās vietas nezināja. Sāka satumst; viņš virzīja laivu turp, kur iedomājās ērtu vietu izkāpšanai un no kurienes, kā viņš zināja, nebija tālu kājceliņš, kas ved uz pili. Bet viņam pa daļai bija jāatsakās no šī brauciena, kad Šarlote atkārtoja vēlēšanos drīzāk būt uz sauszemes. Viņš piepūlējās, tuvojās krastam, tad, diemžēl, juta, ka nelielā atstatumā viņus kas aiztur; viņš bija uzbraucis virsū sēklim un veltīgi pūlējās atbrīvoties. Ko lai dara? Nekas cits neatlika, kā iekāpt ūdenī, kas bija diezgan sekls un draudzeni iznest malā. Laimīgs viņš nesa mīļo nastu, būdams pietiekoši stiprs, lai ietu droši un nesagādātu viņai bažas, tomēr tā bailīgi apvija savas rokas viņam ap kaklu. Viņš turēja fo stipri un piespieda sev klāt. Tikai uz kāda mauriņa, satraukts un apjucis, viņš nolika to zemē. Viņa vēl bija apķērusies ap kaklu, no jauna ieslēdza to savos apkampienos un kaisli noskūpstīja uz lūpām, bet tai pašā mirklī kapteinis jau gulēja viņai pie kājām, skūpstīja tās roku un sacīja:

„Šarlote, vai jūs man piedosit!"

Skūpsts, ko draugs bija sev atļāvies, ko viņa gandrīz pati bija devusi, lika Šarlotei atjēgties. Viņa paspieda tam roku, bet viņu nepiecēla. Noliecoties pie viņa un uzliekot vienu roku uz pleca, viņa teica:

„Ka šim mirklim mūsu mūžā ir vesela dzīves posma vērtība, to mēs nevaram noliegt, bet tas atkarājas no mums, vai šis posms ir mūsu cienīgs. Jums jāšķiras no manis, mīļais draugs, un jūs šķirsities. Grafs gādā, lai uzlabotu jūsu likteni; tas mani iepriecina un sāpina. Es gļribēju šo lietu noklusēt, kamēr viss būtu skaidri zināms; šis acumirklis spiež noslēpumu atklāt. Tikai tādā gadījumā varu sev piedot, ja mums ir spēks mainīt savu stāvokli: no mums neatkarājas mainīt savas domas."

Viņa to piecēla un satvēra viņa roku, lai pie tās atbalstītos; tā viņi klusēdami nonāca pilī.

Bet tagad viņa stāvēja savā guļamistabā, kur vajadzēja justies kā Eduarda sievai. Šais pretrunās tai palīdzēja krietnais, dzīves gaitā bagātīgi vingrinātais rakstus. Viņa bija paradusi visu darīt apzinīgi, pati sev pavēlēt, un viņai arī tagad nebija grūti, nopietni pārdomājot, atgūt vēlamo līdzsvaru: jā, viņai bij jāsmejas pašai par sevi, atceroties brīnumaino nakts apciemojumu.

Tad pēkšņi to sagrāba dīvaina nojauta, priecīgi baigas trīsas, kas pārgāja rāmā gribā un cerībā. Satraukta viņa nometās cejos un atkārtoja zvērestu, ko bija devusi Eduardam pie alfafa. Draudzības, simpātijās, atteikšanās jūtas slīdēja tai ga^ām kā jauki skati: viņa jutās atkal iekšķīgi atjaunota. Drīz viņu pārņēma maigs nogurums, un tā mierīgi aizmiga.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Eduards savukārt ir pavisam īpatnējā noskaņā. Par gulēšanu viņš domā tik .maz, ka tam pat nenāk prātā noģērbties. Viņš tūkstoškārt skūpsta dokumenta noraksta sākumu, kas rakstīts ar Otilijas bērnišķīgo, nedrošo rokrakstu; beigas tas neuzdrošinās skūpstīt, jo viņam liekas, ka redz pats savu rokrakstu.

„Ak, kaut tas būtu kāds cits dokuments!“ saka viņš pats sev klusībā.

Tomēr tas ir jaukākais apliecinājums, ka viņa lielākā vēlēšanās piepildījusies. Tas taču paliks viņam, un tad viņš to pastāvīgi spiedīs pie sirds, kaut arī kāds trešais ar savu parakstu to sabojās.

Dilstošais rfiēness paceļas pāri mežam. Siltā nakts vilina Eduardu ārā; viņš klaiņo apkārt, būdams nemierīgākais un laimīgākais no visiem mirstīgajiem. Tas klejo pa dārziem; tie viņam par šauriem; viņš steidzas ārā laukos, tie viņam par plašiem, kaut kas velk to atpakaļ pilī; viņš atrodas pie Otilijas logiem. Tur viņš apsēžas uz terases kāpēm.

„Mūri un aizšaujamie," saka viņš pats sev, „šķif mūs pašus, bet mūsu sirdis nešķir nekas. Ja viņa stāvētu manā priekšā, tā kristu manos apkampienos, es viņas, un man pietiek, ja ir šī apziņa!"

Visapkārt valdīja klusums, nemanīja nevienas vēsmiņas; bija tik kluss, ka varēja sadzirdēt zemē to darbīgo dzīvnieku rakšanas darbu, kam dienas un naktis līdzīgas. Viņš pilnīgi nogrima savos laimīgajos sapņos, beidzot aizmiga un pamodās atkal tikai tad, kad, lieliski mirdzēdama, uzlēca saule un savaldīja agrīno miglu.

Viņš vēroja, ka savā īpašumā ir pirmais, kas piecēlies. Viņam šķita, ka strādnieki pārāk ilgi kavējas. Tie atnāca; viņam šķita, ka to ir par maz, tāpat kā noliktais dienas darbs par niecīgu un neatbilst tā vēlējumiem. Viņš meklēja vairāk strādnieku: tos apsolīja un dienas laikā ari atsūtīja. Bet arī ar tiem nepietika, lai viņš redzētu savus plānus ātri realizējamies. Ražošana viņam vairs nesagādā prieku; visam jābūt jau gatavam, — un kam tas būs? jāizfaisa ceļi, lai Otilija varētu ērti pa tiem iet, sēdekļiem jābūt savā vietā, lai Otilija varētu tur atpūsties. Arī jaunās mājas darbus viņš steidzina, cik vien varēdams; līdz Otilijas dzimšanas dienai tā jāiekārto. Eduarda domās, tāpat kā viņa darbos vairs nav mēra: viņu dzen bezgalībā apziņa, ka tas mīl un ka viņu mīl. Cik savādas liekas visas istabas, visa apkārtne. Savās mājās viņš neatrod vairs pats sevi. Otilijas klātbūtne tam visu aizklāj, viņš ir pilnīgi nogrimis meitenē; viņš vairs neredz, sirdsapziņa tam vairs nekā nesaka; visas tieksmes, ko savā dabā viņš bija apspiedis, tagad laužas ārā, visa viņa būtne traucas uz Otiliju.

Kapteinis novēro šo kaislīgo nemieru un grib aizsteigties priekšā bēdīgām sekām. Visus pasākumus, ko vienpusīgu dziņu dē] Eduards tagad tā steidzina, viņš bija aplēsis mierīgai, draudzīgai kopdzīvei. Viņš bija panācis pusmuižas pārdošanu un dabūjis pirmo samaksu; Šarlote, saskaņā ar norunu, paņēmusi to savā kasē. Bet viņai jau pirmajā nedēļā vairāk kā jebkad jāievēro nopietnība, pacietība un jāņem vērā izdevumu kārtība, tomēr, strādājot tik steidzīgi, nozīmētās summas pietiks ne visai ilgam laikam.

Daudzi darbi bija pasākti, un daudz ko vajadzēja veikt. Kā lai viņš pamet Šarloti tšādā stāvoklī. Viņi apspriežas un viehojas, ka labāk būtu, ja paātrinātu plānveidīgos darbus, ja 110-beigšanai aizņemtos naudu un nomaksai nozīmētu tos termiņus, kuros maksās atlikumu par pārdoto pusmuižu. Nesagādājot gandrīz nekādus zaudējumus, varētu visu nokārtot, ja cedetu tiesības. Tad viņiem paliktu brīvākas rokas, viņi veiktu vairākus darbus uzreiz, jo viss ietu pilnā gaitā, strādnieku būtu pietiekoši daudz, un viņi apzinīgi un ātri sasniegtu mērķi. Eduards labprāt piebalsoja, jo tas atbilda viņa nodomiem.

Sirds dziļumos Šarlote kavējās pie tā, ko viņa bija pārdomājusi; ar tādām pašām domām vīrišķīgi viņai blakuš stāv tās draugs. Bet tas vēl vairāk palielina viņu uzticēšanos. Tie savstarpēji noskaidro Eduarda kaislību un apspriežas par to. Šarlote saista Otiliju vairāk pie sevis, uzmana viņu bargāk, un jo vairāk viņa jūt pati savu sirdi, jo dziļāk ieskatās jaunavas sirdī. Viņa neredz citas izejas kā tikai vienu — šis bērns jāsūta projām.

Tā viņai šķiet laimes velte, ka Luciane saņēmusi pansijā tik izcilu slavu; to uzzinājusi, kāda radiniece grib tagad viņu pieņemt pie sevis, grib ievest sabiedrībā. Ofilija varēs atgriezties pansijā; kapteinis, labi iekārtojies, aizbrauks, un viss būs atkal kā priekš nedaudz mēnešiem, jā, pat daudz labāk. Šarlote cerēja atkal atjaunot savas attiecības ar Eduardu. To visu viņa pati tik saprātīgi pārdomāja, ka arvien vairāk sevi pārliecināja tai maldīgajā domā, it kā būtu iespējams atgriezties kādā agrākā aprobežotā stāvoklī, it kā ar varu varētu atkal saites savilkt ciešāk.

Eduards ļoti dziļi sajuta šķēršļus, ko viņam lika ceļā. Drīz viņš pamanīja, ka draugi neļāva viņam būt kopā ar Otiliju, ka tie apgrūtināja viņiem sarunas vienatnē, neļāva tiem tuvoties citādi kā vien daudzu klātbūtnē; sapīcis par to, viņš bija nemierā arī par daudzām citām lietām. Ja garāmejot izdevās ar Otiliju sarunāties, tad viņš ne tikai apliecināja savu mīlestību, bet ari sūdzējās par savu laulāto draudzeni un kapteini. Viņš neizprata, ka pats ar savu sparīgo darbību iztukšo kasi; viņš bargi nosodīja Šarloti un kapteini, ka tie darījumos strādā pretēji pirmajai norunai; viņš gan pats bija atzinis otru norunu, jā, pat bija to ierosinājis, padarījis nepieciešamu.

Naids ir partejisks, bet mīlestība vēl jo vairāk. Arī Otilija zināmā mērā atsvešinājās no Šarlotes un kapteiņa. Kad Eduards kādreiz sūdzējās Otilijai par kapteini, kas kā draugs pašreizējos apstākļos darbojoties ne visai godīgi, Otilija nepārdomājusi teica:

„Man tas jau agrāk nepatika, ka viņš pret jums nav yisai atklāts. Es reiz dzirdēju viņu Šarlotei sakām: „Kaut Eduards mūs pasargātu no savas fleitas spēles: no tās nekas labs neiznāks, un tā tik ļoti apgrūtina klausītājus." Varat iedomā-ties, kā mani tas sāpināja, jo es tik labprāt jums akomponēju."

Tikko viņa bija pateikusi šos vārdus, kad kāda iekšēja balss jau čukstēja, ka vajadzēja klusēt, bet doma bija jau izteikta. Eduarda sejas vaibsti pārvērtās. Nekas nebūtu varējis viņu padarīt īgnāku: kāds cilvēks bija to ievainojis, sāpīgi aizkārdams iemīļoto nodarbību, kas bija bez pretenzijām, kā bērna centieni. Draugiem vajadzēja saudzīgi izturēties pret to, kas viņu saistīja un iepriecināja. Viņš nedomāja, cik drausmīgi jūtas trešā persona, ja tai jāļauj, lai kāds talantam nepieejams cilvēks sāpina ausis: viņš bija apvainojies, nikns, nekad vairs negribēja to piedot; viņš jutās atbrīvots no visiem pienākumiem.

Nepieciešamība būt kopā ar Otiliju, viņu redzēt, viņai ko pačukstēt, viņai uzticēties, pieauga ar katru dienu. Viņš nolēma tai rakstīt, lūgt viņu slepus sarakstīties. Papīra loksnīte, uk kuras tas bija šo domu uzrakstījis diezgan lakoniski, atradās uz rakstāmgalda, un caurvējš to nometa zemē, kad apkalpotājs ienāca istabā viņam sacirtot matus. Lai pārbaudītu dzelzs karstumu, viņš noliecās zemē un paņēma papīra strēmeli; šoreiz tas paķēra zīmīti, steidzīgi saknieba, un tā sadega. Eduards, pamanījis kļūmīgo tvērienu, izrāva to viņam no rokas. Pēc brīža viņš apsēdās, lai rakstītu vēlreiz; otrreiz spalvai vairs tik labi neveicās, uzmācās pārdomas un bažas, kuras viņš tomēr pārvarēja un iespieda Otilijai lapiņu rokā pirmā gadījumā, kad ar viņu satikās.

Otilija nekavējās ar atbildi. Nelasītu viņš iebāza lapiņu vestes kabatā, kas bija moderni īsa un to labi .nenoslēpa. Tā izslīdēja ārā un, viņam nemanot, nokrita uz grīdas. Šarlote zīmīti ieraudzīja, pacēla un, pavirši apskatījusi, pasniedza viņam.

„Lūk zīmīte ar tavu rokrakstu," sacīja viņa, „varbūt tu ne labprat gribētu to pazaudēt."

Viņš uztraucas.

„Vai viņa izliekas?" domāja viņš. „Vai viņa iepazinusies ar lapiņas saturu, vai maldās, redzēdama līdzīgu rokrakstu?"

Viņš cerēja, viņš pieļāva pēdējo iespēju. Tas bija brīdinājums, divkāršs brīdinājums, bet viņš savā kaislībā nesaprata šīs dīvainās gadījuma zīmes, ar kurām, šķiet, kāda augstāka būtne runā ar mums; vēl vairāk, kamēr kaislība to arvien vairāk sagrāba savā varā, viņš jo nepatīkamāk sajuta ierobežojumus, kuros, kā šķita, citi viņu turēja. Jautrībā zuda draudzība. Viņš noslēdzās savās jūtās un kad bija spiests būt kopā ar sievu un draugu, nespēja vairs savās krūtīs atrast un atdzīvināt agrākās simpātijās jūtas. Neērts bija klusais pārmetums, kādu viņš jutās spiests pats sev izteikt šai lietā; viņš mēģināja izpalīdzēties ar humoru, bet tam trūka mīlestības, trūka arī parastās pievilcības.

Šos pārbaudījumus pārvarēt Šarlotei palīdzēja viņas iekšējā izjūta. Nopietni un apzināti viņa apņēmās atteikties no jaukajām, cēlajām simpātijās jūtām.

Cik ļoti viņa vēlējas iet abiem draugiem palīgāt Viņa gluži labi juta, ka attālināšanas vien nespēs dziedēt nelaimi un apņēmās runāt par šo lietu ar labo bērnu, bet nespēja to: atmiņas par viņas pašas svārstīšanos stājās tai ceļā. Viņa cenšas izteikties vispārinājumos: vispārinājums skar ari viņas pašas stāvokli, un to minēt viņai liedz kautrība. Katrs mājiens, kas domāts Oti-lijai, vēršas atpakaļ uz viņas pašas sirdi. Viņa grib brīdināt un jūt, ka pašai vēl varētu noderēt brīdinājums.

Klusu ciezdama, tādēļ viņa vēl šķir mīlētājus: stāvoklis neuzlabojas. Viegls norādījums, kāds viņai kādreiz pasprūk, neietekmē Otiliju, jo Eduards viņu ir pārliecinājis par Šarlotes simpātijām pret kapteini, pārliecinājis, ka Šarlote pati vēlas šķiršanos, ko viņš grib pieklājīgi ievadīt.

Otilija nejūtas vainīga, viņa redz sevi ceļā uz cerēto laimi un dzīvo vienīgi Eduardam. Mīlestība pastiprina viņā gribu darīt labu; viņa dēļ tā ir priecīgāka ikvienā darbā, atklātāka pret citiem un jūtas zemes virsū kā debesīs.

Un draugi dzīvo ikdienas dzīvi katrs savā veidā, gan ko pārdomādami, gan nedomādami nekā; šķiet, ka viss rit parastā gaitā, tāpat kā tas notiek ārkārtējos gadījumos, kad visa dzīve apdraudēta, bet cilvēki vēl turpina tā dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

//;

No grafa kapteinim bija pienākusi vēstule, proti, divkārša vēstule: viena rādīšanai, kas attēloja jaukas izredzes nākotnē, turpretī otra, kas vēstīja par noteiktu piedāvājumu tagadnē, ievērojamu darbu galmā, par majora vietu, izcilu atalgojumu un citām priekšrocībām, kas, dažādu blakus apstākļu dēļ, vēl esot jātur slepenībā. Kapteinis paziņoja saviem draugiem vienīgi jauko cerību un noslēpa to, kas viņus sagaida tuvā nākotnē.

Viņš spraigi turpināja pašreizējo darbu un klusībā iekārtoja visu tā, lai, viņam promesot, visi darbi turpinātos netraucēti. Tagad viņš pats vēlas, lai dažam labam darbam noteic termiņu, lai Otilijas dzimšanas diena šo to pasteidzina. Abi draugi labprāt sadarbojas, kaut arī atklāti to nav norunājuši. Eduards ir ļoti apmierināts, ka kase uzlabota ar iepriekšēju naudas aizņēmumu; viss darbs virzās ātrā gaitā.

Vislabprātāk tagad kapteinis būtu atrunājis, lai trīs dīķus nepārvērš vienā ezerā. Apakšējo aizsprostu vajadzēja nostiprināt, vidējo noņemt, un visa šī lieta bija grūta un nedroša. Bet abi darbi, kas savstarpēji saskārās, bija jau iesākti; īstajā laikā ieradās kāds jauns architekts, kādreizējais kapteiņa audzēknis, kas, sagādājot labus

meistarus un uzņemoties iespējamo uzdevumu, virzīja lietu uz priekšu un solīja labu un izturīgu darbu. Kapteinis klusībā priecājās, ka viņa aizbraukšanu nemanīs; viņš atzina pamatprincipu: nešķirties no pasākta un nepabeigta darba, kamēr nav atrasts derīgs vietnieks; jā, viņš nicināja tos, kas, gribēdami ļaut sajust savu aiziešanu, vispirms rada sajukumu un kā neizglītoti patmīļi noposta to, ar ko vairs turpmāk nevar nodarboties.

Draugi strādāja cītīgi, lai godam nosvinētu Otilijas dzimšanas dienu; par šo faktu gan neviens nerunāja un arī īsti atklāti sev neatzinās. Šarlote, kaut arī bez naida, domāja, ka šī diena nevar izvērsties īstos svētkos. Otilijas jaunība, viņas laime un attiecības ar ģimeni nedod tai tiesības parādīties kā kādas dienas ķēniņienei. Eduards negribēja, ka par to runā, jo visam vajadzēja rasties itin kā pašam no sevis, pārsteigt un dabīgi iepriecināt.

Tāpēc visi klusēdami vienojās par domu, ka šī māja jāuzceļ līdz minētai dienai un nesaistīja to ar kādu blakus apstākli; tad varētu tautai un arī draugiem izziņot svētkus.

Eduarda simpātiju izpausmei nebija robežu. Viņš kāroja iegūt Otiliju un nezināja mēra padevībai, dāvināšanai, solījumiem. Šarlotes priekšlikumi dāvanām, ar kurām viņš šai dienā gribēja godināt Otiliju, bija pārāk nabadzīgi. Viņš aprunājās ar savu kalpotāju, kas gādāja par viņa ģērbiem un nepārtraukti uzturēja sakarus ar tirgotājiem pn modes lietu pārdevējiem; tas labi zināja patīkamākās veltes un labāko veidu, kā tās pasniegt un tūliņ pasūtināja pilsētā visglītāko,

ar sarkanu safjanu pārvilktu un tērauda naglām apsistu somu, piepildīdams to ar dāvanām, kas šādas čaulas cienīgas.

Kalpotājs pateica Eduardam arī kādu citu priekšlikumu. Viņiem piederēja maza uguņošanas ierīce; nekad nebija iznācis to lietot; tā bija viegli papildināma un paplašināma. Eduards uztvēra šo domu, un kalpotājs apsolīja parūpēties, lai to izpildītu. Šai lietai bija jāpaliek noslēpumā.

Attiecīgai dienai tuvojoties, kapteinis izdeva policijas uzraudzības noteikumus; viņš atzina tos par nepieciešamiem, kad vilina vai saaicina kopā lielu ļaužu pūli. Jā, viņš pat bija nopietni parūpējies par ubagošanas un citu neērtību novēršanu, kas traucē svinību piemīlīgumu.

Turpretī Eduards un viņa uzticības vīrs lielāko tiesu nodarbojās ar uguņošanu. Pie vidējā dīķa, lielā ozola priekšā viņi gribēja rīkoties ar degļiem, otrā pusē zem plataniem bija jāuzturas viesiem, lai droši un ērti no pienācīga attāluma visi redzētu ilumināciju, tās atspulgu ūdenī un to, kas degs, peldot ūdenī.

Aizbildinoties ar kādu citu apstākli, Eduards tādēļ vietu zem plataniem lika iztīrīt; tad uz notīrītās zemes īsti labi bija redzami lieliskie koki gan augstumā, gan platumā. Eduards par tiem ļoti priecājās. „Bija apmēram tas pats gada laiks kā tagad, kad es tos stādīju. Cik sen gan tas varētu būt?" sacīja viņš pats sev. Atgriezies mājās, viņš apskatīja vecās dienas grāmatas, kuras viņa tēvs bija rakstījis ļoti kārtīgi, īpaši laukos. Šī stādīšana gan tur nevarēja būt pieminēta, bet kādam citam svarīgam tās dienas notikumam, ko Eduards vēl labi atcerējās, katrā ziņā vajadzētu būt atzīmētam. Viņš pašķirstīja dažus sējumus un atrada notikumu; cik pārsteigts, cik priecīgs ir Eduards, kad viņš pamana brīnišķo sakarību! Šī koku stādīšanas diena un gads ir tai pašā reizē Otilijas dzimšanas diena un gads.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Beidzot Eduardam uzausa ilgi gaidītais rīts; viesis nāca pēc viesa, jo plaša apkārtne bij ielūgta, un vairāki, kas tika nosebojuši pamatakmens likšanu, par ko dalībnieki stāstīja daudz jauka, vēl jo mazāk gribēja palaist gafām šīs otras svinības.

Priekš sēšanās pie galda pils pagalmā ieradās namdari ar muziķu, nesdami savu kuplo vainagu no kustīgām ziedu un zaļumu vītnēm, kas bija pakāpeniski veidotas cita pāri citai. Viņi apsveica un izlūdzās no skaistā dzimuma zīda lakatiņus un lentītes tradicionāliem greznojumiem. Kamēr kungi ēda, viņi turpināja savu līksmo gājienu un, uzturējušies kādu laiku sādžā, saņēmuši tur no sievām un meitām dažu lentīti, beidzot, liela pūļa sagaidīti un pavadīti, nonāca augstienē, kur atradās uzceltā māja.

Kad viesi uzcēlās no galda, Šarlote tos pa daļai aizkavēja: viņa negribēja svinīga, īsta gājiena; noteiktā vietā viesi ieradās omulīgi, pa pulciņam, neievērojot kārtu un stāvokli. Šarlote un Otilija drusku kavējās un, tā rīkodamās, lietu neuzlaboja: tā kā Otilija patiesi bija pēdējā, kas pienāca klāt, tad likās, it kā trompetes un bungas būtu vienīgi viņu gaidījušas, it kā, viņai pienākot, svinībām būtu tūliņ .jāsākas.

Lai māja neizskatītos negatava, to pēc virsnieka norādījuma izgreznoja architektoniski, apvijot zaļiem zariem un puķēm, bet, kapteinim nezinot, Eduards bija licis architektam dzegā ar puķēm iezīmēt datumu. Tas nu vēl nebūtu bijis nekas ļauns, kapteinis laimīgā kārtā piesteidzās laikā aizkavēt, lai arī Otilijas vārds ne'nīdētu jumta galā. Viņš prata pieklājīgā .eidā pārtraukt šo pasākumu un nogādāt pie malas jau gatavos ziedu burtus.

Vainagu piestiprināja: tas bija redzams tālu visā apkārtnē. Gaisā plandījās raibas lentītes un lakatiņi, un īsās runas lielākā daļa izskanēja vējā. Svinības beidzās; bija jāsākas dejai nolīdzinātā un zaļumiem ierobežotā laukumā celtnes priekšā. Glīts namdara māceklis pieveda Eduardam klāt mazu zemnieka meiteni un uzlūdza Otiliju, kas stāvēja blakus. Abiem pāriem tūliņ radās sekotāji, un diezgan drīz Eduards apmainīja dāmu, satverdams Otiliju un apdejo-dams ar viņu veselu apli. Jaunākie viesi jautri iejaucās tautas ejā, kamēr vecākie novēroja dejotājus.

Un tad, iekām visi viesi izklīda pastaigai, viņi norunāja, saulei rietot, atkal sapulcēties pie pla-taniem. Eduards ieradās pirmais, izkārtoja darbu un aprunājās ar apkalpotāju, kam otrā pusē uguņotāju sabiedrībā bija jārūpējas par iepriecinājumiem.

Kapteinis ne labprāt vēroja šim nolūkam gatavoto sarīkojumu; viņš gribēja parunāt ar Eduardu par gaidāmo skatītāju pieplūdumu, bet draugs diezgan asi lūdza, lai atstājot jel šo svinību daļu viņam vienam.

Tauta jau drūzmējās noraktā un no maura atbrīvotā uzbēruma augšpusē, kur zeme bija nelīdzena un nedroša. Saule rietēja, iestājās krēsla, un, gaidot-iielāku tumsu, viesus zem plataniem pacienāja ar atspirdzinājumiem. Visi atzina, ka šī vieta ir nepārspējami jauka un priecājās, domādami, kā nākotnē skatīties uz tālo un tik daudzējādi ierobežoto ezeru.

Mierīgais vakars un pilnīgais bezvējš solīja labvēlīgu nakts svinību norisi, kad piepeši atskanēja drausmīgs kliedziens. Lieli kukuržņi bija atdalījušies no uzbēruma, un vairāki cilvēki iekrita ūdenī; zeme bija padevusies, spiežoties un mīņājoties arvien pieaugušajam pūlim. Ikviens bija gribējis iegūt labāku vietu, un nu neviens vairs nevarēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Cilvēki uzlēca kājās un saskrēja pie uzbēruma, vairāk gan, lai skatītos nekā darītu, jo ko gan varēja iesākt tur, kur neviens nespēja tikt klāt?

Piesteidzās kapteinis ar dažiem nosvērtiem cilvēkiem, nodzina pūli no uzbēruma uz krasta, lai atbrīvotu vietu palīdzētājiem, kas mēģināja izvilkt slīkstošos no ūdens. Gan pašiem pūloties, gan citiem palīdzot, visi dīķī iekritušie jau bija a'.:;al uz sauszemes, izņemot vienu puisēnu, kas, pārāk bailīgi kustoties, nebija vis piepeldējis klāt uzbērumam, bet taisni pretēji, no tā attālinājies. Spēki, šķita, viņu pametam; tikai dažas reizes uznāca augšā viena roka un viena kāja. Nelaimīgā kārtā laiviņa atradās otrā pusē un bija piepildīta ar uguņošanas lietām; tikai lēnām to varēja izkraut, un palīdzība kavējās. Kapteinis, nolēmis doties palīgā, nometa virsdrēbes; visas acis vērsās uz viņu, un brašais, spēcīgais augums iedvesa ikvienam uzticību; pārsteidzīgs kliedziens izlauzās no pūļa, kad viņš ielēca ūdenī. Ikviena acs to pavadīja, un, būdams veikls peldētājs, viņš drīz sasniedza zēnu un nogādāja to uz uzbēruma, kaut arī šķita, ka bērns miris.

Tad picīrās laiva; kapteinis iekāpa tanī un pamatīgi izprašņāja klātesošos, lai zinātu, vai tiešām visi izglābti. Ierodas ārsts un paņem savā zināšanā par mirušu noturēto puisēnu; Šarlote pieiet klāt, viņa lūdz kapteini rūpēties tikai par sevi, atgriezties pilī un pārmainīt drēbes. Viņš vilcinās, kamēr noteikti, saprātīgi ļaudis, kas bijuši pavisam tuvu klāt un paši palīdzējuši atsevišķiem cilvēkiem glābties, svēti viņam apgalvo, ka visi izglābti.

Šarlote redz viņu ejam mājās, viņa domā par to, ka vīns, tēja un citas vajadzīgās lietas ir ieslēgtas, ka šādos gadījumos cilvēki parasti dara visu aplam; viņa steidzas gaj*ām izklīdušajiem viesiem, kas vēl atrodas zem plataniem. Eduards pierunā katru viesi palikt; viņš grib drīz dot zīmi, lai sāktos uguņošana. Šarlote pieiet klāt, lūgdama, lai atliek izpriecu, kas tagad neesot īstā vietā, jo pašreizējā mirklī neviens nevarot priecāties. Viņa atgādina pienākumus pret izglābto un glābēju.

„Gan jau ārsts izpildīs savu pienākumu," sacīja Eduards. „Viņam ir visas vajadzīgās lietas, un mūsu drūzmēšanās būtu tikai līdzjūtība, kas traucē."

Šarlote paturēja savas domas un pamāja Oti-lijai, kas tūliņ gatavojās aiziet. Eduards satvēra viņas roku un sauca:

„Mēs negribam šo dienu nobeigt lazaretē! Viņa ir par labu, lai būtu žēlsirdīgā māsa. Arī bez mums atmodīsies šķietami mirušie, un dzīvie nosusināsies."

Šarlote klusēja un aizgāja. Daži sekoja viņai, citi palika, beidzot neviens negribēja būt pēdējais, un tā gāja visi. Eduards un Otilija stāvēja vieni zem plataniem. Viņš noteikti gribēja palikt, kaut arī viņa tik ļoti, tik bailīgi lūdza atgriezties pilī.

„Nē, Ofilij!“ iesaucās viņš. „Ārkārtēji notikumi negadās uz gluda, uz parasta ceļa. Šī vakara pārsteidzīgais gadījums mūs ātrāk savedis kopā. Tu piederi man! To esmu tev jau tik bieži teicis un zvērējis; to vairs neteiksim un nezvērēsim, tagad tam tā jātop."

No otra krasta peldēja pāri laiva. Tas bija apkalpotājs, kufš samulsis jautāja, kas tagad notikšot ar uguņošanu.

„Dedziniet!" pavēlēja Eduards. „Tev vienai tā bija pasūtināta, Otilij, un tev vienai arī jāredz! Atļauj man, tev blakus sēžot, priecāties līdzi."

Ar maigu pieklājību viņš nosēdās tai blakus, viņu neaizkarot.

Raķetes šņācot uzšāvās gaisā, dimdēja lielgabalu sprādzieni, uzlidoja spīdošas lodes, ripeņi locījās kā čūskas un plīsa, rati virpuļoja, sākumā visi trokšņi skanēja atsevišķi, tad pa divi, tad visi kopā un arvien sparīgāk cits aiz cita un tad atkal kopā. Eduards, kam krūtīs kvēloja dzīvā apmierinātība, vērās šais ugunīgās parādībās. Otilijas maigajām, satrauktajām jūtām šo šņācošo un zibeņojošo parādību rašanās un pazušana bija drīzāk baismīga nekā tīkama. Tā kautri piespiedās pie Eduarda, un šāda tuvošanās, šāda uzticēšanās pilnīgi liecināja, ka tā pieder viņam.

Nakts tikko bija stājusies savās tiesībās, kad uzlēca mēness un apgaismoja tekas abiem gājējiem. Kāds tēls ar cepuri rokā stājās viņiem ceļā un lūdza dāvanu: viņu kāds esot aizkavējis šai svinīgajā dienā. Mēness tam spīdēja sejā, un Eduards pazina kāda uzbāzīga ubaga sejas vaibstus. Bet viņš bija tik laimīgs, ka nespēja skaisties; viņam neienāca prātā, ka taisni šodien ubagošana ļoti nopeļama. Viņš ilgi nemeklēja kabatā un iedeva zelta naudu; tas labprāt visus aplaimotu, jo šķita, ka viņa laimei nav robežu.

Mājās palīdzības darbi noritēja vēlami. Ķirurga pūles, vajadzīgās lietas, kas bija pie rokas, Šarlotes klātbūtne — tic bija iedarbīgi faktori un puisēnu atdzīvināja. Viesi izklīda, gan lai noskatītos uguņošanā no tālienes, gan arī, lai pēc šādiem satraukuma skatiem atkal atgrieztos savās mierīgajās mājās.

Arī kapteinis, ātri pārģērbies, rosīgi gādāja par glābšanai nepieciešamām lietām. Visi nomierinājās; viņš atradās vienatnē ar Šarloti, īstā draudzībā viņš paskaidroja, ka drīzumā aizceļošot. Sai vakarā viņa bija tik daudz pārdzīvojusi, ka jaunais atklājums to maz ietekmēja; viņa bija redzējusi, kā draugs uzupurējās, kā viņš izglāba un kā viņu izglāba. Viņai šķita, ka šie brīnumainie notikumi pareģo laimīgu un izcilu nākotni.

Viņa izstāstīja arī Eduardam, kas ienāca kopā ar Otiliju, ka kapteinis drīz aizceļošot. Eduardam radās aizdomas, ka Šarlote jau agrāk un vairāk zinājusi par šo notikumu, bet viņš bija pārāk nodarbināts pats ar sevi un saviem nodomiem un tāpēc nespēja to izjust kā kaut ko nepatīkamu. Taisni pretēji, viņš uzmanīgi un apmierināti klausījās par labo un goda pilno stāvokli, kufā jāpārceļas kapteinim. Viņa slepenā griba, ko viņš nespēja apvaldīt, aizsteidzās priekšā notikumiem. Viņš jau redzēja kapteini saistītu ar Šarloti, sevi ar Otiliju. Labāku dāvanu par to neviens viņam nespēja šais svētkos vairs sagādāt.

Bet kāds pārsteigums bija Otilijai, kad viņa iegāja savā istabā un atrada uz galda jauko, mazo somu. Viņa nekavējoši to atvēra: tur viss likās tik jauki iesaiņots un sakārtots, ka tā neuzdrošinājās nekā izjaukt un tikko uzdrīkstējās domās pavēdināt. Muslins, batists, zīds, kaklauti un mežģines sacentās smalkumā, jaukumā un greznumā. Nebija piemirstas arī rotas lietas. Viņa saprata īsto nolūku: viņu gribēja apģērbt no galvas līdz kājām, bet viss bija tik grezns un svešs, ka tā pat domās neuzdrošinājās paņemt to visu sev.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Otrā dienā kapteinis bija pazudis, atstādams draugiem izjustu pateicības rakstu. Viņš un Šarlote vakaru iepriekš bija pa pusei īsi atvadījušies. Viņa juta mūžīgu šķiršanos un padevās tai, jo grafa otra vēstule, kufas saturu beidzot kapteinis pateica, vēstīja arī par izredzēm izdevīgi apprecēties; kaut gan viņš šim punktam neveltīja ne mazākās vērtībās, tomēr viņa šo lietu uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu un pilnīgi atteicās no viņa.

Un tad Šarlote domāja, ka drīkst prasīt arī no citiem savaldīšanos; viņa to bija spējusi, arī citiem tas bija jāspēj. Tādā garā viņa brīvi un atklāti uzsāka sarunu ar savu laulāto draugu, juzdama, ka šī lieta reiz jānokārto.

„Draugs mūs atstājis," teica viņa, „mēs atkal vieni paši kā kādreiz, un viss atkarājas no mums, vai gribam pilnīgi atgriezties vecajā stāvoklī."

Eduards, saprazdams vienīgi to, kas glaimoja viņa kaislībai, domāja, ka Šarlote ar šiem vārdiem runā par agrāko atraitņu stāvokli un, kaut arī nenoteikti, ļauj cerēt uz šķiršanos. Tādēļ viņš smiedamies atbildēja:

„Kāpēc gan nē? Jāievēro tikai, lai būtu saprašanās."

Viņš jutās joti vīlies, kad Šarlote piebilda:

„Pašlaik mums tikai jāizraugās, kā ievirzīt Oti-lijas dzīvi: ir divējādas iespējas sagādāt viņai veļamus apstākļus. Viņa var atgriezties pansijā, jo mana meita aizgājusi dzīvot pie radinieces; viņu labprāt uzņem arī kādā godājamā mājā, lai tai un viņu vienīgai meitai dotu kārtai piederīgu, labu izglītību."

,,Bet,“ teica Eduards diezgan savaldīgi. „Oti-lija ir mūsu laipnajā sabiedrībā ļoti izlutinājusies un maz domājams, ka viņai kāda cita patiks."

„Mēs visi esam izlutinājušies," teica Šarlote, „un tu jau neesi te pēdējais. Ir pienācis brīdis, kas mūs pamudina atjēgties, kas mums liek nopietni padomāt par to, kas derīgs visiem mūsu mazā pulciņa locekļiem; arī mēs nedrīkstam atsacīties no kādas uzupurēšanās."

„Vismaz es neuzskatu par pareizu," teica Eduards, „ka Otiliju upurē, un tas taču notiktu, ja viņu tagad izstumtu pie svešiem cilvēkiem. Kapteini šeit uzmeklēja viņa labais liktenis; mierīgi, jā, omulīgi mēs varam viņam ļaut šķirties no mums. Kas zina, kas sagaida Otiliju? Kāpēc mums jāpārsteidzas?"

„Kas mūs sagaida, tas diezgan skaidri redzams," teica Šarlote sakustēdamās, nodomājusi reiz atklāti izrunāties; viņa turpināja: „Tu mīli Otiliju, tu pierodi pie viņas. Mostas un aug arī viņas simpātijās un kaislība. Kāpēc lai mēs vārdos neizsakām to, ko mums rāda un apliecina katra stunda? Vai mums gan nevajadzētu tik daudz uzmanības, lai pajautātu paši sev, kādas sekas tam būs?"

„Ja ari fūliņ nevaram atbildēt," teica Eduards saņemdamies, „tad taisni tādēļ, ka nav iespējams pasacīt, kas no kādas lietas iznāk, bet mēs vismaz spējam pateikt to, ka vispirms jānogaida, ko rādīs nākotne."

„Nav vajadzīgs nekādas lielas gudrības," teica Šarlote, „lai to paredzētu. Tik daudz varam katrā gadījumā pateikt, ka mēs abi vairs neesam pietiekoši jauni, lai akli ietu tur, kur ftav vēlams vai nav ejams. Neviens nevar par mums rūpēties: mums pašiem jābūt sev draugiem, pašiem jābūt galma meistariem. Neviens negaida no mums, ka nomaldīsimies galējībās, neviens nedomā mūs atrast peļamus vai pat smieklīgus."

„Vai tu vari man ko pārmest," teica Eduards, nespēdams atbildēt uz savas laulātās draudzenes atklāto un skaidro valodu, „vai tu vari mani bārt, ja man rūp Otilijas laime un nevis nākotne, kas nekad nav aplēšama, bet gan tagadne? Padomā tikai atklāti un bez sevis apmānīšanas — atraut Otiliju mūsu sabiedrībai un nodot svešiem cilvēkiem. Es vismaz nejūtos pietiekoši nežēlīgs, lai prasītu viņai tādu pārmaiņu."

Šarlote redzēja, aiz sava laulātā drauga izlikšanās viņa apņēmību. Tikai tagad tā juta, cik tāls viņš bija kļuvis. Sakustēdamās viņa sacīja:

„Vai Otilija var būt laimīga, ja viņa mūs šķir! Ja viņa man atrauj laulātu draugu un bērnam tēvu!"

„Domāju, ka par mūsu bērniem tiktu gādāts," teica Eduards smīnīgi un vēsi; drusku laipnāki viņš piebilda: „Kāpēc tu domā par galējību?"

„Galējība atrodas vistuvāk kaislībai," piezīmēja Šarlote. „Kamēr vēl ir laiks, nenoraidi

ne labo padomu, ne palīdzību, kādu es dodu! Drūmos gadījumos jāpalīdz, un jādarbojas tam, kas visskaidrāk redz. Šoreiz tā esmu es. Mīļais, vismīļākais Eduard, ļauj gādāt par mums! Vai tu vari prasīt, lai es uzreiz atsakos no savas iegūtās laimes, no jaukajām tiesībām uz tevi?“

„Kas to saka?“ teica Eduards, drusku apmulsis.

„Tu pats,“ atbildēja Šarlote, „vai tu pats, gribēdams paturēt Otiliju savā tuvumā, neatbalsti notikumus, kas tādos apstākļos var rasties? Es negribu iespiesties tavā dvēselē, bet ja tu nevari sevi pārvarēt, tad vismaz ilgi krāpt sevi vairs nespēsi."

Eduards juta, ka viņai taisnība. Izrunāts vārds ir bīstams, kad tas uzreiz izsaka, ko sirds ilgi sev jau atļāvusies; un tikai lai šobrīd izvairītos, Eduards atbildēja:

„Es pat vēl nesaprotu, par ko tu runā."

„Mans nodoms bija," teica Šarlote, „ar tevi kopa pārspriest abus priekšlikumus. Tie abi satur daudz laba. Pansija Otilijai būtu visvairāk piemērota, kad domā par to, kāds šis bērns ir tagad. Otrs — lielākais un plašākais stāvoklis sola daudz vairāk, ja domāju, par ko viņai jākjūst."

Tad viņa savam laulātam draugam sīki iztēloja abus apstākļus un nobeidza šādiem vārdiem: „Cik tas no manis atkarājas, vairāku iemeslu dēļ es labāk dotu priekšroku šīs kundzes mājai nekā pansijai, bet it sevišķi es to darītu tādēļ, ka negribu pavairot jaunā cilvēka simpātijās, jā, pat kaislību, ko Otjlija tur sev iekarojusi."

Šķita, ka Eduards pievienojas viņas domām, bet viņš izlikās vienīgi tamdēļ, lai atrastu izeju, kā šo lietu atlikt. Šarlote, nolēmusi veikt kaut ko izšķirošu, izmantoja izdevību, kad Eduards nebija tieši pret priekšlikumu un nolēma, ka Otilijai jāaizceļo jau nākošās dienās; slepeni viņa bija jau aizbraukšanai visu sagatavojusi.

Eduards izmisa; viņam šķita, ka te ir nodevība, ka viņa sievas laipnā valoda ir izgudrota, mākslota un plānveidīga, lai viņu uz mūžiem šķirtu no laimes. Šķita, ka viņš šo lietu pilnīgi nodevis savai sievai, tomēr garā tam lēmums jau bija gatavs. Vienīgi tādēļ, lai atgūtu elpu un novērstu lielo, tuvo nelaimi, kāda rastos, Otilijai aizbraucot, viņš nolēma atstāt savas mājas. To viņš gan nedarīja Šarlotei nezinot, tomēr ar savu runu prata viņu maldināt, stāstīdams, ka nevēloties būt klāt Otilijas aizceļošanā un sākot ar šo mirkli nevēloties viņu vairs redzēt. Šarlote, kas ticēja savai uzvarai, palīdzēja vīram. Viņš pavēlēja pievest zirgus, deva apkalpotājam vajadzīgos norādījumus par to, kas jāiesaiņo un lika sev sekot; sagatavojies kāpt zirgā, viņš piesēdās pie galda un rakstīja.

EDUARDS ŠARLOTEI

„Nelaime, kas mūs piemeklējusi, mana mīļā, var būt un arī nebūt dziedināma, bet es jūtu vienīgi to, ka, ja negribu tūliņ izmist, tad man jāatrod laika pagarinājums sev un mums visiem. Es uzupurējos un tādēļ varu kaut ko prasīt. Es aizeju no savām mājām un atgriezīšos vienīgi tad, ja būs labvēlīgākas, mierīgākas izredzes. Lai māja pa to laiku pieder tev, bet kopā ar Otiliju. Es gribu, lai viņa būtu pie tevis un nevis pie svešiem cilvēkiem. Gādā par viņu, apejies ar viņu kā parasti līdz šim, jā, tikai vēl mīļāk, laipnāk, maigāk! Apsolu nemeklēt slepenu satikšanos ar Otiliju. Ļaujiet labāk man kādu laiku būt pilnīgā neziņā par to, kā jūs dzīvojat; es domāšu vislabāko. Domājiet tā arī par mani. Sirsnīgi, karsti lūdzu tikai vienu lietu — nemēģini Otiliju novietot kur citur, vest viņu jaunos apstākļos! Ja viņa būs uzticēta svešām personām ārpus tavas pils, tava parka robežām, tad viņa piederēs man, un es viņu ņemšu savā varā. Bet ja tu cienī manas simpātijās jūtas, manu vēlēšanos, manas sāpes, ja tu būsi laipna, kad es maldos un ceru, tad es necīnīšos pret atveseļošanos, ja tāda man gadītos/'

Šis pēdējais teiciens viņam plūda no spalvas, ne no sirds. Jā, ieraudzījis to uz papīra, viņš sāka rūgti raudāt. Viņam bija jāafsakās no laimes, jā, no nelaimes mīlēt Otiliju! Tikai tagad viņš saprata, ko darīja. Viņš aizgāja projām, nezinādams, kas no tā iznāks. Vismaz tagad viņš negribēja redzēt Otiliju: vai kādreiz viņš to redzēs; vai to viņš sev droši varēja apsolīt? Bet vēstule bija uzrakstīta, zirgs stāvēja pie durvīm; viņam bija jābīstas, ka kupj katru acumirkli tas kaut kur ieraudzīs Otiliju un aptvers savu pārsteidzīgo lēmumu. Viņš apvaldīja sevi, domādams, ka taču iespējams kufu katru acumirkli atgriezties un ka tieši ar attālināšanos viņš tuvosies saviem vēlējumiem.

Un taisni pretstatā šādām domām viņš redzēja Otiliju, ko izspiestu no mājas, ja viņš paliktu. Viņš aizzīmogoja vēstuli, noskrēja lejā pa kāpnēm un uzlēca zirgā.

Jādams gājām viesnīcai, viņš ieraudzīja lapene nabagu, ko fik bagātīgi bija apdāvinājis pagājušā naktī. Tas sēdēja omulīgi un ēda pusdienu, tad piecēlās un palocījās Eduardam godbijīgi, pat svinīgi. Taisni šis stāvs viņam bija parādījies vakar, kad viņš Otiliju veda zem rokas; tagad tas sāpīgi atgādināja dzīves laimīgākās stundas. Viņa ciešanas pieauga; nepanesamas bija jūtas, domājot par to, kādu dārgumu tas atstāja; vēlreiz viņš paskatījās nabagā.

„Ak tu apskaužamais!" iesaucās viņš, „tu vēl vari pārtikt no vakardienas dāvanām, bet es vairs nevaru baudīt vakardienas laimi!"

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Dzirdot kādu aizjājam, Otilija piegāja pie loga un redzēja vēl Eduardu no muguras puses. Šķita dīvaini, ka viņš aizjāja no mājām, viņu neredzējis un no rīta nesveicinājis. Viņa kjuva nemierīga un arvien domīgāka, kad Šarlote vilka to līdz kādā gafākā pastaigā un runāja par dažādām lietām, bet šķita, ar nodomu nepieminēja savu laulāto draugu. Tāpēc viņa bija divkārt pārsteigta, kad atgriežoties atrada galdu klātu tikai divi personām. Mēs nelabprāt atsakāmies no niecīgām personām, bet sāpīgi sajūtām šādu iztrūkumu svarīgos gadījumos. Trūka Eduarda un kapteiņa; Šarlote pēc ilgāka laika bija pati likusi klāt galdu, un Otilijai likās, ka viņa ir it kā atraidīta. Abas sievietes sēdēja viena otrai pretī; Šarlote runāja mierīgi par kapteiņa darba vietu un par to, ka maz cerības viņu drīzumā redzēt. Otiliju viņas stāvoklī mierināja vienīgi doma, ka Eduards varētu būt aizjājis līdz pavadīt draugu kādu gabalu.

Uzcēlušās no galda, viņas redzēja pie loga Eduarda cejojuma ratus; Šarlote, zināmā mērā negribot, jautāja, kas tos te pasūtinājis un saņēma atbildi, ka to darījis kalpotājs, kas vēl gribot šo to iekraut.

Otilijai bija jāizlieto visas savaldīšanās spējas, lai apslēptu savu izbrīnu un sāpes.

Apkalpotājs ienāca un prasīja vēl dažas lietas: kunga tasi, pāris sudraba karošu un vēl šo to citu, kas Otilijai lika domāt par kādu tālāku ceļojumu, pat to, ka viņš ilgi būs projām. Šarlote atraidīja viņa prasības ļoti sausi: viņa nesaprotot, ko kalpotājs gribot teikt, jo viņa zināšanā esot visas kunga mantas. Veiklais cilvēks, kam patiesībā bija jārunā tikai ar Otiliju un kas tādēļ meklēja iemeslu, lai izvilinātu viņu no istabas, prata atvainoties un uzturēt savas prasības. Otilija gribēja tās izpildīt, bet Šarlote noraidīja. Kalpotājam bija jāaiziet, un rati aizripoja.

Otilijai tas bija drausmīgs acumirklis. Viņa nekā nesaprata, nekā neaptvēra, bet to gan spēja sajust, ka Eduards tai atrauts uz ilgāku laiku. Arī Šarlote jutās Otilijas noskaņā un atstāja viņu vienu. Mēs neiedrošināmies tēlot viņas sāpes, viņas asaras; tā cieta nežēlīgi. Viņa lūdza Dievu, lai viņš palīdzētu viņai pārciest šo dienu; tā izturēja dienu un nakti; kad viņa at-jēdzās, tai likās, ka atradusi sevī jaunu būtni.

Viņa nebija nomierinājusies, nebija padevusies, bet pēc tik liela zaudējuma vēl dzīvoja, un viņai bija vēl daudz vairāk kā bīties. Tikko atguvusi apziņu, tā tūliņ bēdājās, redzēdama, ka vīrieši bija aizbraukuši, un arī pati gribēja būt projām. Viņa nenojauta Eduarda draudus, kas nodrošināja viņas dzīvi pie Šarlotes; tomēr Šarlotes izturēšanās viņu pa daļai nomierināja. Šarlote mēģināja nodarbināt labo bērnu un laida to no sevis projām tikai retumis, tikai ne labprāt; un kaut gan viņa zināja, ka ar vārdiem nevar nekā daudz panākt pret īstu kaislību, tomēr tā saprata arī apdomības un apziņas varu, tāpēc pārrunāja ar Otiliju dažas lietas.

Tādā kārtā Otilijai bija liels mierinājums, kad Šarlote izdevīgā brīdī apdomīgi un ar iepriekšēju nodomu izteica gudro vērojumu:

„Cik liela ir to cilvēku pateicība, kam mēs palīdzam atbrīvoties no kaislības samulsuma. Priecīgi un moši ķersimies pie darba, ko vīrieši pametuši nepabeigtu. Mums ir jaukas izredzes, ka viņi atgriezīsies, ja mēs ar savu mērenību uzturēsim un sekmēsim to, ko viņu vētrainās, nepacietīgās dabas gribēja nopostīt."

„Tā kā jūs, mīļo krustmāt, runājat par mērenību," teica Otilija, „tad jāatzīstas, ka man ienāk prātā vīriešu mērenības trūkums, sevišķi attiecībā uz vīnu. Cik bieži tas mani skumdināja un radīja bažas, kad bija jāredz, ka skaidrs saprāts, gudrība, citu cilvēku saudzēšana, pieklājība un laipnība zuda pat vairākas stundas ilgi, un ka bieži visa tā labā vietā, kas krietnam vīrietim jādara un jāveic, draudēja ielauzties ļau-nums un sajukums! Cik bieži gan šāds stāvoklis būs pieļāvis patvarīgus slēdzienus!"

Šarlote atzina viņas domas par pareizām, tomēr sarunu neturpināja: viņa pārāk labi juta ka Otilija arī te domāja vienīgi par Eduardu, kas gan ne parasti, tomēr biežāk nekā bija vēlams, mēdza tais gadījumos, kad baudīja vīnu, manāmi kāpināt savu labsajūtu, runīgumu un darbību.

Ja arī Otilija, šādi sarunādamās ar Šarloti, varēja atkal atcerēties kungus, sevišķi Eduardu, tad jo vairāk viņai dūrās acīs, ka Šarlote par kapteiņa paredzamām precībām runāja kā par kādu gluži zināmu un saprotamu lietu; viss tas ieguva pavisam citādu izskatu, ne tādu, kādu varēja iedomāties no agrākajiem Eduarda apgalvojumiem. Šāda nostāja lika Otilijai uzmanīgi vērot katru Šarlotes izteicienu, katru mājienu, katru darbību un soli. Otilija, pati to neapzinādamās, bija kļuvusi gudra, izmanīga, neuzticīga.

Ar asu skatu Šarlote ieurbās arī visos savos apkaimes sīkumos, rīkojās veikli un spieda arī Otiliju darboties. Viņa sašaurināja savu saimniecību, nemaz nebažīdamās. Visu atkal aplūkojot, viņa atzina, ka sāpīgais gadījums bija kā kāds laimes sūtības veids. Ejot pa līdzšinējo ceļu, viņi būtu viegli pārkāpuši robežas un laikā to nepamanījuši; strauji dzīvojot un darbojoties, tie būtu ja ne izpostījuši, tad vismaz satricinājuši .bagāto muižu stāvokli.

Parka apstādījumos pasāktos darbus viņa nepārtrauca. Viņa lika jo vairāk turpināt to, kam vajadzēja būt par pamatu nākotnes veidojumiem; arī te bija savi aplēsumi. Atgriežoties viņas laulātam draugam bija jāatrod nodarbības, kas iepriecina.

Vērojot darbus un projektus, viņa ļoti slavēja arehitekta rīcību. Pēc neilga laika ezers jau izplētās viņas priekšā; jaunie krasti bija jauki un bagātīgi apstādīti un aplikti velēnām. Jaunajai mājai bija pabeigti visi rupjie darbi, bija apgādāts viss, kas nepieciešams, lai to uzturētu. Darbus pārtrauca tai vietā, no kuras tos ar patiku varēja atsākt. Šarlote bija mierīga un jautra; Otilija tāda tikai izlikās: visur viņa vēroja simptomus, vai drīzumā nav gaidāms Eduards. Viņu interesēja vienīgi šī vērošana.

Tādēļ viņa apsveica rīkojumu, ar kufu sapulcināja zemnieku zēnus, lai fie vienmēr uzturētu plašā parka tīrību. Jau Eduards bija šīs domas lolojis. Zēniem lika pagatavot jautrus tērpus, kurus tie uzvilka vakara stundās, kad bija labi nomazgājušies un notīrījušies. Garderobe atradās pilī; saprātīgākam un kārtīgākam zēnam uzticēja uzraudzību; šo pasākumu vadīja architekfs. Tikko viss bija nokārtots, zēniem jau radās zināmā stāja. Viņus apmācīt nācās viegli, un to darbā bija kaut kas līdzīgs manevriem. Protams, kad vieni gāja ar saviem dzelzs grebļiem, kātos ieliktiem nažu asmeņiem, grābekļiem, mazām lāpstām, cirvjiem un vēdekļiem līdzīgajām slotām, bet otri nopakaļ ar kurvjiem, lai novāktu malā nezāles un akmeņus, kad citi vilka aiz sevis augsto lielo dzelzs veltņa ratu, tad tas bija jauks, jautrs gājiens. Dārza mājā arehitekts atzīmēja no šīs procesijas frizei veselu rindu pozu. Ofilija turpretī saskatīja gājienā vienīgi kādu parādes veidu, kam būs jāapsveic kungs, kas drīz atgriezīsies.

Viņai radās spars un prieks; tā gribēja sagaidīt Eduardu ar kaut ko līdzīgu. Jau sen bija mēģināts pamudināt ciema meitenes, lai viņas šuj, ada, vērpj un dara citus sieviešu darbus. Labie tikumi pieauga zemniekos kopš rīkojuma par tīrību un daiļumu sādžā. Ja bija kāda vajadzība, Otilija bija visu laiku darbojusies līdzi, vairāk gan gadījuma pēc. Tagad viņa nodomāja to darīt pilnīgāk un mērķtiecīgāk. Bet no meiteņu pulciņa nevar izveidot korpusu, kā to var, ja ir daudz zēnu. Otilija paklausīja savai labajai nojautai un, pati sev labi nenoskaidrojusi, kāpēc tā rīkojās, mēģināja katrai meitenei iedvest pieķērlbu savai mājai, saviem brāļiem un māsām.

Daudzreiz tas viņai izdevās. Tikai par kādu mazu kustīgu meiteni arvien viņa dzirdēja sūdzības: tai neesot nekādu spēju, un mājās viņa nekā negribot darīt. Otilija nevarēja par šo meiteni žēloties: pret viņu tā bija sevišķi laipna. Kaut kas saistīja meiteni pie viņas. Ja tikai Otilija atļāva, viņa skrēja tai visur līdz. Tad viņa bija darbīga, moša un strādāja nenogurusi. Šķita, bērns juta nepieciešamību pieķerties daiļajai pavēlniecei. Sākumā Otilija tikai pacieta bērnu savā tuvumā; tad viņa pati sajuta simpātijās pret to; beidzot viņas vairs nešķīrās, un Nanija visur pavadīja savu pavēlnieci.

Otilija bieži gāja dārzā un ļoti priecājās par labo ražu. Ogu un ķiršu laiks gāja uz beigām; vēlie augļi Nanijai ļoti garšoja. Citi augļi solīja rudenī bagātīgu ražu; to vērojot, dārznieks arvien runāja par kungu un vēlējās, lai viņš drīz atgrieztos. Otilija visai labprāt noklausījās vecajā, labajā vīrā. Viņš prata pilnīgi savu amatu un nemitējās stāstīt par Eduardu.

Kad Otilija priecājās, ka visi šī gada potējumi tik labi aug, dārznieks domīgi atbildēja:

„Es tikai vēlētos, lai labajam kungam tas sagādātu daudz prieka. Ja viņš šai rudenī būtu te, tas redzētu, kādas lieliskas šķirnes no viņa tēva kunga laikiem vēl atrodas vecajā pils dārzā: uz tagadējiem augļu dārznieku kungiem nevar tā paļauties. Katalogos atrodami tikai izcili nosaukumi; mēs potējam un audzējam un beidzot, kad koki nes augļus, izrādās, ka nav bijis vērts pūlēties tādu stādu dēj.“

Bcf visbiežāk, gandrīz katru reizi, redzot Oti-liju, uzticamais kalps atkārtoja jautājumu par kunga atgriešanos un atgriešanās laiku. Un kad Otilija viņam to nevarēja pateikt, labais vīrs, klusi sašutis, ļāva saprast, ka viņam liekas, ka Otilija tam neuzticas; viņai bija nepatīkamas šīs neziņas jūtas_, kas tādos gadījumos sevišķi uzmācās. Tomēr tā nevarēja šķirties no puķu dobēm un citiem augiem, ko viņi bija pa daļai kopā sējuši, visu kopā stādījuši un kas tagad stāvēja pilnos ziedos; kopšanas gandrīz vairs nevajadzēja, izņemot liešanu, un Nanija katrā laikā bija ar mieru to darīt. Ar kādām jūtām Otilija vēroja velinās puķes, kas tagad tikko uzplauka, lai visā košumā un pilnībā reiz greznotos Rduarda dzimšanas dienā! Reizēm viņa cerēja, ka to svinēs, un puķēm tad bija jāpauž viņas simpātijās jūtas un pateicība. Tomēr cerības piedzīvot šos svētkus ne vienmēr bija dzīvas: šaubas un bažas nemitīgi apstāja krietnās meitenes dvēseli.

īstu, atklātu saprašanos ar Šarloti viņa vairs nespēja panākt; bez šaubām, abu sieviešu stāvoklis bija pārāk atšķirīgs. Ja viss paliktu pa vecam, ja viņi atgrieztos laimīgas dzīves sliedēs, tas Šarlote iemantotu laimi tagadnē un jaukas izredzes nākotnē; Otilija turpretim zaudēja visu, droši var teikt visu, jo, pirmām kārtām, Eduardā viņa bija atradusi dzīvi un prieku un pašreizējos apstākļos juta bezgalīgu tukšumu, par ko viņai agrāk droši vien nebija ne mazākās jausmas. Sirds, kas meklē, labi jūt, ka tai kā trūkst; sirds, kas zaudējusi, jūt, kas tai atņemts. Ilgas vēršas īgnuma un nepacietībā, un sievietes jūtas, kas radušas gaidīt un nogaidīt, labprāt gribētu pārkāpt savas robežas, gribētu būt aktīvas, kaut ko uzsākt un darīt arī savas laimes labā.

Otilija neatteicās no Eduarda. Kā gan viņa to būtu varējusi, kad Šarlote, kaut gan izgudrem un pati pret savu pārliecību, šo lietu atzina par zināmu un noteikti pieļāva domu, ka viņas laulātam draugam iespējamas draudzīgas, mierīgas attiecības ar Otiliju. Bet cik bieži, naktī ieslēgusies, viņa stāvēja uz ceļiem pie atvērtās somas un apskatīja dzimšanas dienas dāvanas, no kurām tā vēl nekā nebija lietojusi, nekā piegriezusi, nekā pagatavojusi. Cik bieži krietnā meitene jau ar saules lēktu steidzās ārā no mājas, kurā viņa bija atradusi visu savu svētlaimi, brīvā dabā, apkārtnē, kas citādi viņu neinteresēja. Arī uz cietzemes viņa negribēja kavēties. Viņa ielēca laiviņā un aizīrās ezera vidū; viņai patika apkārtbrauciens. Tā jāva sevi šūpot kustīgiem viļņiem, lasīja, sapņos dzīvoja tālumā un arvien tur atrada savu draugu; tā sirdij viņa vēl arvien bija tuva, kā arī viņš tās sirdij.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Viegli varam iedomāties, ka dīvaini darbīgais cilvēks Mitlers, ar kuru jau iepazināmies, uzzinājis par nelaimi, kas uzbruka draugiem, labprāt šai gadījumā gribēja pierādīt savu draudzību un veiklību, kaut gan neviena puse viņu neaicināja palīgā. Viņam šķita pareizi vispirms kādu laiku nogaidīt: tas zināja pārāk labi, ka tikumības sajukumos grūtāk palīdzēt izglītotiem cilvēkiem nekā neizglītotiem. Tādēļ kādu laiku viņš atstaja tos mierā; beidzot viņš vairs nevarēja izturēt un aizsteidzās uzmeklēt Eduardu, kam bija jau uz pēdām.

Ceļš viņu noveda jaukā ielejā, pa kuras tīkamo, kokiem bagāto pļavu kā fonu vietām locījās, vietām burbuļoja mūžīgi jautra, ūdens pārpilna upe. Maigajos paaugstinājumos bija auglīgi lauki un labi kopti augļu koku apstādījumi. Ciemi neatradās pārāk tuvu viens otram; visam piemita mierīgs raksturs, un ja arī atsevišķās daļas nebija domātas gleznošanai, tad jo labāk tās derēja dzīvei. Viņš domāja: šeit pašlaik uzturas Eduards un nebija maldījies.

Par šo vientuļo draugu mēs varam tikai tik daudz teikt, ka klusībā viņš pilnīgi nodevās savai kaislībai un pie tam izdomāja dažādus plānus, loloja dažādas cerības. Viņš nevarēja pats sev noliegt, ka vēlas Otiliju redzēt šeit; viņš gribēja to atvest šurp, atvilināt viņu un nevarēja liegt sev domāt gan to atļaut, gan neatļaut. Savā iztēlē viņš šaubījās par dažādām iespējām. Ja viņš nespēja to šeit iegūt, likumīgi iegūt, tad tas gribēja Otilijai atdot muižu. Lai viņa dzīvo klusu, neatkarīgi, viena pati; viņai jābūt laimīgai; kad kāda mocoša doma to vadīja vēl tālāk, viņš prātoja: „Varbūt viņa būs laimīga ar kādu citu.“

Tā viņam pagāja diena, nemitīgi svaidoties cerībās un sāpēs, asarās un jautrībā, plānojot, sagatavojoties un krītot izmisumā. Redzot Mit-leru, viņš nebija pārsteigts: sen jau viņš gaidīja tā ierašanos un tādēļ to drīz vien mīļi apsveica. Viņš domāja, ka Mitlcru sūtījusi Šarlote: viņam bija jau sagatavota dažāda aizbildināšanās, vilcināšanās un noteikti priekšlikumi; tas domāja, ka dzirdēs kaut ko par Otiliju: tādēļ Hitlers viņam likās tik mīļš kā debesu sūtnis.

Bet Eduards kļuva īgns un sapīcis, dzirdot, ka Mitlers nenāk no turienes, bet aiz paša dziņas. Sirds viņam noslēdzās un sākumā bija grūti ievadīt sarunu. Bet Mitlers labi zināja, ka cilvēkam, kura jūtas kavējas mīlestībā, ir liela nepieciešamība izkratīt sirdi kādam draugam, un tādēļ, šo to pārrunājis, viņš mainīja savu lomu un tēloja nevis starpnieku, bet uzticības personu.

Kad viņš pēc tam Eduardu laipni bāra par viņa vientuļo dzīvi, pēdējais teica:

„Лк, es tiešām nezinu, kā gan labāk varētu pavadīt laiku. Arvien es sarunājos ar viņu, arvien esmu viņas tuvumā. Man ir neatsverama priekšrocība iedomāties, kur atrodas Otilija, kur viņa iet, kur stāv, kur atpūšas. Es viņu redzu savā priekšā darbojamies un strādājam kā parasti, arvien darām (ādu darbu un pie tā ķeramies, kas man glaimo visvairāk. Ar to nepietiek, vai es varu būt laimīgs, ja esmu tālu no viņas projām. Mana fantazija iztēlo to, kas būtu jādara Otili-jai, lai viņa man tuvotos. Es viņas vārdā rakstu sev mijas uzticības vēstules; es atbildu viņai'un paglabāju šīs lapas. Esmu apsolījis nespert ne soli viņai pretī un gribu to pildīt. Bet kas gan saista viņu, ka tā negriežas pie manis? Vai Šarlote varētu būt tik cietsirdīga un prasīt no viņas solījumu un zvērestu, ka tā man nerakstīs, nekā man par sevi nepaziņos. Tas ir dabiski, tas ir ticami, un tomēr man šķiet, ka es to zinu, kādēļ viņa nenolemj un neuzdrošinās bēgt, lai dotos manās rokās. Tas viņai būtu jādara, tā es reizēm domāju, to viņa varētu. Ja kas sakustas priekštelpā, es skatos uz durvīm. Viņai jāienāk, es tā domāju, tā ceru. Ak, un tā kā iespējamais ir neiespējams, tad es iedomājos, ka neiespējamam jākļūst par iespējamu. Naktī, kad es atmostos, kad lampa met nedrošu gaismu guļamistabā, man liekas, ka vajadzētu paslīdēt gājām viņas stāvam, viņas garam, kādai nojautai no viņas, pienākt klāt, kaut mirkli mani satvert, lai es būtu drošs, ka viņa domā par mani, ka viņa ir mana.

Viens vienīgs prieks man vēl atliek. Būdams viņas tuvumā, nekad nesapņoju par to, bet tagad tālumā mēs sapņos satiekamies. Diezgan dīvaini, ka tikai tagad, kad esmu te kaimiņos iepazinies ar citam laipnām personām, sapņos man rādās viņas tēls, it kā gribētu teikt: „Skaties visapkārt: tu tomēr neatradīsi nekā jaukāka un mīļāka par mani." Un tā viņas tēls iejaucas katrā manā sapnī. Viss, kas man liek ar viņu satikties, iet juku jukām. Reizēm mēs parakstām kontraktu, tad tur ir viņas roka un mana roka, viņas vārds un mans vārds, tie viens otru izdzēš, viens otru apvij. Un ne jau bez sāpēm ir šīs svētlaimīgās fantāzijas! Reizēm viņa dara kaut ko tādu, kas apvaino to skaidro domu, kāda man ir par viņu; tikai tad, kad neaprakstāmi baiļojos, es redzu, cik ļoti to mīlu, to es nevaru attēlot. Reizēm viņa mani kaitina, kā viņa to mēdz darīt un moka mani, bet tad tūliņ mainās tās tēls: jaukā, apaļā, debešķīgā sieviņa kļūst garāka: tā ir kāda cita. Tomēr šīs jūtas mani moka, esmu neapmierināts un satriekts.

Nesmejieties, mīļo Mitler, jeb arī, smejiet vien. Ak, es nekaunos par šo pieķērību, par šīm, ja vēlaties, muļķīgām, trakulīgām simpātijās jūtām. Nē, es vēl nekad neesmu mīlējis, tikai tagad es zinu, ko tas nozīmē. Līdz šim manā dzīvē viss bija tikai priekšspēle, tikai pakavēšanās un laika kavēklis, tikai laika nosišana, kamēr es iepazinos ar viņu, kamēr iemīlēju viņu, iemīlēju īsti un no visas sirds. Dažkārt man izteikts pārmetums, ne jau tieši sejā, ka es visas lietas tikai sabojājot, visur niekojoties. Tas var būt, bet es vēl nebiju atradis vietu, kur varētu parādīties kā meistars. Es gribētu redzēt to, kas mani pārspēj mīlestības talantā.

Šis talants ir nožēlojams, bagāts sāpēm un asarām, bet tas man liekas tik dabīgs, tik ļoti atbilst man, ka no tā laikam gan neatteikšos."

Šāds sirsnīgs dzīves izskaidrojums atviegloja Eduardam sirdi, bet uzreiz viņa acu priekšā skaidri uzausa arī katrs atsevišķais dīvainā stāvokļa moments. Ciešanu pārvarēts, viņš izplūda asarās, kas lija jo vairāk, kad sarunā sirds kļuva mīkstāka.

Mitlers, manīdams, ka Eduarda kaislību sāpīgā izpausme viņu novirza tālu nost no ceļojuma mērķa, nespēja aizliegt savu ātro dabu, savu nepielūdzamo saprātu un nokritizēja to atklāti un asi. Eduardam esot jākļūstot vīrišķīgam, jāap-domājot, ko no viņa prasot vīra cieņa. Viņš nedrīkstot aizmirst, ka cilvēkam vajagot prast savaldīties nelaimē, auksti un pieklājīgi jāpaciešot sāpes, tad tas iegūstot augstāko godu, tad viņu ļoti cienījot, godājot un atzīstot par paraugu.

Satrauktajam, nepatīkamo jūtu caurstrāvotajam Eduardam šie vārdi likās tukši un niecīgi.

„Laimīgam, omulīgam viegli runāt," turpināja Eduards, „bet viņš nosarktu kaunā, ja spētu ieskatīties, cik nepanesams tas ir cietējam. Aprobežotais, omulīgais cilvēks prasa bezgalīgu pacietību un negrib atzīt bezgalīgas sāpes. Ir gadījumi, jā, tādi ir, kur mierināšana ir zemiska un izmisums — pienākums! Taču arī kāds dižs grieķis, kas tēlo varoņus, ļauj savējiem raudāt dziļās sāpēs. Pat sakāmvārdā viņš teica: „Cilvēki, kas daudz raud, ir labi!" Lai liek mani mierā ikviens, kam sausa sirds un sausas acis! Es nolādu laimīgos, kam nelaimīgais noder vienīgi izrādei. Atrodoties visdrausmīgākos miesas un gara spaidos, cietējam vēl cēli jāžestikule, lai izpelnītos laimīgo cilvēku atzinību, lai viņi, tam aizejot, aplaudētu; nelaimīgajam ķā gladiatoram citu acu priekšā jāaiziet bojā._ Mīļo Mit-ler, pateicos par apciemojumu, bet jūs man pierādītu lielu mīlestību, ja apskatītu dārzu un apkārtni. Mēs atkal tiksimies. Es mēģināšu savaldīties un kļūt jums līdzīgāks."

Mitlers sarunu gribēja nevis pārtraukt, bet ievadīt; viņš to tik viegli vairs nevarētu atsākt. Arī Eduardam bija tīri pa prātam turpināt, jo sarunas jau tikpat tiecās uz viņa mērķi.

„Patiesībā," teica Eduards, „domāšana par un pret, arī runāšana par un pret nelīdz nekā; tomēr, tikai tā runājot, es pats sāku skaidri saprast, noteikti just, par ko man jāizšķijas un par ko jau esmu izšķīries. Es redzu savā priekšā tagadnes un nākotnes dzīvi; man atliek tikai izvēlēties bēdas vai baudu. Labo cilvēk, panāciet šķiršanos, kas tik nepieciešama, kas jau notikusi; sagādājiet man Šarlotes piekrišanu. Negribu tuvāk paskaidrot, kāpēc ticu, ka to varēs dabūt. Aizejiet, mīļo cilvēk, apmieriniet mūs visus, dariet mūs laimīgus!"

Mitlers klusēja. Eduards turpināja: „Manu un Otilijas likteni nevar šķirt, un mēs neaiziesim bojā. Apskatiet šo glāzi. Tur ir iegriezti mūsu vārdu iniciāļi. Kāds jautrs viesis to uzmeta gaisā, lai neviens no viņas vairs nedzertu; uz klinšainās zemes glāzei bija jāsaplīst, bet kāds to uzķēra. Par augstu cenu es glāzi atkal atpirku un tagad katru dienu dzeju no tās, lai katru dienu pārliecinātos, ka mūžīgas ir visas attiecības, ko nolēmis liktenis."

„Apžēlojies!" iesaucās Mitlers, „kāda gan pacietība man vajadzīga attiecībās ar draugiem! Tagad es redzu pat māņticību, ko nicinu kā visskaistāko lietu, kas var piemeklēt cilvēkus. Mēs rotaļājamies ar pareģojumiem, nojautām un sapņiem, ta padarīdami nozīmīgu ikdienas dzīvi.

Bet kad pati dzīve kļūst nozīmīga, kad viss ap mums kustas un brāzmo, tad šo spēku dēļ negaiss kļūst vēl baigāks."

„Atstājiet šai dzīves neziņā," iesaucās Eduards, „cerībās un bažās alkstošai sirdij vismaz kaut ko līdzīgu vadošai zvaigznei, kufā varētu vērties, ja arī ne pēc tās vadīties."

„Es to pieļautu," teica Mitlers, „ja cerētu uz konsekvenci, bet allaž esmu atradis, ka neviens cilvēks neievēro brīdinošus simptomus; visi pievērš uzmanību vienīgi tiem simptomiem, kas glaimo, kas sola un tikai ar tiem saista savu ticību."

Mitlers nojauta, ka viņš pats ievadīts tumšos novados; viņš jutās arvien neērtāk, jo ilgāk tajos kavējās; drusku labvēlīgāk viņš tādēļ uzklausīja Eduarda sirsnīgo lūgumu aiziet pie Šarlotes. Ko gan šai mirklī viņš vispār varēja teikt Eduardam. Iegūt laiku, izpētīt, ko domā sievietes, tas lūk darbs, kas viņam vēl veicams saskaņā ar paša uzskatiem.

Viņš steidzās pie Šarlotes un, kā arvien, atrada to mierīgu un jautru. Viņa labprāt izstāstīja visu, kas bija noticis; no Eduarda runas viņš spēja nojaust tikai sekas. No savas puses Mitlers runāja uzmanīgi, bet nespēja sevi piespiest, kaut tikai gajāmejot, izteikt vārdu šķiršanās. Un cik viņš bija izbrīnījies, pārsteigts un savā izpratnē iepriecināts, kad Šarlote, izstāstījusi daudz nepatīkamu lietu, beidzot pasacīja: „Man jātic, man jācer, ka viss atkal nokārtosies, ka Eduards atkal tuvosies. Citādi jau nemaz nevarētu būt, jo jūs mani atrodat mātes cerībās."

„Vai es jūs saprotu pareizi," iebilda Mitlers.

„Pilnīgi," teica Šarlote.

„Lai tūkstoškārt man šī ziņa nes svētību!" iesaucās viņš, sasizdams rokas. „Es zinu, cik stipri šis arguments ietekmē vīriešu jūtas. Esmu redzējis, ka tas paātrina laulības, nostiprina, atkal atjauno. Tāda jauka cerība ietekmē vairāk nekā simts vārdu, tā ir labākā cerība, kāda vien var būt. Tomēr," viņš turpināja, „kas attiecas uz mani, man būtu iemesls likties neapmierinātam. Es tīri labi redzu, ka šai gadījumā manai patmīlībai nekas neglaimo. No jums mana darbība nevar izpelnīties pateicības. Mans draugs, es izliekos pats sev kā ārsts, kam veicās katru reizi, kad tas Dieva vārdā dziedināja nabagus, bet reti viņš izārstēja kādu bagātnieku, kas spēja labi samaksāt. Laimīgā kārtā lieta pati sev palīdz, jo manas pūles, mana pierunāšana paliktu bez panākumiem."

Tad Šarlote lūdza viņu aiznest šo ziņu Eduardam, paņemt no viņas līdz vēstuli un padomāt, kas darāms, kas veicams. Šo lūgumu viņš nebija ar mieru izpildīt.

„Viss jau nokārtots!" iesaucās viņš. „Rakstiet, kurš katrs sūtnis ir tikpat labs kā es! Man jāsper soļi uz to pusi, kur esmu vairāk nepieciešams. Es nākšu novēlēt laimi, es nākšu kristībās."

Šoreiz, kā jau vairākkārt, Šarlote bija neapmierināta ar Mitleru. Viņa ātrā daba sagādāja daudz laba, bet viņa pārsteidzība bija vainojama arī dažā labā neveiksmē. Viņš bija pārāk atkarīgs no acumirklī tvertas domas.

Šarlotes sūtnis nonāca pie Eduarda, kas to pieņēma baiļodamies. Vēstulē tikpat labi vans

rēja būt izšķiršanās par „nē“ kā par ,,jā“. Ilgi viņš neuzdrošinājās to atplēst; lapu izlasījis, viņš pārsteigts kā pārakmeņojies apstājās tai vietā, kas beidzās šādiem vārdiem:

„Atminies to brīdi naktī, kad tu kā dēkainis, kā mīļākais apmeklēji savu laulāto draudzeni, neatvairāmi vilki to sev klāt, viņu kā mīļāko vai līgavu ieslēdzi savās rokās. Godāsim šo dīvaino gadījumu kā debess vadību, kas gādājusi par jaunu saiti mūsu attiecībās tai mirklī, kad mūsu dzīves laime draudēja izjukt un zust."

Grūti nākas notēlot, kas kopš šī acumirkļa notika Eduarda dvēselē. Šai apmulsumā beidzot uzausa vecas paražas, vecas tieksmes, kas lika iznīcināt laiku un piepildīt dzīves telpu. Medības un ku^š ir palīgs, kas arvien stāv gatavs dižvīram. Eduards ilgojās ārēju briesmu, lai uzturētu līdzsvarā jūtas. Viņš vēlējās aiziet bojā, jo eksistence tam šķita neciešama; jā, viņš juta mierinājumu, domājot, ka viņa vairs nebūs un ka taisni tādā veidā tas aplaimos mīļus cilvēkus, savus draugus. Neviens nelika pretī šķēršļus viņa gribai, jo viņš savu lēmumu neizpauda. Izpildot visas formas, tas uzrakstīja savu testamentu: viņam bija patīkama sajūta, ka var novēlēt Otilijai savu muižu. Viņš gādāja arī par Šarloti, par vēl nedzimušo bērnu, par kapteini, par saviem kalpotājiem. Kafš, kas tikko bija izcēlies, labvēlīgi ietekmēja viņa nodomu. Militārās dzīves nepilnības jaunībā tam bija sagādājušas daudz nepatikšanu; tādēļ viņš tika aizgājis no dienesta. Tagad tas jutās laimīgs, ka var iet līdzi kaya vadonim, par ko viņš varēja teikt: „Viņa vadībā ir iespējama nāve; uzvara būs katrā ziņā."

Uzzinājusi Šarlotes noslēpumu, Otilija bija tikpat pārsteigta kā Eduards, pat vēl vairāk un noslēdzās sevī. Viņai vairs nebija nekā ko teikt. Cerēt viņa nevarēja un vēlēties nedrīkstēja. Viņas dienas grāmata, no kuras mēs gribam šo to pastāstīt, Jayj mums ieskatīties tās dvēselē.

OTRA DAĻA

.

PIRMĀ NODAĻA

Mūsu ikdienas dzīvē bieži atgadās tas, ko epopejā mēdz dēvēt par mākslinieka radīšanas paņēmienu, proti, ja galvenās personas atkāpjas, paslēpjas, padodas bezdarbībai, bet viņu vietu nekavējoši ieņem otra vai trešā plāna līdz šim maz ievēroti varoņi, tad tie, pilnīgi izpauzdamies savā darbībā, šķiet, arī iemanto mūsu uzmanību, interesi, jā, pat uzslavu un atzinību.

Un tā ari, tikko kapteinis un Eduards bija aizbraukuši, tūliņ ar katru dienu nozīmīgāks kļuva arehitekts, jo vienīgi no viņa kļuva atkarīgs daudzu lietu izkārtojums un izpildījums, pie kam izrādījās, ka darbā viņš bija kārtīgs, saprātīgs un rosīgs, reizē ari dažādos veidos palīdzēja dāmām un klusās, drūmās stundās kavēja viņām laiku. Jau viņa izskats iedvēsa uzticību un modināja simpātijās. Viņš bija jauneklis šī vārda vispilnīgākā nozīmē, slaids, gandrīz drusku par garu, pieklājīgs, nebija bailīgs, uzticīgs, bet neuzbāzīgs. Viņš labprāt uzņēmās visas rūpes un darbus, un tā kā tam bija matemātiķa galva, tad drīz vien visa mājas iekārta viņam nebija vairs

nekāds noslēpums, un visur izpaudās tā labvēlīgā ietekme. Parasti Šarlote viņam uzdeva saņemt viesus, un viņš prata negaidītus apciemojumus vai nu noraidīt vai vismaz sievietes tā sagatavot, ka viņām neradās ne mazākās neērtības.

Starp citu, kādu dienu viņam daudz rūpju sagādāja jauns advokāts, ko bija atsūtījis kaimiņu muižnieks, lai pārrunātu lietu, kas, kaut nebija sevišķi svarīga, tomēr aizkustināja Šarloti sirds dzijumos. Sis gadījums jāpārrunā, jo tas iekustināja lietas, kas citādi varbūt vēl ilgi būtu gulējušas mierā.

Atcerēsimies, kādas pārmaiņas Šarlote izdarīja kapsētā. Viņa lika izkustināt visus pieminekļus no savām vietām un novietot tos pie baznīcas torņa un mūj-а, kas veda uz baznīcu un gar šo mūri vārtiņu otrā pusē; viss pārējais bija apsēts ar dažādu šķirņu āboliņu, kas ļoti jauki zaļoja un ziedēja. Noteiktā kārtībā, sākot no viena gala, varēja taisīt jaunas kapa vietas, bet laukums bija jānolīdzina un atkal jāapsēj. Nevarēja noliegt, ka šāds iekārtojums nedotu jauku skatu svētdienas un svētku gājienos uz baznīcu. Pat sirmais garīdznieks, kas turējās pie vecām ieražām un sākumā būdams gan ne visai apmierināts ar šādu iekārtojumu, tagad, atpūšoties līdzīgi Filcmonam kopā ar savu Baukidu pie pa-kaļdurvīm zem vecām liepām, priecājās, redzot savā priekšā nelīdzeno kapu vietā jauku raibu paklāju, kas deva labumu arī viņa saimniecībai; Šarlote šo zemes gabalu lietošanas tiesības bija piešķīrusi mācītājmājai.

Un tomēr daži draudzes locekļi jau agrāk jutās neapmierināti, ka iznīcināta vieta, kur atdusas viņu senči un izdzēsta to piemiņa: labi saglabātie monumenti rādot gan, kas apglabāts, bet ne vietu, kur apglabāts.

Tā domāja ari kaimiņu ģimene, kas priekš nedaudz gadiem bija aizrunājusi sev un savējiem zemi šai miera vietā un veltījusi nelielu ziedojumu baznīcai. Tagad tā bija aizsūtījusi advokātu atsaukt ziedojumu un paziņot, ka turpmāk vairs nemaksāšot, jo esot vienpusīgi pārkāpti noteikumi, uz kupu pamata viņi līdz šim to darījuši, pie tam neesot ievēroti paskaidrojumi un iebildumi. Šarlote, kas bija šo pārmaiņu ierosinātāja, pati gribēja runāt ar jauno cilvēku, kas ļoti dedzīgi, tomēr ne pārāk skaļi attēloja savus un sava principālā iemeslus, ierosinot dažu labu pārmaiņu.

„Redziet," teica viņš, īsā ievadā prazdams aizbildināt savu uzmācību, „redziet, kā zemāk, tā augstāk stāvošais cilvēks vēlas, lai būtu atzīmēta vieta, kur tas apglabā savējos. Nabadzīgais zemnieks, kam aprakts bērns, zināmā mērā jūt mierinājumu, kad noliek uz kapa neizturīgu koka krustu un izgrezno to vainagiem, lai vismaz tik ilgi saglabātu piemiņu, kamēr turpinās sāpes, kaut arī laiks izdzēš šādu piemiņu tāpat kā pašas sēras. Pārtikuši cilvēki pārvērš šos krustus dzelzs krustos, nostiprina tos un dažādi sarga, un tie pastāv jau ilgākus gadus. Bet tā kā ari šie krusti reiz sabrūk .un kļūst neredzami, tad bagātiem cilvēkiem visvairāk piemēroti liekas akmens pieminekļi, kas saglabāsies vairākās paaudzēs un ko pēcnācēji varēs atjaunot un atsvaidzināt. Tomēr ne akmens mūs pievelk, bet gan tas, kas atrodas zem šī akmens, kas tur blakus uzticēts zemei. Jāņem vērā nevis piemiņa, bet pati persona, nevis atmiņas, bet pati realitāte. Mīļu mirušu cilvēku es daudz labāk un sirsnīgāk iedomāju kapa kopiņā nekā piemineklī: pats par sevi tas nav nekas liels, bet ap to kā ap robežakmeni jāsapulcējas laulātiem draugiem, radiem, draugiem, pat ja tie jau miruši, un dzīvajam vēl ir tiesības noraidīt un aizdzīt svešus un nevēlamus cilvēkus no savu mīļo aizgājēju sāniem. Tādēļ manam principālām ir pilnas tiesības saņemt atpakaļ ziedojumus; bet ar to vien vēl maz kas līdzēts, jo šīs ģimenes locekļi ir tādā mērā aizvainoti, ka vairs nav domājams šo lietu vērst par labu. Viņiem jāatsakās no sāpīgi saldajām jūtām, nesot mīļajiem mirušo ziedu un no mierinošas cerības kādreiz atdusēties tieši blakus viņiem.“

„Šī lieta nav tik svarīga," teica Šarlote, „ka tās dēļ būtu jāgriežas tiesā. Es nenožēloju savu rīkojumu un esmu ar mieru labprātīgi baznīcai atmaksāt, kas tai būs jāzaudē. Vaļsirdīgi atzīstoties, jūsu argumenti mani nepārliecina. Man šķiet, daudz vairāk inūs nomierina skaidrās jūtas, ka beidzot visi būsim līdzīgi, vismaz pēc nāves, nekā patmīlīgās domas par mūsu personības, simpātiju un dzīves attiecību turpinājumu. Un ko jūs par to teiksit?" jautāja viņa arehi-tektam.

„Es negribētu," teica viņš, „par šo lietu debatēt, nedz arī to izšķirt. Atļaujiet, ka vienkārši un atklāti pasaku to, kas tik tuvu saistīts ar manu mākslu un manas domāšanas īpatnībām. Kamēr mēs vairs neesam tik laimīgi, ka mīļa cilvēka pīšļus, urnā ieliktus, varām spiest sev pie krūtīm un neesam arī pietiekoši bagāti, ne svētbi-jīgi, lai tos nebojātus uzglabātu lielos, labi izgreznotos sarkofagos, jā, tā kā pat baznīcās vairs nepietiek vietas mums un mūsējiem, bet esam spiesti tos apbedīt, tad par labu ir jāatzīst tas veids, kādu jūs, cienījamā kundze, esat ievadījusi. Rindās gulēdami cits citam blakus, draudzes locekļi atdusas pie savējiem un starp tuviniekiem; kad kādreiz zemei būs jāuzņem arī mūs, tad, man šķiet, ir ļoti dabiski un labi, ja nekavējoši nolīdzina kapu kopiņas, kas, atsevišķi radušās, arvien vairāk saplūst kopā, un, turot visiem kopīgi zemes klāju, katram atsevišķi tas būtu vieglāks."

„Un viss lai pazūd, neatstājot nevienas piemiņas zīmes, nekā tāda, kas modinātu atmiņas?" jautāja Otilija.

„Nekādā ziņā," turpināja arehitekts, „nav jāatsakās no piemiņas, tikai no vietas. Celtnieks, tēlnieks ļoti interesējas, lai viņa māksla, lai viņa rokas sagādātu cilvēkam ilgāku nezūdamību: tādēļ es vēlētos, lai labi pārdomātos, labi izveidotos monumentus neizkaisītu atsevišķi, gadījuma pēc, bet novietotu tur, kur tiem paredzama ilgstoša pastāvēšana. Pat svētie un augstie vīri atsakās no priekšrocībām atdusēties baznīcā; tur vai arī vismaz kādās citās jaukās telpās pie apbedīšanas vietas jānovieto piemiņas plāksnes, piemiņas raksti. Ir tūkstošiem uzrakstu veidu, tūkstošiem izgreznojumu, ar kuriem tās var izdaiļot."

„Ja mākslinieki ir tik bagāti," teica Šarlote, „tad sakiet jel, kāpēc nav iespējams atbrīvoties no maziskās obeliska formas, no novazātā staba un no pelnu krūzes? Tūkstoš izgudrojumu vietā, par ko jūs runājāt, es esmu redzējusi tikai tūkstoš atkārtojumu."

„Tas gan ir tā pie mums," atbildēja arehitekts, „bet ne visur citur. Izgudrojumi vispār un to inākulīga pielietošana laikam gan ir katra atsevišķā cilvēka lieta. Šai gadījumā sevišķi grūti atdzīvināt nopietnu priekšmetu un pasargāties, lai neiestigtu nepatīkamā stāvoklī ar tādu, kas neiepriecina. Kas attiecas uz dažāda veida monumentu uzmetumiem, tad esmu daudz tādu savācis un izdevīgā brīdī jums parādīšu: tomēr paša cilvēka attēls ir un paliek jaukākais piemineklis. Tas dod vislabāko jēdzienu par to, kas viņš bijis; tas ir labākais teksts daudzām vai nedaudzām notīm; tikai tas būtu jāpagatavo cilvēku dzīves vislabākajā posmā, ko parasti gan nokavē. Neviens nedomā par to, lai saglabātu dzīves formas un ja kādreiz to dara, tad tās ir neilgam laikam. Kādreiz steidzīgi vēl izlej mirušā cilvēka masku, uzliek uz koka un tad sauc to par krūšu tēlu. Cik reti spēj mākslinieks to atkal pilnīgi atdzīvināt!"

„Varbūt nezinot un negribot," teica Šarlote, „jūs esat ievirzījuši sarunas man par labu. Cilvēka attēls taču ir neatkarīgs visur, kur tas atrodas, tas stāv pats par sevi, un mēs neprasām, lai viņš atzīmētu īsto apbedīšanas vietu. Vai lai atzīstos jums kādā brīnumainā sajūtā? Pat pret ģīmetnēm man ir zināmā mērā netīksme: man šķiet, ka tās arvien klusu izsaka kādu pārmetumu; tās rāda kaut ko tālu, pagājušu un atgādina, cik grūti ir pareizi cienīt tagadni. Ja atceramies, cik daudz cilvēku esam redzējuši, pazinuši un ja atzīstamies, cik maz nozīmes bijis mums viņu un viņiem mūsu dzīvē, kā gan tad mēs jūtamies. Mes satiekamies ar gudru cilvēku un nesarunājamies ar viņu, ar mācītu cilvēku un nemācāmies no viņa, ar ceļotāju un neliekam sev kaut ko pastāstīt, ar mīļu cilvēku un nedarām nekā patīkama. Un, diemžēl, tas sa-kārns ne tikai par atsevišķu mirstīgo. Sabiedrības un ģimenes tā izturas pret saviem mīļākiem locekļiem, pilsētas pret saviem cienījamākiem pilsoņiem, tautas pret saviem lieliskākiem firstiem, nācijās pret saviem izcilākiem vīriem.

Esmu dzirdējusi jautājam, kāpēc par mirušajiem runā tik neaprobežoti daudz laba, bet par dzīvajiem arvien drusku uzmanīgi. Atbilde bija: „No viņiem mums tagad nav jābīstas, bet dzīvie kaut kur var stāties ceļā.“ Tik netīras ir rūpes par citu cilvēku piemiņu; parasti tā ir tikai egoistisks joks; būtu labāk, ja pret palikušajiem saglabātu svētā nopietnībā arvien dzīvas un darbīgas attiecības.

OTRĀ NODAĻA

Satraukti par šo gadījumu un sarunām, kas ar to saistītas, otrā dienā viņi aizgāja uz kapiem, kupu izgreznošanai un tīkamai iekārtošanai pr-chitekts izteica vairākus vēlamus priekšlikumus. Viņa rūpīgajam darbam vajadzēja skart arī baznīcu, vecu ēku, kas jau tūliņ pašā sākumā bija valdzinājusi tā uzmanību.

Šī baznīca, celta vācu technikā un saskaņā ar vācu mākslu, stāvēja jau vairākus gadsimtus, jauka savos samēros un veiksmīgi izgreznota. Varēja gan manīt, ka kaimiņu klostepa cēlēja uzskati un tieksmes saglabājušās arī šai mazajā celtnē; vēl arī tagad baznīca patīkami un nopietni ietekmēja skatītājus, kaut gan jaunā iekšējā iekārta protestantu dievkalpojumu vajadzībām tai pa daļai laupīja mieru un dižumu.

Architektam nenācās izlūgties mērenu sumu, par kupu viņš gribēja atjaunot ārieni un iekšieni veco laiku garā, saskaņojot to ar Dieva druvu baznīcas priekšā. Viņam pašam bija veikla roka, un, lai pabeigtu arī šo labo darbu, Šarlote labprāt atļāva paturēt tos dažus strādniekus, kas vēl bija nodarbināti mājas celšanā.

Šī gadījuma vajadzībām arehitekts pats pārbaudīja visu celtni, tās apkaimi un piebūves.

Sev par prieku un izbrīnu viņš atrada vāji redzamu mazu sānu kapellu, kas bija celta vēl veiksmīgākos un vieglākos samēros, patīkamākiem un cītīgāk izstrādātiem greznojumiem. Tur bija saglabājušās dažas labas kokgriezumu un gleznu daļas no vecā dievkalpojuma, kam gleznas un rīki iezīmēja katrus svētkus, kuj-us svinēja savdabīgi.

Architekts tūliņ uzņēma šo kapellu savā plānā, gribēdams restaurēt šauro telpu kā pieminekli agrākiem laikiem un to gaumei. Viņš iztēlojās, kā izgreznot pēc sava prāta tūkstoš laukumu un priecājās, kā varēs ņemt talkā savu gleznotāja talantu; mājniekiem savus nodomus tas pagaidām noslēpa.

Vispirms, kā to bija solījis, viņš parādīja sievietēm dažādus vecu kapu pieminekļu attēlus un uzmetumus, traukus un citas tamlīdzīgas lietas; runājot par ziemeļu tautu vienkāršajiem kapu kalniņiem, tas atnesa un parādīja savu dažādo ieroču un rīku krājumu, kas bija tur atrasts. Viss tas viņam atradās ļoti tīrās, viegli pārnesamās atvilktnēs un nodalījumos uz iedobtiem, drēbi pārvilktiem dēļiem: tā darbs piešķīra šīm vecajām, nopietnajām lietām īpatnēju spodrību, un bija patīkami tanīs skatīties kā modes tirgotāju kastītē. Un tā kā viņš reiz bija sācis rādīt, un arī vientulība prasīja, lai būtu kāda izklaidēšanās, tad katru vakaru tas atnesa kādu savu dārgumu. Pārsvarā bija darbi, kam vācu izcelšanās: naudas gabali, zīmogi un citas lietas, kas saderas kopā. Visas šīs lietas lika domām atgriezties vecos laikos, un kad viņš beidzot savu sarunu kuplināja, rādot iespiedumdarbu paraugus, kokgriezumus un vecākos grebumus vapā,

kad ari baznīcas krāsas un citi greznojumi ar katru dienu it kā vairāk ieauga pagātnē, tad skatītājiem gandrīz pašiem sev bija jājautā, vai viņi patiesi dzīvo jaunos laikos? Vai tas nav tikai sapnis, ka tie tagad mīt pavisam citos tikumos, ierašās, dzīves veidos un uzskatos?

Kad dāmas bija šādā veidā sagatavotas, tās loti ietekmēja lielais portfelis, ko viņš atnesa, kā pēdējo. Tanī bija gandrīz tikai skicētas figuru daļas., bet tā kā pašos gleznojumos tās bija .izzīmētas, tad pilnīgi izpaudās saglabātais veclaiku raksturs. Cik interesants tas likās skatītājiem! Visi tēli liecināja par skaidru dvēseli; bija jāatzīst, ka tiem piemīt varbūt pilnīgs cildenums, ja ne, tad tomēr katrā ziņā krietnums. Visas sejas, visas kustības pauda svētu nostāju, klusu iegremdēšanos mīlestībā un gaidās un bijīgu atziņu, ka pār mums ir kas augstāk godājams. Sirmgalvis ar kailo pakausi, puisēns ar daudzajām cirtām, mošais jauneklis, nopietnais vīrs, apskaidrotais svētais, lidojošais eņģelis visi viņi šķita svētlaimīgi, iegrimdami kādā nevainīgā mierā, kādās svētās gaidās. Pat visniecīgākajam sīkumam piemita debesu dzīves dvesma, un šķita, ka katra tēla raksturs ir piemērots darbībai dievkalpojumā.

Gandrīz visi ilgojās tādas sfairas kā zaudētā zelta laikmeta, kā zaudētas paradīzes. Varbūt vienīgi Otilija šeit jutās kā starp līdzīgiem.

Un kas gan būtu varējis pretoties, kad arehi-tekts, šo seno laiku gleznu pamudināts, lūdza atļauju gleznot telpā starp smailes loku un ka-pcllu. Ar to viņš droši nodibināja sev piemiņu tai vietā, kur viņam tik labi klājies. Par to tas stāstīja, smagi nopūzdamies; no lietas apstākļiem viņš saprata, ka mūžīgi nevarēs ilgt viņa uzturēšanās šai jaukajā sabiedrībā; varbūt tā drīz būs jāpārtrauc.

Minētā laika sprīdī nebija gan daudz dažādu notikumu, tomēr tas bagātīgi deva ieganstus nopietnām sarunām. Tādēļ mēs izmantosim gadījumu un pastāstīsim, ko šai sakarībā Otilija atzīmējusi savā dienas grāmatā; mēs nevaram atrast veiklāku pāreju kā vien kādu līdzību, kas uzmācas, aplūkojot viņas jaukās lapas.

Mēs esam dzirdējuši par īpatnējo iekārtu angļu flotē. Visas ķēniņa flotes virves, sākot ar stiprāko un beidzot ar plānāko, ir tā savītas kopā, ka tām stiepjas cauri sarkans pavediens, ko nevar izšķetināt ārā, ja neizjauc visu, un tamdēļ arī par vismazākām daļām var teikt, ka tās pieder kronim. Tāpat arī Ofilijas dienas grāmatā vijas simpātijās un pieķērības pavediens, kas saista visu un apzīmē visu. Tādēļ piezīmes, apceres, izraudzītas prātulas un arī visas citas vietas, kas gadās, ir īpatnējas rakstītājai un arī nozīmīgas. Pat katra vieta, ko mē$ izraugāmies uņ pastāstām, noteikti liecina par to.

NO OTILIJAS DIENAS GRĀMATAS

„Reiz atdusēties blakus tiem, ko mīlam, ir vispatīkamākais priekšstats, kāds vien var būt cilvēkam, kad viņš kādreiz domā tālāk un ne tikai par dzīvi. — Aiziet pie savējiem — tas ir ļoti sirsnīgs izteiciens."

„Ir daudz dažādu pieminekļu un piemiņas zīmju, kas mums tuvina tālus un mirušus cilvēkus. Nevienai lietai tomēr nav tik lielas nozīmes kā attēlam. Saruna ar mīļa cilvēka attēlu, pat ja tas nav līdzīgs, ir kairinoša, tāpat kā reizēm ir kairinoši strīdīties ar kādu draugu. Ir patīkama sajūta, ka esam divatā un tomēr nevaram atrauties viens no otra.“

„Reizēm mēs sarunājamies ar dzīvu cilvēku kā ar ģīmetni. Viņam nav jārunā, nav mūs jāuzlūko, nav jākavē mums laiks: mēs viņu redzam; mēs jūtam savas attiecības pret viņu; jā, mūsu simpātijās pret to var pat augt, kaut arī viņš tā labā. nekā nedara, kaut arī viņš nejūt, ka tas mums ir tikai ģīmetne."

„Nekad mēs neesam apmierināti ar pazīstamas personas portretu. Tādēļ es arvien nožēloju ģīmetņu gleznotājus. Tik reti mēs gribam no cilvēkiem neiespējamo, un taisni gleznotājiem to prasām. Viņiem jāietver gleznā katra atsevišķā cilvēka attiecības pret citiem cilvēkiem, viņu simpātijās un antipātijas; gleznotājiem nav jāattēlo, ka viņi uztver cilvēku, bet kā to uztvertu kurš katrs. Es nebrīnos, ka šādi mākslinieki ar laiku kļūst stūrgalvīgi, vienaldzīgi un iedomīgi. Lai notiek, kas notikdams, kaut tikai nebūtu jāat-sakās no daža laba mīļa un dārga cilvēka attēla."

„Taisnība gan, arehitekta ieroču un vecu rīku krājums, ko reiz kopā ar ķermeni sedza augsti uzkalni un akmeņi, pierāda, cik nenozīmīgas ir cilvēka rūpes par kādas personības saglabāšanu pec naves. Un mēs esam tik pretrunīgi. Archi-tekts atzīstas, ka viņš pats atvēris šādus senču kapus un tomēr turpina celt pieminekļus mūsu pēcnācējiem."

„Kādēļ gan viss jāņem tik nopietni? Vai tad viss, ko darām, darīts mūžībai? Vai mēs rītos neapģērbjamies, lai vakaros atkal noģērbtos? Vai mēs neaizceļojam, lai atkal atgrieztos? Un kādēļ gan nevarētu vēlēties atdusu blakus tuviniekiem, kaut arī tā būtu tikai vienam gadsimtam?"

„Kad ieraugām daudzos iebrukušos, baznīcēnu nomītos kapu akmeņus un baznīcas, kas pašas sakritušas virsū saviem kapiem, tad dzīve pēc nāves katram var likties kā otra dzīve; šai dzīvē ieiet ar gleznu, ar uzrakstu un kavējas tur ilgāk nekā īstajā. Bet arī šī glezna, šī otra esamība izdziest agrāk vai vēlāk. Laiks neļaujas atņemt sev tiesības kā pār cilvēkiem, tā pār pieminekļiem.

TREŠĀ NODAĻA

Ir patīkami nodarboties ar tādu lietu, ko spējam tikai pa daļai; lai neviens nebar diletantu, kad tas ķeras pie mākslas, ko nekad neiemācīsies un lai neiedrošinājās nopelt mākslinieku, kad tam ir patika izplūst kādā blakus nozarē aiz savas mākslas robežām.

Atzīstot šādas somas, aplūkosim architekta darbu kapellas izkrāsošanā. Viņš sagatavoja krāsas, atzīmēja samērus, uzzīmēja kartonus; tas atteicās no jaunatradumiem un pieturējās metiem: viņš rūpējās vienīgi par to, lai veikli sadalītu sēdošās un lidojošās figūras un lai ar tām gaumīgi izgreznotu telpu.

Sastatnes stāvēja, darbs ritēja uz priekšu, un tā kā jau daža laba uzskatāma lieta bija paveikta, viņam nebija iebildumu, ka to apciemo Šarlote un Otilija. Dzīvās eņģeļu sejas, košie tērpi uz zilā debesu fona iepriecināja aci, klusās, svētlaimīgās būtnes pamudināja koncentrēt jūtas un izraisīja vēlēšanos lūgt Dievu.

Dāmas uzkāpa pie viņa uz sastatnēm; tikko Otilija ievēroja, cik ļoti viegli un ērti veicama gleznošana, viņā modās agrākajās mācības stundās iegūtās zināšanas; tā paņēma krāsas un otiņu un, uzklausījusi aizrādījumus, tīri un gaumīgi uzzīmēja krokām bagātu tērpu.

Šarlote, kurai patika, ka Otilija nodarbojas un izklaidējas, pametusi viņus vienus, aizgaja, lai iegrimtu pati savās domās, lai klusībā pārdomātu savus uzskatus un bēdas, par ko viņa nevienam nekā nevarēja teikt.

Ja parastie cilvēki izraisa mums līdzcietīgu smaidu, kad tos satrauc kāds zemisks ikdienas notikums, tad mēs taisni godbijīgi noskatāmies jūtās, kur kaisīta liela notikuma sēkla, kurām janogaida šīs uzņemtās sēklas ” attīstība un kas nedrīkst un nevar paātrināt to, kam jārodas — ne labo, ne ļauno, ne laimīgo, ne nelaimīgo.

Šarlotes sūtnim, ko tā bija aizsūtījusi uz Eduarda vientuļo mājokli, viņš atbildēja laipni un līdzjūtīgi, tomēr drīzāk auksti un nopietni nekā sirsnīgi un mīļi. Drīz pēc tam Eduards pazuda, un laulātā draudzene nevarēja dabūt nekādas vēstis. Beidzot viņa atrada tā vārdu avīzēs, kur viņu kā apbalvotu minēja kopā ar citiem, kas guvuši ievērību par kādu izcilu nopelnu karā. Tad viņa zināja, kādu ceļu tas izraudzījies, dzirdēja, ka viņš izglābies no lielām briesmām; drīz viņa pārliecinājās, ka Eduards meklēs vēl lielākas briesmas, un viņa ļoti labi saprata, ka grūti būs to atturēt no galējībām. Par šīm bēdām Šarlote allaž domāja vienatnē, viņa varēja prātot kā vien gribēja — gan vienādi, gan otrādi, nevienā domā tomēr neatrada mierinājuma.

Otilija turpretim, visu nenojauzdama, juta lielu tīksmi gleznot, un Šarlote labprāt atļāva to regulāri turpināt. Tad darbs ātri gāja uz priekšu, un dzidrās debesis bija drīz vien apmetinātas cienīgiem iedzīvotājiem. Ilgstošais vingrinājums deva Otilijai un architektam daudz lielāku brīvību pēdējo gleznu veikšanā: tās bija manāmi labākas. Arī sejas, ko Otilija atstāja gleznot ar-chitektam, ar laiku ieguva vienu īpatību: tās visas sāka līdzināties Otilijai. Daiļā bērna tuvums tik dzīvi ietekmēja jauno vīrieti, kas vēl nebija gleznojis ne dabīgas, ne mākslīgas sejas, ka viņa roka zīmēja to, ko acs redzēja Otilijā.

Viena no pēdējām sejām iziļuvās tik laimīgi, ka likās, Otilija pati skatās lejā no debesu telpām,

Spraislis jau bija gatavs; viņi nolēma sienas atstāt, kādas tās ir un pārklāt tikai ar gaišāku krāsu, tumšākai krāsai bija jāizdala maigie pilari un mākslīgie skulpturu greznojumi. Bet šādās lietās viens darbs izraisa otru, un tā arī viņi vēl nolēma zīmēt puķes un augļu vītnes, kurām bija jāsaslēdz kopā debess un zeme. Otilija te bija savā īstā darba laukā. Dārznieki piegādāja jaukākos paraugus, un kaut gan vainagi bija ļoti bagātīgi izgreznoti, tomēr šo darbu viņi beidza ātrāk nekā paredzēts.

Viss vēl tomēr izskatījās kails un negatavs. Sastatnes bija sagrūstas juku jukām, dēļi samesti cits starp citu, nelīdzeno grīdu padarīja vēl neglītāku dažādas izlijušās krāsas. Tad ar-chitekts izlūdzās, lai dāmas dod viņam astoņas dienas laika un līdz šim termiņam neieiet ka-pellā. Beidzot kādā jaukā vakarā viņš lūdza tās abas aiziet turp; viņš pats nevēlējās dāmas pavadīt un tūliņ atvadījās.

„Lai kādu pārsteigumu viņš būtu mums izdomājis," teica Šarlote, kad architekfs bija aizgājis, „man tomēr pašlaik netīk turp iet. Uzies

ņemies šo gājienu viena pati un pēc tam pastāsti man. Protams, viņš būs veicis kaut ko ļoti jauku. Es vispirms priecāšos, klausoties tavā aprakstā un pēc tam labprāt skatīšu tiešamību.“

Otilija, zinādama, ka Šarlote dažos gadījumos bija uzmanīga pret sevi un izvairījās no satraukuma, sevišķi nevēlēdamās, ka viņu pārsteidz, tūliņ d<rvās ceļā viena pati un neapzinīgi skatījās apkārt pēc architekta, bet tas šķita paslēpies un nebija nekur redzams. Viņa gāja uz baznīcu un atrada to vaļā. Tā bija jau ātrāk pabeigta, iztīrīta un iesvētīta. Tā devās pie ka-pellas durvīm, kas bija apsistas ar metallu; smagās durvis viegli atvērās, un negaidīts skats pārsteidza viņu pazīstamā telpā.

Drūma, raiba gaisma ieplūda pa vienīgo augsto logu. Tas bija prasmīgi sastādīts no krāsainiem stikliem. Visa telpa tādēļ ipguva svešu izskatu un sagatavoja cilvēku īpatnējai noskaņai. Spraišļa un sienu daiļumu pastiprināja grīdas greznojums; tas sastāvēja no savdabīgi veidotiem, pēc raudzekļa saliktiem ķieģeļiem, ko saistīja pāri pārlietais ģipsis. Šo grīdu, kā arī krāsainās logu rūtis architekts bija licis pagatavot slepeni un tādēļ varēja visu sakārtot īsā laikā. Viņš bija parūpējies arī par atpūtas vietām. Starp baznīcas vecajām lietām bija atradušies daži glīti griezti koja krēsli; veikli salikti tie tagad stāvēja gar sienām.

Otilija priecājās par atsevišķām, labi pazīstamām daļām: visas kopā tās tagad likās svešas. Viņa apstājās, gāja šur un tur, skatījās un apskatīja: beidzot apsēdās krēslā; skatoties uz augšu un visapkārt, likās, ka viņa reizē būtu

un nebūtu, ka tā justu un nejustu, it kā visām lietām būtu jāpazūd no redzes un viņai no sevis pašas; tikai tad, kad saule aizslīdēja no loga, kas līdz tam bija ļoti spilgti apgaismots, Otilija atmodās pati no sevis un aizsteidzās uz pili.

Viņa atzinās sev, ka šīs jūtas pārdzīvo kādā ievērojamā posmā. Tas bija vakars prjekš Eduarda dzimšanas dienas. Viņa tiešām bija cerējusi svētīt to gluži citādi. Vai tas varēja būt, ka viss bija greznots šiem svētkiem? Nenoplūktās puķes stāvēja tagad visā savā rudens bagātībā. Saulespuķes arvien vēl grieza seju pret debesīm; asteres arvien vēl ļoti nopietni skatījās zemē; vainagā saistītās noderēja kā paraugs kādas vietas izgreznošanai, kas šķita piemērota kopējai kapu vietai, ja tā nevarēja palikt vienīgi kā mākslinieka untums, ja tā bija kaut kam jāizmanto.

Un viņa atcerējās trauksmaino rosību, ar kādu Eduards svinēja tā? dzimšanas dienu: viņa atminējās jauncelto māju, zem kufas jumta tie abi cerēja piedzīvot tik daudz laba. Jā, jo vientuļāka viņa bija, jo vairāk tās acis un ausis iztēlē skāra uguņošanu; bet taisni tādēļ arī viņa jutās vēl vairāk viena. Tā vairs neatspiedās pret viņa roku, un viņai nebija cerības, ka vēl kādreiz atradīs pie tā atbalstu.

NO OTILIJAS DIENAS GRĀMATAS

„Man jāpieraksta kāda jaunā mākslinieka piezīme. Kā amatnieks, tā arī kā tēlotājs mākslinieks skaidri pierāda, ka cilvēks vismaz prot atzīt par savu to, kas pieder vienīgi viņam. Viņa no darbi atstāj to tāpat kā putni ligzdu, kurā tie izperēti."

„Šai ziņā māksliniekam ir dīvaināks liktenis nekā citiem. Cik bieži viņš izlieto visu savu garu, visas savas spējas, lai radītu telpas, kurās tas pats nevar palikt. Ķēniņa zāles lai pateicas viņam par savu greznumu, par to daiļumu tas nedrīkst priecāties līdzi citiem. Templī viņš novelk robežu starp sevi un vissvētāko; viņš nedrīkst tad vairs doties uz kāpēm, kuras tas ierīkojis, lai iepriecinātu sirdi svinībām, tāpat kā zeltkalis tikai no tālienes pielūdz monstranci, kuras kausējumu un dārgakmeņus viņš sakārtojis. Ēkas cēlējs, nododot pils atslēgas, nodod bagātniekam visas ērtības un omulību, nebaudīdams pats no tā līdzi itin nekā. Vai māksla neattālinās no mākslinieka? Viņa darbs kā pieaudzis bērns vairs nesaistās ar tēvu. Un cik augstu paceļas māksla, kad tai lemts nodarboties gandrīz vienīgi ar vispārībai derīgo, qr to, kas pieder visiem, tā tad arī māksliniekam."

„Seno tautu priekšstati ir drūmi, un tie var likties baismīgi. Senie cilvēki iedomājas savus priekštečus sēžam lielās alās ap troni un mēmi apspriežamies. Ienākot kādam jaunam, kas bija goda cienīgs, viņi piecēlās un lokoties apsveica tā ierašanos. Vakar, kad sēdēju kapellā un redzēju, ka pretī manam griezumiem izrotātajam krēslam stāv salikti vēl daudzi citi, man šī doma likās jauka un patīkama. .Kāpēc tu nevari te palikt sēžam?' domāju pati pie sevis. .Kāpēc nevaru sēdēt, klusa un sevī nogrimusi ilgi, ilgi, kamēr beidzot atnāks draugi? Tad tu uzceltos un, laipni palokoties, piedāvātu viņiem vietu.' Raibie stikli pārvērš dienu drūmā krēslā, un kādam vajadzētu ziedot mūžīgu spuldzi, lai arī nakts nebūtu pilnīgi tumša."

„Cilvēks var nostāties, kā vien gribēdams, arvien viņam liksies, ka tas kaut ko redz. Man šķiet, ka cilvēks sapņo, lai tikai nepārtrauktu redzēšanu. Var gan gadīties, ka iekšējā gaisma reiz izplūst no mums ārā, un neviena cita tad vairs nebūs vajadzīga."

„Gads iet uz beigām. Vējš joņo rugājos un neatrod vairs nekā ko sakustināt; šķiet, tikai slaido koku sarkanās ogas vēl atgādina mums spirgtumu; arī kūlēja takts sitieni modina domas, ka ar sirpi nocirstajās vārpās ir apslēpts daudz, kas baro un ir dzīvs."

CETURTĀ NODAĻA

Otilijai jutās, un Eduards bija uznākušās nīcības un šķiršanās šai noskaņā viņu dīvaini skāra ziņa, ka nodevies mainīgai kara laimei; to viņš vairs ilgāk nevarēja noslēpt. Domās viņš tad nepagāja garam nevienam apsvērumam, pie kura bija kāds iemesls pakavēties. Laimīgā kārtā cilvēks spēj uzņemt tikai zjnamu daudzumu nelaimes. Kas iet tam pāri, tas aizved cilvēku bojā vai arī atstāj vienaldzīgu. Ir stāvokļi, kad bailes un cerības saplūst kopā par vienu vienību, savstarpēji iznīcinās, un zūd tumšā nejūtība. Vai citādi gan mēs spētu vēl turpināt savu parasto ikdienas dzīvi, zinot, ka mūsu tālumā esošie mīļie cilvēki ik mirkli ir briesmās!

Liekas, kāds labs gars bija parūpējies par Oti-liju, ienesot, mežonīgu nemieru klusumā, kurā viņa sāka vientuļi un bezdarbīgi nogrimt un, uzdodot daudz ārēju darbu, neļāva tai iegrimt sevī, bet modināja pašas spēka apziņu.

Tikko Šarlotes meita Luciane bija aizgājusi no pansijas lielajā sabiedrībā, tikko tā radinieces mājā ieraudzīja ap sevi lielu sabiedrību, jau viņas vēlēšanās patikt bija izraisījusi patiku. Kāds jauns, ļoti bagāts kungs drīza laika kaisli vēlējās viņu apprecēt. Liela bagātība deva tam tiesības saukt par savu to, kas it vislabākais,

un šķita, ka vislabāk viņam noder jauka sieva, kuras deļ cilvēki to apskaustu tāpat kā apskauž par visām citām lietām.

Šīs ģimenes lietas nodarbināja Šarloti, tā ziedoja Lucianei visas savas domas, savu korespondenci, ja vien viņu nesaistīja kādi pienākumi, kas deva cerību saņemt no Eduarda tuvākas ziņas. Otilija tādēļ pēdējā laikā bija biežāk viena nekā parasti. Viņa zināja, ka ieradīsies Lu-ciane, lika mājās sagatavot visu vajadzīgo; tomēr neviens neiedomājās, ka apmeklējums notiks tik drīz. Šarlote gribēja vēl rakstīt, norunāt, nolemt, bet pilī un Otilijas dzīvē pēkšņi ielauzās vētra.

Sabrauca istabenes un kalpotāji, vezumi ar ceļa somām un kastēm; šķita, ka mājās ir divi vai trīs saimnieki: tikai tad ieradās paši viesi — radiniece ar Luciani, dažām draudzenēm un līgavaini; arī tam bija pavadoņi. Priekšnamu piepildīja ceļa somas, mēteļu maisi un dažādas ādas makstis. Grūti bija izšķirot daudzās kastītes un somas. Saiņiem un pavadoņiem nebija ne gala, ne malas. Taisni tai laikā spēcīgi lija lietus, sagādājot dažas neērtības. Nosvērti un darbīgi Otilija noskatījās šinī nevaldāmā trauksmē; viņas veiklība izpaudās spilgti. īsā laikā tā visu novietoja un sakārtoja. Katrs atrada savu vietu, katram bija ērti pēc savas garšas; ikvienam šķita, ka viņš labi apkalpots, jo nekas netraucēja apkalpot pašam sevi.

Tagad, pēc ļoti grūta ceļojuma, visi būtu labprāt atpūtušies: līgavainis būtu labprāt tuvāk iepazinies ar sievas māti, lai apliecinātu viņai savu mīlestību un labo gribu. Bet Luciane nevarēja rimties. Beidzot viņa bija ieguvusi laimi, ka drīkstēja kāpt zirgā. Līgavainim bija jauki zirgi un tūliņ tiem vajadzēja sēsties mugurā. Viņa nedomāja ne par negaisu un vēju, ne par lietu un vētru; bija tā, it kā cilvēks dzīvotu tikai tāpēc, lai saslapinātos un tad atkal žāvētos. Ja viņai ienāca prātā pastaigāties kājām, tā nejautāja, kādas drēbes mugurā, kā tā apāvusies: viņa gribēja apskatīt apstādījumus, par kuj-iem bija tik daudz dzirdējusi. Ja kaut kur nevarēja piekjūt zirgā, tā skrēja kājām. Drīz vien viss bija redzēts un novērtēts. Nenācās viegli runāt pretim viņas straujajai dabai.* Citiem viesiem vajadzēja dažu labu reizi paciest, bet visvairāk cieta istabenes, kas nepaguva laikus mazgāt, gludināt, ārdīt un šūt.

Tikko apskatījusi māju un apkārtni, viņa juta pienākumu viesoties pie apkārtējiem kaimiņiem, tā paguva apciemot arī diezgan attālus kaimiņus. Pili pārplūdināja pretvizites un, lai tās nepalaistu gājām, bija jānozīmē noteiktas dienas.

Šarlote ar radinieci un līgavaiņa saimniecības vadītāju pūlējās kārtot iekšējās lietas, Otilijai ar saviem apakšniekiem bija jārūpējas, lai nekā netrūktu, kad saplūdīs tik daudz ļaužu; mednieki un dārznieki, zvejnieki un sīktirgotāji bija arī rosīgi nodarbināti, bet Luciane visur parādījās kā degoša komēta, kas velk sev līdz garu asti. Parastās apciemojumu sarunas viņai drīz vien likās negaumīgas. Labi vēl, ka tā novēlēja mieru vecākiem ļaudīm pie spēļu galda; kas vēl kaut cik spēja kustēties — un vai gan varēja būt kāds, kas viņas jaukajai uzbāzībai neļautu sevi iekustināt tam bija jāpiedalās dejā un ja ne, tad jautrā ķīlu un sodu izpirkšanas rotaļā. Un kaut gan bija tā aplēsts, lai viss, vēlāk arī ķīlu izpirkšana, skartu viņu, tomēr, no otras puses ņemot, neviens cilvēks, • sevišķi neviens kungs, lai ari kāds tas būtu, nepalika tukšā; viņai laimējās iegūt dažu vecāku cienījamu cilvēku labvēlību ar to, ka tā uzzināja viņu dzimšanas un vārda dienas, kas iekrita tieši tai laikā, un tās tad svinēja. Viņai ļoti palidzēja īpatnēja veiklība: visi juta tās labvēlību, katrs atzina sevi par to, kam viņa visvairāk labvēlības veltījusi; tā ir vājība, kādu redzami parāda pat visvecākais sabiedrības cilvēks.

Ja varēja likties, ka viņas plānā ietilpa noskaņot sev par labu cilvēkus, kufi kaut kas bija, kam bija stāvoklis, ko cienīja, vai arī kas citādi bija ievērojami, apkaunot gudrību un apzinātību un ar savu mežonīgo, dīvaino dabu iegūt arī visapdomīgāko labvēlību, tad tomēr ari jaunatnei netrūka nekā: katram bija sava daļa, sava diena, sava stunda, kad tā prata sajūsmināt un saistīt. Tā drīz vien viņa pamanīja jauno arehitektu, kas ar saviem melnajiem, gapajiem cirtainajiem matiem izskatījās ļoti vienkāršs un mierīgs; viņš stāvēja atstatu un uz visiem jautājumiem atbildēja īsi un saprātīgi, šķiet, nekur nevēlēdamies dziļāk ielaisties; beidzot viņa, pa daļai neapzinīgi, pa daļai viltīgi, nolēma to padarīt par dienas varoni un tādā kārtā saistīt savā galmā.

Ne velti Luciane bija paņēmusi līdz tik daudz ceļa somu, jā, dažas vēl pieveda klāt. Viņa bija paredzējusi, ķa nemitīgi būs jāmaina tērpi. Tai patika pārģērbties trīs un četrreiz dienā, reizēm parādoties arī tiešām īstā masku tērpā kā zemniecei un zvejniecei, kā burvei un puķu meitenei. Viņa nenoniecināja arī domu apģērbties par vecu sievu, lai no mūku kapuces tērpa jo labāk būtu redzama tās jaunā seja; tiešām, viņa sajauca esošo un iedomāto tik lielā mērā, ka citiem šķita radniecīga nārai. Šo pārģērbšanos tā sevišķi pielietoja pantomimiskiem skatiem un dejām, kufās prata veikli izteikt dažādus raksturus. Kāds bruņinieks no viņas pavadoņiem apņēmās spēlēt klavieres, lai pavadītu kustības ar vajadzīgo muziķu; bija nepieciešama tikai īsa noruna, un viņi sapratās.

Kādu dienu, jautrā balles starpbrīdī viesi, kas bija slepeni pamudināti, lūdza šādu izrādi, bet viņa, pretēji paradumam, šķita apjukusi un pārsteigta un lika sevi ilgi lūgt. Izlikdamās, ka nevarētu izšķirties, tā ļāva izvēlēties citiem, kā improvizators lūdza tematu, kamēr beidzot viņas palīgs, klavieru spēlētājs, ar ko laikam bija norunāts, piesēdās pie klavierēm, sāka spēlēt sēru maršu un uzaicināja viņu tēlot Artemeziju; to viņa esot tik lieliski iestudējusi. Viņa izpildīja lūgumu: pēc īsa brīža, atskanot maigi sērām* marša skaņām, tā parādījās jau kā ķēnišķīga atraitne, gāja nosvērtiem soļiem, nesdama pelnu trauku. Aiz viņas kāds nesa lielu melnu tāfeli un labi nodrāztu krīta gabalu zelta velcē.

Viņas cienītājs un adjutants, kam tā pačukstēja ausī, tūliņ aizgāja pie architekta, lūdza, skubināja un pat vilka to uz priekšu, lai viņš kā celtņu cēlējs uzzīmētu kapenes un no statista pārvērstos nopietnā tēlotājā. Kaut arī ārēji architekts likās Joti apjucis — šaurā, gluži melnā modernā civilā tērpā viņa stāvs bija jauks kontrasts šķidrautiem, krepiem, bārkstīm, zīļu rotām, pušķiem un vainagiem — tomēr tas ātri ieguva iekšējo līdzsvaru, un jo dīvaināki bija novērot visu tālāko. Dziļā nopietnībā viņš nostājās pie lielās tāfeles, ko turēja daži pāži, apdomīgi un kārtīgi uzzīmēja kopakmeni, kas drīzāk būtu piemērots Langobardijas, ne Karijas ķēniņam; tas bija tik jaukos izmēros, tik nopietns atsevišķās da]ās, tik apgarotiem greznojumiem, ka ikviens labpatikā noskatījās, kā viss tas tapa un kad bija gatavs, tad apbrīnoja.

Šinī laika sprīdī viņš gandrīz nemaz nepagriezās pret ķēniņieni, bet visu uzmanību pievērsa savam darbam. Beidzot, kad tas palocījās un aizrādīja, ka pavēles, šķiet, esot izpildījis, viņa tam rādīja urnu un izteica vēlēšanos to redzēt augšā, galotnē. Viņš to darīja, kaut arī ne labprāt, jo urna neiederējās viņa citu uzmetumu raksturā. Kas attiecas uz Luciani, tad beidzot viņa jutās atbrīvota no savas nepacietības: tās nodoms nemaz nebija saņemt apzinīgu zīmējumu. Ja viņš nedaudz vilcieniem būtu tikai skicējis kaut ko tādu, kas daudz maz līdzinātos monumentam un pārējo laiku pakavējis sarunā ar viņu, tad tas būtu vairāk piemērots gala mērķim un viņas gribai. Architekta izturēšanās turpretī izraisīja Lucianē pilnīgu apjukumu; kaut gan tā meklēja pārmaiņas, paužot sāpes, pavēles, norādījumus un izsakot atzinību par to, kas pamazām radās un viņu pat vairākas reizes gandrīz aizrāva projām, lai tikai kādā veidā nonāktu saskarē, tomēr viņš bija stīvs, tik ļoti stīvs, ka tai pārāk bieži nācās meklēt glābiņu, ņemot urnu, spiežot to pie sirds, skatoties debesīs, jā, beidzot viņa bija spiesta šādas situācijās arvien kāpināt, tā ka šķita vairāk līdzīga Efesas atraitnei nekā Karijas ķēniņienei. Izrāde ievilkās ga-jumāj klavieru spēlētājs, kam parasti bija diezgan daudz pacietības, nezināja, kādā noskaņā beigt šo spēli. Viņš pateicās Dievam, kad redzēja urnu uz piramidas un neapzinīgi pārgāja uz jautru tēmu, kad ķēniņiene gribēja izteikt pateicību; tas gan laupīja izrādei raksturu, bet pilnīgi uzjautrināja viesus, kas tūliņ izklīda, lai apliecinātu savu draudzīgo apbrīnu dāmai par lielisko iztēli un architektam par māksliniecisko un smalko zīmējumu.

Līgavainis ilgi sarunājās ar architektu.

„Man žēl," teica viņš, „ka zīmējums nav ilgākam laikam. Atjaujiet vismaz, ka lieku to aiznest savā istabā un ar jums par to parunāju."

„Ja jums patīk," teica architekts, „tad es varu parādīt rūpīgus līdzīgu celtņu un monumentu zi-mējumus; šis ir tikai viegls gadījuma mets."

Otilija stāvēja netālu no tiem un piegāja klāt.

„Pie viena," teica viņa architektam, „izdevīgā brīdī parādiet barona kungam savus krājumus; viņš cienī mākslu un senatni; es vēlētos, lai jūs tuvāk iepazītos."

Luciane piesteidzās klāt un jautāja: „Par ko jūs runājat?"

„Par mākslas darbu krājumu," atbildēja barons, „kas pieder šim kungam un ko viņš mums kādreiz parādīs."

„To viņš varētu tūliņ atnesti" iesaucās Luciane. „Vai ne, jūs to tūliņ atnesīsit?" piebilda viņa glaimīgi, abām rokām draudzīgi viņam pieskaroties.

„Tagad tā kā nebūtu piemērots laiks," teica architekts.

„Ко?" iesaucās Luciane valdonīgi, „jūs negribat paklausīt savas ķēniņienes pavēlei?" Tad viņa ķircinādamās sāka to lūgt.

„Neesiet ietiepīgs!" piebilda Otilija.

Palocījies architekts aizgāja; šī palocīšanās neizteica ne ,,jā“, ne „nē".

Tikko viņš bija projām, Luciane skraidīja pa zāli apkārt ar vēja suni.

,,Ak,“ iesaucās viņa, nejauši atdūrusies pret savu māti. „Es esmu tik nelaimīga! Es nepaņēmu līdz savu pērtiķi; mani atrunāja; vienīgi savas ērtības dē] ļaudis laupa man šo prieku. Bet es likšu to atvest; kādam jādodas turp, un tas jāatgādā, ja varētu redzēt kaut viņa attēlu, es būtu apmierināta. Katrā ziņā likšu to uzgleznot un nelaidīšu no sevis projām."

„Varbūt tu apmierināsies," teica Šarlote, „kad likšu atnest tev no bibliotēkas veselu sējumu ar visjaukākiem pērtiķu attēliem."

Luciane skaļi iekliedzās priekā un viņai atnesa vienu sējumu. Luciane priecājās, skatoties uz šiem nejaukajiem radījumiem, kas jau tā līdzīgi un ko mākslinieks padarījis vēl līdzīgākus cilvēkam. Bet sevišķi laimīgi viņa jutās, atrazdama ikkatrā zvērā līdzību ar kādu pazīstamu cilvēku. „Vai tas neizskatās kā tēvocis!" iesaucās tā nežēlīgi, „un šis kā galantērijas lietu pārdevējs M, šis kā mācītājs S, un šis te ir Dings, viņš pats ar miesu un garu. Patiesībā taču pērtiķi ir apbrīnojami. Nesaprotu, kā viņus var izslēgt no labākās sabiedrības."

To viņa teica labākā sabiedrībā, tomēr neviens neņēma ļaunā. Visi tā bija pieraduši daudz ko atļaut viņas piemīlībai, ka beidzot ļāva visu arī nerātnībai.

Otilija sarunājās ar līgavaini. Viņa cerēja, ka architekts drīz atgriezīsies, un viņa nopietnie, gaumīgākie krājumi atbrīvos sabiedrību no šiem pērtiķiem. Tā gaidot, viņa aprunājās ar baronu un pievērsa tā uzmanību vienai otrai lietai. Bet architekts neieradās un, beidzot atgriezdamies, iejuka viesos, nekā neatnesis un arī neizturēdamies tā, it kā par kaut ko būtu runāts. Oti-lija kādu acumirkli bij — kā lai saka — neapmierināta, nesavaldīga, pārsteigta: viņa bija teikusi labu vārdu par archifekfu, viņa novēlēja līgavainim jauku brīdi kaut arī tas bezgalīgi mīlēja Luciani, tomēr cieta viņas izturēšanās dēj.

Pērtiķiem bija jāpazūd un jādod vieta kolekcijai. Sabiedriskās rotaļas, jā, pat vēl dejas, beidzot bezprieka sēdēšana un atslābstošas jautrības mākslota kāpināšana arī šoreiz, kā arvien, ilga tālu pāri pusnaktij. Luciane bija jau pieradusi rītos nekāpt ārā no gultas un vakaros neiet gulēt.

Ap šo laiku Otilijas dienas grāmatā retāk atzīmēti notikumi, turpretī biežāk redzam domas un sentences, kas skar dzīvi un kas ņemtas no dzīves. Lielākais vairums nevar būt radies viņas pašas uztverē: iespējams, ka tai bijusi kāda burtnīca, no kuras viņa izrakstījusi to, kas tīkams. Dažas viņas pašas domas, kas skar dvēseles pārdzīvojumus, nojaušamas no sarkanā pavediena.

NO OTILIJAS DIENAS GRAMATAS

„Mēs labprāt lūkojamies nākotnē, jo klusu veļamies tik labprāt virzīt sev par labu to, kas mūs tur varētu nejauši šur tur mētāt."

„Mums nav viegli būt lielā sabiedrībā, nedomājot par to, ka gadījums, kas tik daudzus sapulcinājis, varētu atvest arī mūsu draugus."

„Lai cik noslēgti cilvēks dzīvotu, viņš tomēr, iekām pats to pamanījis, ir parādnieks vai aiz-devējs"

„Ja satiekam kādu, kas parādā pateicību, mums tas tūliņ ienāk prātā. Cik bieži satiekam kādu, kam paši esam pateicību parādā un nemaz par to nedomājam."

„Pateikt kaut ko par sevi ir dabiski; lai prastu pateikt to tā, kā tas domāts, vajadzīga izglītība."

„Neviens sabiedrībā daudz nerunātu, ja apzinātos, cik bieži viņš pārprot citus."

„Atkārtojot cita cilvēka vārdus, mēs sagrozām tos tik ļoti vienīgi tādēļ, ka neesam sapratuši."

„Kas viens pats ilgi runā un neglaimo klausītājiem, tas izraisa nepatiku."

„Katrs izteikts vārds modina pretstata domu."

„Pretrunas un glaimi kopā ir nederīgas sarunas."

„Vispatīkamākā sabiedrība ir tā, kufā valda jauka savstarpēja goda parādīšana."

„Vislabāk cilvēks atklāj savu raksturu, norādīdams uz to, ko viņš tur par smieklīgu."

„Smieklīgais rodas no tikumiska kontrasta, ko prāts nekaitīgi sasaista."

„Jutekļu cilvēks bieži smejas ari tad, kad nav par ko smieties. Vienalga, kas viņu ierosina, arvien parādās tā labsajūta."

„Sapratīgam cilvēkam viss šķiet smieklīgs, prātīgam gandrīz nekas."

„Kādam gados vecam kungam pārmeta, ka viņš interesējoties par jaunām sievietēm." „Tas ir vienīgais līdzeklis," teica viņš, „lai cilvēks kļūtu jaunāks, un to taču katrs grib."

„Mēs ļaujam, lai pārmet mūsu trūkumus, mes ļaujam, ka mūs soda; šo trūkumu dēļ mēs pacietīgi izturam daudz ko, bet esam nepacietīgi, ja mums tie jāatmet.“

„Daži trūkumi nepieciešami, lai cilvēks būtu īpatnējs. Mums liktos nepatīkami, ja veci draugi atmestu savas īpatnības."

„Ja kāds darbojas pret savu īpatnību, tad mēdz teikt — viņš mirs."

„Kādas kļūdas mēs drīkstam paturēt, jā, sevī kultivēt? Tādas, kas citiem vairāk glaimo nekā tos apvaino."

„Kaislība ir kāpināta kļūda vai tikums."

„Mūsu kaislības ir īsti feniki. Tikko vecās sadeg, jaunās tūliņ .atkal paceļas no pelniem."

„Lielas kaislības ir kā slimības bez cerībām. Kas varētu šīs slimības dziedēt, padara tās vēl bīstamākas."

„Atzīšanās palielina kaislību un dara to maigāku. Nekur laikam vidusceļš nebūtu tik vēlams kā uzticība un klusēšana pret tiem, kufus mēs mīlam."

PIEKTĀ NODAĻA

Tā Luciane sabiedriskā virpulī arvien kāpināja dzīves skurbumu. Galminieku skaits pieauga ik dienas — pa daļai tādēļ, ka viņas darbība dažu labu ierosināja un pievilka, pa daļai arī, ka tā prata ar laipnību un palīdzību saistīt citus. Luciane bija augstākā mērā līdzjūtīga: tā kā viņai radinieces un līgavaiņa simpātiju dēļ uzreiz bija pieplūdis ļoti daudz jauku un dārgu lietu, tai likās, ka pašai nepieder nekas. Viņa arī nejuta to lietu vērtību, ko citi sakrāva ap viņu. Un tā Luciane, ne mirkli nešaubīdamās, noņēma sev no kakla dārgu lakatu un aplika to kādai jaunavai, kas, salīdzinot ar citām, likās nabadzīgi tērpusies; to viņa darīja jokodama un tik veikli, ka neviens nespēja atteikties no šāda dāvinājuma. Vienam no viņas galminiekiem visu laiku vajadzēja būt par kasieri; viņa uzdevums bija katrā vietā, kur viņi iegriezās, sameklēt vecākos un slimākos cilvēkus un vismaz uz brīdi atvieglot to stāvokli. Tādēļ visā apkārtnē viņa ieguva lielisku slavu; reizēm tā rādīja pat neērtības, jo pievilka pārāk daudz cietēju, kas viņu apgrūtināja.

Bet nekas necēla viņas vārdu tik ļoti kā izcili neatlaidīga, laba izturēšanās pret nelaimīgu jaunu cilvēku, kas bēga no sabiedrības; šis, citādi glītais, mācītais cilvēks slavas pilnā kaujā bija zaudējis labo roku. Sakropļojums modināja viņā nepatiku, īgnumu, jo katru reizi, iepazīstoties ar kādu svešinieku, bija jāstāsta arī par savu nelaimi; viņš tad labāk noslēpās, iegrima lasīšanā ņn studijās, nekad vairs negribēdams saskarties ar sabiedrību.

Luciane uzzināja par šo jauno cilvēku. Sākumā viņam bija jānāk mazā sabiedrībā, tad lielākā un beidzot vislielākā. Viņa izturējās pret to laipnāk nekā pret kuru katru citu, būdama uzbāzīgi pakalpīga un sevišķi pulēdamās izrādīt, ka var ko darīt viņa vietā un tā ļāva viņam izjust sava zaudējuma vērtīgumu. Pie galda jauneklim bija jāsēž viņai blakus, viņa sagrieza tam visu griežamo, tā kā bija jālieto tikai dakšiņas. Ja vecāku, izcilāku cilvēku dēļ viņš nevarēja sēdēt blakus, tad Luciane veltīja tam savu uzmanību pāri visam galdam un steidzīgiem kalpotājiem bija jāaizstāj tas, ko laupīja attālums. Beidzot viņa to pamudināja rakstīt ar kreiso roku; visus mēģinājumus tā lika adresēt viņai un tā, atrazdamies tuvu vai tālu, viņi arvien bija kontaktā. Jaunais cilvēks nesaprata, kas ar viņu bija noticis, un tiešām, kopš šī brīža tas sāka jaunu dzīvi.

Varētu domāt, ka šāda izturēšanās nepatiks līgavainim; bet notika taisni pretējais. Viņš atzina šīs rūpes par lielu nopelnu un bija mierīgs tādēļ, ka zināja viņas gandrīz pārspīlētās īpašības: tā prata atvairīt no sevis katru cilvēku, kas kaut mazākā mērā šķita aizdomīgs. Viņa labprāt rotaļājās ar kufu katru vīrieti, kad vien vēlējās; ikvienam draudēja briesmas, ka viņa tam reiz uzbruks, to aizraus vai kaitinās; bet neviens nedrīkstēja tāpat izturēties pret viņu, neviens nedrīkstēja to aizkarf, kad iepatīkas, neviens nedrīkstēja atbildēt ar vaļību, kaut arī plašākā jēdzienā, kaut arī viņa pati atļāvās, un tā viņa turēja visus attiecībā pret sevi visnoteiktākās tikumības robežās; šķita gan, ka attiecībā pret citiem viņa tās kuru katru mirkli spētu pārkāpt.

Vispār varētu domāt, ka Lucianei ir dzīves pamatlikumi, kas liek padoties uzslavai un pē-ļumam, simpātijai un antipātijai. Viņa mēģināja dažādi saistīt pie sevis cilvēkus un parasti sabojāja atkal vecas attiecības ar ļauno mēli, kas nesaudzēja neviena. Tā viesojās kaimiņos, kur pilīs un mājās laipni uzņēma viņu un tās viesus, draiski izrādīja, ka labprāt skata visas cilvēku attiecības no smieklīgās puses. Vienā vietā bija trīs brāļi, kurus pārsteidzis vecums, kamēr viņi, cits citu pamudinādami, nevarēja izšķirties, kam pirmajam apprecēties; citā vietā bija maza jauna sieva ar lielu vecu vīru, citur taisni pretēji, mazs mazs vīriņš un neveikla sieva — milzenis. Vienā mājā uz katra soļa bij jāklūp pār bērniem; otra māja viņai nelikās pilnīga, kaut tur bija daudz cilvēku, bet nebija neviena bērna. Veciem laulātiem draugiem, ja viņiem neesot mantinieku, jāļaujot, lai tos aprok, lai tad atkal reiz mājās atskanētu smiekli. Jauniem laulātiem draugiem esot jāccļo, jo saimniekošana tiem nemaz nepiestāvot. Un tāpat kā ar personām, viņa apgājās arī ar lietām, ēkām, mājas piederumiem un galda priekšmetiem. It sevišķi visi sienas greznojumi izraisīja viņā jautras piezīmes. Sākot ar visvecāko paklāju un beidzot ar jaunākām papīra tapetēm, sākot ar cienījamu ģimenes gleznu un beidzot ar frivolu jaunu va^a grebumu, kā vienam, tā otram bija jācieš, kā vienu, tā otru vienādi graizīja tās zobgalīgās piezīmes; bija vai jābrīnas, kā piecu jūdžu attālumā vēl varēja kas eksistēt.

Šai tieksmē visu noliegt varbūt arī nebija īstā ļaunuma; parasti laikam viņu šeit kairināja egoistiska pārgalvība, bet tiešām patiess rūgtums izpaudās attiecībās ar Otiliju. Nicinādama tā skatījās no augšas uz mierīgo, nepārtraukto mīļā bērna darbu, ko ikviens ievēroja un uzteica; kad citi runāja par to, cik ļoti Ofilija nododas dārzam un siltumnīcai, Luciane, neievērodama dziļo ziemu, kas pašreiz bija, zobodamās brīnījās, ka nav redzamas ne puķes, ne augļi un kopš tā laika katru dienu lika sanest un lietot istabu un galda greznojumam tik daudz zaļumu, tik daudz zaru un visa kā, kam bija vēl tikai asni, ka Otilija un dārznieks jutās ļoti apbēdināti, redzēdami izjauktās cerības nākošam gadam un varbūt vēl ilgākam laikam.

Tikpat maz viņa novēlēja Otilijai mieru mājas solī, kur tā vēl ērti darbojās. Otilijai esot jābrauc līdz izpriecās un jāvizinās kamanās. Viņai esot jānāk līdz uz ballēm, ko sarīkoja kaimiņos; tai neesot jābaidās ne no sniega, nedz aukstuma, ne arī varenām nakts vētrām, jo citi cilvēki arī no tā nemirstot. Šādas izturēšanās dēļ maigais bērns daudz cieta, bet Luciane neieguva itin nekā: kaut gan Otilija gāja ģērbusies ļoti vienkārši, tomēr viņa bija vai vismaz vīriešiem šķita arvien skaistāka. Maiga pievilcība pulcināja ap viņu visus vīriešus, vai nu tā atradās lielās telpās pirmā vai pēdējā vietā, jā, pat Lucianes līgavainis bieži kavēja viņai laiku un jo vairāk tad, kad kādā lietā, kas viņu nodarbināja, prasīja tai padomu un līdzdarbību.

Viņš bija iepazinies ar architekfu, apskatot tā mākslas darbu krātuvi, bija daudz ar viņu runājis par vēstures jautājumiem; sevišķi apskatot kapellu, tas bija mācījies novērtēt viņa talantu. Barons bija jauns, bagāts; viņš plānoja, viņš gribēja celt ēkas; viņam bija dzīva interese par visu, bet maz zināšanu: tas cerēja, ka ar-chitektā atradis cilvēku, ar ko kopā varētu sasniegt vairākus mērķus. Viņš pastāstīja tos savai līgavai; viņa to uzteica, uzslavēja un bija ļoti apmierināta par priekšlikumu; varbūt šis priekšlikums viņai patika, lai atrautu Otilijai jauno cilvēku tai šķita, ka pamanījusi jaunekļa jūtas un nevis lai nodarbinātu viņa talantu saviem nodomiem. Izrādījās, ka viņš ir ļoti darbīgs, sarīkojot improvizētas svinības, ka tas sagādā dažu labu pārsteigumu vienā otrā sarīkojumā, tomēr Lucianei likās, ka viņa pati labāk šādas lietas prot; viņas izgudrojumi parasti bija ļoti vienkārši, un lai tos realizētu, tikpat labi derēja izmanīga kalpotāja kā visievērojamākā mākslinieka veiklība. Sarīkojot kādam draugam svinīgu apsveikšanu dzimšanas vai kādā citā goda dienā, tās iztēle nesniedzās tālāk par altari, uz kura ziedo un par vainaga uzlikšanu, vienalga, vai tā bija ģipša vai dzīva cilvēka galva.

Otilija varēja sagādāt vislabāko izziņu līgavainim, kas apvaicājās par architekta darbu šai mājā. Tā zinaja, ka Šarlote jau agrāk bija apjautājusies pēc darba vietas viņam: ja nebūtu sanākuši viesi, tad jaunais cilvēks, pabeidzis kapellu, tūliņ aizbrauktu, jo ziemā celšana bij jāpārtrauc; būtu patīkami, ja kāds jauns labvēlis atkal nodarbinātu un atbalstītu spējīgo mākslinieku.

Otilijas personīgās attiecības pret arehitektu bija skaidras un vaļsirdīgas. Viņai bija patīkami tā darbīgajā klātbūtnē; tā viņu iepriecināja kā kāda vecāka brāļa tuvums. Viņas jūtas pret jaunekli palika mierīgajā bezkaislības asins radniecības virspusē: viņas sirdī nebija vairs vietas: mīlestība uz Eduardu to pilnīgi piepildīja, un vienīgi dievībai, kas iespiežas visur, varēja tai pašā laikā piederēt šī sirds.

Jo dziļāka kļuva ziema, jo bargāks bija laiks, un jo vairāk ceļi izvērtās neizejami, jo pievilcīgāk likās nodzīvot sarukušās dienas labā sabiedrībā. Pēc īsiem atplūdiem laiku pa laikam lieli pūļi pārpludināja māju. Sanāca kopā virsnieki no attāliem garnizoniem, izglītotie darīja sabiedrībai godu, rupjākie sagādāja neērtības; netrūka arī civilistu, un, pilnīgi negaidot, kādu dienu kopā piebrauca grafs un baronese.

Likās, ka viņu klātbūtne radīja īstu galmu. Vīrieši, kam bija stāvoklis un tikumi, ielenca grafu; sievietes deva baronesei viņas tiesu. Tikai īsu bridi viesi brīnījās, redzot tos abus kopā un ļoti jautrus: izplātījās ziņa, ka grafa laulātā draudzene mirusi un ka viņi noslēgšot jaunu saistību, tikko pieklājība to atļaušot. Otilija atcerējās viņu pirmo apciemojumu, katru vārdu, ko toreiz runāja par laulāšanu un atlaulāšanu, par saistīšanos un šķiršanos, par cerību, gaidām, trūkumu un atteikšanos. Abi cilvēki, kam toreiz vēl nebija nekādu izredžu, tagad stāvēja viņas priekšā tik tuvu cerētai laimei, un negribot tai izlauzās no sirds nopūta.

Luciane, uzzinājusi, ka grafs ir mūzikas cienītājs, tūliņ sarīkoja koncertu; viņa gribēja dziedāt ģitārās pavadībā. Tā arī notika. Instrumentu viņa spēlēja diezgan inākulīgi, tai bija patīkama balss, bet par vārdiem varēja teikt, ka tie bija viņai saprotami tikpat maz kā jebkurai citai vācu skaistulei, kas dzied ģitārās pavadījumā. Tomēr visi apgalvoja, ka viņa dziedājusi loti izteiksmīgi, un tā varēja būt apmierināta par skaļo atzinību. Bet tad šai sakarībā viņu piemeklēja dīvaina nelaime. Starp viesiem bija kāds dzejnieks, ko viņa arī cerēja saistīt, jo vēlējās dabūt dažus veltījuma dzejoļus un tādēļ šo vakaru galvenām kārtām dziedāja viņa dziesmas. Dzejnieks, tāpat kā visi pārējie viesi, izturējās pieklājīgi, bet Luciane bija gaidījusi kaut ko citu. Vairākkārt viņa lika to manīt, bet nekā vairāk nevarēja sagaidīt; beidzot nepacietībā tā aizsūtīja kādu no saviem galminiekiem un lika divatā pavaicāt, vai tad viņš neesot sajūsmināts, dzirdot tik lieliski dziedot viņa lieliskās dziesmas.

„Manas dziesmas?" izbrīnījies jautāja dzejnieks.

„Piedodiet, mans kungs," piebilda viņš. „Es neesmu dzirdējis nekā cita kā tikai vokāļus un pat arī tos ne visus. Taču mans pienākums ir izteikt pateicību par tik laipnu uzmanību."

Galminieks klusēja. Dzejnieks mēģināja labskanīgiem atvadīšanās vārdiem šo lietu izbeigt. Viņa ļāva diezgan skaidri manīt, ka vēlētos iegūt kādu tieši viņai dzejotu darbu, ja tas nebūtu pārāk nepieklājīgi, viņš tai pasniegtu alfabētu, lai viņa pati no tā iedomātos vēlamu slavas dziesmu pēc gatavas melodijas. Tomēr viņai nebija lemts bez sāpēm aizmirst šo gadījumu. Pēc neilga laika tā dzirdēja, ka jaunais viesis tajā pašā vakarā esot sadzejojis kādai Otilijas iemīļotai melodijai ļoti jauku, interesantu dzejoli.

Luciane, kā visi viņai līdzīgie cilvēki, arvien sajaukdama to, kas nāk tiem par labu un kas par ļaunu, gribēja izmēģināt savu laimi reci-tējot. Viņai bija laba atmiņa, bet, ja runā atklāti, priekšnesums, kaut arī sparīgs, nebija apgarots un dedzīgs. Tā recitēja balades, stāstus un arī citus sacerējumus, kas mēdz būt deklamāciju krājumos. Viņa bija piesavinājusies nelaimīgo paražu pavadīt ar žestiem to, ko cēla priekšā un, lā rīkodamās, ar savu dramatisko iztēli nepatīkamā kārtā, saturu, kas patiesībā ir episks un lirisks, vairāk sajauca nekā saistīja.

Grafs, būdams sapratīgs cilvēks, ātri ieguva pārskatu par sabiedrību, tās simpātijām, kaislībām un izklaidēšanos un, laimīgā vai nelaimīgā kārtā, pamudināja Luciani lietot jaunu iztēles veidu, kas atbilda viņas personībai.

„Es atrodu te,“ teica viņš, „daudz labi veidotu personu, kurām nav grūti atdarināt mākslinieciskas kustības un stāvokļus. Vai jūs vēl neesat pamēģinājusi attēlot īstas, ievērojamas gleznas? Tāds atdarinājums, kaut arī prasa piepūli sakārtojot, dod necerēti lielu daiļumu."

Luciane ātri saprata, ka te viņa būtu savā īstajā lomā. Viņas glītais augums, pilnīgais stāvs, pareizā un tomēr īpatnējā seja, gaiši brūnās matu pīnes un slaidais kakls bija kā radīts gleznai; un ja tā zinātu, ka, stāvēdama mierā, izskatās skaistāka nekā kustēdamās, jo pēdējā gadījumā reizēm pavīdēja kāds negraciozs traucēklis, tad viņa birtu vēl jo dedzīgāk nodevusies šai dabīgajai gleznu radīšanai.

Tad viņi pēc vafa grebumiem meklēja ievērojamas gleznas. Vispirms izvēlējās van Deika Belezaru. Kādam lielam, spēcīgi veidotam, labi gados esošam vīrietim bija jāattēlo sēdošais aklais ģenerālis, architektam līdzjūtīgi drūmi stāvošais karavīrs, kam viņš patiešam drusku līdzinājās. Luciane, pa daļai pieticīgi, izraudzīja sevi par jauno sieviņu aizmugurē, kas sniedz no maka kalsnajā rokā bagātīgu žēlastības dāvanu, kamēr kāda vecīte grib viņu novirzīt un atgādināt, ka tā dod par daudz. Neaizmirsa arī kādu citu sievietes tēlotāju, kas viņam tiešām pasniedza dāvanu.

Ar šo un citām gleznām viņi nodarbojās ļoti nopietni. Grafs drusku aizrādīja architektam par iekārtās veidu, un tas tūliņ izveidoja teātri, uzņemdamies arī nepieciešamās rūpes par apgaismošanu. Jau dziļi nogrimuši darbā, viņi pamanīja, ka tāds pasākums prasa lielus izdevumus greznumam, un ka šai laikā, ziemas vidū bija japiecieš daža laba vajadzība. Lai darbs neapstātos, Luciane lika sagriezt gandrīz visu savu garderobi dažādo kostimu iegūšanai, ko mākslinieki radīja diezgan patvaļīgi.

Vakars tuvojās: izrāde bija sarīkota daudziem viesiem un guva vispārēju atzinību. Laba mūzika sasprindzināja gaidas. Sāka ar Belizaru. Teli bija tik iederīgi, krāsas tik labi sadalītas un apgaismojums tik māksliniecisks, ka skatītāji patiešām šķita esam kādā citā pasaulē; tikai zināmu baiļu sajūtu izraisīja tas, ka šķietamības vietā bija tiešamības tagadne.

Priekškars krita un, atskanot pieprasījumam, to pacēla vairākas reizes. Mūzikas starpspēle pakavēja viesiem laiku, kurus gribēja pārsteigt ar vēl augstvērtīgāku skatu. Tas bija ievērojamais Pusēna tēlojums Ahasvers un Estere. Šoreiz Luciane bija vairāk padomājusi par sevi. Par nesamaņā kritušās ķēniņienes atbalstītajām meitenēm viņa ļoti gudri bija izraudzījusies tikai glītas, labi veidotas figūras,. no kurām tomēr neviena pat vismazākajā niekā nevarēja sacensties ar viņu pašu. Otilijas nebija ne šai, ne pārejās gleznās. Lai radītu Dzevam līdzīgu ķēniņu, zelta tronī bija novietots sabiedrības spēcīgais un daiļākais vīrietis, un tā šī glezna tiešām ieguva lielu pilnību.

Kā trešo viņa bija izraudzījusies Terburga tā saukto „Tēva pamācību". Kurš gan nepazīst mūsu Vilies lielisko vara grebumu, kas darināts pēc šīs gleznas 1 Pārlicis vienu kāju pār otru, sēž dižs, bruņniecisks tēvs un liekas runā uz savā priekšā stāvošās meitas sirdsapziņu. Meita, lielisks stāvs, bagāti krokotā atlasa tērpā, redzama tikai no mugurpuses, bet visa tās būtne, šķiet, liecina — ka viņa valdās. Tēva sejas vaibsti un kustības rāda, ka pamācība nav asa un neapkauno, un, kas attiecas uz māti, tad fa, liekas, grib noslēpt mazu samulsumu, skatīdamas vīna glāzē, ko pašlaik taisās dzert.

Te nu Lucianei bija izdevība parādīties savā vislielākajā spožumā. Viņas bizes, viņas galvas forma, kakls un pakausis bija skaistāks nekā to varēja apjēgt, un viducis, ko modernā, pec an-

tikās parauga darinātā sievietes ģērbā maz var redzēt, bija glīts, slaids un viegls, un to ārkārtīgi izcēla veclaiku kostims; arehitekts bija gādājis, lai bagātīgās baltā atlasa krokas kristu mākslinieciski, un tādēļ varēja teikt bez iebildumiem, ka šis dzīvais atdarinājums lielā mērā pārspēja oriģinālu un modināja vispārēju sajūsmu. Viesi nepārtraukti lūdza, lai izrādi atkārto, un dabīgā vēlēšanās skatīt jauko būtni arī sejā, ko visi pieticīgi vēroja no mugurpuses, ņēma virsroku tik lielā mērā, ka kāds jautrs viesis skaļi izsauca vārdus, ko dažreiz mēdz rakstīt lappuses beigās: „Tournez s’il vous plait", visi citi viņam piebalsoja. Bet tēlotāji pārāk labi zināja savas priekšrocības un bija labi sapratuši šīs mākslas jēgu un tamdēļ nevarēja paklausīt vispārējam saucienam. Meita, kas likās nokaunējusies, palika mierīgi stāvam, nenovēlēdama skatītājiem redzēt savas sejas izteiksmi; tēvs palika sēžam savā pamācītāja pozē, un māte nepacēla ne degunu, ne acis no caurspīdīgās glāzes, kurā vīns nemazinājās, kaut gan likās, ka viņa dzep. Ko gan daudz lai vēl sakām par mazām piedevām, kurām bija izraudzīti Holandes krogu un gada tirgu skati.

Grafs un baronese aizbrauca, apsolīdamies atgriezties pirmajās laimīgajās nedēļās pēc savām laulībām, un Šarlote tagad cerēja pēc diviem rūpēs pavadītiem mēnešiem atbrīvoties arī no citiem viesiem. Viņa bija pārliecināta, ka meita būs laimīga, reiz nobeigdama līgavas un jaunības trauksmi; līgavainis atzina sevi par laimīgāko cilvēku pasaulē. Viņš bija ļoti bagāts, vidēji attīstīts un dīvainā kārtā likās glaimots par priekšrocību, ka viņam pieder sieviete,, kas patīk visai pasaulei. Viņam piemita ļoti īpatnējs uzskats: visu tas attiecināja uz līgavu un vienīgi caur to uz sevi; viņam bija nepatīkama sajūta, ja kāds atnācējs visu savu uzmanību tūliņ nepievērsa Lucianei, bet, par to sevišķi neinteresēdamies, vispirms meklēja tuvākus sakarus ar viņu pašu; viņa labo īpašību dēļ tas tā bieži gadījās ar vecākiem cilvēkiem. Ar archifektu viņš savas lietas nokārtoja drīz. Uz jaungadu ar-chitektam bija jāseko un kopā ar viņu jāpavada karnevāls pilsētā, kur Luciane, atkārtojot tik jauki veidotos skatus un veicot daudz citu lietu, cerēja gūt lielāko svētlaimi, jo sevišķi tādēļ, ka radiniece un līgavainis, kā likās, atzina par niecīgiem visus izdevumus greznumam, kas bija nepieciešami viņas izpriecai.

Tagad bija jāšķiras. Tas nevarēja notikt parastā kārtā. Kādreiz viesi diezgan skaļi zobojās, ka Šarlotes ziemas krājumi būšot apēsti; tad muižnieks, kas tēloja Belizaru un bija tiešām pietiekoši bagāts, aizrāvās no Lucianes daiļumu, ko viņš jau labi sen cildināja un neapdomīgi izsaucās: „Darīsim pēc poļa parauga! Nāciet un izēdiet arī mani! Un tā lai iet tālāk visapkārt!" Sacīts darīts. Luciane pievienojās šai domai. Otrā dienā viņi visu sasaiņoja, un pūlis uzbruka citam īpašumam. Arī tur bija diezgan telpu, bet mazāk ērtību un labierīcību. Tādēļ radās daža laba neveiklība, kas Luciani īsti aplaimoja. Dzīve kļuva arvien tukšāka un mežonīgāka. Viņi sarīkoja medības dziļā sniegā un daudz citu neērtu izpriecu. Ne sievietes, ne vīrieši nedrīkstēja atrauties, un tā viņi gāja no muižas muižā, medīdami, jādami, braukdami un trokšņodami, līdz beidzot tuvojās rezidencei. Ziņas un nostāsti par to, kā priecājoties galmā un pilsētā, grozīja iztēles virzienu un neatturami ievilka Luciani ar visiem viņas pavadoņiem, starp kufiem vairs nebija radinieces, citā dzīves aplī.

NO OTIl.IJAS DIENAS GRAMATAS

„Dzīvē mēs cilvēku atzīstam par to, par ko viņš uzdodas, bet viņam tad arī jāuzdodas, kas viņš ir.“

„Labāk panesam neērtos nekā paciešam nenozīmīgos cilvēkus."

„Sabiedrībai uztiept var visu ko, tikai ne to, kam ir sekas."

„Mēs neiepazīstam cilvēkus, kad viņi nāk pie mums; mums jāiet pie tiem, lai zinātu, kas viņi ir."

„Atzīstu gandrīz par dabisku to, ka mums ir šis tas iebilstams par apmeklētājiem, ka mēs tūliņ, tikko viņi ir projām, nesakām par tiem vislabāko: mums, tā sakot, ir tiesības viņus mērīt ar savu mērogu. Pat saprātīgi un apzinīgi cilvēki tādos gadījumos neatturas no asas kritikas."

„Ja turpretim esam bijuši pie citiem un tos redzējuši viņu vidē, parašās, nepieciešamos un neizbēgamos apstākļos, kā viņi darbojas, vai kā izturas, tad tā ir neizpratne vai ļauna griba, ja atrodam smieklīgu to, kam dažā ziņā vajadzēja likties cienījamam."

„Ar tā saucamo izturēšanos vai labajām pa-ražam jāpanāk tas, ko citādi varētu panākt vienīgi ar varu, varbūt pat arī ne ar to."

„Apiešanās ar sievieti ir labu paražu elements."

„Kā var raksturs, cilvēka īpatnības saskanēt ar sabiedrības dzīves veidu?"

„Dzīves veidam vajadzētu īsti izcelt īpatnības. Ikviens grib kaut ko vērtīgu, tikai tas nedrīkst būt neērts."

„Vislielākās priekšrocības dzīvē vispār un arī sabiedrībā ir izglītotam karavīram."

„Rupji karavīri vismaz nepārkāpj sava rakstura robežas, un tā kā sabiedrību visbiežāk atrodam paslēpušos aiz stipruma, tad, vajadzības gadījumā, varam iztikt arī ar viņiem."

„Nekas tā nenomāc kā neveikls civilists. No viņa varētu prasīt smalkumu, jo tam nav jānodarbojas ne ar ko rupju."

„Ja dzīvojam ar cilvēkiem, kuriem smalka pieklājības izjūta, tad, gadoties kādai neveiklībai, mēs jūtam bailes par viņiem. Tā es arvien jūtu Šarlotei līdz kad kāds šūpojas krēslā, viņa to ļoti necieš."

„Neviens ar acenēm uz deguna neietu draudzīgi atklātā telpā, ja zinātu, ka mums sievietēm tūliņ zūd prieks to uzlūkot un ar viņu runāt."

„Familjaritate bijības vietā arvien ir smieklīga."

„Neviens neņemtu cepuri, kad viņš tikko ir sveicinājis, ja zinātu, cik komiski tas izskatās."

„Nav nevienas ārējas pieklājības izpausmes, kam nebūtu dziļa tikumiska pamata. Audzināšana būtu īsta, ja tā uzreiz sniegtu izpausmi un pamatu."

„Izturēšanās ir spogulis, kufā ikviens rāda savu atspulgu."

„Ir sirds pieklājība; tā ir mīlestībai rada. No tās izriet visērtākā pieklājība ārējā uzvedībā."

„Brīvprātīga atkarība ir visjaukākais stāvoklis, un vai gan tas būtu iespējams bez mīlestības!

„Vistālāk esam no savas vēlēšanās tad, ja sev iestāstām, ka mums ir tas, ko vēlamies."

„Vislielākais vergs ir tāds cilvēks, kas atzīst sevi par brīvu tad, kad viņš tāds nav."

„Tikko kāds atzīst sevi par brīvu, viņš tūliņ jūt, ka šāds acumirklis padots nosacījumam. Ja viņš uzdrošinās pateikt, ka pats padots nosacījumiem, tad tas jūtas brīvs."

„Pret otra cilvēka lielajām priekšrocībām ir tikai viens glābšanās līdzeklis — mīlestība."

„Jāšausminās par priekšzīmīgu vīru, no kuļ-a muļķi gūst sev labumu."

„Saka, ka kalpotājs neatzīstot nevienu varoni tādēj, ka tikai varonis spēj atzīt varoni. Kalpotājs gan laikam pratīs novērtēt to, kas viņam līdzīgs."

„Vidusmēra cilvēkam par vislielāko mierinājumu noder doma, ka arī ģēnijs nav nemirstīgs."

„Izcilus cilvēkus ar viņu gadsimtu saista vājība."

„Parasti cilvēkus arvien atzīstam par bīstamākiem nekā viņi ir."

„Muļķi un gudri cilvēki ir vienlīdz nekaitīgi, tikai pusmuļķi un pusgudrie ir bīstami."

„Māksla ļauj mums visdrošāk aizbēgt no pasaules, un māksla visdrošāk saista mūs ar pasauli."

„Paf visaugstākās laimes un vislielāko bēdu brīdī mums vajadzīgs mākslinieks."

„Māksla nodarbojas ar grūto un labo." „Redzot, ka viegli veic grūto, mums rodas uzskats par neiespējamo."

„Jo tuvāk mērķim, jo grūtības pieaug."

„Sēt nav tik grūti kā novākt ražu."

SESTĀ NODAĻA

Lielais nemiers, ko Šarlotei sagādāja šis apciemojums, nāca tai par labu, jo viņa pilnīgi iepazina savu meitu; tai ļoti palīdzēja cilvēku pazīšana. Та nebija pirmā reize redzēt tik īpatnēju raksturu, kaut arī viņa nekad nebija to līdzējusi tādā kāpinājumā. Un tomēr no pieredzes Šarlote zināja, ka šādi cilvēki, ja tos skolo dzīve, dažādi notikumi un vecāku stāvoklis, var iegūt ļoti patīkamu un jauku gatavību; savtība maziņas, un jūsmīgā darbība atrod noteiktu virzienu. Kā māte viņa atzina par labu citiem varbūt arī nepatīkamas parādības, jo vecākiem klājas cerēt arī tur, kur sveši cilvēki vēlas tikai baudīt vai vismaz negrib, ka tos apgrūtina.

Tomēr īpatnēji un negaidīti pēc meitas aizbraukšanas kāds apstāklis Šarloti sāpīgi ievainoja. Luciane bija sagādājusi sev neslavu nevis ar to peļamo, kas bija viņas uzvedībā, bet gan ar to, kas būtu jāafzīsf par uzslavas cienīgu. Šķita, ka Luciane bija pieņēmusi sev par likumu ne tikai būt priecīgai ar priecīgiem, bet arī sērīgai ar sērīgiem, un, lai īsti izbaudītu pretišķību garu, jautros tā reizēm darīja īgnus un skumjos uzjautrināja. Katrā ģimenē, kur ierādās, viņa apjautajās pēc slimajiem un vājajiem,

kas nevarēja rādīties sabiedrībā: viņa tos apmeklēja istabā, tēloja ārstu un uzspieda katram spēcīgus līdzekjus no savas ceļojuma aptiekas, ko vadāja ratos līdz; šāda ārstēšana, kā to varam iedomāties, bija veiksmīga un neveiksmīga, kā nu kupu reizi gadījās.

Šai labdarībā Luciane bija loti nosvērta un neļāva sev nekā iestāstīt, būdama stingri pārliecināta, ka darbojas teicami. Bet viņai neizdevās kāds mēģinājums no tikumiskā viedokļa, un tas nodarbināja Šarloti; šim mēģinājumam bija ļaunas sekas, un par to visr runāja. Viņa to uzzināja tikai pēc Lucianes aizbraukšanas; Otilijai, kas bija piedalījusies taisni šai gājienā, vajadzēja izstāstīt visus sīkumus.

Kādai meitai no ievērojama nama bija gadījusies nelaime būt vainīgai jaunākā brāļa nāvē, un viņa nespēja ar to samierināties, nedz arī iegūt līdzsvaru. Tā dzīvoja savā istabā klusu, darbojās un pacieta pat savu tuvinieku skatus vienīgi tad, kad viņi nāca pa vienam; ja bija vairāki kopā, viņa arvien juta aizdomas, ka tie runās par viņu un viņas stāvokli. Sarunā ar vienu cilvēku tā bija saprātīga un runājās stundām ilgi.

To uzzinājusi, Luciane klusībā apņēmās darīt brīnumu tūliņ, tikko būs nonākusi šai mājā un atdod šo sievieti sabiedrībai. Viņa izturējās uzmanīgāk kā parasti, prata viena pati tuvoties garā slimajai un, kā to varēja vērot, ar mūzikas palīdzību iegūt tās uzticību. Tikai beigās viņa kļūdījās: gribēdama, lai visi viņu ievēro, kādu vakaru tā ieveda bālo bērnu, ko domāja labi sagatavotu, raibajā, spožajā sabiedrībā; varbūt arī tas vēl izdotos, ja pati sabiedrība aiz ziņkāres nebūtu izturējusies nepieklājīgi, sapulcējusies ap slimnieci, no viņas atkal izvairījusies, čukstot un galvas kopā sabāžot un viņu samulsinājusi un satraukusi. Maigā, jūtīgā meitene to nespēja paciest. Drausmīgi kliedzot, viņa aizbēga. Viesi izbijušies izklīda uz visām pusēm, un Otilija bija starp tām, kas pavadīja pilnīgi paģībušo uz viņas istabu.

Luciane pēc savas ieražas noskaitīja viesiem soda runu, nemaz nedomādama, ka vienīgi pati vainīga; ne šīs, ne arī citu neveiksmju dēļ viņa neatteicās no savas darbības un rīkošanās.

Kopš šī laika slimnieces stāvoklis kļuva bīstamāks, slimība bija tā progresējusi, ka vecāki nevarēja nelaimīgo bērnu paturēt mājās, bet to nācās uzticēt kādai iestādei. Šarlote nespēja nekā cita iesākt, kā vienīgi, izturoties sevišķi maigi pret ģimeni, drusku mazināt savas meitas nodarītās sāpes. Otiliju šī lieta dziļi iespaidoja: vēl jo vairāk viņai bija žēl meitenes tādēļ, ka pēc tās pārliecības, un to viņa neslēpa arī Šarlotei, slimniecei, konsekventi ārstējoties, būtu bijis iespējams atgūt veselību.

Viņas runāja arī par kādu mazu pārpratumu, jo parasti_ par pagājušām nepatīkamām lietām runā vairāk nekā par patīkamām: Otilija esot samulsinājusi arehitektu, un viņš vakarā neesot gribējis rādīt savus mākslas darbu krājumus, kaut arī tā laipni lūgusi. Šāda noraidoša izturēšanās viņai bija arvien gulējusi kā smagums uz sirds, un viņa pati nezināja, kādēļ tā. Tās izjūtas bija gluži pareizas: ko var prasīt tāda meitene ka Otilija, to nedrīkst liegt tāds jauneklis kā arehitekts. Bet viņš tomēr diezgan labi atvainojās, kad viņa tam reiz viegli bija pārmetusi.

„Ja jūs zinātu," teica viņš, „cik rupji pat izglītoti cilvēki izturas pret visvērtīgākiem mākslas darbiem, jūs man piedotu, ka nevēlos tos nest pūlī. Neviens neprot medaļu turēt pie vienas malas; viņi aptausta visjaukāko kalumu, visskaidrāko pamatu, apgroza starp īkšķi un rādītāja pirkstu visjaukākos gabalus, it kā tādā veidā varētu pārbaudīt mākslas formas. Nedomādami par to, ka liela lapa jāsaņem abās rokās, viņi ar vienu roku tver nenovērtējamu vara grebumu, neatsveramu zīmējumu, tāpat kā pārdrošs politiķis paņem avīzi un, saburzot papīru, jau iepriekš pasaka savu spriedumu par pasaules notikumiem. Neviens nepadomā, ka, ja tā ar mākslas darbu rīkotos tikai divdesmit cilvēku cits aiz cita, tad divdesmit pirmajam tur nebūtu vairs nekā ko skatīt."

„Vai arī es jums esmu sagādājusi kādreiz šādas nepatikšanas?" jautāja Otilija, „vai arī es varbūt esmu kādu jūsu dārgumu, to nemaz nenojauzdama, kādreiz sabojājusi.

„Nekad," teica arehitekts, „nekad jūs to nespētu: veiklība ir reizē ar jums piedzimusi!"

„Katrā gadījumā," sacīja Otilija, „nebūtu par ļaunu, ja turpmāk grāmatiņā par labiem tikumiem, aiz nodaļas, kā jāizturas sabiedrībā ēdot un dzerot, iespraustu plašu aprakstu, kā jāizturas mākslas krātuvēs un muzejos."

„Protams," teica arehitekts, „tad vācēji un mākslas cienītāji labprātāk rādīs savus retumus."

Otilija jau sen viņam bija piedevusi, bet kad likās, ka tas šo pārmetumu ņēma ļoti pie sirds un arvien no jauna apgalvoja, ka viņš, protams, labprāt rāda un labprāt strādā draugu labā, tad viņa saprata, ka ievainojusi tā maigās jūtas; viņa jutās kā parādniece. Tādēļ Otilija nespēja strupi atraidīt lūgumu, ko viņš pateica pēc šīs sarunas, kaut arī viņa, ātri aicinādama palīgā savas jūtas, uzreiz neredzēja, kā varēs izpildīt šo vēlēšanos.

Lieta bija šāda. Viņš jutās ļoti sāpināts, ka Otilija, Lucianes greizsirdības dēļ izslēgta no dzīvo ainu izrādes; dziļi nožēlodams, viņš bija arī redzējis, ka Šarlote tikai ar pārtraukumiem varēja noskatīties sabiedriskās izklaidēšanās spožākā daļā, jo nejutās labi: tagad tas negribēja aizbraukt, iekātn nav izteicis savu pateicību; viņš sarīkoja daudz jaukāku izrādi kā līdz šim par godu vienai un par prieku otrai sievietei. Varbūt, pašam to neapzinoties, te klāt pievienojās kāda cita dziņa: viņam bija grūti aiziet no šīs mājas, no šīs ģimenes, jā, tam šķita, ka nespēj pamest Otilijas acis, no kuj-u mierīgi laipnā, nosvērtā skata viņš bija dzīvojis pēdējo laiku.

Tuvojās Ziemsvētki. Viņš saprata, ka patiesībā dzīvo ainu izrādes ir cēlušās no garīgām izrādēm, ar kufām tēlo svētās nakts notikumu pie silītes un kuyas šai laikā veltīja Dievmātei un bērnam, ko viņu šķietamajā pazemībā vispirms godāja auni, tad drīz pēc tam ķēniņi.

Iztēlē viņš rādīja tādu gleznu. Tas atrada glītu, možu zēnu; netrūka arī ganu un gaņu; bet bez Otilijas šo lietu nevarēja veikt. Jaunais cilvēks savās domās bija viņu iecēlis par Dievmāti; ja tā atteiktos, tad šis pasākums, bez šaubām, jāatmet. Otilija apjuka no šī priekšlikuma un raidīja viņu ar lūgumu pie Šarlotes.

Šarlote labprāt deva atļauja un arī laipni palīdzēja Otilijai pārvarēt bailes no tā, ka viņa uzdrošinās pielīdzināt sevi svētajam tēlam. Ar-chitekts strādāja dienu un nakti, lai Ziemsvētku vakarā nekā netrūktu.

Un patiesi, tas notika dienu un nakti šī vārda īstajā nozīmē. Vispār, viņam nebija daudz prasību, un šķita, ka Otilijas klātbūtne ir labāka par katru atspirdzinājumu: strādājot viņas labā, tam likās, ka nevajadzētu miega, runājot ar viņu, ka varētu iztikt bez ēdiena. Tādēļ līdz svētku vakaram viss bija gatavs un sakārtots. Viņam bija izdevies sadabūt labskanīgus pūšamos instrumentus, kas, vakaru ievadot, radīja vēlamo noskaņu. Kad priekškars pacēlās, Šarlote tiešām bija pārsteigta. Skats, ko viņa redzēja, bija tik bieži redzēts dzīvē, ka no tā nevarēja sagaidīt neviena jauna iespaida. Bet te īpaša priekšrocība bija tiešamībai, kas atgādināja gleznu. Visa telpa bija drīzāk tumša nekā krēslaina, > un tomēr visapkārt varēja skaidri saskatīt arī katru atsevišķu lietu. Nepārspējamo domu, ka visai gaismai jāplūst no bērna, mākslinieks bija realizējis ar gudru apgaismošanas mechanismu, ko priekšplānā aizsedza tikai ēnotas, gaismas svītru apspīdētas figūras. Visapkārt .stāvēja jautras meitenes un zēni, svaigās sejas bija asi apgaismotas no apakšas. Netrūka arī eņģeļu; viņu pašu spožumu aizēnoja dievišķīgais, un viņu ēteriskā miesa likās it kā sabiezējusi dievišķīgi cilvēcīgā priekšā, kā tāda, kam vajadzīga gaisma.

Laimīgā kārtā bērns bija aizmidzis visjaukākā stāvoklī, un tā nekas netraucēja vērošanu, kad skats kavējās pie šķietamās mātes, kas nebeidzamā piemīlīgumā, pacēlusi plīvuri, rādīja apslēpto dārgumu. Šķita, ka šai mirklī glezna ir uztverta un sastingusi. Šķita, ka apkārtesošā tauta, fiziski apžilbusi, garīgi pārsteigta, nupat ir kustējusies, lai novērstu skartās acis, lai ziņkārē atkal priecīgi palūkotos turp un radītu vairāk izbrīnās un prieka nekā apbrīnošanas un godāšanas; arī šāda izturēšanās nebija aizmirsta: tāda izteiksme bija piešķirta dažām vecākām figūrām.

Bet Otilijas stāvs, kustības, vaibsti, skats bija pārāks par itin visu, ko vien kāds gleznotājs tēlojis. Iejūtīgs lietpratējs, redzot šādu parādību, baidītos, ka tūliņ varētu kas sakustēties: viņš būtu norūpējies, vai vēl kādreiz redzēs tik jauku skatu. Nelaimīgā kārtā tur nebija neviena, kas spētu to aptvert. Vienīgi architekts, kas kā gaps, slaids gans no sāniem skatījās pāri ceļos stāvošajiem, juta vislielāko prieku, kaut arī nesaskaņā ar īsto viedokli. Un kas gan lai apraksta jaunradītās debesu ķēniņienes sejas izteiksmi! Visskaidrākā pazemība, vislaipnākās pieklājības jūtas kopā ar lielu, nepelnīti iegūtu godu, neizprotamu, neizmērojamu laimi bija viņas sejas vaibstos gan tad, kad tā izteica pati savas jūtas, gan tad, kad izpaudās tēlojums, ko tā gribēja sniegt.

Šarloti iepriecināja jaukais skats, tomēr sevišķi viņu ietekmēja bērns. Acis viņai pārplūda asarām, un tā dzīvi iztēlojās nākotni, kad klēpī būs līdzīgs mīļš radījums.

Priekškaru nolaida pa daļai tāpēc, lai neapgrūtinātu tēlotājus, pa daļai, lai mainītu tēlojumu. Mākslinieks bija apņēmies pirmo nakts un pazemības skatu pārvērst dienas un slavas skatā un tādēļ jau iepriekš ierīkojis visās pusēs milzīgus gaismas avotus, ko iededzināja starplaikā.

Otiliju, kas bija pa pusei teatrālā stāvoklī, līdz šim apmierināja tas apstāklis, ka, izņemot Šarloti un dažus māj niekus, neviens nenoskatījās mierīgajā maskaradē. Tādēļ viņa bija pārsteigta, dzirdot starplaikā, ka ieradies kāds svešinieks, ko Šarlote zālē laipni apsveikusi. Kas tas bija, to neviens nevarēja pateikt. Tad viņa nodevās tēlošanai, lai neradītu traucējumu. Sveces un spuldzes dega, un bezgalīga gaisma plūda ap viņu. Priekškars pacēlās; aina pārsteidza skatītāju: viss bija nepārtraukta gaisma, un pilnīgi zudušo ēnu vietā pāri bija palikušas tikai krāsas, kas, lietpratīgi izraudzītas, radīja patīkamu mērenību. Skatīdamās caur savām lielajām acu skropstām, Otilija pamanīja blakus Šarlotei sēžam kādu vīrieti. Viņa to nepazina, bet likās, it kā dzirdētu pansijas vadītājas palīga balsi. Viņu sagrāba brīnumaina sajūta. Daudz kas bija noticis, kamēr viņa nebija dzirdējusi šī uzticīgā skolotāja balsi. Kā līču loču zibens tās dvēselei ātri paslīdēja gājām prieku un sāpju rinda, modinot jautājumu: vai tu drīksti viņam visā atzīties un visu pateikt? Un tu neesi nemaz tik vērtīga, lai parādītos kā svēts tēls, un cik savādi gan viņam liksies, ieraugot tevi kā masku, ko viņš redzējis tikai dabīgu. Jūtas un pārdomas viņā cīnījās tādā ātrumā, kam nav līdzīga. Viņas sirds atvērās, acis pildījās asarām; tā piespieda sevi arvien vēl būt sastingušai gleznai: un cik laimīga viņa bija, kad zēns sāka kustēties, un mākslinieks juta, ka nepieciešami jādod zīme, lai priekškars atkal kristu.

Kaut arī nepatīkamās jūtas, ka viņa nevar steigties pretim vērtīgajam draugam, jau bija piebiedrojušās citām Otilijas sajūtām, tomēr viņu tagad pārņēma vēl lielāks samulsums. Vai lai viņa ietu tam pretī šai svešajā tērpā ar rotas lietām? Vai lai tā pārģērbjas? Viņa neizlēma, bet darīja pēdējo un centās starplaikā sevi savaldīt, nomierināties un panāca saskaņu ar sevi tikai tad, kad beidzot parastās drēbēs apsveica atnācēju.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Vēlot savām labdarēm vislabāko, architektam, kam tikpat beidzot bija jāšķiras, palika patīkama apziņa, ka viņas atstātas cienījamā palīga sabiedrībā; bet, attiecinot viņu labvēlību uz sevi, (am likās puslīdz sāpīgi, ka viņš tik ātri un tādā pieticībā, jā, pat pilnīgi kā viesis atstāj viņas. Architekfs vilcinājās ilgāku laiku, bet tagad juta, ka jādodas projām: vismaz savā klātbūtnē viņš negribēja redzēt to, kas viņam jāņem par labu, kad būs aizgājis.

Šīs drūmās jūtas lielā mērā izklīdināja dāmas, kas atvadoties uzdāvināja viņam vesti; tas bija redzējis, ka viņas ilgu laiku to izšuj un klusībā apskaudis to nezināmo laimīgo cilvēku, kam tā kādreiz piederēs. Tā ir vispatīkamākā dāvana, kādu var saņemt vīrietis, kas sievieti mīl un cienī: kad viņš, to lietojot, atceras daiļo pirkstu nenogurstošo rotaļu, tad viņam arī jādomā, ka, strādājot tik ilgu darbu, laikam gan būs piedalījusies arī sirds.

Sievietes tad uzņēma jauno viesi, kuram vēlēja labu un kam vajadzēja pie viņām justies labi. Sieviešu dzimums uztur sev īpatnēju, iekšēju, nemainīgu interesi, kas viņas dara neatkarīgas no pasaules; ārējās sabiedrības attiecībās tās turpretī labprāt un viegli ļauj noteikt par sevi vīrietim, kas pašlaik ir viņu nodarbības apvārsnī un, tā atraidot vai arī pieņemot, pastāvot pie sava vai padodoties, patiesībā viņu rokās ir visa vadīšana, un pieklājīgā pasaulē neviens vīrietis neiedrošinās tai nepadoties.

Architekts, saskaņā ar patiku un gribu, rādīja savu talantu un darbojās, lai sagādātu draudzenēm prieku; arī darbu un sarunas viņš iekārtoja tādā pašā garā un tādam pašam nolūkam, bet palīga klātbūtne turpretī īsā laikā izveidoja dzīvi citādi. Viņam bija lielus spējas labi runāt un spriest par cilvēku attiecībām, it sevišķi jaunatnes izglītības jautājumā. Un tā radās diezgan jūtams pretstats līdzšinējam dzīves veidam, un tas bija lielāks tādēļ, ka palīgs neatzina par labu visu to, ar ko viņas nodarbojās šai laikā.

Par dzīvo gleznu, ko tas redzēja ierodoties, viņš nerunāja nemaz. Kad turpretim viņas tam laipni parādīja baznīcu, kapellu un kas ar to saistīts, tas nevarēja neizteikt savus ieskatus un domas.

„Par sevi varu sacīt," teica viņš, „ka man nemaz nepatīk tuvošanās svētajam, sajaukšanās ar to un ar jutekļiem piederīgo elementu; man nepatīk, ka ziedo, tur svētas un izgrezno zināmas, īpašas telpas, lai tikai tajās izraisītu un uzturētu dievbijības jūtas. Nekādai apkaimei, pat arī ne visvienkāršākai nav jātraucē mūsos Dieva izjūta, kas var mūs visur pavadīt un katru vietu iesvētīt par templi. Man patīk, ka mājas dievkalpojumu notur zālē, kur mēdz ēst, jautri sapulcēties, uzjautrināties dejā un rotaļās. Cilvēka visaugstākā, visdižākā daļa ir bezveidīga, un mēs nedrīkstam tai piešķirt nekādu veidu, vienīgi to izteikt cēlā darbā."

Šarlote, kas visumā zināja viņa domas un pēdējā laikā ar tām vēl labāk iepazinās, tūliņ nodarbināja viņu īstajā nozarē, likdama iemaršēt lielajā zālē saviem dārza zēniem, kupus archi-tekts aizbraucot bija aplūkojis: viņi bija dabīgi un dzīvi un jautrajās, tīrajās formās izskatījās labi, kad kustējās pēc noteikumiem. Palīgs pārbaudīja tos pēc sava prāta un, dažādi jautājot un runājot, drīz vien atklāja bērnu raksturu un spējas; laika sprīdī, kas bija īsāks par stundu, viņš nemanot tos vērtīgi pamācīja un pamudināja.

„Kā gan jūs to darāt?" teica Šarlote, kad zēni gāja projām. „Es klausījos ļoti uzmanīgi: jūs minējāt vienīgi visiem labi zināmās lietas, un tomēr es nezinātu ko sākt, lai tik īsā laikā, šo to pārrunājot, varētu pateikt tik daudz un tādā secībā."

„Varbūt," teica palīgs, „sava amata panākumus vajadzētu turēt noslēpumā. Tomēr es nevaru jums nepateikt gluži vienkāršus pamatlikumus, pēc kupiem iespējams panākt šādu pamācību un vēl daudz ko. Ņemiet kādu priekšmetu, matēriju, jēdzienu, lai kā to arī nesauktu un pārdomājiet labi, padariet to sev skaidru visās daļās, un tad jums būs viegli pēc pārrunām bērnu pūlī uzzināt, kas viņiem par to jau zināms, kas vēl jāierosina, jāpastāsta. Lai cik nesakarīgas būtu atbildes uz jūsu jautājumiem, lai cik ļoti tās arī neizplūstu plašumā, ja tikai jūsu pretjautājums atkal piesaista garu un domu, ja jūs neļaujat, ka jūs novirza no redzes viedokļa, tad beidzot bērniem jādomā, jāsaprot, jābūtpār-liecinātiem par to, kā un ko grib mācītājs. Lielākā kļūda ir, ja viņš mācāmiem ļauj aizraut sevi līdzi plašumā, ja viņš neprot tos saistīt tai punktā, ko pašlaik iztirzā. Pamēģiniet to nākotnē un tas jums noderēs kā laba izklaidēšanās/'

„Tas ir jauki," sacīja Šarlote, „laba paidago-ģija tātad ir tiešs pretstats labam dzīves veidam. Sabiedrībā nekur nedrīkstam ilgi kavēties, un mācot augstākais likums ir darboties pret katru izklaidēšanos."

„Pārmaiņus neizklaidējoties, tas būtu jaukākais moto mācīšanai un dzīvei, ja vien būtu iespējams tik viegli uzturēt šo teicamo līdzsvaru," teica palīgs un gribēja turpināt, bet Šarlote viņu uzaicināja Vēlreiz apskatīt zēnus, kas brašā gājienā patlaban virzījās pāri pagalmam. Viņš izteica savu apmierinātību par to, ka bērniem liek iet formas tērpos.

„Vīriešiem," teica viņš, „sākot ar jaunību, vajadzētu valkāt formas tērpu, jo viņiem jāradinās darboties kopā, jāradinās pazust sev līdzīgos, paklausīt, kad ir pūlī un darboties visas kopas labā. Katrs formas tērps attīsta arī militāru stāju un vairāk ierobežo tiešākas kustības, un visi zēni jau ir dzimuši karavīri: apskatiet tikai viņu cīņu un sacensības rotaļas, viņu uzbrukumus un kāpelēšanu."

„Tad jau jūs mani nepelsit," teica Otilija, „ka savas meitenes es neģērbju vienādi. Es atvedīšu jums viņas parādīt un ceru iepriecināt ar lielu raibumu."

„Ļoti teicami," sacīja viņš. „Sievietēm jāģērbjas daždažādos tērpos, katrai jātērpjas īpatnēji, lai ikviena mācītos izjust, kas viņai piestāv īsti labi, kas klājas. Ir vēl cits svarīgāks iemesls: viņām ir nolemts visu mūžu būt vienām pašām, un vienām pašām tām jādarbojas."

„Man šķiet, ka tas ir paradokss," teica Šarlote, „mēs gandrīz nekad neesam vienas pašas."

„Jā gani" atbildēja palīgs, „ņemiet vērā citas sievietes, katrā ziņā tas tā ir. Aplūkojiet sievieti kā mīļāko, kā līgavu, kā sievu, kā namamāti un saimnieci: arvien viņa stāv izolēta, arvien tā ir viena pati un grib būt viena pati. Jā, pat arī visiedomīgākā ir tāda. Daba liek ikvienai sievietei izslēgt otru. No katras sievietes prasa, lai viņa dara to, kas ir visa sieviešu dzimuma pienākums. Vīrieši ir citādi. Vīrietim nepieciešams vīrietis; viņš sev radītu otru vīrieti, ja neviena nebūtu; sieviete turpretī varētu dzīvot veselu mūžību un neiedomātos radīt sev līdzīgu būtni."

„Tikko patieso pasakām brīnumaini," teica Šarlote, „brīnumainais šķiet patiess. Mēs izlobīsim no jūsu piezīmes to labāko, kas mums der un tomēr kā sievietes turēsimies kopā ar sievietēm, arī kopā darbosimies, lai neatstātu vīriešiem pārāk lielas priekšrocības. Jūs nedrīkstiet ņemt ļaunā, ka mums ir prieks par cita nelaimi: turpmāk mēs to vēl jo dziļāk izjutīsim: kungi savā starpā arī ne visai labi saprotas."

Saprātīgais cilvēks ļoti uzmanīgi iepazinās ar veidu, kādu pielietoja Otilijai, mācot savas mazās audzēknes un izteica par to noteiktu atzinību.

„Ļoti pareizi," piebilda viņš, „ka jūs attīstāt sev padotajās meitenēs tikai to, kas derīgs. Tīrība pamudina bērnus priecīgi atzīt, ka arī viņi kas ir, un daudz kas ir iegūts, ja tie ķeras pie darba braši un pašapzinīgi."

Viņš priecājās un neatrada nekā, kas būtu darīts izskatam un ārišķības labad; viss bija veltīts iekšējam saturam un nepieciešamai vajadzībai.

„Cik nedaudz vārdos," iesaucās viņš, „varētu izteikt visu audzināšanas darbu, ja kādam būtu ausis to dzirdēt!"

„Vai jūs negribētu pamēģināt ar mani?" laipni lūdza Otilija.

„Ļoti labprāt," atbildēja viņš, „tikai jūs nedrīkstiet mani nodot. Puisēni jāaudzina par kalpotājiem un meitenes par mātēm, tad viss būs kārtībā.

„Par mātēm," teica Otilija, „to varētu vēl sievietēm ļauĻ jo viņām, ja tās arī nav mātes, ir jāiekārtojas tā, lai būtu kopējas: bet mūsu jaunie vīrieši gan uzskatītu sevi par pārāk labiem, lai būtu kalpotāji: ikviens rāda, ka viņš jūtas spējīgāks pavēlēt."

„Tādēļ mēs to viņiem noklusēsim," teica palīgs. „Glaimojot mēs ieejam dzīvē, bet dzīve mums neglaimo. Cik maz ir tādu cilvēku, kas labprātīgi grib atzīt to, kas beidzot tomēr viņiem jāatzīst! Bet lai paliek šīs pārrunas, kas mūs te neskar! Atzīstu, jūs esat laimīga, jo jums ir pareizā pieeja audzēknēm. Kad jūsu mazākās meitenes nodarbojas ar lellēm un sašuj tām kopā dažādas lupatiņas, kad vecākās māsas rūpējas par jaunākām, un mājās visas pašas sevi apkalpo un sev izpalīdzas, tad nav vairs liels tālākais solis līdz dzīvei, un tāda meitene pie vīra atradīs visu to, ko zaudējusi, aizejot no vecākiem.

Bet izglītotās aprindās šis uzdevums ir ļoti sarežģīts. Mums jāievēro augstākas, maigākas, smalkākas un īpaši sabiedriskas attiecības. Mums citiem tādēļ audzēkņi jāizglīto ārišķībai; tas ir nepieciešami, tas ir vajadzīgs, un tas varētu būt īsti labi, ja, to darot, neietu pāri mēram; domājot par to, lai bērnus izglītotu augstākām aprindām, viņus viegli var iedzīt bezgalībā, aizmirstot to, ko prasa iekšējā daba. Te ir uzdevums, ko audzinātāji lielākā vai mazākā mērā atrisina, vai kur kļūdās. Par dažām lietām, ko mēs pansijā mācījām savām skolniecēm, man sametas baigi, jo pieredze saka, ka nākotnē tas būs reti vajadzīgs. Cik daudz gan tūliņ jānosvītro, cik daudz tūliņ jānodod aizmirstībai, tikko sieviete ir namamātes vai mātes stāvoklī. Kad jau nu reiz esmu nodevies šim darbam, tad nespēju atteikties no jaukās vēlēšanās, lai kopā ar kādu uzticamu palīdzi man reiz izdotos audzēkņos skaidri attīstīt to, kas vajadzīgs, kad viņi aiziet paši Savā darbā un patstāvīgā dzīvē, un es pats sev varētu teikt: šai ziņā viņu izglītība ir pabeigta. Un arvien nāk klāt jaunas prasības, kas rodas mums pašiem gandrīz vai katru gadu, kamēr dzīvojam, vai arī tās rada apstākļi.”

Cik pareiza likās Ofilijai šī piezīme! Cik daudz domu pagājušā gadā viņai bija attīstījusi nenojaustā kaislība! Un kādus pārbaudījumus tā redzēja ap sevi, tikko pameta skatu uz to, kas vistuvāk, uz to, kas vistuvākā nākotnē!

Jaunais cilvēks bija apzināti ieminējies par palīdzi, par laulātu draudzeni: viņš bija pieklājīgs, tomēr nespēja neminēt aplinkus savus nodomus, jā, dažādi apstākļi un gadījumi pamudināja to šai apciemojumā tuvoties savam mērķim.

Pansijas priekšniece bija labi gados: jau ilgāku laiku starp saviem līdzstrādniekiem un līdzstrādniecēm viņa meklēja kādu cilvēku, kas tai piebiedrotos: beidzot viņa piedāvāja palīgam — bija diezgan daudz iemeslu tam uzticēties vadīt kopā mācības iestādi, darboties tajā kā savā un pēc viņas nāves palikt tur kā mantiniekam un vienīgam īpašniekam. Galvenā lieta šķita tā, ka viņam jāatrod piemērota laulātā draudzene. Klusībā sirds tam lika izraudzīties Otiliju, bet tad modās dažādas šaubas, kas deva pretsvaru, kaut arī bija atkal vēlami apstākļi. Luciane bija aizgājusi no pansijas, Ofilija varēja drošāk atgriezties; viņš bija gan kaut ko dzirdējis par Otilijas simpātijām pret Hduardu, bet, kā jau daudzreiz līdzīgos gadījumos, uztvēra šo lietu vienaldzīgi, un tieši šis notikums varēja runāt par labu tam, lai Otilija atgriežas pansijā.

Tomēr viņš nebūtu nekā izlēmis, nebūtu spēris nevienu soli, ja arī šoreiz kāds neparedzēts apmeklējums nedotu īpašu ierosinājumu; izcilu cilvēku parādīšanās nevienās aprindās nepaliek bez sekām.

Grafs un baronese, ko bieži iztaujāja par dažādu pansiju vērtību, jo gandrīz visi ir neziņā, kā savus bērnus audzināt, apņēmās labi iepazīties taisni ar šo pansiju, par kufu stāstīja tik daudz laba, un tagad, savos jaunajos apstākļos viņi varēja uzsākt šādu pētīšanu abi kopā. Bet baronesei bija padomā arī vēl kas cits. Pēdējo reizi uzturoties pie Šarlotes, viņa ar to sīki pārrunāja jautājumu, kas attieeņs uz Eduardu un Otiliju. Viņa atzina, ka Otilijai jābrauc projām. Tā mēģināja iedrošināt Šarloti, kas arvien vēl baidījās no Eduarda draudiem. Viņas runāja par dažādām iespējām, un, minot pansiju, minēja ari palīga simpātijās jūtas; baronese tad vēl jo stingrāk nolēma doties paredzētā apmeklējumā.

Viņa ierodas, iepazīstas ar palīgu; viņi apskata iestādi un runā par Otiliju. Arī grafs pats labprāt piemin šo meiteni, jo nesenajā apmeklējumā viņš labi iepazinies ar to; Otilija tuvojās viņam, jā, viņš to saistīja, tai bija licies, ka viņa saturīgā runa māca redzēt un saprast lietas, kas viņai līdz šim palikušas gluži nezināmas. Un tādā pašā mērā, kā satiekoties ar Eduardu, viņa aizmirsa pasauli, grafa tuvumā pasaule tai likās pavisam vēlama. Katra pievilcība ir savstarpēja. Grafs juta simpātijās pret Otiliju; labprāt viņš uzlūkoja to kā savu meitu. Ari te otru reizi viņa nostājās baronesei ceļā vairāk nekā pirmo reizi. Kas zina, ko viņa dziļākās kaislības bridi tai būtu nodarījusi. Tagad baronesei pietika; apprecinot viņa gribēja to padarīt nekaitīgu precētām sievām.

Tādēļ viņa mierīgi un gudri, bet iespaidīgi pamudināja palīgu iekārtoties tā, lai viņš dotos ekskursijā uz pili, nekavējoši ķertos pie saviem plāniem un realizētu savu vēlēšanos, ko tas baronesei neslēpa.

Priekšniecei akceptējot, viņš devās ceļojumā un loloja savā sirdī vislielākās cerības. Viņš zināja, Otilija nav tpm nelabvēlīga, un ja starp viņiem bija kārtu plaisa, tad laikmeta domāšanas veids to viegli izlīdzināja. Ari baronese bija ļāvusi noprast, ka Otilija arvien paliks nabaga meitene. Būt rados ar bagātu māju nozīmē, ka neviens nevar palīdzēt, jo katrs, pat ja tam būtu vislielākā bagātība, justu sirdsapziņas pārmetumu, atraudams lielāku summu tiem, kam, savas tuvākās radniecības dēļ uz īpašumu, šķiet, lielākas tiesības. Un, protams, ir dīvaini, ka cilvēks, kam paliek lielās priekšrocības arī pēc nāves vēl noteikt par savu mantu, reti tās izlieto savu mīluļu labā un, šķiet, cienīdams izcelšanos, priekšroku dod vienīgi tiem, kas iegūtu viņa bagātību arī tad, ja viņam pašam nebūtu nekādas noteikšanas.

Ceļodams viņš .kavējās domās pie C. as. Labā uzņemšana pastiprināja tā cerību. >3 gan nesastapa Otiliju tik atklātu attiec: - pret sevi kā parasti, bet viņa jau bija arī vairāk pieaugusi, vairāk izglītota un, ja tā kt,

vispār runīgāka nekā viņš to bija reci - z-

ticīgi viņa ļāva tam ieskatīties dažā sevišķi, ja tā saistījās ar viņa dari-.. :err kad tas gribēja tuvoties savam mē ; . viņu arvien atturēja kāds zināms iekšējs biklums. Vienreiz tomēr Šarlote deva viņam izdevību, sacīdama Otilijas klātbūtnē: „Nu, jūs esat diezgan labi pārbaudījuši visu, kas pie manis attīstās: ko jūs sakāt par Otiliju? To jūs varat gan pateikt arī viņai klātesot."

Tad palīgs saprātīgi un mierīgā izteiksmē apliecināja, viņš atrodot, ka Ofilija izturoties brīvāk, ērtāk sarunājoties, raugoties nopietnāku skatu pasaulīgās lietās, un tas izpaužoties vairāk viņas darbībā nekā vārdos: viņa espt labvēlīgi pārvērtusies. Viņam liekoties, būtu ļoti noderīgi, ja tā uz kādu laiku atgrieztos pansijā, lai zināmā secībā un pamatīgi iemācītos visu to, ko dzīve dod tikai pa daļām, drīzāk lai sajauktu, nekā lai apmierinātu un reizēm to darot pat par vēlu. Viņš negribot par to plaši runāt: Otilija pati zinot vislabāk, no cik kopsakarīgas mācības viņa toreiz izrauta.

Otilija nevarēja to noliegt, bet nespēja arī atzīties, ko sajuta, dzirdot šos vārdus: diezin, vai viņa pati prata to izskaidrot! Tai šķita, ka pasaulē nav vairs nekā nesakarīga, kad viņa domāja par mīļoto cilvēku, un tā nesaprata, kā bez viņa var būt kas sakarīgs.

Šarlote atbildēja uz priekšlikumu gudri un pieklājīgi, teikdama, ka viņas abas jau sen esot vēlējušās Otilijas atgriešanos pansijā. Tikai pēdējā laikā viņai bijusi ļoti nepieciešama tik mīļa draudzene un palīdze; tomēr turpmāk tā vairs negribot traucēt, ja Otilija atkal vēlētos atgriezties tur un palikt tik ilgi, kamēr pabeidz iesākto un pilnīgi iemācās visu, ko pārtraukusi.

Palīgs priecīgi uzņēma šo piedāvājumu: Otilija nedrīkstēja nekā iebilst, kaut arī viņai tūliņ no šādām domām sametās bailes. Šarlote turpretī cerēja iegūt laiku; viņa vēlējās, lai vispirms atrodas Eduards un ierodas kā laimīgs tēvs; tad, domāja viņa, viss nokārtotos, un arī par Otiliju varētu parūpēties šādi vai arī citādi.

Pēc zīmīgās sarunas, par ko jāpārdomā visiem dalībniekiem, mēdz iestāties zināms klusums, kas, šķiet, līdzīgs vispārējam samulsumam. Viņi staigāja zālē šurpu turpu; palīgs šķirstīja dažas grāmatas un beidzot paturēja sējumu, kas te vēl bija palicis no Lucianes laikiem. Redzēdams tajā tikai pērtiķu attēlus, viņš to tūliņ atkal aizvēra Šis gadījums tomēr bija ierosinājis kādu sarunu. To liecina Otilijas dienas grāmata.

ASTOTĀ NODAĻA

Ir maz cilvēku, kas prot nodarboties ar nesen pagājušo. Vai nu mūs sparīgi saista pie sevis tagadne, vai arī mēs aizmaldāmies pagātnē un cenšamies, cik vien iespējams, atkal atsaukt un restaurēt pilnīgi zudušo. Pat lielās un bagātās ģimenēs, kas daudz parādā saviem priekštečiem, mēdz gadīties, ka vectēvu godam atceras vairāk nekā tēvu.

Tādas pārdomas kādā jaukā dienā radās mūsu palīgam kad aizejošā ziema liekas līdzīga pavasarim un kad tas pastaigājās lielajā vecajā pils dārzā un apbrīnoja augstās liepu gatves. Liepas bija lieliski augušas, kā to bija vēlējies stādītājs Eduarda tēvs, un tagad, kad tās varēja atzīt par labām un priecāties, neviens vairs par tām nerunāja; reti kāds cilvēks pie liepām aizgāja, visi vērsa skatus uz citu pusi, meklēja sev prieku brīvībā un plašumā un ar to saistīja izdevumus.

Atgriezies pilī, viņš pateica Šarlotei šo domu, viņa uzņēma to labvēlīgi.

„Dzīve mūs dzen uz priekšu," teica viņa, „mēs domājam, ka darbojamies paši no sevis, ka izraugāmies sev darbību, izpriecu; patiesībā, kad labi apskatāmies, tie ir tikai laikmetu plāni, tieksmes, un arī mēs esam spiesti tos pildīt."

„Protams," sacīja palīgs, „kas gan pretojas savas apkārtnes straumei? Laiks virzās uz priekšu, un laikā virzās domas, uzskati, aizspriedumi un patikas priekšmeti. Ja kāda dēla jaunība radās pārvērtību laikmetā, tad varam būt droši, ka viņam nebūs nekā kopīga ar savu tēvu. Ja tēvs dzīvoja periodā, kad cilvēkam patika iegādāties sev dažas lietas, nodrošināt īpašumu, aprobežoties, ierobežoties un atrast baudu, nošķiroties no pasaules, tad dēls mēģinās izplēsties, sazināties ar citiem, bēgs no noslēgtības."

„Veseli laika sprīži," teica Šarlote, „ir līdzīgi šādam tēvam un dēlam, ko jūs tēlojat. Diezin, vai mums ir kāds jēdziens par tiem apstākļiem, kad katrai mazai pilsētai bija vajadzīgi savi mūri un grāvji, kad katru dižmuižu vēl cēla purvā un kad tikai uzvelkamie tilti ļāva ieiet pilīs. Pat lielākās pilsētas tagad nojauc savus vaļņus, pat firstu pils grāvjus aizber cieti, pilsēta veido tikai lielas sādžas; kad ceļojot to visu redzam, tad liekas, ir nodrošināts vispārējs miers, un zelta laikmets atrodas durvju priekšā. Neviens nejūtas omulīgi dārzā, kas neizskatās līdzīgs klajam laukam; nekas nedrīkst atgādināt mākslu, ierobežojumu, mēs gribam būt pilnīgi brīvi un katrā ziņā brīvi uzelpot. Vai jūs, mans draugs, varat iedomāties, ka no šī stāvokļa varam atgriezties atpakaļ kādā citā iepriekšējā?"

„Kāpēc gan nē?" sacīja palīgs. „Katrā stāvoklī, gan aprobežotā, gan arī brīvā ir savas grūtības. Pēdējais stāvoklis paredz pārpilnību un noved izšķērdībā. Paliksim pie jūsu piemēra, kas ir diezgan spilgts. Tikko nāk trūkums, tūliņ dota arī pašierobežošanās. Cilvēki, kam sava zeme jāizmanto lietderīgi, atkal ceļ mūfus ap dārziem, lai būtu droši par saviem ražojumiem. No tā pamazām izaug jauns uzskats par lietām. Derīgais atkal patur virsroku, un pat tas, kam daudz kas pieder, beidzot nolemj visu derīgi izmantot. Ticiet man, ir iespējams, ka jūsu dēls atstāj novārtā visus parka stādījumus un atvelkas atkal atpakaļ aiz drūmajiem mūļiem un zem sava vectēva augstajām liepām."

Šarlote klusībā priecājās, dzirdēdama, ka viņai pareģo dēlu un tādēļ piedeva drusku nelaipno pareģojumu par to, kas kādreiz varētu notikt ar viņas mīļo, jauko parku. Tad viņa teica tīri draudzīgi: „Mēs abi vēl neesam pietiekoši veci, lai būtu vairākkārt piedzīvojuši šādus pretstatus; kad atceramies savu agro jaunību, atminamies, par ko sūdzējās vecāki cilvēki, padomājam par zemēm un pilsētām, tad gan nevarēsim nekā iebilst pret šo piezīmi. Bet vai nebūtu jāaptur šāds dabas gājiens, vai nebūtu jārada saprašanās tēvam ar dēlu, vecākiem ar bērniem? Jūs man laipni pareģojat puisēnu; vai tad taisni viņam vajadzētu būt pretrunā ar tēvu, vai būtu jānojauc tas, ko cēluši viņa vecāki un nevis jāpabeidz un jāceļ, turpinot tanī pašā garā?"

„Šim nolūkam ir saprātīgs līdzeklis," teica palīgs, „bet cilvēki to maz lieto. Tēvs lai ieceļ dēlu par līdzīpašnieku, lai ļauj arī viņam celt, stādīt un lai atļauj arī viņam, tāpat kā sev, kaut nekaitīgu patvaļu. Vienu darbību vai ieaust otrā, bet to nevar otrai pielikt klāt kā gabalu. Jauns zars gluži viegli un labprāt sasaistās ar vecu stumbru, kam vairs nevar pielikt klāt izaugušu zaru."

Palīgs priecājās, ka acumirklī, kad viņš juta, ka spiests atvadīties, Šarlote nejauši pateica kaut ko patīkamu un ar to no jauna apstiprināja savu labvēlību. Jau pārāk ilgi viņš bija projām no mājām; tomēr izšķirties par aizceļošanu tas spēja vienīgi tad, kad bija pilnīgi pārliecinājies, ka, iekām viņš saņem kādu atbildi par Oti-liju, vispirms jāļauj paiet Šarlotes dzemdībām, kas tuvojās. Tādēļ tas iejutās apstākļos un ar tādiem uzskatiem, ar tādu cerību atgriezās atkal pie priekšnieces.

Tuvojās Šarlotes dzemdības. Viņa vairāk uzturējās savās istabās. Sievietes, sapulcējušās ap viņu, bija tās slēgtā sabiedrība. Otilija rūpējās par saimniecību, nedrīkstēdama gandrīz nemaz domāt par to, ko dara. Viņa bija pilnīgi padevusies', viņa vēlējās arī turpmāk pūlēties Šarlotes, bērna, Eduarda labā, bet tā neredzēja, kā tas būtu iespējams. Vislabāk no pilnīga samulsuma viņu glāba apziņa, ka tā dara savu pienākumu.

Dēls tļija laimīgi atnācis pasaulē, un sievietes apgalvoja, ka viņš esot taisni kā tēvs. Tikai Otilija klusībā nespēja to redzēt, kad viņa vēlēja nedēļniecei laimi un ļoti sirsnīgi apsveica bērnu. Jau rīkojot visu savas meitas precībām, Šarlote ļoti juta laulātā drauga prombūtni; un tagad arī dēla dzimšanas brīdī tēvam nebija lemts būt klāt; viņš nevarēs tad ari noteikt vārdu, kufā bērnu turpmāk sauks.

Mitlers bija pirmais no visiem draugiem,, kas ieradās vēlēt laimi; viņš bija nolicis sev vēstītājus, lai par'šo notikumu tam tūliņ pienāktu ziņa. Viņš ieradās un bija ļoti omulīgs. Tas tikko spēja noslēpt Otilijai savas uzvaras jūtas, bet skaļi pateica savas domas Šarlotei un bija tas cilvēks, kas izkliedēja visas bažas un nogādāja pie malas visus acumirkļa traucējumus. Kristības nevajagot atlikt uz vēlāku laiku. Vecajam garīdzniekam, kas ar vienu kāju jau bija kapā, vajadzēja svētījot sasaistīt pagājušo ar nākošo; bērnam bija jāsaucās par Oto: viņu nevarēja saukt citādi kā tēva un drauga vārdā.

Bija nepieciešama šī cilvēka noteiktā uzmācība, lai novērstu simtkārtēju apdomāšanos, pretrunas, šaubas, stostīšanos, nezināšanu, svārstīšanos, domāšanu, pārdomāšanu un atkal domāšanu, jo parasti šādos gadījumos no vienas pārvarētas apdomības rodas atkal jaunas un ja grib saudzēt visas attiecības, tad arvien gadās, ka kādas aizkar.

Mitlers uzņēmās visus ziņojuma rakstus un kūmu vēstules; tās tūliņ vajadzēja izgatavot; viņš pats bija ļoti ieinteresēts, lai šo laimi, ko viņš atzina ģimenei par ļoti nozīmīgu, paziņotu arī citiem, kas pa starpu vēl arī ļaunu un runā ļaunu. Un, diemžēl, līdzšinējie kaislības izplūdumi nebija pagājuši garām publikai, kas ir pārliecināta, ka viss notiek tādēļ, lai tai būtu par ko runāt.

Kristības akta svinībām vajadzēja paust cieņu, bet tām bija jābūt ierobežotām un īsām. Visi sapulcējās; Otilijai pn Mitleram bija jātur bērns ka kristību lieciniekiem. Vecais garīdznieks, baznīcas kalpotāja atbalstīts, tuvojās lēniem soļiem. Lūgšana beidzās, Otilijai bērnu uzlika uz rokām; uņ kad viņa sirsnīgi paskatījās uz bērnu, tā satrūkās no viņa vaļējām acīm: viņai likās, ka skatās pati savās acīs; katru cilvēku varētu pārsteigt tāda vienādība. Mitlers, kas saņēma bērnu pēc tam, arī apjuka: viņš bērna skatā ievēroja tik liela līdzību ar kapteini, kādu nekad vēl nebija redzējis.

Vecā, labā garīdznieka vājums Jāva viņam kristībās noturēt tikai vispārējo liturģiju un nekā vairāk, bet Mitlers, kam domas saistīja vienīgi šis notikums, atcerējās savu agrāko amata darbu; vispār, viņam bija paraža tādos gadījumos iedomāties, ka tas arī runā un dara. Šoreiz viņš vēl jo mazāk spēja atturēties, jo ap to bija vienīgi maza draugu sabiedrība. Tādēļ, aktam uz beigām ejot, viņš omulīgi nostājās garīdznieka vietā, spēcīgā runā stāstīja par saviem kūmas pienākumiem un cerību; viņš pakavējās runā ilgāk, kad tam likās, ka Šarlotes apmierinātais skats izteic atzinību.

Ka vecais labais vīrs labprāt būtu apsēdies, to dedzīgais runātājs nepamanīja un vēl mazāk viņš domāja par to, ka sagatavo lielāku nelaimi: kad tas bija izteiksmīgi notēlojis katra klātesošā attiecības pret bērnu un, to darīdams, īsti labi pārbaudījis Otilijas savaldīšanos, viņš beidzot griezās pie sirmgalvja šādiem vārdiem: „Un jūs, mans cienījamais vecais tēvs, variet tagad kopā ar Simeonu teikt: „Kungs, Jauj tavam kalpam aiziet mierā, jo manas acis ir redzējušas šīs mājas pestītāju."

Viņš jau taisījās ļoti spoži nobeigt runu, kad piepeši ievēroja, ka vecais vīrs, kā priekšā tas turēja bērnu, vispirms it kā gribēja paliekties, bet tad ātri slīdēja atpakaļ. Citi, tikko noturēdami, lai viņš nenokristu, aizveda to krēslā; kaut arī acumirklī bija klāt palīdzība, tomēr nācās atzīt, ka viņš miris.

Redzot tik cieši kopā dzimšanu un miršanu, zārku un šūpuli un domājot par to nevis iztēlē,

bet saistot acīm šos ārkārtējos pretstatus kopā, bija grūts uzdevums tiem, kas tur stāvēja. Vienīgi Otilija, zināmā mērā apskauzdama, raudzījās nāves miegā dusošā, kam vēl arvien bija laipna, pievilcīga izteiksme. Viņas dvēseles dzīve bija nonāvēta, kādēļ vēl bija jāuztur ķermenis?

Ja tādējādi arī ikdienas nepatīkamie notikumi lika viņai kādreiz pārdomāt par nepastāvīgumu, šķiršanos un zaudēšanu, tad kā mierinājums tai likās brīnumainās nakts parādības, kas apliecināja mīļotā cilvēka esamību un stiprināja, apgaroja viņas dzīvi. Kad tā vakaros devās pie miera, un saldās jūtas vēl šūpojās starp miegu un nomodu, likās, ka viņa skatās kādā gluži gaišā, tomēr maigi apgaismotā telpā. Tur viņa visai skaidri redzēja F.duardu un nevis tā ģērbtu, kā viņa to parasti bija redzējusi, bet kaja tērpā, katru reizi kādā citā stāvoklī: stāvot, ejot, guļot, jājot, viņš tomēr arvien bija dabīgs, un viņam nepiemita nekas fantastisks. Stāvs, notēlots līdz pēdējam sīkumam, labprātīgi kustējās viņas priekšā, kaut gan tas itin nekā nedarīja, lai tā būtu, kaut arī viņa neizteica savu gribu un ne-sakoncentrēja savu iztēli. Reizēm viņa arī redzēja, ka tam apkārt kaut kas bija, kaut kas kustīgs; tas bija tumšāks par gaišo pamatu; viņa tikko jaudāja atšķirt ēnas, kas reizēm likās kā cilvēki, kā zirgi, kā koki un kalni. Parasti, redzot šīs parādības, viņa aizmiga, un kad tā pēc mierīgas nakts no rīta atkal pamodās, bija atspirgusi, apmierināta; viņa bija pārliecināta, !ka Kduards vēl dzīvo, ka viņa vēl garīgi ar to satiekas.

devītā nodaļa

Pavasaris iestājās vēlāk, bet tas arī bija straujāks un jaukāks nekā parasti. Otilija atrada dārzā sava darba augļus: viss dīga, zaļoja un ziedēja īstā laikā; daži stādi, kas bija sagatavoti labi iekārtotās siltumnīcās un dobēs, tagad tūliņ tiecās dabai pretī, kas iespaidoja no ārienes. Viss, kas darāms un kopjams, bija tagad kā līdz šim ne tikai pūles, bet kļuva jau patīkama bauda.

Viņai bija jāmierina dārznieks par dažu labu Lucianes mežonībā radīto robu podu augos, par daža laba koka vainaga izpostīto simetriju. Viņa to mierināja, teikdama, ka drīz vien atkal viss atjaunosies; bet dārzniekam bija pārāk dziļas jūtas, pārāk skaidra jēga par savu roku darbu, un tādēļ šie mierināšanas izskaidrojumi nevarēja dot daudz panākumu: Kā dārznieku nedrīkst izkliedēt cita mīlināšanās un tieksme, tāpat arī nekas nedrīkst pārtraukt mierīgo gaitu, ko pieņēmis stāds, lai gūtu ilgstošu vai pārejošu pilnību. Stāds ir līdzīgs iedomīgiem cilvēkiem, no kuriem var iegūt visu ko, ja pret tiem izturas saskaņā ar viņu īpatnību. No dārznieka prasām vairāk kā no kura katra cita — mierīgu skatu, klusu konsekvenci un katrā gada laikā, katrā stundā nepieciešamo darbu.

Sis īpašības piemita labajam cilvēkam ļoti lielā mērā, tādēļ arī Otilija tik labprāt strādāja ar viņu, bet kādu laiku tas vairs nevarēja omulīgi parādīt savu īsto talantu. Kaut arī viņš pilnīgi prata veikt visu, kas saistīts ar koku un sakņu dārzniecību un zināja arī vecā greznuma dārza prasības — kā jau nu vispār, vienam padodas viena, otram otra lieta, — kaut arī viņš, strādājot siltumnīcā ar puķu sīpoliem, neļķēm un aurikulām, varētu izaicināt dabu sacensībā, tomēr zināmā mērā tam bija sveši jaunie daiļuma koki un modes puķes. Viņš atzina, ka pagājušā gada pasūtījumi ir nevajadzīga greznība un izšķērdība, kad redzēja, ka dažs labs dārgs augs iznīkst; viņam an nebija nekāda labā saprašanās ar tirgotājiem un dārzniekiem, kas to, kā šķita, neapkalpoja visai godīgi.

Vairākkārt izmēģinājies, viņš šai jautājumā bija izstrādājis tādu kā plānu, un Otilija viņu jo vairāk atbalstīja tādēļ, ka patiesībā tas pamatojās domā par Eduarda atgriešanos; šinī un arī daudzos citos gadījumos viņa prombūtne ar katru dienu bija jāsajūt sāpīgāk.

Stādi laida arvien vairāk sakņu un dzina zarus, un Otilija arvien vairāk jutās saistīta ar šo vietu. Tieši priekš gada viņa bija te atnākusi kā svešiniece, kā nenozīmīgs radījums. Cik daudz kopš šī laika tā bija ieguvusi! Un, diemžēl, cik daudz viņa bija ari kopš šī laika zaudējusi!

Nekad vēl tā nebija tik bagāta un tik nabaga. Šīs sajūtas momentali nomainīja viena otru, jā, tas krustojās tik ļoti cieši, ka viņa nespēja citādi izlīdzēties, kā vien ķeroties pie darba.

Varam viegli iedomāties, ka viņas darbu visciešāk saistīja viss tas, kas Eduardam bija sevišķi mīļš. Kādēļ gan fā nevarēja cerēt, ka viņš pats drīz atkal atgriezīsies, ka viņš pats, te klāt būdams, atzinīgi vēros gādīgo pakalpojumu, ko viņa darījusi tā cilvēka labā, kā nav klāt?

Bet vēl gluži citādā veidā Ofilijai radās izdevība darboties viņa labā. Viņa bija uzņēmusies gādību par bērnu, kam tā vēl jo vairāk varēja būt par kopēju, kad māte bija izšķīrusies to nenodot zīdītājai, bet ēdināt ar pienu un ūdeni. Jaukā laikā bērnam bija jāelpo svaigs gaiss, un tad viņa pati labprāt nesa to laukā, nēsāja guļošo un nesaprātīgo būtni starp puķēm un ziediem, kas varbūt kādreiz Eduarda bērnībā tik jautri bija viņam pretī smaidījuši, starp jauniem krūmiem un stādiem, kam viņa savā jaunībā liks kopā ar to augt augumā. Kad viņa paskatījās ap sevi, tad neslēpa, ka bērns dzimis, lai iegūtu bagātus apstākļus: gandrīz viss, ko acs vēroja, kādreiz piederēs viņam. Cik vēlami būtu, lai viņam piederētu nevien visa manta, bet lai tas arī uzaugtu sava tēva, savas mātes acu priekšā un apstiprinātu jaukās atjaunotās saites!

Otilija izjuta visu tik skaidri, ka iedomājās to kā patiesībā esošu un pie tam nemaz nesajuta pati sevi. Zem šīm skaidrajām debesīm, saulei spoži spīdot^ viņa uzreiz skaidri saprata, ka viņas mīlestībai, lai tā varētu sasniegt pilnību, jābūt pavisam brīvai no pašlabuma; jā, dažreiz Otilijai pat likās, ka jau sasniegusi šo pakāpi. Viņa vēlējās sava drauga, labumu, viņa domāja, ka ir spējīga no tā atteikties, pat ir ar mieru viņu nekad vairs neredzēt, ja tikai zinātu, ka tas ir laimīgs. Bet pilnīgi viņa bija izšķīrusies pati par sevi: nekad nevienam citam tā nepiederēs.

Par to bija gādāts, lai rudens būtu tikpat lielisks kā pavasaris. Visi tā sauktie vasaras augi, viss, kas vēl rudenī nebeidz ziedēt un arī aukstumā pārgalvīgi attīstās, sevišķi asteres, bija bagātīgi iesētas un visur iestādītas tā, ka tām bija jārāda zvaigžņota debess virs zemes.

NO OTILJJAS DIENAS GPAMATAS

„Savā dienas grāmatā mēs ierakstām labu domu, kādu esam lasījuši, kaut ko neparastu, ko esam dzirdējuši. Bet, papūlēdamies izrakstīt no savu draugu vēstulēm īpašas piezīmes, oriģinālus uzskatus, attiecīgā gadījumā teiktus apgarotus vārdus, mēs kļūtu ļoti bagāti. Vēstules noliek, lai tās nekad vairs nelasītu; beidzot tās iznīcina diskrecijas dēļ, un tā mums ar citiem uz visiem laikiem zūd jaukākie, tiešākie dzīvības liecinieki. Es apņemos nokavēto atgūt."

„Un tā atkal no gala atkārtojas gada pasaciņa. Mēs, paldies Dievam, esam sasnieguši tās godīgāko nodaļu. Vijolītes un maijpuķīfes noder par virsrakstu vai par viņetēm. Mums arvienu ir patīkams iespaids, kad uzšķirot tās atrodam dzīves grāmatā."

„Mēs nopeļam nabagus, sevišķi nepilngadīgos, kad viņi klaiņo ielās un ubago. Vai neredzam, ka tie ir darbīgi, tikko ir kaut kas ko darīt. Tikko daba atver savus jaukos krājumus, tūliņ bērni ir klāt, lai uzsāktu rūpniecību; neviens vairs neubago, ikviens pasniedz tev puķu pušķi; viņi to saplūkuši, iekām tu esi uzcēlies no miega, un lūdzējs noraugās tevī tikpat laipni kā dāvana.

Tas neizskatās nožēlojams, kas jūt, ka viņam tiesības prasīt."

„Kādēļ gan gads reizēm ir tik īss, reizēm tik gaj-š, kādēļ ..tas šķiet tik īss un tomēr tik ilgi paliek atmiņā? Tāds man bija pagājušais gads; dārzā vislabāk redzu, kā mainās pārejošais un ilgstošais. Un tomēr nekas nezūd tā, lai neatstātu pēdas, lai neatstātu kaut ko sev līdzīgu."

„Mums patīk arī ziema. Mums šķiet, ka varam brīvāk uzelpot, kad mūsu priekšā, koki stāv tik apgaroti, tik caurspīdīgi. Tie nav nekas, bet tic arī nekā neaizsedz. Bet kad reiz raisās pumpuri un ziedi, tad mēs kļūstam nepacietīgi, kamēr parādās pilna lapotne, kamēr visa daba ietērpjas, un koks mūsu priekšā iegūst īpatnēju veidu."

„Viss, kas ir pilnīgs savā veidā, stāv pāri savam veidam; tam jātop kam citam, nesalīdzināmam. Dažās skaņās lakstīgala parādās vēl kā putns, tad viņa paceļas augstāk par savu sugu, un šķiet, ka tā grib parādīt katram spalvainim, ko nozīmē vārds dziedāt."

„Dzīve bez mīlestības, tālu projām no mīļotā cilvēka, ir tikai Comēdie ā tiroir, neizdevies lugas gabals. Tur izgrūž tēlotāju pēc tēlotāja un steidzas uz turpmāko. Arī visas labās vērtības, kādas tur rāda, ir tikai bēdīgā saskarē ar pārējo. Katrā vietā jāsāk no sākuma, un katrā vietā mēs labprāt beigtu."

DESMITĀ NODAĻA

Šarlote jutās modri un labi. Viņa priecājās par krietno puisēnu, kufa stāvs sola daudz, ik bridi nodarbinādams viņas acis un jūtas. Viņš tai liek nostāties jaunās attiecībās pret pasauli un īpašumiem; mostas atkal tās vecais darbīgums: lai visur tur, kur tā raugās, viņa redz, ka pagājušā gadā ir daudz kas darīts, un viņa jūt prieku par padarīto. Sevišķu jūtu ierosināta, Šarlote kopā ar Otiliju un dēlu uzkāpj augšā sūnu mājiņā; noliekot bērnu uz mazā galdiņa, kā uz kāda mājas alfafa un ieraugot vēl divi tukšas vietas, viņa atceras pagājušos laikus; tai mostas jauna cerība, ka būs labi viņai un Otilijai.

Jaunas sievietes varbūt pieklājīgi apskata vienu otru jaunekli, klusībā pārbaudīdamas, vai viņas var to izvēlēties sev par vīru. Kam jāgādā par meitu vai par audzēkni, tas raugās plašākā aplī. Та šai brīdī klājās arī Šarlotei, kurai likās, ka nav neiespējama Ofilijas un kapteiņa savienošanās: kādreiz jau arī viņi abi bija šai mājiņā kopā sēdējuši. Viņa zināja, ka kapteinim atkal ir zudušas izredzes noslēgt izdevīgas laulības.

Šarlote gāja tālāk, un Otilija nesa bērnu. Šarlote nogrima dažādās pārdomās. Ari uz sausai

zemes var notikt kuģa sadragāšana; ir jauki un goda cienīgi atjēgties un restaurēties, cik ātri vien iespējams. Dzīve taču aplēsta zaudējumiem un ieguvumiem. Vai ir kāds cilvēks, kas nekaldinātu plānu, kuyā citi viņu traucē! Cik bieži uzsākam kādu ceļu., un citi mus novada no tā! Cik bieži mūs novirza no ļoti noteikta mērķa, lai mēs sasniegtu kādu vēl augstāku! Ceļotājs savās gaitās salauž ratu, ir par to ļoti īgns, bet šis nepatīkamais gadījums sagādā viņam jaunu iepazīšanos un sakarus, kas ietekmē visu tā dzīvi. Liktenis noliedz mūsu vēlēšanos, bet dara to savā veidā, lai spētu dot vēl kaut ko pārāku nekā mūsu vēlēšanās.

Šādās un līdzīgās domās iegrimdama, Šarlote nonāca pie jaunās celtnes augstienē, kur tās likās jau pilnīgi apstiprinātas. Apkaime bija daudz jaukāka nekā varēja iedomāties. Pie malas bija nogādāti visi traucēkļi un sīkumi, un, skaidri atvefoties, aci saistīja viss tas, kas bija jauks un ko bija devusi daba un laiks: jau zaļoja jaunie stādījumi, kufiem vajadzēja aizpildīt dažus robus un patīkami sasaistīt atsevišķi stāvošās daļas..

Pati māja bija jau gandrīz apdzīvojama. Ļoti bagātīgs skats pavērās sevišķi no augšējām istabām. Jo ilgāk kāds raudzījās visapkārt, jo vairāk jaukuma atklāja. Kādus iespaidus gan te rādīja dažādie dienas sprīži, mēness un saule! Šeit pakavēties bija ļoti patīkami; cik ātri atkal Šarlotei modās prieks celt un strādāt, redzot, ka visi rupjie darbi padarīti. Vajadzēja tikai galdnieka, tapsētāja, krāsotāja, kas prastu iz-palīdzēties ar ornamentiem un vieglu zeltījumu, lai īsā laikā ēka būtu gatava. Drīz tur ierīkoja pagrabu un virtuvi: dzīvojot tālu projām no pils, te bija jāsakopo ap sevi ' visas nepieciešamās lietas. Un tad abas sievietes ar bērnu dzīvoja te augšā, un no šīs uzturēšanās vietas, kā no jauna viduspunkta, devās ļoti jaukās pastaigās. Pastāvot labam laikam, viņas priecīgi ieelpoja augstākā slāņa svaigo, brīvo gaisu.

Otilijas mīļākais ceļš gan vienai, gan ar bērnu bija lejup pa ērtu teciņu uz plataniem, uz to vietu, kur bija piesieta viena no laivām, kurās varēja pārcelties otrā pusē. Reizēm viņa labprāt brauca pa ūdeni, bet darīja to bez bērna: Šarlote drusku baiļojās. Tomēr tā neaizmirsa katru dienu apmeklēt dārznieku pils dārzā: viņa labprāt dalījās tā rūpēs par stādu atvasēm, kas tagad auga brīvā dabā.

Šai jaukajā laikā Šarlotei likās īsti pa prātam kāda angļa viesošanās, kas bija iepazinies ar Eduardu ceļojumā, bija vairākkārt viņu saticis un ļoti kāroja redzēt jaukos stādījumus, par kufiem dzirdējis daudz laba. Viņš atveda grafa ieteikšanas rakstu un tūliņ iepazīstināja Šarloti ar kādu klusu, bet ļoti tīkamu kungu — savu pavadoni. Kad viņš ar Šarloti vai Otiliju, dārznieku vai mednieku, bet visbiežāk ar savu pavadoni un reizēm viens pats apstaigāja apkārtni, tad no tā piezīmēm varēja manīt, ka viņš ir lietpratējs, kas cienī šādus apstādījumus un tamlīdzīgus vairākkārt iekārtojis jau pats sev. Kaut gan būdams labi gados, viņš ļoti labprāt piedalījās pasākumos, kas varēja noderēt dzīvei par greznojumu un darīja to vērtīgu.

Viņa klātbūtnē abas sievietes īsti pilnīgi priecājās par savu apkārtni. Tā vingrā acs uztvēra svaigi katru efektu; jo sevišķi viņš priecājās par jaukiem skatiem tādēļ, ka apkaimi agrāk nebija redzējis un tikko spēja atšķirt mākslīgi izveidoto no tā, ko jau devusi pati daba.

Varēja gan teikt, ka viņa piezīmju dēļ parks it kā auga un kļuva bagātāks. Tas tūliņ paredzēja, ko sola jaunie augošie stādiņi, nepagāja gājām nevienai vietiņai, kur vēl bija iespējams izcelt vai izveidot kaut ko skaistu. Viņš aizrādīja uz avotu, kas sola greznumu veselai krūmu rindai, ja to iztīra, uz alu, kas, ja to iztīrītu un paplašinātu, dotu vēlamu atpūtas vietu; esot jānocērt tikai daži koki un no šejienes varētu redzēt lieliskas, it kā citu uz citas sakrautas klinšu masas. Viņš apsveica šejienietes, jo tām vēl esot atlicis viens otrs darbs un pamudināja viņas nesteigties, bet saglabāt arī turpmākiem gadiem radīšanas un iekārtošanas prieku.

Vispār, arī tais brīžos, kad viņš nebija sabiedrībā, tas citus neapgrūtināja: dienas lielāko daļu viņš nodarbojās, uztverdams gleznieciskos skatus ar tumšo kameru un tos zīmēdams, lai tādējādi no ceļojuma pašam un citiem būtu jauks ieguvums. Jau kopš daudziem gadiem viņš bija tā rīkojies visās ievērojamās vietās un sagādājis sev ļoti tīkamu un interesantu skatu krājumu. Tas parādīja lielo portfeli, ko vadāja sev līdz un kavēja viņām laiku, gan rādot zīmējumus, gan stāstot. Viņas priecājās, savā vientulībā varēdamas tik ērti ceļot pa pasauli, ļaudamās, lai gara acīm paslīd gājām krasti, ostas, kalni, jū-jas, upes, pilsētas, baznīcas un citas ēkas, ko piemin vēsture.

Katrai no šīm divi sievietēm bija savas īpatnējas intereses: Šarlotei par vispārējo, taisni par to, kur atradās kaut kas vēsturiski ievērojams,, kamēr Otilija galvenām kārtām kavējās pie tām vietām, par kurām mēdza stāstīt Eduards, kur viņš bija labprat uzturējies un vairākkārt atgriezies: katram cilvēkam tuvumā un tālumā ir dažas īpašas vietas, kas viņu pievelk, kas, tā rakstura, dažādo apstākļu, pirmo iespaidu un paradumu dēļ, viņam ir mīļas, un viņu ierosina.

Otilija jautāja lordam, kur viņam vislabāk patīkot, un kur tas tagad celtu sev māju, ja būtu jāizraugās. Tad viņš parādīja vairākas jaukas, vietas un tīri omulīgi stāstīja savā īpatnējā franču akcentā, kas tam katrā vietā gadījies, kāpēc tā viņam tik mīļa un vērtīga.

Turpretim atbildot uz jautājumu, kur viņš tagad parasti uzturas, uz kurieni tas vislabprātāk atgriežas, viņš abām sievietēm mierīgi pastāstīja sekojošo:

„Esmu ieradis visur justies kā mājās, un man liekas, ka visērtāk ir, lai citi manā vietā ceļ, stāda un pūlas saimniecībā. Es neilgojos pēc saviem īpašumiem pa daļai politisku iemeslu dēļ, bet visvairāk tādēļ, ka par visu to neinteresējas mans dēls, kura dēļ patiesībā es visu cēlu un iekārtoju, kuram es ceru visu to nodot, ar kuru kopā es vēl gribu tur priecāties. Viņš aizbrauca uz Indiju, lai tur, tāpat kā dažs labs cits, izmantotu savu dzīvi lietderīgāk vai arī izšķiestu velti.

Protams, mēs izstrādājam pārāk daudz iepriekšēju plānu dzīvei. Mērenos apstākļos mums vajadzētu tūliņ justies omulīgi, bet mēs ejam arvien plašumā, lai darītu visu neērtāku. Kas tagad priecāsies par manām ēkām, par manu parku, par maniem dārziem? Ne es, pat ne mani piederīgie; sveši viesi, ziņkārīgie cilvēki, nemierīgie cejotāji.

Pat ja mums ir daudz līdzekļu., mēs arvien jūtamies tikai pa daļai kā mājās. Sevišķi tā ir laukos, kur trūkst dažas labas lietas, pie kurām esam pieraduši pilsētā. Grāmatas, ko viskar-sfāk vēlamies, nav pie rokas; un aizmirsts ir taisni tas, kas mums visvairāk vajadzīgs. Mēs iekārtojamies arvien ļoti mājīgi, lai atkal aizbrauktu projām, un ja to nedarām labprāt un apzināti, tad iedarbojas apstākļi, kaislības, gadījumi, nepieciešamība un vēl daudz kas cits.“

Lords nenojauta, cik ļoti viņa apcere skāra draudzenes. Un cik bieži katrs sper šādu kļūmīgu soli pat tādā sabiedrībā, kuras attiecības viņam zināmas. Šāds gadījuma aizvainojums arī no tādiem cilvēkiem, kas vēl labu un domā labu, Šarlotei nebija nekas jauns; viņa jau tāpat savā priekšā skaidri redzēja pasauli un tādēļ nesajuta nekādas sevišķas sāpes, ja kāds neapdomīgi un neuzmanīgi lika vērst skatu uz to vietu, kas neiepriecina. Turpretī Otilija, kas sava pusapzinātā jaunībā vairāk visu nojauta nekā redzēja un kas drīkstēja, ja, kurai vajadzēja novērst skatu no tā, ko nevēlas redzēt un kas nav jāredz, Otiliju šī drūmā runa noveda drausmīgā stāvoklī: kā ar varu kāds pārrāva viņai maigo plīvuru, un likās, ka viss, kas darīts mājas, sētas, dārza, parka un visas apkārtnes labā, ir darīts pilnīgi velti, jo viņš, kam tas viss bija domāts, par to nepriecājas, jo vismīļākie, vistuvākie cilvēki spiež arī viņu, tāpat kā pašreizējo viesi, klaiņot pasaulē un pie tam vēl bīstamās vietās. Viņa bija pieradusi klausīties un klusēt, bet šoreiz jutās nepatīkami. Svešinieka jautrā īpatnībā turpinātā saruna šo izjūtu ne-vājināja, drīzāk vēl kāpināja.

„Un tagad," teica viņš, „es domāju, ka esmu uz īstā ceļa; arvien atzīstu sevi par ceļotāju, kas daudz ko pametis, lai daudz baudītu. Esmu pieradis pie pārmaiņām; tās man kļūst nepieciešamas; operā mēs arvien gaidām jaunas dekorācijās tādēļ, ka tik daudzas jau bijušas. Es zinu, ko varu gaidīt no labākās, ko no vienkāršākās viesnīcas. Lai būtu cik labi vai cik ļauni, nekur es neatrodu to, pie kā esmu pieradis; un beidzot tomēr visur ir viens un tas pats: mēs esam atkarīgi no nepieciešamām paražām vai pat no nejaušiem gadījumiem. Vismaz tagad mani nemoka doma, ka esmu ko atlicis vai zaudējis, ka nav lietojama mana ikdienas dzīvojamā istaba, jo tā jāliek salabot, ka man kāds saplēsis mīļāko tasi, un man ilgāku laiku no citas tases nekas negaršo. Es esmu tam visam pacēlies pāri, un ja virs galvas sāk dejt māja, mani cilvēki mierīgi iesaiņo un uzsaiņo, un mēs braucam ārā no pagalma un pilsētas. Un, gūstot visas šīs priekšrocības, kad es labi aplēšu, gada beigās neesmu vairāk izdevis par to, cik man viss maksātu mājās."

Dzirdot šādu tēlojumu, Otilija gara acīm redzēja vienīgi Eduardu, kas arī, atteikdamies un ciezdams, iet pa nelīdzenu ceļu, atrodas kapa-laukā briesmās un trūkumā un, kaut nekas nav pastāvīgs un visur ir risks, pieradinās būt bez dzimtenes, bez draugiem, pieradinās visu atmest, lai tikai nebutu zaudētājs. Laimīgā kārtā mazā sabiedrība uz kādu laiku šķīrās. Otilija uzmeklēja telpu, kur vientulībā izraudāties. Nevienas asas sāpes nebija viņu varējušas sagrābt varenāk kā šī skaidrā doma, ko viņa tiecās padarīt vēl skaidrāku, kā tas mēdz būt, kad kāds pats sevi sāpina, ja jau reiz nonācis uz ceļa, kur jāsāpinās. Eduarda stāvoklis viņai šķita tik grūts, tik nožēlojams, ka ta nolēma par katru cenu darīt visu, lai viņš atkal savienotos ar Šarloti; savas sāpes un savu mīlestību viņa gribēja apslēpt kādā klusā vietā un tā apspiest, darot kādu darbu.

Tai laikā lorda pavadonis, kas bija saprātīgs, mierīgs kungs un labs vērotājs, pamanīja kļūmīgo soli sarunā un izstāstīja savam draugam, ka arī šīs mājas apstākļi ir līdzīgi. Lords nezināja nekā par šo ģimeni, bet draugs, kas ceļojumā, patiesību sakot, ne par ko citu neinteresējās kā vien par īpatnējiem notikumiem, kuri rodas, saduroties dabīgām un mākslotāiņ attiecībām, nonākot konfliktā likumīgam ar neatļauto, saprātam un prātam, kaislībai un aizspriedumam, jau agrāk, bet visvairāk šai mājā bija iepazinies ar visu to, kas te bija noticis un kas vēl notika.

Lordam bija žēl, bet viņš pgr to neizmisa. Sabiedrībā vispār būtu jāklusē, ja kāds negribētu nonākt šādā stāvoklī: ne tikai vispārējās piezīmes, bet arī visvienkāršākie izteicieni var nejauki skart pašreizējās intereses.

„Vērsīsim šovakar atkal visu par labu," teica lords, „atturēdamies no vispārīgas sarunas. Ļaujiet sabiedrībai noklausīties daudzos patīkamos anekdotus un stāstus, ar ko jūs mūsu ceļojuma laikā esat piepildījuši savu portfeli un atmiņu."

Kaut arī šis nodoms bija labs, tomēr svešiniekam šoreiz neizdevās iepriecināt draugus ar viegli aizmirstamu sarunu. Pavadonis, stāstīdams īpatnējus, dižus, jautrus, interesantus, baismīgus stāstus, izraisīja uzmanību un sasprindzināja interesi līdz augstākai pakāpei un nolēma beigt ar īpašu, bet maigu notikumu: viņš nezināja, cik tuvu rada tas bija klausītājām.

DĪVAINIE KAIMIŅU BĒRNI

NOVELE

Diviem kaimiņu bērniem no ievērojamām mājām, puisēnam un meitenei, kas bija vienādos gados, ļāva uzaugt kopā, ar patiku paredzot, ka viņi reiz būs laulāti draugi; abu bērnu vecāki priecājās par šīm saistībām nākotnē. Tomēr drīz vien viņi pamanīja, ka šis nodoms neizdosies, jo abu jauko raksturu attiecībās izpaudās pretešķī-bas. Varbūt viņi bija pārāk līdzīgi. Būdami sevī noslēgti, tie zināja, ko grib, bet, nelokāmi savos nodomos, mīlēja un cienīja katru atsevišķu rotaļu biedru; atrazdamies kopā, viņi bija pretinieki: tie arvien cēla katrs kaut ko sev, bet kur vien satikās, viens otram savstarpēji jauca, viņi necentās, iedami uz vienu mērķi, bet vienmēr cīnījās par kādu nodomu; tie bija ļoti labsirdīgi un laipni, tikai savstarpējā saskarē ļaundabīgi un nīda viens otru.

Šīs dīvainās attiecības, kas izpaudās jau bērnu rotaļās, bija vērojamas arī tad, kad viņi kļuva vecāki. Un tā kā puikas mēdz rotaļājoties ka-fot, dalīties grupās, doties cīņā, tad arī stūrgalvīgā, drosmīgā meitene reiz nostājās viena karaspēka priekšgalā un cīnījās pret otru tik vareni un nikni, ka būtu to apkaunojusi un piespiedusi bēgt, ja tās vienīgais pretinieks neizturētos visai varonīgi un savu pretinieci beidzot tomēr neatbruņotu un nesagūstītu. Bet arī tad vēl viņa tik sīvi pretojās, ka puikam, lai paliktu vesels un tomēr neievainotu ienaidnieci, bija jānorauj sev zīda kaklauts un jāsasien tai rokas uz muguras.

To viņa nekad nepiedeva, rīkodamās tik slepeni un tā mēģinādama viņu ievainot, ka vecāki, kas jau sen bija pamanījuši šo dīvaino kaislību, sapratās un norunāja šķirt abas naidīgās būtnes, atsakoties no jaukās cerības.

Puisēns savos jaunajos apstākļos gāja ļoti ātri uz priekšu. Viņam labi veicās visās mācībās. Labvēļi un viņa paša tieksmes lika tam kļūt par karavīru. Visur, kur viņš ieradās, to mīlēja un cienīja. Šķita, ka viņa krietnā daba darbojas vienīgi tādēļ, lai citiem būtu labi t i ērti; skaidri neapzinoties kādēļ, viņš pats jutās laimīgs, ka zaudējis vienīgo pretinieku, ko daba viņam bija devusi.

Meitene turpretī nonāca citādos apstākļos. Viņas vecums, labā izglītība un vēl jo vairāk kādas iekšējas jūtas to atrāva no dedzīgajām rotaļām, ar kurām tā līdz šim bija nodarbojusies puisēnu sabiedrībā. Vispārībā viņai likās, ka kaut kā trūkst, nekā nebija ap viņu tāda, kas būtu cienīgs izraisīt tās dusmas. Viņa vēl nebija atradusi, ka kāds cilvēks būtu laipns.

Kāds jauns puisis, kas bija vecāks par viņas līdzšinējo kaimiņu pretinieku, kam bija labs stāvoklis, bagātība un vārds, ko cienīja sabiedrība un mīlēja sievietes, izrādīja viņai savas simpātijās jūtas. Tā bija pirmā reize, kad ap viņu nopūlējās draugs, mīļākais, kalps. Tai patika gluži labi, ka viņš deva tai priekšroku pret daudzām citām, kas bija vecākas, vairāk izglītotas, greznākas un prasīgākas nekā viņa. Viņa ilgstošā, uzmanīgā izturēšanās, kaut arī tas nekad nebija uzbāzīgs, uzticīgā palīdzība dažādo's ņe-patīkamos gadījumos, mierīgi viņas vecākiem pateiktais bildinājums, kas dod cerību nākotnē, jo viņa, lūk, vēl bija pārāk jauna — tas viss runāja viņam par labu; turklāt pašas no sevis pievienojās ārējās paražas un pasaules atzītās attiecības. Viņu tik bieži sauca par līgavu, ka beidzot tā pati atzina sevi par tādu, un, mainot gredzenu ar cilvēku, ko tik ilgu laiku citi turēja par viņas līgavaini, ne viņa, ne arī kāds cits nedomāja, ka vēl vajadzīgs pārbaudījums. Arī saderināšanās nepaātrināja mierīgo gaitu, kādā bija ievirzījusies šī lieta. Abas puses ļāva visam tā notikt: viņi priecājās par kopdzīvi un gribēja, lai arī nopietnākai dzīvei nākotnē katrā ziņā būtu jaukais gada laiks pavasaris.

Tai laikā tālumā esošais jauneklis bija attīstījies par jauku cilvēku, bija ieguvis pelnītu pakāpi savas dzīves uzdevumam un atvaļinājuma laikā atgriezās apciemot savējos. Ļoti dabiski, bet īpatnējā kārtā viņš satikās atkal ar savu daiļo kaimiņieni. Pēdējā laikā viņa bija nodevusies vienīgi jaukām līgavas jūtām, būdama mierā ar visu, kas atradās ap viņu; tai likās, ka ir laimīga, un tāda viņa zināmā mēra arī bija. Bet tad pirmo reizi pēc ilgāka laika tai nostājās kaut kas ceļā: nebija vērts to nīst, viņa nebija spējīga nīst; bērnišķīgā nicināšana, kas patiesībā bija tumša iekšējo vērtību atzīšana, izpaudās tagad jautrā apbrīnā, priecīgās pārrunās, laipnā otra doinu atzīšanā, reizēm apzinātā, reizēm neapzinātā un tomēr nepieciešamā tieksmē tuvoties, un viss tas notika savstarpēji. Ilgā šķiršanās deva iemeslu garākām pārrunām. Šie apskaidrotie jaunieši pat atcerējās un jokoja par bērnišķīgo neprātu, un likās, ka vismaz laipnai, uzmanīgai runai būtu jālabo toreiz kaitināšanai domātais nicīgums, it kā katra toreizējā patvarīgā neatzinība nevarētu palikt bez izteiktas atzinības.

No viņa puses viss palika saprātīgās, vēlamās robežās. Stāvoklis, attiecības, centieni, godkāre viņu tik ļoti nodarbināja, ka tas labpatikā uztvēra jaukās līgavas laipnību kā pateicības cienīgu piedevu, bet tādēļ vien vēl nekādi nesaistīja viņu ar sevi, nedomāja nenovēlēt to līgavainim, ar ko vispār sapratās labi.

Viņas dvēselē turpretī bija gluži citāds skats. Cīņā pret jauno kaimiņu bija parādījusies pirmā kaislība, un šī dedzīgā cīņa bija tikai kaislas, iedzimtas simpātijās jūtas, kas izpaudās pretdarbībā. Arī atmiņās viņš tai parādījās arvien mīlēts. Viņa smējās par toreizējo naidīgo uzbrukumu ar ieroci rokā, atcerējās patīkamās jūtas, kādas bija, kad viņš to atbruņoja: tai likās, ka viņa bija jutusi vislielāko svētlaimi tad, kad tas bija sasējis viņu, un viss, ko viņa bija darījusi, lai tam kaitētu un viņu kaitinātu, tai likās kā nevainojams līdzeklis saistīt viņa uzmanību. Viņa nožēloja šķiršanos, viņa raudāja par miegu, kurā bija iegrimusi, nolādēja sapņaino paražu, kas vilkās līdz un kuras dēļ tai varēja rasties tik neievērojams līgavainis; viņa pārvērtās, divkārt pārvērtās, uz priekšu un atpaka], varam to uztvert kā gribam.

Ja kāds būtu gribējis atminēt viņas jūtas, ko tā turēja noslēpumā un dalīties sarunās par tām, viņš nebūtu to nopēlis, noliekot vienu otram blakus, līgavainis nevarēja izturēt salīdzinājumu. Nevarēja noliegt, ka līgavainim varēja zināmā mērā uzticēties, bet kaimiņš modināja pilnīgi uzticību; ja kāds līgavaini labprāt gribēja par saruna biedru, tad kaimiņu tas vēlējās par ceļa biedru; ja kāds runātu par kādām cēlākām interesēm, par neparastiem gadījumiem, tad gan šaubītos par līgavaini, turpretī būtu pilnīgi pārliecināts par kaimiņa spējām. Lai visu to izšķirtu, sievietēm iedzimta īpaša takta izjūta, un viņām ir iemesls un izdevība to attīstīt.

Jo vairāk daiļā līgava sevī loloja šādas domas, jo mazāk kādam radās izdevība pateikt to, kam būtu nozīme līgavaiņa labā, ko ieteica un pavēlēja pienākums, ko prasīja kategoriski neatvairāma nepieciešamība, jo vairāk daiļā sirds deva priekšroku savai vienpusībai. No vienas puses viņu nešķirami saistīja pasaule, ģimene, līgavainis, viņas pašas jā vārds, bet no otras puses centīgais jauneklis neslēpa savas domas, plānus, izredzes, izturējās pret viņu tikai kā uzticīgs brālis, pat nebija maigs, runāja arī par savu drīzo aizceļošanu. Tad likās, ka atkal atmodās viņas bērnišķīgais gars ar visiem stiķiem un niķiem un tagad, būdams augstākā dzīves pakāpē, bruņojās ar īgnumu, lai darbotos redzamāk un bīstamāk. Viņa nolēma mirt, lai sodītu par vienaldzību to, ko kādreiz bija nīdusi un tagad karsti mīlēja. Ja tā nevarēja iegūt kāroto cilvēku, tad viņa uz mūžu gribēja saderināties ar domām, ka to nožēlos. Kaimiņš nedrīkstēja atbrīvoties no viņas mirušā tēla, mūžīgi tam vajadzēja just pārmetumus, ka nav pamanījis, nav izpētījis, nav cienījis tās domas.

Šis dīvainais ārprāts gāja visur viņai līdz; viņa to dažādi slēpa, un kaut arī cilvēkiem likās dīvaina, tomēr neviens nebija tik uzmanīgs un gudrs, lai atrastu īsto iekšējo pamatu.

Tai laikā draugi, radi un paziņas bija noguruši, rīkodami dažādas svinības; bija reta diena, kad nesarīkoja ko jaunu un negaidītu. Reti gadījās kāda jauka vietiņa dabā, ko neizgreznoja un neierīkoja daudzu jautru viesu uzņemšanai. Arī mūsu jaunais viesis priekš aizbraukšanas gribēja izpildīt savu pienākumu un uzaicināja jauno pāri un dažus tuvākus radiniekus izpriecas braucienā pa ūdeni. Viņi sakāpa lielā, jaukā, labi greznotā kuģī, kādā jachtā, kur ir maza zāle un dažas istabas un kas palīdz sauszemes ērtības sagādāt arī uz ūdens.

Skanot mūzikai, viņi aizbrauca pa lielo straumi; karstā laika dēļ viesi sapulcējās apakšējās telpās, lai uzjautrinātos asprātībās un laimes spēlēs. Jaunais saimnieks, kas nekad nevarēja norimt bez darba, apsēdās pie stūres, nomainot veco kuģa meistaru, kiņ*š bija aizmidzis viņam blakus; nomodā esošajam pašlaik bija nepieciešama liela uzmanība, jo tuvojās vieta, kur divi salas sašaurināja upes gultni, kas, iespiezdamās drīz vienā, drīz otrā pusē, radīja braukšanai bīstamu vietu. Rūpīgais, asu skatu apveltītais stūrmanis gandrīz jau gribēja modināt meistaru, taču uzticējās sev un brauca uz šaurumu. Tai acumirklī uz klāja parādījās viņa daiļā ienaid-niece ar puķu vītni matos. Viņa to noņēma un uzmeta stūrētājam.

„Ņem to par piemiņu!" iesaucās viņa.

„Netraucē mani!" sauca viņš, uztverdams vainagu: „man nepieciešami visi spēki un uzmanība,"

„Es turpmāk tevi netraucēšu," sauca viņa. „Tu mani vairs neredzēsi." To teikusi, viņa aizsteidzās uz kuģa priekšgalu un no turienes ielēca ūdenī. Kādas balsis iesaucās:

„Glābiet! glābiet! Viņa noslīks!"

Viņš pilnīgi samulst. No trokšņa pamostas vecais kuģa meistars, grib satvert stūri, jaunais to viņam grib dot, bet nav laika mainīt vadītāju; kuģis uzskrien sēklī, un taisni tai brīdī, nometis liekos drēbes gabalus, jauneklis ielec ūdenī un peld pēc daiļās ienaidnieces.

Odens ir draudzīgs elements tam, kam tas nav svešs un kas prot ar to apieties. Ūdens nesa viņu, un veiklais peldētājs to savaldīja. Drīz viņš sasniedza daiļo sievieti, ko ūdens nesa viņam pa priekšu; viņš satvēra to, prata viņu celt un turēt; straume nevaldāmi rāva abus projām; drīz vien salas viņiem bija tālu aizmugurē, un upe atkal tecēja plati un vareni. Tikai tad viņš sadūšojās, tikai tad atpūtās no pirmām briesmām, kas bija uzmākušās un pret kurām tas bija darbojies tikai mechaniski, nekā nedomājot; pacēlis galvu, viņš skatījās visapkārt un, cik spēdams, peldēja uz seklu, patīkamu un ērtu krūmainu vietu, kas atradās gar upes krastu. Tur viņš iznesa sausumā savu daiļo laupījumu, bet nejuta vairs tajā dzīvības dvašu. Tas bija izmisis, tad viņa acis uzskatīja nomītu celiņu, kas vijās cauri krūmiem. Viņš atkal uzkrāva sev virsū dārgo nastu, ieraudzīja vientuļu dzīvokli un sasniedza to. Tur viņš atrada labus ļaudis, kādu laulātu pāri. Abi saprata vajadzību. Ko viņš, brīdi padomājis, prasīja, to viņi darīja. Dega gaiša uguns; pāri gultai viņi pārklāja vilnas segu, ātri sanesa kažokus, ādas un kas vien silts bija viņiem krājumā. Vēlēšanās glābt ņēma pārsvaru par kufu katru citu domu. Viņš ne no kā neatteicās, lai atdzīvinātu daiļo, pussastin-gušo ķermeni. Tas izdevās. Viņa atvēra acis, pamanīja draugu, apķērās tam ap kaklu ar savām debešķīgām rokām. Ilgi viņa palika tādā stāvoklī: asaru straume tai plūda no acīm un pabeidza atdzīvināšanos.

„Vai tu mani atstāsi," jautāja viņa, „kad es tevi atkal esmu atradusi?"

„Nekad," teica viņš, „nekad!" pats nezinādams, ko saka un ko dara.

„Saudzē sevi," uzsauca viņš tai, „saudzē sevi! domā par sevi mūsu abu dēļ!"

Viņa domāja par sevi un tikai tad pamanīja, kādā stāvoklī atrodas. Tā nevarēja kaunēties no mīļā cilvēka, no sava glābēja: viņa labprāt atļāva, lai tas parūpētos par sevi; viss, kas viņam bija mugurā, bij vēl slapjš un pilēja.

Jaunais laulātais pāris aprunājās un piedāvāja kā jauneklim, tā viņa daiļavai kāzu ģērbu, kas vēl karājās turpat pilnā kārtībā, lai ietērptu vienu pāri no galvas līdz kājām. īsā laikā abi dēkaiņi bija ne tikai apģērbušies, bet arī uzposušies. Viņi izskatījās ļoti jauki, apbrīnoja viens otru, kad satikās un cieši apkampās neapslēpjamā kaislībā, tomēr vēl smiedamies par savām maskām. Jaunības spars un mīlestība tos atkal atdzīvināja nedaudz acumirkļos; vajadzēja tikai atskanēt mūzikai, un viņi dejotu.

Atrasties ne ūdenī, bet uz sauszemes, ne nāvē, bet dzīvē, ne ģimenes lokā, bet mežonīgā dabā, ne izmisumā, bet sajūsmā, ne vienaldzībā, bet mīlestībā, kaislībā, un viss tas lai būtu vienā acumirklī, nē — to galva nespēja saprast, tā pārplīstu vai sajuktu. Te labi jādarbojas sirdij, lai varētu pārdzīvot tādu pārsteigumu.

Pilnīgi iegrimdami viens otrā, tic tikai pēc kāda laika spēja domāt par atstāto cilvēku rūpēm un bažām; arī viņi paši gandrīz nespēja bez rūpēm un bažām domāt par to, kā lai atkal satiekas ar citiem.

„Vai bēgsim, slēpsimies?" teica jauneklis.

„Mēs paliksim kopā," teica viņa, apķerdamās tam ap kaklu.

Zemnieks, kas dzirdēja no viņiem par sēklī uzskrējušu kuģi, vairāk nekā neprasīdams, steidzās uz krastu. Kuģis laimīgi peldēja tālāk; pieliekot daudz pūļu, braucēji to bija atbrīvojuši. Viņi devās nezināmā virzienā uz priekšu, cerībā atrast pazudušos. Un kad zemnieks, saucot un mājot, darīja kuģotājus uzmanīgus un skrēja uz kādu vietu, kur bija iespējama labāka piebraukšana un nemitējās māt un saukt, tad kuģis pagriezās pret krastu. Kas gan bija par skatu, kad viņi piebrauca malā! Abu saderināto vecāki paši pirmie izkāpa krastā: līgavainis gandrīz zaudēja samaņu. Tikko viņi dzirdēja, ka mīļie bērni izglābušies, tie iznāca no krāmiem savos dīvainajos ģērbos. Tos pazina tikai tad, kad viņi bija pienākuši tuvu klāt.

„Ко es redzu?" sauca mātes.

„Kādas lietas es redzu?" sauca tēvi.

Izglābtie nometās viņu priekšā ceļos.

„Savus bērnus!" atbildēja viņi.

„Vienu pāri! Piedodiet!" teica meitene. „Dodiet mums savu svētību," sacīja jauneklis. „Dodiet mums savu svētību!" sacīja abi, un visi brīnīdamies klusēja.

„Jūsu svētību!" atskanēja trešo reizi, un kas gan būtu spējis to liegt? —

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Stāstītājs pārtrauca, vai arī varbūt bija jau beidzis, kad pamanīja, ka Šarlote satraukta; viņa uzcēlās un mēmi atvainodamās izgāja no istabas: stāstu tā zināja. Šis notikums bija tiešām gadījies kapteinim un kādai kaimiņienei; tas gan nebija gluži tāds kā anglis stāstīja, tomēr pamat-linijās nesagrozīts, tikai sīkumos vairāk izveidots un izpušķots, kā tas mēdz būt ar stāstiem, kas vispirms iet no mutes mutē un tad rāda apgarotu un gaumīgu stāstījuma fantāziju. Beidzot paliek viss un nekas no tā, kas bijis.

Ofilija sekoja Šarlotei: kā to abi svešinieki paši vēlējās, un tagad lordam bija kārta piezīmēt, ka atkal izdarīta kļūda, ka atkal viņš stāstījis kaut ko tādu, kas šim namam zināms vai tuvs.

„Mums jāuzmanās,“ turpināja viņš, „ka neizdarām vēl ko ļaunu.

Par visu to labo un patīkamo, ko saņēmām, mēs mājinieces, šķiet, ļoti maz aplaimojam; mēģināsim pieklājīgi atvadīties."

„Jāatzīstas," teica pavadonis, „ka mani iesaista vēl kāda lieta, un es labprāt negribētu no šīs mājas aiziet, kamēr neesmu noskaidrojis un tuvāk iepazinies ar to. Jūs, milord, vakar, kad mēs ar tumšo kameru gājām cauri parkam, bijāt ļoti aizņemts, izraugoties sev īsti gleznainu vietu un tādēļ neievērojāt, kas notika ap mums. Jūs nogriezāties no galvenā ceļa, lai sasniegtu maz apmeklētu vietu pie ezera, kas jums atklāja ļoti jauku skatu pāri pretim. Otilija, kas mūs pavadīja, vairs nesekoja un lūdza atļauju doties turp laivā. Es iesēdos kopā ar viņu un priecājos par daiļās braucējas veiklību. Es apgalvoju viņai, ka kopš Šveices laikiem, kur arī jaukas meitenes ieņem braucēju vietas, mani neviens nav tik jauki šūpojis viļņos, bet nespēju atturēties nejautājis, kāpēc īsti viņa atteicās iet pa sūnu ceļu: tiešām, tās izvairīšanās saistījās ar kādu baigu samulsumu.

„Ja jūs mani neizsmiesit,“ teica viņa laipni, „tad varu pateikt, kaut arī man pašai tas ir noslēpums. Es ne reizi nevaru iet pa šo ceļu, lai mani nesagrābtu īpatnējas šaušalas, kādas nejūtu nekur citur, un neprotu izskaidrot. Tādēļ labāk izvairos no šādām jūtām un daru to jo sevišķi tādēļ, ka man tūliņ sāk sāpēt galva kreisajā pusē, no kā reizēm ciešu."

Mēs izkāpām krastā. Otilija sarunājās ar jums, un es tai laikā apskatīju vietu, ko viņa man labi parādīja no tālienes. Cik pārsteigts biju, kad atradu tur ļoti skaidras akmeņogļu pēdas, kas mani pārliecināja, ka, rokot dziļumā, varbūt varētu atrast veselu slāni.

Piedodiet, milord, es redzu, jūs smejaties; zinu, ka vienīgi jūs kā gudrs cilvēks un draugs sekojat kaislīgai vērošanai šinīs lietās, kurām neticat; es nespēju šķirties no šejienes, iekām neesmu licis daiļajam bērnam izmēģināt svārstekļa kustības."

Nebija neviena gadījuma, kad lords, runājot par šo lietu, neatkārtotu savus iebildumus: pavadonis pieklājīgi un pacietīgi to uzklausīja, bet beidzot tomēr paturēja savas domas un vēlēšanās. Ari viņš atkārtoti atzinās, ka tādēļ vien, ja šādi mēģinājumi visiem nepadodas, lieta nav jāatmet, bet gan jāpētī vēl nopietnāk un pamatīgāk: katrā ziņā, atradīsies vēl dažas attiecības un radniecības, kas pastāv starp neorganiskām un organiskām būtnēm un savstarpēji.

Viņš jau bija atvēris savu aparatu, kas sastāvēja no zelta apļiem, markazitiem un citām me-talla substancēm; to viņš arvien vadāja līdz jaukā kārbiņā un tagad mēģinādams lika diegā pakārtiem metalliem šūpoties pār mierā stāvošiem metalliem.

„Atļauju jums ļauni papriecāties par manu neveiksmi, milord,“ teica viņš, „es redzu to no jūsu sejas; nekas jau nekustas ne manās rokās, ne manā labā. Mana darbība jau ari patiesībā ir tikai iegansts. Kad dāmas atgriezīsies, lai viņas pabrīnās, kādas lietas mēs te darām."

Dāmas atgriezās. Šarlote tūliņ zināja, kas tur notiek. „Par šīm lietām esmu šo to dzirdējusi," viņa teica, „bet nekad neesmu redzējusi darbību. Tā kā jums viss tik jauki sagatavots, ļaujiet pamēģināt, vai ari man veiksies."

Viņa saņēma pavedienu rokā; darot visu nopietni, viņa turēja to cieši un bez satraukuma, tomēr nebija manāma pat ne mazākā svārstība. Tad aicināja Otiliju. Viņa turēja svārstekli pār metalliem vēl mierīgāk, vēl brīvāk, vēl mazāk apzināti; acumirklī kaut kas aizrāva svārstīgo metallu kā virpulī, un, atkarībā no tā, kā mainīja apakšējo mefallu, tas griezās drīz uz vienu, drīz otru pusi, te apļa, te elipses veidā, vai arī kustējās taisnās linijās; taisni to pavadonis bija sagaidījis, jā, tas pat pārspēja, ko viņš bija gaidījis.

Arī lords zināmā mērā brīnījās, bet pavadonis nevarēja vien beigt priecāties, ziņkārīgi lūkojās un arvien lūdza mēģinājumu atkārtot un daudzējādi izveidot. Otilija bija diezgan laipna, lai izpildītu viņa vēlēšanos, kamēr beidzot lūdza to atbrīvot, jo sākoties atkal galvas sāpes. Viņš, brīnīdamies par to, sajūsmā apgalvoja, ka varot viņu pilnīgi izdziedēt no šīs kaites, ja vien tā uzticētos viņa dziedēšanas veidam. Brīdi viņa bija neziņā, bet Šarlote, kas ātri saprata, par ko runā, atraidīja labi domāto piedāvājumu, jo negribēja pieļaut savā tuvumā darbību, pret ko arvien bija jutusi stipru nepatiku.

Svešie viesi aizbrauca, un, kaut gan bija īpatnējā veidā aizkāruši mājinieces, tomēr dzirdēja vēlēšanos, ka tās ar viņiem labprāt atkal kādreiz satiktos. Šarlote tagad izmantoja jauko laiku, lai pabeigtu apkārtnē pretvizites; viņa tikko jaudāja to visu veikt, jo plašā apkārtnē par viņu daudzi līdz šim bija cītīgi rūpējušies; daži to tiešām darīja līdzjūtības dēļ, citi aiz paraduma. Mājās Šarloti iepriecināja bērna skats; protams, bija vērts, ka viņu mīl, ka par viņu gādā. Tā saskatīja viņā kaut ko neredzētu — brīnumbērnu, kas ļoti iepriecina ar savu lielumu, samēriem, spēcīgumu un veselību; visvairāk brīnīties lika bērna divkāršā līdzība, kas kļuva arvien lielāka. Bērna sejas vaibsti un forma bija tāda kā kapteinim; acis arvien mazāk atšķīrās no Otilijas acīm.

Šīs īpatnējās radniecības dēj un varbūt vēl vairāk sievietes jauko jūtu vadīta, kas liek izturēties maigi arī pret mīlēta vīrieša bērnu no citas sievietes, Otilija kļuva augošam radījumam tikpat kā māte, vai varbūt māte citādā ziņā. Ja Šarlote aizbrauca, Otilija palika viena ar bērnu un kopēju. Nanija jau kādu laiku, būdama greizsirdīga uz puisēnu, kam, kā likās, viņas pavēlniece ziedo visu mīlestību, sadusmojās, aizgāja un atgriezās pie saviem vecākiem. Otilija turpināja vest bērnu svaigā gaisā un pieradinājās iet garākās pastaigās. Viņa ņēma līdz piena pudelīti, lai dotu tam barību, kad bija vajadzīgs. Parasti Otilija ņēma līdz grāmatu un tā ar bērnu uz rokas, lasīdama un staigādama, šķita loti tīkama savā domu pilnā gaifā.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Karagājiena galvenais mērķis bija sasniegts un, slavas pilnu un goda zīmēm izgreznotu, atlaida ari Eduardu. Viņš tūliņ’.atgriezās uz mazo muižiņu un ieguva tur sīkas ziņas par savējiem, kurus, tiem nemanot un nezinot, bij licis labi novērot. Klusais mājoklis viņu laipni uzņēma; kamēr viņš bija projām, pēc tā pavēles te bija iekārtota daža laba lieta, izlabota un padarīta, un tā stādījumiem un apkārtnei, kam trūka lieluma un plašuma, toties piemita sirsnīgums un it sevišķi jaukums.

Eduards, pieradis rīkoties straujā dzīves gaitā noteikti, nolēma tagad darīt to, par ko viņam bija diezgan laika pārdomāt. Vispirmām kārtām viņš ataicināja majoru. Liels bija viņu atkalredzēšanās prieks. Jaunības draudzībai, tāpat kā asins radniecībai, piemīt tā labā priekšrocība, ka pašā pamatā tām nekad nekait maldi un pārpratumi, lai kādi tie arī nebūtu, un vecās saites pēc kāda laika atkal atjaunojas.

Pēc jautras saņemšanas Eduards apjautājās par drauga labklājību un dzirdēja, ka laime viņu apveltījusi pilnīgi tā, kā viņš vēlējies. Tad, pa daļai jokodamies, Eduards draudzīgi jautāja, vai nav paredzamas arī kādas jaukas laulības. Draugs ļoti nopietni atteica, ka ne.

„Es nevaru un negribu būt noslēpumains/' turpināja Eduards: „gribu tev tūliņ pateikt savas domas un priekšlikumus. Tu zini manu kaislību pret Otiliju un sen jau esi sapratis, ka viņa ir tā, kas mani dzina karagājienā. Nenoliedzu, ka gribēju atbrīvoties no dzīves, ka tai vairs nebija nekādas vērtības, ja nebija Otilijas, tomēr tūliņ gribu arī atzīties, ka nespēju pilnīgi zaudēt cerību. Laime ar viņu bija tik jauka, tik vēlama, ka es nespēju no tās gluži atteikties. Un daža mierināšanas nojauta, dažas jautras zīmes nostiprināja manī ticību, ārprātu, ka Otilija varētu man piederēt. Glāze, kas bija iezīmēta mūsu iniciāļiem un ko, pamatakmeni liekot, uzsvieda gaisā, nesaplīsa gabalos: to kāds bija uztvēris, un tā atkal ir manās rokās. Un tad es gribu pats sevi, tā es sev sacīju, piedzīvodams šai vientuļā vietā daudz šaubu pilnu stundu, pats sevi likt glāzes vietā, lai redzētu, vai mūsu saistīšanās iespējama vai ne. Es iešu un meklēšu nāvi un darīšu to nevis kā trakulis, bet kā tāds, kas cer dzīvot. Otilija tad lai ir mana alga, kūjas dēļ es eju cīņā; viņa lai būtu tā, ko ceru iegūt katrā kaujā ar ienaidnieku, katrā apcietinājumā, katrā aplenktā cietoksnī. Es darīšu brīnumus, vēlēdamies palikt neaiz-karts^ gribēdams Otiliju iegūt, nevis to zaudēt. Šīs jūtas mani vadīja, tās man palika arī visās briesmās, bet tagad es jūtos kā tāds, kas nonācis pie sava mērķa, kas pārvārējis visus šķēršļus, kam nekas vairs nestāv ceļā. Otilija pieder man, un es atzīstu, ka nenozīmīgi ir visi apstākļi, kas vēl atrodas starp šo domu un tās realizēšanu,"

„Ar nedaudz paņēmieniem," teica majors, „tu izdzēs visu to, ko varētu un vajadzētu iebilst: un tomēr mah jāatkārto kāda doma. Atļauju tev pašam atcerēties savu izturēšanos pret sievu visā pilnībā; bet tavs pienākums pret viņu, pienākums pret sevi ir, lai tu šai ziņā neaptumšotu sev skatu. Kā gan es varētu domāt par to, ka jums dots dēls, lai tūliņ arī neteiktu, ka jūs piederat viens otram mūžīgi, ka jums šī radījuma dēļ jādzīvo mūžīgi kopā, lai abi varētu gādāt par viņa audzināšanu un labklājību nākotnē."

„Tā ir tikai vecāku patmīlība," teica Eduards, „kad viņi iedomājās savu klātbūtni bērniem tik ļoti vajadzīgu. Viss, kas dzīvo, atrod sev uzturu un palīdzību. Kad tēvs agri mirst, tad dēlam nav tik ērta, tik laimīga jaunība, un varbūt taisni tādēļ viņa ieguvums ir ātrāka izglītošanās dzīves vajadzībām īstā laikā gūtajā atziņā, ka jāsaprotas ar citiem; agrāk vai vēlāk, reiz mums visiem tas tikpat jāmācās. Un to jau nav vērts nemaz pieminēt: mēs esam pietiekoši bagāti, lai apgādātu vairākus bērnus un nekādā ziņā tas nav ne pienākums, ne labdarība, ja tik daudz muižu sakrauj vienam cilvēkam virsū."

Kad majors īsos vilcienos gribēja atgādināt Šarlotes vērtību un Eduarda ilgi pastāvošās attiecības pret viņu, Eduards dedzīgi pārtrauca runu:

„Mēs esam izdarījuši muļķību, ko tagad redzu ļoti labi. Ja kāds vēlākos gados grib realizēt jaunības vēlēšanās un cerības, tad viņš arvien maldās: katram cilvēka dzīves desmitam ir sava laime, savas cerības un savas izredzes. Vai tam, kas kādu apstākļu vai iedomu dēļ spiests aiz-

steigties laikam priekšā vai ari atgriezties atpakaļ! Mes esam izdarījuši muļķību: vai tā lai turpinātos visu mūžu? Vai pārmetumu dēļ mums būtu jāatsakās no tā, ko neliedz laikmeta tikumi? Cik daudzās lietās cilvēks atkāpjas no sava priekšlikuma, savas rīcības, un kādēļ to nevarētu darīt taisni te, kur ir jautājums par visu, ne par atsevišķo, ne par kādu dzīves vajadzību, bet par visas dzīves kompleksu!"

Majors nepalika atbildi parādā; tikpat veikli un izteiksmīgi viņš tēloja Eduarda attiecības pret savu laulāto draudzeni, pret ģimenēm, pret dzīvi, pret saviem īpašumiem; bet viņam neizdevās atmodināt drauga interesi.

„Visu to, mans draugs," atteica Eduards, „esmu redzējis slīdam gar acīm kara trauksmē, kad zeme dimdēja ilgstošos grāvienos, lodes Šņāca un svilpa, pa labi un kreisi krita cīņas biedri, kad mans zirgs bija ievainots, mana cepure sašauta; tas slīdēja manām acīm garām pie klusas nakts uguns zem zvaigžņotām debesīm. Tad manā dvēselē uzausa visas saistības: es par tām domāju, tās vēlreiz izjutu, vairākkārt padevos tām, tad atradu izeju, un šoreiz tā ir pēdējā. Nevaru tev noklusēt, ka šādos acumirkļos domāju arī par tevi, arī tu ietilpi manas dzīves aplī. Vai tad mēs neesam jau sen saistīti? Ja esmu tev ko parādā, tagad ir gadījums, kad ar augļiem gribu to atdot; ja tu jel kādreiz esi bijis man parādā, tagad tev ir izdevība to nomaksāt. Zinu, tu mīli Šarloti, un viņa ir to pelnījusi. Zinu, tu neesi vienaldzīgs pret viņu, un nevarētu būt, ka viņa neatzītu tavu vērtību. Ņem viņu no manas rokas. Atved man Otiliju: un mēs būsim laimīgākie cilvēki pasaulē."

„Taisni tādēļ, ka tu mani gribi piekukuļot ar tik lielām dāvanām," teica majors, „man jābūt jo uzmanīgākam, jo noteiktākam. Šis priekšlikums, kas man personīgi ir patīkams, nepadara lietu vieglāku, drīzāk vēl jo grūtāku. Tagad šis jautājums skar ne tikai tevi un mani, bet arī mūsu likteni, arī labo vārdu, divu cilvēku godu, ko neviens nav nopēlis un kam šīs dīvainas darbības dēļ, ja negribam to citā vārdā saukt, draud parādīšanās pasaules priekšā ļoti nevēlamā gaismā."

„Taisni tādēļ, ka neviens nav mūs nopēlis," teica Eduards, „ir tiesības ļaut, lai mūs reiz arī nopeļ. Kas visā savā dzīvē bijis godīgs vīrs, tā darbību atzīst par godīgu; ja citi darītu tāpat, tas liktos divdomīgi. Kas attiecas uz mani, es domāju, ka pēdējie pārbaudījumi, ko pats sev uzņēmos, grūtie bīstamie darbi, ko veicu citu labā, dod man tiesības kaut ko darīt arī paša labā. Kas attiecas uz tevi un Šarloti, to izšķirs nākotne, bet no tā, ko esmu nodomājis, mani neatturēsi ne tu, nedz kāds cits. Ja kāds sniegs man pretim roku, tad ari es būšu atkal pielūdzams. Ja no manis novērsīsies vai pat darbosies pret mani, tad es iešu galējībā, lai notiktu, kas notikdams."

Majors atzina par savu pienākumu nostāties pret Eduarda priekšlikumu tik ilgi, cik vien iespējams. Viņš atrada gudru pieeju: izturēdamies tā, it kā padotos, tas runāja vienīgi par veidu, par norises gaitu, kas palīdzētu panākt šķiršanos un savienošanos. Tad Eduards noprata, ka būs jāpiedzīvo vēl daudz nepatīkamu, grūtību pilnu un nevēlamu lietu un jutās pavisam nelāgā omā.

„Tagad cs redzu," teica viņš beidzot, „lai iegūtu vēlamo, jākajo ne tikai ar naidniekiem, bet ari ar draugiem. Es cieši domāšu par to, ko vēlos, kas man nepieciešams un drīz to iegūšu. Es zinu gan, lai rastos un izaugtu šādi apstākli, jākrīt dažam labam, kas labprāt vēl eksistētu, un jāpadodas dažam labam, kas mīl palikt pie savām domām. Pārliecināšana šādas lietas nevar izbeigt; saprotams, visas tiesības ir līdzīgas, un svaru kausā arvien iespējams ielikt kādu atsvaru. Izšķiries, mans draugs, tādēļ, lai darbotos par labu man, par labu sev; atrisini, atšķetini un sasaisti attiecības par labu man, par labu sev: neļauj sevi atturēt nekādām pārdomām: tāpat jau esam devuši iemeslu pasaulei par mums runāt, tā runās vēl, un tad mūs aizmirsīs tāpat kā visu citu, kas nav vairs jauns; tā ļaus mums būt tādiem, kādi varam būt un tālāk par mums vairs neinteresēsies."

Majoram nebija citas izejas un vajadzēja beidzot atzīties, ka Eduards par šo lietu spriež kā par kaut ko zināmu, paredzētu, ka viņš sīkumos runā par to, kā viss iekārtojams un jautri, pat jokodams stāsta par nākotni. Tad atkal nopietni un domīgi viņš turpināja:

„Ja mēs nodotos cerībām un gaidām, ka viss nokārtosies pats no sevis, ka mūs vadīs un aplaimos gadījums, tad tā būtu nosodāma pašap-mānīšanās. Tādējādi mēs nekādā ziņā nespējam sevi glābt, nevaram atgūt vispārēju mieru; un kā gan es varētu sevi nomierināt, ja, būdams bez vainas, esmu tomēr visam tam par cēloni. Uzbāzīgi es pierunāju Šarloti, lai varētu tevi aicināt mūsu mājās, un arī Otilija atnāca pie mums tikai šo pārmaiņu dēļ. Mēs neesam vairs

kungi par to, kas no tā radies, bet mēs esam kungi, lai to darītu nekaitīgu, lai vadītu apstākļus uz mūsu laimi. Vai tu vēlies novērst skatu no tām jaukajām izredzēm, kādas es rādu, vai tu vēlies man un mums visiem pavēlēt atteikties, cik tālu tas iespējams, vai arī gadījumā, ja mēs apņemtos atgriezties vecos apstākļos, nebūtu jācieš errastības, neērtības un sarūgtinājumi, kaut arī no tā nerastos nekas labs, nekas jauks? Vai jaukie apstākļi, kuros tu atrodies, tevi iepriecinātu, ja tu nedrīkstētu mani apciemot, nedrīkstētu ar mani kopā dzīvot? Pēc visa notikušā tas tomēr arvien būtu nepatīkami. Šarlote un es, kaut arī mēs esam bagāti, mūžam atrastos nožēlojamā stāvoklī, un ja tu līdzi citiem tici, ka gadi, ka atteikšanās notrulina jūtas, izgaisina dziļi sirdī ieslēgto domu, tad taisni par šiem gadiem es runāju, ko negribu pavadīt ciešanās un atteikšanās sāpēs, bet priekā un omulībā. Un beidzot, ja mēs, atkarībā no iekšējā un ārējā stāvokļa, varam gaidīt, kas notiks, tad pārrunāsim vissvarīgāko: kas notiks ar Ofiliju, kura aizies no mūsu mājām, zaudēs savu sabiedrības gādību, kufai bez prieka būs jāsvaidās apkārt šai nekrietnā pasaulē. Rādi man apstākļus, klipos Otilija bez manis, bez mums spēj būt laimīga, tad ar to būsi pateicis argumentu, kas stiprāks par visu citu. Kaut es to nevarētu atzīt par labu un nevarētu pieņemt, es tomēr par to labprāt no jauna padomāšu, to pārdomasu.

Nebija viegli atrisināt šo uzdevumu, vismaz draugam neienāca prātā neviena derīga atbilde, un viņš nevarēja nekā citu darīt, tikai atkārtoti aizrādīt, ka viss šis pasākums ir svarīgs, apdomājams uti dažādā ziņā bīstams un ka vismaz joti nopietni jāpadomā par to, ko iesākt. Eduards bija ar mieru, bet tikai ar noteikumu, ka draugs no viņa neaizies, kamēr tie nebūs par šo lietu pilnīgi vienojušies un sākuši attiecīgi rīkoties.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Pilnīgi sveši, cits citam vienaldzīgi cilvēki, kādu laiku kopā dzīvodami, savstarpēji izstāsta savus pārdzīvojumus, un tā rodas zināma uzticība. Jo vairāk tamdēļ varam gaidīt, ka nekas nepaliks noslēpts mūsu draugiem, kas atkal dzīvoja tuvu viens otram, un ik dienas, ik stundas satikās. Atkārtoti viņi atcerējās savus agrākos apstākļus, un majors neslēpa, ka Šarlote bija Eduardam, kas atgriezās no ceļojuma, izraudzījusi Otiliju, ka bija domājusi nākotnē viņu saderināt ar šo jauko bērnu. Eduards ārkārtīgi sajūsminājās, dzirdot šādu atklājumu, runāja par majora un Šarlotes savstarpīgām simpātijās jūtām; tā kā pašreiz tā bija ērti un izdevīgi, tad viņš notēloja visu dzīvās krāsās.

Majors nevarēja ne pilnīgi noliegt, ne pilnīgi atzīt, bet Eduards vēl vairāk nostiprinājās šādos ieskatos.

Viņš nedomāja par tiem, kā par iespējamiem, bet gan kā par jau notikušiem faktiem. Visiem vajadzēja tikai apstiprināt, ko tas vēlas; bija, protams, iespējams panākt šķiršanos; tad vajadzēja nākt laulībām, un Eduards gribēja ar Otiliju ceļot. Iztēle spēj radīt daudz patīkamu brīžu, bet laikam gan visjaukākais ir fakts, ka

2(95

mīlētāji, tikko kļuvuši laulāti draugi jaunā, svaigā pasaulē, priecājas par savām jaunajām, svaigajām attiecībām un mainīgos apstākļos pārbauda un nostiprina ilgstošas saites. Majoram un Šarlotei tai laikā būšot neaprobežota pilnvara kārtot īpašumus un bagātību tā, lai abas puses tiktu apmierinātas. Tā kā bērnam būs jāpalick pie mātes, tad majors to varēs audzināt, varēs vadīt viņu saskaņā ar saviem uzskatiem, varēs attīstīt tā spējas. Ne velti tam kristībās dots viņu abu vārds Oto.

Šīs domas Eduardam bija tā nobriedušas, ka viņš, nekavējoties nevienu dienu ilgāk, gribēja ķerties pie lietas realizēšanas. Dodamies uz muižu, viņi nonāca mazā pilsētiņā; Eduardam tur piederēja māja, kur viņš gribēja uzkavēties un pagaidīt majoru atgriežamies. Tomēr viņš nespēja sevi pārvarēt, nespēja tūliņ tur palikt, bet pavadīja draugu vēl cauri pilsētai. Viņi abi bija zirgos un, nogrimuši sarunā, jāja tālāk.

Piepeši tie notālēm ieraudzīja kalnā jauno māju; pirmo reizi viņi redzēja zibam šos sarkanos ķieģeļus. Eduardu sagrāba nepārvaramas ilgas; vēl šodien visu vajadzēja nokārtot. Viņš solīja nepamanīts uzkavēties tuvējā miestiņā; majoram bija visa lieta steidzīgi jāizsfāsta Šarlotei, bija viņa jāpārsteidz un, negaidīti bildinot, jāpiespiež brīvi izteikt savas domas. Eduards, kas piedēvēja tai savas vēlēšanās, domāja rīkojamies saskaņā ar viņas vēlēšanām un cerēja sagaidīt ātru piekrišanu, jo pats nespēja nekā cita gribēt.

Gara acu priekšā viņš redzēja laimīgu izeju. Lai ātrāk saņemtu atbildi, viņi ar majoru norunāja, ka draugs raidīs vairākus šāvienus un, ja būtu nakts, laidīs gaisā dažas raķetes.

Majors jāja uz pili. Šarloti viņš tur neatrada, tikai uzzināja, ka tagad tā dzīvojot augšā, jaunajā ēkā, bet pašlaik viesojoties kaimiņos, no kurienes laikam šodien tjk ātri mājās neatgriezīšoties. Viņš gāja atpakaļ uz viesnīcu, kur bija atstājis savu zirgu.

Eduards turpretī, nevaldāmas nepacietības dzīts, slepeni jāja no mītnes uz savu parku pa vientuļām, tikai medniekiem un zvejniekiem zināmām taciņām, pret vakaru nonākdams krūmājos ezera tuvumā, kufa spogulis viņam pilnīgi un skaidri atmirdzēja pirmo reizi.

Otilija šai pēcpusdienā bija aizgājusi pastaigāties gar ezeru. Viņa nesa bērnu un — pa paradumam — ejot lasīja; tā viņa sasniedza ozolus pie piebrauktuves. Puisēns bija aizmidzis; viņa apsēdās, nolika to sev blakus un turpināja lasīt. Tā bija viena no tām grāmatām, kas pievelk un saista maigas jūtas. Viņa nejuta aizejam laiku un nedomāja arī par to, ka līdz jaunajai celtnei bija vēl gafš atceļš; tā sēdēja, nogrimusi grāmatā un pati sevī; tik patīkami bija viņu uzlūkot, ka kokiem, krūmiem vajadzēja būt dzīviem, apveltītiem ar acīm, lai viņu apbrīnotu un viņa tos iepriecinātu. Pašlaik pār to krita kāds sārts norietošās saules stars un apgaismoja vaigus un plecus.

Eduardam bija izdevies atnākt tik tālu nepamanītam; redzot, ka parks ir tumšs un apkārtne vientuļa, viņš iedrošinājās iet arvien tālāk. Beidzot pie ozoliem tas izlauzās krūmiem cauri; viņš redz Otiliju, Otilija viņu; viņš pieskrien klāt, nometas tai pie kājām. Pēc gaja, mēma starpbrīža, pa kufu laiku abi mēģina savaldīties, viņš īsiem vārdiem skaidro, kādēļ un kā nācis šurp. Viņš esot aizsūtījis majoru pie Šarlotes; varbūt pašlaik izšķiroties viņu kopējais liktenis. Nekad tas neesot šaubījies par viņas mīlestību, protams, arī tā par viņa mīlestību. Viņš lūdza tās piekrišanu. Viņa vilcinājās; viņš ļoti lūdza; viņš gribēja izlietot savas vecās tiesības un apkampt to; viņa rādīja uz bērnu.

Eduards skatās bērnā un brīnās. „Žēlīgais Dievs!" iesaucās viņš, „ja man būtu iemesls šaubīties par manu sievu un par manu draugu, tad šis tēls briesmīgi liecinātu pret viņiem! Vai tas nav majora dēls? Tādu līdzību es nekad neesmu redzējis."

„Nē, taču," teica Otilija, „visa pasaule saka, ka viņš esot līdzīgs man."

„Vai tas varētu būt?" teica Eduards, un tai acumirklī bērns atvēra acis, divas lielas, melnas, dziļas, laipnas acis. Bērns jau saprātīgi lūkojās pasaulē; likās, viņš pazina šos abus, kas stāvēja priekšā. Eduards nometās ceļos pie bērna, nometās ceļos Ofilijas priekšā. „Tu tā esi!" iesaucās viņš, „tās ir tavas acis. Ak! ļauj man skatīties vienīgi tavās acīs! Ļauj man pārvilkt plīvuru tai nelaimīgai stundai, kas šim radījumam deva dzīvību! Vai lai es baidu tavu skaidro dvēseli ar to nelaimīgo domu, ka vīrs un sieva, kas kļuvuši sveši, viens otru spiezdami pie sirds un kaut ko karsti vēlēdamies, laupa svētumu likumīgām saistībām. Varbūt tomēr teikt, reiz jau mēs esam tik tālu nonākuši, ka man jašķiras no Šarlotes un tev jākļūsf man par sievu. Kādēļ lai tev to nesaku! Kādēļ lai es nepasaku bargo vārdu! Šis bērns ir radies divkāršā laulības pārkāpšanā! Viņš šķir mani no laulātās draudzenes un laulāto draudzeni no manis, kaut ari tam vajadzēja mūs saistīt. Lai tas liecina pret mani, lai šīs jaukās acis saka tavējām, ka es, būdams citas sievietes apkampienos, piederēju tev; kaut tu, Otilija, justu, īsti justu to, ka vie-nīgi tavās rokās cs varu izpirkt šo kjūdu, šo noziegumu 1“

„Klausies!" iesaucās viņš, uzlēkdams kājās un noturēdams dzirdēto šāvienu par majora zīmi. Tas bija mednieks, kas šāva kaimiņu kalnos. Atkārtojuma nebija; Eduards kļuva nepacietīgs.

Tikai tagad Otilija pamanīja, ka saule nogrimusi aiz kalniem. Vēl pēdējo reizi tā atspīdēja augšējās mājas logos.

„Ej, Eduard!" sacīja Otilija. „Tik ilgi mēs esam atteikušies, tik ilgi pacietuši. Padomā, cik daudz abi esam parādā Šarlotei! Viņa lai izšķir mūsu likteni; nesteigsimies tai priekšā! Es piederēšu tev, ja viņa to novēlēs; ja ne, tad man tev jāatsaka. Ja tu ceri, ka izšķiršanās ir tik tuvu klāt, tad gaidīsim! Ej atpakaļ uz ciemu, kur majors tevi meklēs. Var gadīties, ka vajadzīgs izskaidrojums! Vai tas tiesa, ka skarbs šāviens tev ziņos par viņa sarunu panākumiem? Varbūt šai mirklī viņš tevi meklē? Šarloti viņš nav saticis, to es zinu: varbūt viņš aizgājis pretī, jo mājinieki zināja, kur tā aizgājusi. Iespējami daudz dažādi gadījumi! Laid mani! Tagad viņai jānāk. Viņa gaida mani un bērnu tur augšā!"

Otilija runāja dedzīgi. Viņa iedomājās visdažādākās iespējas. Viņa bija laimīga Eduarda tuvumā un juta, ka pašlaik jāraida viņš projām.

„Lūdzu, ļoti lūdzu tevi, mīļais!" iesaucās viņa, ,,cj atpakaļ un gaidi majoru!"

„Paklausu tavai pavēlei!" atbildēja Eduards, kaislīgi viņu uzlūkodams un tad cieši apkampdams. Tā apvija rokas viņam ap kaklu un maigi spieda to pie krūtīm. Kā zvaigzne krīt no debesīm, tā viņos uzausa cerība. Viņi skaidri atzinās, viņi ticēja, ka pieder viens otram; pirmo reizi tie droši un brīvi apmainījās skūpstiem, ar varu atrāvās viens no otra; bija sāpīgi šķirties.

Saule bija norietējusi, metās jau krēsla, un no ezera dvesa mitrums. Otilija stāvēja apjukusi un satraukta; viņa paskatījās pāri pretī uz kalna māju, un tai šķita, ka redz balkonā Šarlotes balto ģērbu. Apkārtceļš gar ezeru bija tāls. Viņa zināja, cik nepacietīgi Šarlote gaida bērnu. Viņa redz sev taisni pretī platanus, tikai ūdens viņu šķir no taciņas, kas tūliņ ved augšā uz ēkām. Domās tā jau ir otrā pusē, tāpat kā ar acīm. Šais spaidīgos apstākļos zūd pārdomas par to, vai viņa drīkst iedrošināties doties ar bērnu pāri ūdenim. Tā steidzas uz laivu, nejuzdama, ka pukst sirds, dreb kājas, ka draud zust samaņa. Viņa ielec laivā, satver airi un atgrūžas no malas. Tai jālieto spēks, viņa atkārto grūdienu, laiva sašūpojas un slīd kādu brīdi pa ezeru. Uz kreisās rokas tai ir bērns, kreisajā rokā grāmata, labajā — airis; viņa sagrīļojas un iekrīt laivā. Airis izslīd no rokas; kad viņa grib noturēties līdzsvarā, bērns un grāmata pa otru malu iekrīt ūdenī. Viņa gan satver bērna drēbes, bet pašas neērtais stāvoklis neļauj tai uzcelties. Ar brīvo roku tā nespēj apgriezties, uzcelties; beidzot tas viņai izdodas, viņa izvelk bērnu no ūdens, bet acis viņam ir ciet, tas vairs neelpo.

Acumirkli viņa atgūst apziņu, bet tamdēļ jo dziļāk jūt sāpes. Laiva iedzīta gandrīz ezera vidū, airis peld tālu projām, viņa nevar saskatīt krastā neviena cilvēka, un ko gan arī viņai tas līdzētu, ja kādu redzētu. Atšķīrusies no visa, tā peld pa neuzticīgo, nepieejamo elementu.

Viņa mēģina pati izlīdzēties. Tik bieži tā bija dzirdējusi par slīcēju glābšanu. Pat savas dzimšanas dienas vakarā viņa bija to pieredzējusi. Viņa izģērbj bērnu un nosausina viņu savā mus-lina tērpā. Tā noplēš drēbes no krūtīm un pirmo reizi rāda tās brīvām debesīm; pirmo reizi spiež pie savām skaidrajām kailajām krūtīm dzīvu radību, un ak vai! tā nav vairs dzīva! Nelaimīgā radījuma aukstie locekļi saldē viņas krūtis līdz pat sirds dziļumiem. Nemitīgā straumē tai plūst no acīm asaras un piešķir sastingušā ķermeņa virspusei it kā siltumu un dzīvību; viņa nerimstas, viņa ietin to savā lakatā un cer, ka glāsti, klātspiešana, dvašas uzpūtieni, skūpsti, asaras noderēs to palīglīdzekļu vietā, kas šai atšķirtībā nav pieejami.

Viss velti! Bērns dus tai nekustīgi klēpī, nekustīgi stāv laiva uz ūdens, bet arī tad jaukās jūtas nepamet viņu. Viņa vērš skatu pret debesīm: tā nometas laivā ceļos un abām rokām paceļ sastingušo bērnu pāri savām nevainīgajām krūtīm, kufu baltums, diemžēl arī aukstums, līdzinās marmoram. Ar asarām acīs viņa raugās augšup un lūdz palīdzību no turienes, kur maiga sirds cer atrast vislielāko pilnību, ja kādreiz dzīvē tās trūkst. Velti tā lūdz arī zvaigznes, kas jau pa vienai sāk parādīties. Saceļas maigs vējiņš un aizdzen laivu uz plataniem.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Viņa steidzas uz jauno celtni, fā aicina ārstu, nodod viņam bērnu. Veiklais ārsts pakāpeniski mēģina atdzīvināt vāro mironīti ar parastiem paņēmieniem. Otilija palīdz viņam; viņa kārto, viņa nes, viņa gādā, dara to, it kā staigādama kādā citā pasaulē: vislielākā nelaime, tāpat kā vislielākā laime, pārveido katras lietas seju; tikai tad, kad krietnais ārsts, izdarījis visus mēģinājumus, pakrata galvu, tās cerību pilnos jautājumus sākumā noklusē, tad klusu atbild nē, viņa iziet no Šarlotes guļamistabas, kur viss tas norisinājās. Iegājusi dzīvojamā istabā, tā nespēj sasniegt dīvānu, nokrīt pārgurumā ar seju uz paklāja.

Pašlaik piebrauc Šarlote. Ārsts ļoti lūdz visus apkārtstāvošos palikt istabā; viņi taisās iet pretī, grib to sagatavot, bet viņa jau pārkāpj istabas slieksni. Tā redz Otiliju guļam zemē, un kāda mājas kalpone, kliegdama un raudādama, steidzas viņai pretī. Ienāk ārsts, un viņa tūliņ uzzina, kas noticis. Bet vai tad var uzreiz atmest katru cerību! Piedzīvojumiem bagātais, attapīgais, gudrais vīrs lūdz, lai tā neapskata bērnu; viņš aiziet, maldinādams to, it kā būtu jāizmēģina vēl kādi līdzekļi. Viņa apsēžas savā dīvānā. Otilija atrodas uz grīdas, bet jau piecēlusies un savu daiļo galvu uzlikusi draudzenei uz ceļiem. Draugs ārsts nāk un iet; viņš izliekas, it kā rūpētos par bērnu, bet patiesībā rūpējas par sievietēm. Tā pienāk pusnakts; nāves klusums top arvien dziļāks. Šarlote vairs nemaldina sevi, viņa zina, ka bērns nekad vairs neatgriezīsies dzīvē; viņa grib to redzēt. Bērnu tīri ietina siltās vilnas segās, ielika kurvī un novietoja viņai blakus uz dīvānā; neietīta ir tikai sejiņa; bērns guļ mierīgi un jauki.

Nelaimes gadījums ātri satrauca miestu, un ziņas par to ieskanēja arī viesnīcā. Majors devās augšup pa zināmiem ceļiem; viņš gāja mājai apkārt, aizturēdams kādu kalpotāju, kas skrēja kaut ko atnest no piebūves, ievāca tuvākas ziņas un lūdza paaicināt ārā ārstu. Ārsts iznāca, brīnījās, ieraugot savu veco labvēli, izskaidroja viņam pašreizējo stāvokli un apsolīja sagatavot Šarloti, lai tā nebūtu pārsteigta, redzot majoru. Viņš iegāja iekšā, sāka nenozīmīgu sarunu, vadīja viņas iztēli no viena priekšmeta uz otru, kamēr beidzot atgādināja Šarlotei draugu, runāja par draugu līdzdalību, par garīgo saprašanos un beidzot minēja tiešamību. Šarlote dzirdēja, ka draugs stāvot pie durvīm, zinot visu un vēloties, lai viņu ielaižot.

Majors ienāca Šarlote sasveicinājās ar viņu, sāpīgi smaidot. Viņš stāvēja tās priekšā. Viņa pacēla zaļo zīda segu, kas slēpa mironīti, un tumšā sveces gaismā, apspiežot baigas jūtas, tas ieraudzīja pats savu sastingušo attēlu. Šarlote rādīja viņam uz kādu krēslu, un tā viņi klusēdami nosēdēja cauru nakti viens otram pretī.

Otilija vel mierīgi dusēja Šarlotei uz ceļiem, klusi elpodama; viņa gulēja vai arī izlikās guļam.

Ausa rīts, svece nodzisa; šķita, ka abi draugi mostas no smaga sapņa. Šarlote paskatijas majorā un teica savaldīgi:

„Izskaidrojiet man, draugs, kādā sūtībā iūs te ieradāties, lai piedalītos šai sēru skatā?'

,,Te,“ teica majors gluži klusu, tāpat kā viņa bija jautājusi — viņi negribēja uzmodināt Oti-liju — „te nav īstā vieta sākt ar ievadu un pieiet lietai aizbildinoties. Apstākļi, kuros es jūs atrodu, ir tik bezgala smagi, ka pat ievērojamā lieta, kuras dēļ es nāku, to priekšā zaudē savu vērtību."

Tad viņš mierīgi un vienkārši izstāstīja, kāds nolūks ir Eduardam, kas viņu sūtījis, kāds nolūks viņa nākšanai, kas saistās ar viņa paša brīvo gribu un paša interesēm. Abas šīs lietas viņš pateica maigi, bet atklāti; Šarlote vienaldzīgi noklausījās un, šķita; par to nebrīnījās un nejuta arī nepatiku.

Kad majors beidza, Šarlote atbildēja tik klusā balsī, ka viņam bija jāpievelk savs krēsls tuvāk:

„Tādos apstākļos kā pašreiz vēl nekad neesmu atradusies; līdzīgos gadījumos es arvien sev sacīju: ,Kā gan būs rīt?‘ Es tīri labi jūtu, ka daudzu cilvēku liktenis tagad atrodas manās rokās; kas man jādara, par to nav ko šaubīties un to varu īsi izteikt. Esmu ar mieru šķirties. Man jau agrāk vajadzēja par to būt skaidrībā; vilcinoties, pretojoties esmu nonāvējusi savu bērnu. Ir lietas, pie kurām liktenis ķeras cietsirdīgi. Velti liekam tam ceļā saprātu, tikumus, pienākumus un visu, kas svēts; jānotiek tam, kas liktenim liekas labs, beidzot tomēr piepildās tā lēmums, lai mēs darītu ko darīdami.

Ak, ko es saku! Patiesībā liktenis atkal grib piepildīt manu vēlēšanos, manus plānus, pret kuriem es neapdomīgi rīkojos. Vai tad es pati neesmu domājusi par Otiliju un Eduardu kā par saskanīgāko pāri? Vai es pati nemēģināju viņus tuvināt vienu otram? Vai jūs pats, mans draugs, nebijāt šī plāna līdzzinātājs? Un kādēļ es nevarēju vīrieša iedomību atšķirt no īstas mīlestības? Kādēļ es pieņēmu viņa bildinājumu, kad kā draudzene varēju aplaimot to un kādu citu laulātu draudzeni? Aplūkojiet jel šo nelaimīgo aizmigušo bērnu! Es trīcu, baidīdamās no tā mirkļa, kad viņa atmodīsies no sava pa daļai nāvei līdzīgā miega. Kā lai viņa dzīvo, kā lai tā sevi mierina, kad nevar cerēt mīlestībā Eduardam to atdot, ko viņa tam laupījusi kā dīvaina gadījuma ierocis? Un viņa var visu atdot, ja ievēro to tieksmi, to kaislību,, ar kādu tā mīl Eduardu. Ja mīlestība spēj visu pārciest, tad tā vēl jo vairāk spēj atkal dot zaudētā vietā. Par mani šai mirklī nav jādomā.

Aizejiet klusu, mīļo major. Sakiet Eduardam, ka esmu ar mieru šķirties, ka es uzticu šo lietu ievadīt viņam, jums, Mitlerain; man nav. rūpju par nākotnes stāvokli, un katrā ziņā es varu nerūpēties. Esmu ar mieru parakstīt katru papīru, ko man pasniegs; tikai lai no manis neprasa līdzdarbību, apdomāšanu, apspriešanos."

Majors piecēlās. Tā sniedza viņam roku pāri Otilijai; viņš noskūpstīja šo mīļo roku. „Un ko es drīkstu cerēt sev?" viņš klusu čukstēja.

„Ļaujiet man palikt atbildi parādā," teica Šarlote. „Mēs neesam noziegušies, lai būtu nelaimīgi, bet neesam arī pelnījuši, lai kopa butu laimīgi."

Majors aizgāja, dziji sirdī skumdams par Šarloti; tomēr viņš nenožēloja nelaimīgo nomirušo bērnu. Tam šķita, ka šis upuris nepieciešams viņu laimei. Viņš iedomāja Otiliju ar pašas bērnu rokās, kas vispilnīgāk aizstās to, ko viņa laupījusi Eduardam; tas iedomāja sevi ar dēlu klēpī, kam būtu lielākas tiesības nest viņa attēlu nekā nomirušajam.

Garā viņš redzēja jaukas nākotnes ainas un gāja cerību pilns, kad atceļā uz viesnīcu satika Eduardu, kas visu nakti zem klajas debess bija gaidījis majoru, kad ne uguns zīme, ne šāviena skaņa neziņoja viņam laimīgu veiksmi. Viņš jau zināja par notikušo nelaimi; arī viņš nenožēloja nelaimīgo radījumu, bet uzlūkoja šo gadījumu, nedrīkstēdams sev pilnīgi atzīties, kā nolēmumu, kas uzreiz novērš visus šķēršļus uz viņa laimi. Kad majors pateica viņa laulātās draudzenes lēmumu, viņš paklausīja draugam, kas to pierunāja atkal atgriezties ciemā un pēc tam mazajā pilsētiņā, kur tad varētu pārdomāt un ievadīt turpmāko darbību.

Kad majors bija aizgājis, Šarlote vēl sēdēja dažas minutes, nogrimusi pārdomās; drīz piecēlās Otilija, raudzīdamās savā draudzenē lielām acīm. Viņa vispirms pacēla galvu no klēpja, tad uzcēlās kājās un nostājās Šarlotei priekšā.

„Otru reizi," iesāka jaukais bērns neatvairāmi piemīlīgā nopietnībā, „otru reizi man gadās tas pats. Kādreiz tu man teici, ka cilvēkiem, dzīves izcilos brīžos, līdzīgos apstākļos gadoties līdzīgi notikumi. Tagad zinu, ka šī piezīme ir patiesa;

jūtu vajadzību atzīties tev savā pārdzīvojumā. Kā mazs bērns, drīz pēc mātes nāves es pievilku savu soliņu pie tevis; tu sēdēji dīvānā tāpat kā tagad; savu galvu es biju uzlikusi tev uz ceļiem, es negulēju, es nebiju nomodā; es snaudu. Es sapratu visu, kas notika ap mani, sevišķi skaidri dzirdēju visus vārdus; tomēr nespēju kustēties, nespēju izpausties un, ja arī gribētu, nespēju izrādīt, ka jaužu pati sevi. Toreiz tu runāji ar kādu draudzeni par mani; tu nožēloji manu likteni; man jāpaliekot pasaulē kā nabaga bārenei; tu iztēloji manu grūto stāvokli un runāji par to, cik grūti man klāšoties, ja mani nevadīšot sevišķa laimes zvaigzne. Es visu uztvēru labi un noteikti, varbūt pārāk nopietni izpratu, ko tu man vēlēji, ko tu no manis prasīji. Saskaņā ar saviem ierobežotiem ieskatiem, es tad izveidoju sev likumus; ilgi es pēc tiem dzīvoju, tie noteica, ko man darīt, ko nedarīt tai laika sprīdī, kad tu mani mīlēji, par mani gādāji, kad tu mani pieņēmi savā mājā un arī vēl kādu laiku pēc tam.

Bet es esmu nogājusi no sava ceļa, esmu pārkāpusi savus likumus, esmu pat zaudējusi to jēgu, un pēc kāda drausmīga notikuma tu atkal izskaidro manu stāvokli, kas ir daudz nožēlojamāks par agrāko. Guļot tev uz klēpja, pa pusei sastingusi, kā no citas pasaules es atkal dzirdu sev pie auss tavu kluso balsi; es nesaprotu, kas ar mani pašu notiek; man bailes pašai par sevi; un kā toreiz, tā arī tagad savā pusnāves miegā es nospraudu sev jaunu ceļu.

Esmu izšķīrusies tāpat kā toreiz un par ko esmu izšķīrusies, to tev tūliņ pateikšu. Nekad es nepiederēšu Eduardam. Drausmīgā kārtā Dievs man ir atvēris acis un rada, kādā noziegumā esmu iestigusi. Es gribu to nožēlot; neviens lai nemēģina mani atraut no sava nodoma. Un tādēļ, mīļo, labo krustmāt, ķeries tu pie lietas! Liec majoram atgriezties! Raksti, lai viņš nekā neuzsāk! Cik baigi es jutos, nespēdama kustēties, kad viņš ģāja projām! Es gribēju uzlēkt kājās, kliegt: „Ги nedrīksti viņam ļaut aiziet tik noziedzīgā cerībā!"

Šarlote saprata Otilijas stāvokli un izjuta to; viņa cerēja meiteni ar laiku pārliecināt. Bet kad tā ierunājās par nākotni, par sāpju remdēšanu, par cerību, tad Otilija iesaucās: „Nē, nemēģiniet mani pierunāt, mani apiet! Acumirklī, kad es dzirdēšu, ka tu esi bijusi ar mieru šķirties, es izpirkšu savu kļūdu, savu noziegumu tai pašā ezerā!"

PIECPADSMITA NODAĻA

Laimīgā, mierīgā kopdzīvē radi, draugi, mājinieki aprunājās vairāk nekā ir nepieciešami un vēlami par to, kas notiek vai kam jānotiek; atkārtoti cits citam viņi izstāsta savus plānus, pasākumus, darbu un kaut arī savstarpēji cits no cita nepieņem padomu, tomēr runādami apspriežas par dzīves jautājumiem. Turpretī svarīgos momentos, kur, šķiet, visvairāk vajadzīgs cita cilvēka padoms, cita cilvēka apstiprinājums, atsevišķie locekļi noslēdzas sevī, katrs darbojas pats par sevi, katrs cenšas pats par sevi kaut ko panākt — ikviens slēpj no otra atsevišķos paņēmienus, bet rezultātu, sasniegto mērķi atkal padara par kopēju mantu.

Pēc tik daudziem dīvainiem un nelaimīgiem gadījumiem, klusa nopietnība pārņēma draudzenes un izpaudās laipnā otra cilvēka saudzēšanā. Pilnīgi klusu Šarlote aizsūtīja bērnu uz kapellu. Viņš tur dusēja kā nojaušamas liktenības pirmais upuris.

Šarlote, cik vien spēja, atgriezās dzīvē, un te viņa pamanīja, ka Otilijai pirmai vajadzīga palīdzība. Tad tā sevišķi rūpējās par Otiliju, tomēr tā, lai Otilija nemanītu. Viiņa zināja, cik ļoti šis dievišķais bērns mīlēja Eduardu; pamazām

tā bija izdibinājusi notikumus, kas norisinājušies priekš nelaimes gadījuma; pa daļai no Otilijas pašas, pa daļai no majora vēstulēm viņa zināja visus apstākļus.

Otilija savukārt ļoti atviegloja Šarlotei pašreizējo dzīvi. Viņa bija atklāta, runīga, bet nekad nepieminēja tagadnes vai nesen pagājušos notikumus. Nemitīgi tā bija vērojusi, nemitīgi bija skatījusies dzīvē un daudz ko zināja; visi ieguvumi tagad atklājās. Viņa kavēja laiku un izklaidēja Šarloti; pēdējā arvien vel_ klusu cerēja saistīt pāri, kas viņai šķita tik vērtīgs.

Bet Otilijas dvēselē norisinājās kas cits. Viņa bija atklājusi draudzenei savas dzīves gaitas noslēpumu; viņa bija atbrīvojusies no savas agrākās ierobežošanās, no savas pakalpības; tā juta, ka viņas nožēla, viņas lēmums atbrīvo to arī no pēdējā pārkāpuma, no pēdējās nelaimes nastas. Pašai sevi savaldot, viņai vairs nebija vajadzīga nekāda vara: savas sirds dziļumos fa sev piedeva ar noteikumu pilnīgi atteikties no Eduarda, un šis noteikums bija spēkā arī visā tālākā dzīve.

Tā pagāja kāds laiks, un Šarlote juta, ka māja un parks, ezeri, klintis un koku grupas katru dienu tām abām atmodina tikai drūmas jūtas. Ļoti skaidri viņa saprata, ka jāmaina dzīves vieta, bet tik viegli nebija izšķirties, ka to darīt.

Vai abām sievietēm palikt kopā? Šķita, ka Eduarda agrākā griba to pavēlēja, viņa paskaidrojumi, viņa draudi to darīja nepieciešamu, bet viegli nācās saprast, ka abas sievietes, būdamas kopā, jutās neērti, kaut arī viņām bija laba griba, saprāts, kaut ari tās pūlējās to neizrādīti Viņu sarunas kļuva izvairīgas. Reizēm tas teikto saprata tikai pa daļai, bieži kādu izteicienu pār-2i0 prata ja ne prāts, tad jūtas. Viņas baidījās viena otru aizvainot, un taisni šīs bailes bija pirmais aizvainojums. Ja tās vēlējās mainīt dzīves vietu un tai pašā reizē vismaz kādu laiku šķirties, tad atkal uzausa vecais jautājums: kurp lai dodas Otilija? Lielā, bagātā ģimene velti bija meklējusi bagātai mantiniecei interesantu biedreni, kas izraisītu sacensību. Jau pēdējo reizi viesodamās, un arī vēlāk ar vēstulēm baronese pamudināja Šarloti sūtīt turp Otiliju; tagad viņa atkal runāja par to, Otilija noteikti atteicās iet uz turieni, kur atrastu tā saucamo lielo pasauli.

„Ļaujiet man, mīļo krustmāt," teica viņa, „lai neizliktos jums aprobežota un iedomīga, pateikt to, ko citā gadījumā pienākums liktu noklusēt, noslēpt! Ļoti nelaimīgs cilvēks, kaut arī viņš būtu bez vainas, ir bīstami apzīmogots. Viņa klātbūtne modina zināmu nepatiku visos cilvēkos, kas to redz, kas ar viņu ir kopā. Katram liekas, ka viņš redz visas šausmas, kas uzkrautas nelaimīgajam; katrs ir ziņkārīgs un tai pašā laikā bailīgs. Māja, pilsēta, kur noticis šausmu darbs, šķiet baismīga ikvienam cilvēkam, kas tur ieiet. Tur dienas gaisma nespīd tik spoži, un zvaigznes, šķiet, zaudējušas savu mirdzumu.

Cik liela un varbūt tomēr piedodama ir cilvēku indiskrecija, viņu aplamā uzbāzība un neveiklā labsirdība pret tādiem nelaimīgiem cilvēkiem! Piedodiet, ka es tā runāju, bet es ļoti ciešu līdzi nelaimīgajai meitenei, ko Luciane izvilka no ģimenes vientulīgās istabas, par ko viņa laipni rūpējās, un ko, tai labu vēlēdama, viņa gribēja piespiest rotaļāties un dejot. Kad nelaimīgais bērns baiļojās arvien vairāk, beidzot aizbēga un paģība, un es to uztvēru savās rokās, viesi bija bailīgi satraukti, un ikviens ļoti ziņkāri pievērsās nelaimīgajai; tad es vēl nezināju, ka mani gaida tāds pats liktenis, bet manī vēl mīt patiesā un dziļā līdzjūtība. Tagad es varu vērst savu līdzjūtību pati pret sevi un sargātiesj lai nebūtu par ieganstu līdzīgai nostājai."

„Mīļais bērns," teica Šarlote, „nekur tu nevarēsi izvairīties no cilvēku skatiem. Mums nav klosteru; tur agrāk varēja atrast patvērumu tādām jūtām."

„Mīļo krustmāt, vientulība nedod patvēruma," teica Otilija. „Vislabākais patvērums ir atrodams tur, kur mēs varam darboties. Visas grēksūdzes, visas atteikšanās nekādā ziņā nav spējīgas mūs pasargāt no nenovēršamā likteņa, kad tas nolēmis mūs vajāt. Tikai tad, kad bezdarbībā jāļauj pasaulei sevi apskatīt, man tā ir pretīga un baida, ja mani satiek priecīgu darbā, nenogurstoši veicam savu pienākumu, tad es spēju paciest kuļ-a katra cilvēka skatu, jo man nav jābīstas no Dieva skatiem."

„Es laikam nemaldos," teica Šarlote, „tieksmes tevi velk atpakaļ uz pansiju."

,,Jā,“ atteica Otilija, „es to nenoliedzu; es domāju, ka laimīgs lēmums ir audzināt citus, ejot parasto ceļu, kad paši esam dīvainā kārtā audzināti. Un vēsture mums rāda, ka cilvēki, kas lielu tikumisku kļūdu dēļ bija aizgājuši tuksnesī, tomēr nevarēja tur noslēpties un palikt nezināmi, kā to bija cerējuši! Viņus aicināja atpakaļ pasaulē, lai tie vestu uz pareizā ceļa nomaldījušos; kas gan labāk to spētu par tiem cilvēkiem, kas jau iepazinušies ar dzīves maldiem. Viņus aicināja stāvēt klāt nelaimīgiem; kas gan spēja to labāk par viņiem, kurus vairs nevarēja piemeklēt pasaulīgs ļaunums."

„Tu izraugies sev jauku uzdevumu," sacīja Šarlote. „Negribu tevi atrunāt; kaut arī šis darbs būtu, kā man šķiet, tikai īsam laikam."

„Ļoti pateicos jums," teica Otilija, „ka novēlat man šo mēģinājumu, šo pieredzi 1 Ja vien es pārāk augsti sevi neceļu, tad man tas izdosies. Tai vietā es atcerēšos, kādiem pārbaudījumiem es pati kādreiz biju padota, un cik mazi, cik niecīgi tie bija, salīdzinot ar pārējiem, ko nācās piedzīvot vēlāk! Mierīgi es noraudzīšos jauno atvasīšu neveiksmēs,, pasmaidīšu par viņu bērnišķīgām sāpēm un nemanot vadīšu tos ārā no visiem sīkiem samulsumiem! Laimīgais cilvēks nav spējīgs iet laimīgo priekšgalā; cilvēka dabai piemīt īpašība: jo vairāk kāds ir guvis labumu, jo vairāk viņš prasa no sevis un no citiem. Tikai nelaimīgais, kas ir attapies, prot izraisīt sevi un citos jūtas, kuras liek jūsmīgi priecāties arī par mērenu laimi."

„Ļauj man vēl pret tavu plānu bilst kādu vārdu, kas, šķiet, ļoti svarīgs," brīdi pārdomājusi, sacīja Šarlote. ,,Ls nerunāšu par tevi, bet par trešo personu. Tu zini labā, saprātīgā, godīgā palīga domas; uz ceļa, kuru tu iesi, tu jo dienas kļūsi'viņam vērtīgāka, nepieciešamāka. Viņš jau tagad jūt, ka nevēlas dzīvot bez tevis un turpmāk, pieradis pie tavas līdzdarbības, vairs nespēs vadīt darbu viens pats. Sākumā tu viņam palīdzēsi darbā, bet vēlāk viņš jo vairāk izjutīs sāpes."

„Liktenis nav izturējies maigi pret mani," teica Otilija, „un kas mani mīl, tas, laikam gan nesagaidīs nekā labāka. Šis draugs ir gudrs un saprātīgs, un tādēļ es ceru, ka viņā attīstīsies skaidras attiecības pret mani; viņš manī redzēs svaidītu cilvēku, kas sev un citiem spēj atsvērt ārkārtīgo postu varbūt tikai tad, ja ziedojas svētajam; vienīgi tas, stāvēdams neredzami klāt, spēj mūs pasargāt no milzīgām, uzmācīgām varām."

Šarlote klusībā pārdomāja visu, ko labais bērns tik sirsnīgi stāstīja. Dažādi, kaut arī nemanāmi, viņa pētīja, vai nav iespējama Otilijas un Eduarda tuvošanās, bet šķita, ka Otiliju satrauc pat katrs vārds, kad piemin tādu iespēju, pat niecīgākā cerība, pat mazākās aizdomas: kādreiz, nevarēdama izvairīties, Otilija pateica savas domas.

„Ja tavs lēmums atteikties no Eduarda ir tik noteikts un negrozāms," atbildēja Šarlote, „tad sargies no satikšanās briesmām! Kad esam tālu no mīlama cilvēka, tad, jo dziļākas ir mūsu simpātijās jūtas, jo vairāk mums liekas, ka esam paši sev kungi: mēs vēršam uz iekšu visu to kaislību, kas izpaustos uz āru; bet ātri, vienā mirklī zūd šie maldi, kad tas, no kā mēs cerējām atteikties, uzreiz nostājas mūsu priekšā kā tāds, no kā nespējam atteikties! Dari, ko tu atzīsti par piemērotu savos pašreizējos apstākļos! Pārbaudi sevi, grozi labāk pašreizējos lēmumus, bet dari to saskaņā ar sevi, no brīva prāta! Neļauj sevi nejauši, pārsteidzības dēļ ieraut atkal atpakaļ agrākā stāvoklī; tad dvēselē radīsies plaisa, un tā būs neciešama. Kā jau teicu, iekāin tu sper šo soli, iekām tu aizej no manis un sāc jaunu dzīvi, kas tevi novedīs diezin kādos ceļos, pārdomā vēl reiz, vai tu tiešām uz visiem laikiem spēj atteikties no Eduarda! Un ja tu esi galīgi izlēmusi, tad norunāsim, ka tu neielaidīsies ar viņu, pat ne sarunās, kad viņš tevi uzmeklēs, kad viņš tev uzmāksies."

Otilija ne mirkli nepārdomāja, viņa solīja Šarlotei to, ko bija solījusi jau pati sev.

Šarlotes gara acu priekšā tomēr vēl pavīdēja Eduarda draudi, ka viņš atteiksies no Otilijas tikai tik ilgi, kamēr viņa nebūs šķīrusies no Šarlotes. Kopš tā laika apstākļi bija ļoti mainījušies, bija daudz jaunu notikumu un acumirkļa uzspiesto solījumu varēja neattiecināt uz nākotni. Tomēr viņa nekā negribēja darīt, nedz uzsākt, kas to kaut kādā veidā aizvainotu; Mitleram šai gadījumā bija jāuzzina Eduarda domas.

Pēc bērna nāves Millers bieži, kaut tikai uz mirkli, apmeklēja Šarloti. Viņu ļoti satrauca šis nelaimes gadījums, kas darīja neiespējamu abu laulāto draugu savienošanu, bet, savā īpatnējā dabā cerēdams un darbodamies, viņš klusībā priecājās par Otilijas lēmumu: viņš uzticējās laikam, kas dziedē, gribēja arvien vel abus laulātos draugus saistīt un atzina šp kaislību līkai kā pārbaudījumu laulības mīlestībai un uzticībai.

Šarlote tūliņ pašā sākumā aizrakstīja majoram par Otilijas pirmo lēmumu un ļoti lūdza viņu pierunāt Eduardu neuzsākt vairāk nekā, izturēties mierīgi un nogaidīt, varbūt jaukais bērns atkal atgūs līdzsvaru. Arī vēlāk viņa paziņoja visu vajadzīgo par turpmākiem notikumiem un domām un uzdeva Mitleram sagatavot Eduardu, ka apstākļi mainīsies. Mitlers, zinādams, ka mēs drīzāk samierināmies ar jau notikušu faktu nekā ļaujam kam jaunam notikt, pārliecināja Šarloti, ka labāk būtu tūliņ sūtīt Otiliju uz pansiju.

Tādēļ, tikko viņš aizgāja, visu gatavoja aizceļošanai. Otilija visu iesaiņoja, un Šarlote ievēroja, ka viņa negrib ņemt līdz ne jauko somu, ne ari kādu tajā esošu lietu. Draudzene klusēja un ļāva rāmajam bērnam darīt, kā viņš grib. Tuvojās aizbraukšanas bridis; Šarlotes ratiem pirmā dienā bija jāaizved Otiliju līdz kādai zināmai pārnakšņošanas vietai, otrā dienā līdz pansijai; Nanijai bija viņa jāpavada un jāpaliek pie tās par kalponi. Kaislīgā meitene tūliņ pēc bērna nāves atkal atrada sev vietu pie Otilijas; tāpat kā agrāk savas dabas un simpātiju dēļ viņa pieķērās Otilijai; likās, ka, daudz stāstot, tā gribēja panākt nokavēto un pilnīgi ziedoties savai mīļajai pavēlniecei. Viņa pārplūda laimē, ka varēs braukt līdz, varēs redzēt svešas vietas, jo nekad vēl nebija tikusi tālāk par savu dzimšanas vietu un aizskrēja no pils uz ciemu pie vecākiem un radiem pastāstīt par savu laimi un atvadīties. Nelaimīgā kārtā viņa nonāca mājās, kur bija masalu slimnieki un tūdaļ pamanīja pielipšanas sekas. Ceļošanu tomēr negribēja atlikt; Otilija pati tā vēlējās; pa šo ceļu viņa jau bija braukusi, pazina viesnīcas cilvēkus, pie kuriem jāiegriežas, pils kučieris viņu veda, tur nebija ko bažīties.

Šarlote nepretojās; domās arī viņa jau steidzās projām no šīs apkārtnes; viņa tikai vēl gribēja atkal iekārtot Eduardam pils istabas, kur bija dzīvojusi Otilija, tā, kā tas izskatījās priekš virsnieka ierašanās. Arvien no jauna cilvēkā uzaust cerība atgūt veco laimi, un Šarlotei bija atkal tiesības, bija vajadzība just šādu cerību.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Mitlers, ieradies pārrunāt lietu ar Eduardu, atrada to vienu; galvu viņš bija atspiedis labajā rokā, roku pret galdu. Likās, ka viņš ļoti cieš. „Vai jūs atkal moka galvas sāpes??" jautāja Mitlers. „Tās mani moka," atbildēja Eduards, „un tomēr nespēju tās nīst: šīs galvas sāpes man atgādina Otiliju. Varbūt arī viņa tagad cieš, es domāju, atspiedies uz savas kreisās rokas. Un kādēļ lai es tās nepaciešu tāpat kā viņa? Šīs sāpes mani dziedē, tās, gandrīz gribētos teikt, ir vēlamas; mana gara acīm tad spēcīgāk, skaidrāk, dzīvāk parādās viņas tēls, kas pauž pacietību un ko pavada citas priekšrocības; vienīgi ciešanās mēs īsti izjūtam visas cēlās īpašības, kas nepieciešamas, lai tās panestu."

Atradis draugu tik lielā mērā rezignētu, Mitlers nekavējās ar savu vēstījumu, bet stāstīja pakāpeniski, notikumu gaitā, kā sievietēm radusies šī doma., kā tā pamazām nobriedusi par plānu. Eduards gandrīz nekā pret to neiebilda. No nedaudziem izrunātiem vārdiem varēja saprast, ka viņš visu šo lietu atstāj sievietēm; likās, ka pašreizējās sāpes to dara vienaldzīgu pret visu.

Tikko palicis viens pats, viņš uzcēlās un staigāja istabā šurpu turpu. Tas vairs nejuta sāpes,

Viņš salocīja vēstuli, uzrakstīja adresi; nebija vairs laika uzspiest spiedogu. Viņš iesteidzās istabā, no kupas prata iziet gaitenī, un momentā tam iešāvās prātā, ka atstājis uz galda pulksteni un spiedogu. Viņš negribēja, ka tā vispirms redz šīs lietas; viņš steidzās atpakaļ un laimīgi tas paņēma. No zāles priekštelpas puses jau varēja dzirdēt saimnieci, kas nāca uz istabu, lai to parādītu viešņai. Viņš steidzās uz istabas durvīm, bet tās bija aizsitušās ciet. Skrejof iekšā, tas bija nosviedis zemē atslēgu; tā tagad atradās iekšpusē, durvis bija aizcirtušās, un viņš spiedās durvīs; tās nepadevās. Ak, tas vēlējās kā gars izspiesties cauri šķirbām! Velti! Viņš noslēpa savu seju durvju stenderi. Ofilija iegāja iekšā, saimniece, viņu pamanījusi, atkāpās. Arī Otilija nevarēja to neredzēt. Viņš apgriezās ar seju pret to, un tā abi mīlētāji dīvainā kārtā stāvēja viens otram pretī. Tā uzlūkoja viņu mierīgi un nopietni; nekustoties ne uz priekšu, ne atpakaļ, un kad viņš sakustējās, lai tuvotos, tā atkāpās dažus soļus līdz galdam. Arī viņš atkal atkāpās.

,,Otilij!“ iesaucās viņš, „ļauj man pārtraukt drausmīgo klusuciešanu! Vai mēs esam tikai ēnas, kas stāv viena otrai pretī? Vispirms uzklausi! Tas ir tikai gadījums, ka tu mani satiec uzreiz te! Tev blakus atrodas vēstule, ku-;;ai vajadzēja tevi brīdināt. Lasi, lūdzu, lasi to! Un tad lem kā vari!“

Viņa paskatījās uz vēstuli, drusku pārdomāja paņēma to, atplēsa vaļā un lasīja. Nemainījusi ne vaibstu, viņa to izlasīja un tāpat mierīgi nolika; tad tā salika kopā uz augšu paceltās plaukstas, piespieda tās pie krūtīm, drusku paliekdamās uz priekšu un uzlūkoja prasītāju tādu skatu, ka viņš juta nepieciešamību atteikties no visa, ko tas būtu varējis vēlēties vai lūgt. Sīs kustības plosīja viņam sirdi. Viņš nespēja paciest šo Otilijas skatu, šo stāvokli. Izskatījās tā, ka viņa nometīsies ceļos', ja viņš neatkāpsies. Izmisis tas steidzās pa durvīm ārā un iesūtīja saimnieci pie vientuļnieces.

Zāles priekštelpā viņš staigāja šurpu turpu. Iestājās nakts, istabā bija klusu. Beidzot saimniece iznāca ārā un izvilka atslēgu. Labā sieviņa bija satraukta, samulsusi, viņa nezināja, ko darīt; beidzot, iedama projām, viņa piedāvāja atslēgu Eduardam, kas to neņēma. Viņa atstāja uguni degam un aizgāja.

Dziļās sāpēs Eduards nokrita uz Otilijas sliekšņa un apklāja to ar asarām. Diezin, vai ķādreiz kādi mīlētāji tādā tuvumā ir tik bēdīgi pavadījuši nakti.

Uzausa diena; vedējs mudināja braukt, saimniece atslēdza durvis un iegāja istabā. Viņa atrada Otiliju, kas bija aizmigusi neizģērbjoties, izgāja ārā un, laipni smaidot, māja Eduardam. Abi piegāja pie dusošās; arī šo skatu Eduards nespēja paciest. Saimniece neuzdrošinājās modināt guļošo bērnu, viņa nosēdās tam pretī. Beidzot Otilija atvēra daiļās acis un uzcēlās kājās. Viņa atteicās no brokastīm; tad Eduards nostājās pie viņas. Viņš sirsnīgi lūdz, lai tā pasaka tikai vienu vārdu, lai paskaidro savu gribu; viņš darīs visu, ko tā grib, viņš zvēr to; bet viņa klusē. Vēlreiz laipni un sirsnīgi viņš lūdz, vai viņa grib tam piederēt? Cik jauki, nodurtām acīm, tā pakustina galvu, lai maigi рагу/ teiktu nē! Viņš jautā, vai viņa vēlas braukt uz pansiju? Vienaldzīgi viņa to noliedz. Bet kad viņš jautā, vai drīkst aizvest to atpakaļ pie Šarlotes, tā piekrizdama māj ar galvu. Viņš steidzas pie loga dot pavēles vedējam; tam pagriežoties, viņa kā zibens ir ārā no istabas, pa kāpnēm lejā un jau ratos. Vedējs pagriež atpakaļ uz pili; zināmā attālumā Eduards seko zirgā.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Cik ļoti pārsteigta bija Šarlote, kad redzēja piebraucam Otiliju pa priekšu un tūliņ pēc tam pils pagalmā iejājam Eduardu zirgā! Viņa aizsteidzās pretī līdz durvju slieksnim; Otilija izkāpj un ar Eduardu tuvojas. Kaisli un spēji viņa satver abu laulāto draugu rokas, saspiež tās kopā un aizsteidzas uz savu istabu. Eduards apkampj Šarloti un izplūst asarās; viņš nevar nekā paskaidrot, lūdz, lai paciešas ar viņu, lai rūpējas par Otiliju, lai viņai palīdz. Šarlote steidzas uz Otilijas istabu; viņu pārņem baigas jūtas, kad viņa tur ieiet: tā bija jau tukša, bija tikai kailās sienas. Istaba šķita liela un netīkama. Visas lietas bija aiznestas projām, istabas vidū uz grīdas bija tikai vēl soma; ļaudis nebija zinājuši, kur to likt. Otilija gulēja zemē; rokas un galvu viņa bija uzlikusi uz somas. Šarlote norūpējusies jautā: „Kas noticis?" un nesaņem atbildi.

Viņa atstāj pie Otilijas istabeni, kas nāk ar atspirdzinājumiem un steidzas pie Eduarda. Tā satiek viņu zālē; arī viņš nekā nepaskaidro. Viņš metas tai priekšā ceļos, slacina tās rokas asarām un aizbēg uz savu istabu; viņa grib t3m sekot un satiek sulaini, kas tad viņai arī pastāsta,

М3

neviena starpnieka. Nepiespiediet mani runāt, baudīt vairāk ēdienu un dzērienu nekā man tas nepieciešams! Nepievērsiet man uzmanību, esiet pacietīgi un palīdziet man pārdzīvot šo laiku! Esmu jauna; jaunība nemanot atkal restaurējas. Pacietiet mani savā klātbūtnē, ieprieciniet mani ar savu mīlestību, pamāciet mani sarunās, bet manu iekšējo dzīvi atstājiet man pašai!

Kungu jau sen sagatavotais ceļojums vēl kavējās, jo majora ārzemju uzdevums bija atlikts. Cik ļoti tas patika Eduardam! Otilijas vēstule viņu iepriecināja, viņas mierinājuma un cerību pilnie vārdi deva tam atkal sparu un pamudināja pacietīgi gaidīt, un pēkšņi viņš paziņoja, ka nekur nebraukšot.

„Cik muļķīgi!" iesaucās viņš, „ir pāragri atteikties no visnepieciešamākā, no visvajadzīgākā cilvēka; varbūt vēl varam to sev iegūt, kaut arī mums liekas, ka to zaudēsim! Un ko gan tas nozīmē? Tikai cilvēka šķitumu, ka viņš var gribēt, var izraudzīties. Bieži šādu paviršu domu ietekmē esmu aizgājis projām no draugiem veselas stundas, jā, pat veselas dienas ātrāk nekā vajadzēja, lai tikai pēdējais, neizbēgamais termiņš mani nepiespiestu to darīt. Bet šoreiz es palikšu. Kāpēc lai es ietu projām? Vai viņa jau nav aizgājusi no manis? Man nenāk ne prātā satvert tās roku, spiest to pie krūtīm; es pat nevaru par to domāt, man kļūst baigi: viņa ir ne tikai aizgājusi no manis projām, viņa ir pacēlusies man pāri."

Un viņš palika, kā to vēlējās, kā viņam to vajadzēja darīt. Nepārspējama bija tā labsajūta, kad viņi satikās. Un arī viņai bija palikušas tās pašas jūtas; arī viņa nespēja atrauties no šīs svētlaimīgās nepieciešamības. Tagad, "tāpat kā agrāk, tie izjuta neaprakstāmu, gandrīz maģisku pievilkšanas spēku. Viņi mājoja zem viena jumta; pat nedomājot viens par otru, nodarbojoties ar citām lietām, darot to, ko liek sabiedrība, tie tomēr tuvojās viens otram. Ja viņi atradās zālē, tad pēc īsa brīža stāvēja vai sēdēja viens otram blakus. Tikai visciešākais tuvums spēja tos nomierināt, pilnīgi nomierināt, un pietika, ja šis tuvums bija; viņiem nevajadzēja ne skatu, ne vārdu, ne kustību, ne pieskares, vienīgi vajadzēja būt kopā: tad nebija divu cilvēku, bija tikai viens, kas neapzināti juta pilnīgu apmierinātību, kas bija mierā ar sevi un pasauli; ja vienu no abiem turētu ciet vienā dzīvokļa galā, tad otrs pamazām, bez nodoma virzītos uz to. Dzīve viņiem bija mīkla, un tikai kopīgi tie atrada atminējumu.

Otilija bija tik jautra un mierīga, ka par viņu nenācās bažīties. Reti kad tā bēga no sabiedrības, tikai panāca atļauju viena pati ēst; neviens cits, atskaitot Naniju, viņu neapkalpoja.

Vairāk nekā domājam, atkārtojas kādam cilvēkam īpatnējais; vispilnīgāk to noteic viņa daba. Raksturs, individualitāte, tieksmes, virziens, apkaime un paražas kopā veido veselo, kufā katrs cilvēks peld kā kādā elementā, kā kādā atmo-sfairā; vienīgi tur viņš jūtas ērti un omulīgi. Un tāpēc pēc daudziem gadiem, satikdami cilvēkus, par kuru nepastāvīgumu esam dzirdējuši daudz sūdzamies, mēs brīnāmies, redzot, ka viņi nav pārveidojušies un nav pārveidojami, kaut ari bijušas bezgala daudzas iekšējas un ārējas ierosmes.

Un tā ari mūsu draugu ikdienas kopdzīvē gandrīz viss atkal ritēja vecās sliedēs. Vēl arvien klusā laipnībā izpaudās Otilijas izcilā būtne, un arī citi katrs savā veidā rādīja, kas viņi ir. Mājas pulciņa dzīve bija kā agrāko laiku atspulgs; visam tika piedota mānīgā doma, it kā viss būtu pa vecam.

Rudens dienas, kas tikpat garas kā pavasara dienas, aicināja tai pašā stundā draugus no lauka atpakaļ istabā. Augļu un puķu greznums, kas piemīt šim laika sprīdim, ļāva ticēt, ka tas ir viņu kopējās dzīves pirmā pavasara rudens; starplaiks bija iegrimis aizmirstībā: ziedēja puķes, kādas arī viņi bija sējuši pirmajās dienās; tagad nobrieda augļi, kurus viņi toreiz bija redzējuši ziedam.

Majors nāca un gāja; arī Mifleru varēja biežāk redzēt. Visbiežāk viņi regulāri sapulcējās vakara sanāksmēs. Parasti Eduards lasīja; viņš lasīja dzīvāk, iejūtīgāk, labāk, pat varētu teikt jautrāk kā jebkad. Ar jautrību un ar jūtām tas laikam gribēja atdzīvināt Otilijas stingumu, gribēja pārtraukt viņas klusēšanu. Tāpat kā agrāk viņš nosēdās tā, lai viņa varētu raudzīties grāmatā, jā, tas kļuva nemierīgs, izklaidīgs, kad tā neskatījās rakstā, kad viņš nejuta, ka tā ar acīm seko viņa vārdiem.

Bija izdzēstas visas vidus posma skumjās, neērtās jūtas; viens otram nekā nepārmeta; bija zudis katrs sarūgtinājums. Majors ar vijoli pavadīja Šarlotes klavierspēli, un, tāpat kā agrāk, spēlē sastapās ari Eduarda fleita ar Otilijas stīgu instrumentu. Tuvojās Eduarda dzimšanas diena; priekš gada viņi nesagaidīja tās svinēšanu. Šoreiz to gribēja svinēt klusā, draudzīgā omulībā. Pa daļai klusēdami, pa daļai izteikdamies, viņi bija tā vienojušies. Tomēr, jo tuvāk nāca šis posms, jo vairāk pieauga svinīgums Otilijas būtnē, ko līdz šim vairāk sajuta, mazāk ievēroja. Likās, ka dārzā viņa bieži kārto puķes; dārzniekam tā bija aizrādījusi, lai pataupa dažādos vasaras augus un sevišķi kavējās pie asterēm, kas taisni šogad ziedēja kuplā skaitā.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Klusu un uzmanīgi vērodami, draugi pamanīja neparastu Otilijas darbību: viņa bija izsaiņojusi somu, izraudzījusies dažas lietas un nogriezusi drēbi, cik nepieciešams, lai apģērbtos no galvas līdz kājām. Nanija tai palīdzēja pārējo atkal iesaiņotj nebija viegli to veikt; soma bija pilna, kaut gan daļu viņa bija izņēmusi ārā. Jaunā meitene nevarēja vien nopriecāties, redzot dažādās mantas. Sevišķi viņai patika sīkākās lietas: kurpes, zeķes, zeķu saites, cimdi un daudzas citas mantas. Viņa lūdza, lai Otilija uzdāvina tai kādu no šīm lietām; Otilija izvairījās, bet tūliņ atvilka kādas kumodes atvilktni un atļāva meitenei te izraudzīties sev vēlamu lietu; meitene steidzīgi un neveikli paķēra kādu mantu un aizskrēja ar ieguvumu pie citiem mājiniekiem, lai pastāstītu un parādītu savu laimi.

Beidzot Otilijai laimējās atkal visas lietas rūpīgi sakārtot somā; tad viņa atvēra slepeno nodalījumu vākā. Tur bija noslēptas Eduarda zīmītes un vēstules, dažādas izkaltētas puķes, kas bija kā atmiņas no agrākām pastaigām, mīļākā cilvēka matu cirta un dažas citas lietas. Vēl vienu lietu viņa pielika tur klāt — tā bija tēva ģīmetne — noslēdza to visu un tad atkal pakāra sev kaklā mazo atslēdziņu zelta važiņā.

Tai laikā draugiem atausa atkal cerības stars. Šarlote bija pārliecināta, ka Otilija atkal sāks runāt Eduarda dzimšanas dienā: viņa bija slepeni rosīga, bija jaušama tās pašapmierinātība, smaids, kāds pavid sejā cilvēkam, kas grib pārsteigt mīļus cilvēkus ar kaut ko labu un priecīgu. Neviens nezināja, ka garus laika sprīžus Otilija juta vājību un ka viņa, sakoncentrējot gara spēkus, atbrīvojās no tās tikai tiem brīžiem, kad bija kopā ar citiem.

Mitlers šai laikā rādījās biežāk un palika ilgāk nekā parasti. Šis nosvērtais cilvēks labi zināja, ka var būt tikai viens izdevīgs moments, kad dzelzs kaļama. Otilijas klusēšanu un arī izvairīšanos viņš iztulkoja sev par labu. Līdz šim nebija nekas darīts laulāto draugu šķiršanās lietā; Mitlers cerēja, ka varēs citādi un vēlami izšķirt jaukās meitenes likteni; viņš uzklausīja, viņš padevās, viņš lika saprast un darbojās diezgan gudri pēc sava prāta. Bet viņš vienmēr zaudēja nosvērtību, kad radās iegansts izteikt savas domas par jautājumiem, kuriem tas piešķīra lielu nozīmi. Parasti viņš dzīvoja nogrimis sevī un, kad atradās kopā ar citiem cilvēkiem, tad attiecībās ar viņiem kjuva aktivs. Ja kādreiz draugu sabiedrībā viņš izplūda runā, kā mēs to vairākkārt redzējām, tad tā plūda, nevērodama, vai citus ievaino, vai dziedē, dara labu vai kaitē: kā nu kuru reizi tas gadījās.

Vakarā priekš Eduarda dzimšanas dienas Šarlote un majors gaidīja Eduardu, kas bija izjājis; Mitlers staigāja istabā šurpu turpu; Otilija bija palikusi savā istabā, izņēma no rīta sakārtotās greznuma lietas, šo to pateica meitenei, kas viņu labi saprata un veikli izpildīja mēmās pavēles.

Mitlers pašlaik runāja par savu mīļāko tematu. Viņš apgalvoja, ka bērnu audzināšanā un tautu vadīšanā lietot aizliegumus, likumus un pavēles, kas kaut ko aizliedz, esot visneveiklākais un visbarbariskākais paņēmiens, kāds vien varot būt.

„Cilvēks no dzimšanas ir darbīgs," teica viņš, „un ja kāds viņam prot likt darīt, tad tas tūliņ ķeras pie darba, strādā un veic ikvienu uzdevumu. Es pats savās aprindās labāk paciešu tik ilgi kļūdas un pārkāpumus, kamēr varu pierādīt tikumus nekā atbrīvojos no kļūdām un nedodu nekā labāka to vietā. Cilvēks labprāt dara labu, lietderīgu darbu, ja tikai viņam tāds darbs gadās. Viņš dara darbu, lai kaut ko darītu un par to tikpat maz domā kā par kādu muļķīgu joku, ko pastrādā aiz laiskuma un garlaicības.

Cik nepatīkami es jūtos, kādreiz noklausoties, kā bērnu mācīoas stundās liek viņiem atkārtot desmit baušļus! Ceturtais bauslis ir diezgan jauka, prātīga pavēle: „Tev jācienī tēvs un māte!" Ja bērni to pareizi iegaumē, tad visu mūžu viņi var to pildīt. Bet piektais bauslis, ko lai sakām par to? „Tev nebūs nokaut!" Vai tad jel kādam cilvēkam ir prieks otru cilvēku nonāvēt! Mēs nicinām kādu, mēs dusmojamies par kijdu, mēs pārsteidzamies un šo pārdzīvojumu un citu apstākļu dēļ var gadīties, ka nejauši kādu nonāvējam. Vai tas nav barbarisks paņēmiens, kad bērniem aizliedzam kādu cilvēku nonāvēt, nosist? Labāk būtu, ja bauslis teiktu: „Rūpējies par otra cilvēka dzīvību; nogādā pie malas visu, kas otram cilvēkam varētu būt kaitīgs; glāb otru cilvēku, kaut tev pašam jāiet briesmās! Domā tā: ja tu otram dari pāri, tad tu dari pāri pats sev! Lūk, tie ir baušļi, kam ir vieta izglītotās, saprātīgās tautās, bet katechisma mācības stundās šādas domas tikai nabadzīgi piesprauž klāt izskaidrojumā.

Un kur tad vēl sestais bauslis! Atzīstu, ka tas ir neciešams! Kādēj lai modinām bērnu iztēli ar skatiem un tēlojumiem, kas ar varu uzspiež tās domas, no kurām mēs tos gribam pasargāt! Labāk būtu, ja slepena tiesa šādas lietas sodītu un nejautu par to pļāpāt baznīcā un draudzē."

Šinī acumirklī ienāca Otilija.

„Tev nebūs pārkāpt laulību," turpināja Mit-lers, „cik rupji, cik nepieklājīgi tas ir pateikts! Vai tas neskanētu daudz labāk, ja būtu šādi vārdi: „Tev būs laulību cienīt!" Ja redzi laulātus draugus, kas viens otru mīl, tad priecājies viņiem līdz, priecājies kā par jauku dienu. Ja viņu attiecībās rodas kāds tumšs mākonis, tad mēģini to aizdzīt, visu noskaidrot; tev būs mēģināt viņus darīt labākus, tev būs izcelt viņu savstarpējās labās īpašības, nedomājot par sevi, gādāt par viņu labumu, ļaut viņiem izjust, kādu laimi sniedz katra pienākums un it sevišķi šis, kas nešķirami saista vīru ar sievu."

Šarlote sēdēja kā uz oglēm un bažījās vēl vairāk, būdama pārliecināta, ka Mitlers nojauš, ko un kur viņš to saka; nepaguvusi Mitleru pārtraukt, viņa redzēja, ka Otilija pārvērtusies sejā, izgāja no istabas.

„Atstāsim mierā septīto bausli," piespiesti smaidīdama, teica Šarlote.

„Arī visus citus baušļus," atbildēja Mitlcrs, „ja vien es varētu saglābt to domu, uz ku^as balstās pārējie."

Piepeši ieskrēja Nanija, drausmīgi kliegdama: „Viņa mirst! jaunkundze mirst! Nāciet! Nāciet!"

Otilijai nedrošiem soļiem atgriežoties savā istabā, viņas rītdienai paredzētās rotas bija izklātas uz vairākiem soliem; meitene staigāja no krēsla pie krēsla, visu apbrīnodama un apskatīdama un jūsmīgi iesaucās: „Redziet, jaunkundz, tas ir līgavas tērps, gluži jūsu cienīgs!"

Otilija dzirdēja šos vārdus un noslīga uz dīvānā. Te Nanija redzēja, ka viņas kundze nobāl un sastingst: viņa skrien pie Šarlotes; atnāk citi. Atsteidzas ārsts, mājas draugs; viņam liekas, ka te ir tikai spēku izsīkums. Tas liek atnest buljonu; Otilija to atgrūž ar riebjuinu un gandrīz sāk raustīties, kad viņas mutei pietuvina tasi. Nopietni un steidzīgi, kā situācijā to prasa, viņš jautā, ko Otilija šodien ēdusi? Meitene klusē. Tas atkārto savu jautājumu; meitene atzīstas, ka Otilija neesot nekā ēdusi.

Viņam liekas, ka Nanija ir bailīgāka nekā vajadzīgs. Viņš ievelk to blakus istabā; Šarlote seko; meitene nokrīt uz ceļiem un atzīstas, ka Otilija jau sen tikpat kā nekā neēd. Otilija esot piespiedusi tās vietā apēst ēdienus, bet viņa esot to noklusējusi savas pavēlnieces lūgumu un draudu dēļ un nevainīgi piebilda: darījusi to tādēļ, ka ēdieni tai labi garšojuši.

Pienāca klāt arī majors un Mitlers. Viņi redzēja Šarloti darbojamies kopā ar ārstu. Bālais, debešķīgais bērns sēdēja dīvānā stūrī, ka šķita, pilnā apziņā. Viņi lūdz, lai Otilija noguļas; viņa atsakās to darīt, bet pamāj, lai tai atnes somu. Viņa uzliek kājas uz somas un atrodas ērtā pus-guļas stāvoklī. Šķiet, viņa grib atvadīties; viņas žesti izteic apkārtējiem mīlestību, pateicību, nolūgšanos un sirsnīgas ardievas.

Eduards, nolēcis no zirga, uztver apstākļus, ieskrien istabā, nometas pie viņas ceļos, satver tās roku un applūdina to mēmām asarām, līgi viņš paliek šādā stāvoklī. Beidzot tas iesaucas:

„Vai es vairs nedzirdēšu tavu balsi? Vai tu negribi atgriezties dzīvē, lai pateiktu man kādu vārdu! Labi, labi! Es sekošu tev; tur mēs runāsim citā valodā!"

Sirsnīgi tā spiež viņa roku, uzlūko viņu dzīvi un mīļi, dziļi ievelk elpu, klusu paver lūpas un tad cēli, maigi, piepūlēdamās saka:

„Apsoli man, ka tu dzīvosi!" taču tūliņ atslīgst atpakaļ.

„Apsolu!" sacīja viņš atbildei, bet sacīja, viņai vairs nedzirdot; viņr. jau bija šķīrusies no šīs dzīves.

Pēc asarām pilnās nakts Šarlotei bija jāuzņemas rūpes par mīļās mirušās apglabāšanu. Majors un Mitlers tai palīdzēja. Eduards bija nožēlojamā stāvoklī. Tikko drusku atjēdzies no sava izmisuma, viņš pavēlēja, lai Otiliju nenes arā no pils, lai viņu apkalpo, kopj un izturas pret to kā pret dzīvu; viņa neesot mirusi, viņa nevarot būt mirusi. Citi mājinieki izpildīja viņa gribu vismaz tā, ka nedarīja, ko tas bija aizliedzis. Viņš neprasīja, lai viņam parādītu mirušo Otiliju.

Draugiem uzmācās vēl citas bailes, vēl citas rūpes. Ārsts Naniju bija sabāris, ar draudiem piespiedis atzīties un pēc tam izteicis viņai pārmetumus; viņa bija aizbēgusi. Ilgi to meklēja, beidzot atrada; viņa bija ļoti nelaimīga. Vecāki pieņēma viņu; laipnā saņemšana nekā nelīdzēja; tā bija jāiesloga, jo taisījās atkal aizbēgt.

Pakāpeniski mājiniekiem izdevās izraut Eduardu no izmisuma, bet viņa nelaimes izjūta bija vēl jo lielāka: tagad viņš saprata, ka uz visiem laikiem zaudējis savas dzīves laimi. Viņi iedrošinājās stāstīt, ka Otilija arvien vēl būs starp dzīvajiem, ja viņu novietos kapellā. Grūti bija panākt viņa piekrišanu; beidzot tas piekrita ar noteikumu, ka Otiliju iznesīs vaļējā šķirstā, ka viņai pāri pārliks tikai stikla vāku un velvē iededzinās mūžīgi degošu lampu.

Jauko ķermeni tad ietērpa rotā, ko viņa pati bija sagatavojusi; galvā uzlika asteru vainagu, kas spīdēja kā skumjas zvaigznes. Lai pušķotu bēres, baznīcu un kapellu, dārziem nolaupīja to košumu. Dārzi bija tumši, it kā ziema būtu iznīcinājusi prieku puķu dobēs. Agrā rīta stundā Otiliju iznesa no pils vaļējā šķirstā, un uzlēcošā saule vēl reiz atblāzmojās debešķīgajā sejā. Pavadītāji drūzmējās ap nesējiem: neviens negribēja iet pa priekšu, neviens negribēja iet pēdējais, visi gribēja būt ap viņu, gribēja vēl pēdējo reizi atrasties tās tuvumā. Zēni, vīri, sievas — visi bija satraukti. Nenomierināmas bija meitenes, kas visdzīvāk izjuta zaudējumu.

Nanijas nebija. Viņu atturēja, viņai neteica apbedīšanas dienu un stundu. Tā atradās ieslodzīta pie vecākiem; istabas logs bija uz dārzu. Dzirdēdama zvana skaņas, viņa saprata, kas notiek; kad tās sargātāja, ziņkārībā gribēdama redzēt gājienu, atstāja viņu vienu, Nanija izkāpa pa logu kādā gaitenī un no turienes, ta ka visas durvis bija noslēgtas, nonāca istabas augšā.

Pašlaik gājiens virzījās pa tīro, lapām kaisīto ceļu cauri ciemam. Nanija redzēja savu pavēl-nieci skaidrāk, pilnīgāk, skaistāk nekā citi, kas bija gājienā. Viņai likās, it kā Otilija būtu pacelta pāri zemei un ka mākoņi vai viļņi to nestu un viņa mātu savai kalponei; apjukusi Nanija grīļodamās un ļodzīdamās nolēca zemē.

Ar izbaiļu kliedzieniem pūlis izklīda uz visām pusēm. Drūzma un kliedzieni piespieda nesējus nolikt šķirstu. Meitene gulēja zemē ļoti tuvu klāt; šķita, ka viņai sadragāti visi locekļi. Nesēji to uzcēla, un, diezin, vai tas bija gadījums, vai kāda īpaša vadība, ķa viņi to nolika virsū Ofilijas līķim; likās pat, ka Nanija kaut ar pēdējo dzīves elpu grib sasniegt savu mīļoto kundzi. Tikko viņas trīcošie locekļi pieskārās Oti-lijas drēbēm ņn viņas bezspēcīgie pirksti Otili-jas sakrustotām rokām, meitene uzlēca kājās, pacēla rokas un acis pret debesīm, nometās ceļos pie šķirsta un kā lūgšanā jūsmīgi skatījās uz savu kundzi.

Beidzot viņa uzlēca apgarota un iesaucās svētā priekā:

„Viņa man piedevusi! Ko man nevar piedot neviens cilvēks, ko es pati sev nevaru piedot, to Dievs man piedod; to rāda viņas skats, viņas vaibsti, viņas mute. Tagad atkal tā dus tik klusi un maigi; jūs redzējāt, kā viņa uzcēlās' un izplēstām rokām mani svētīja, kā viņa mani laipni uzlūkoja! Jus visi dzirdējāt, jūs esat liecinieki, ka viņa man teica: ,Tev ir piedots!* — Es v ”'rs jusu vidū neesmu slepkava; viņa man piedevusi,

Dievs man piedevis, neviens cilvēks man vairs nekā nevar kaitēt."

Pūlis saspiedās visapkārt; visi bija pārsteigti, visi klausījās, skatījās uz visām pusēm, un neviens nezināja, ko lai iesāk.

„Nesiet viņu pie miera?" teica meitene. „Viņa savu darbu ir veikusi, ir cietusi un nevar vairs būt starp mums."

Nesēji virzījās tālāk; Nanija gāja kā pirmā aiz tiem; viņi sasniedza baznīcu, kapellu.

Un tur tad nu stāvēja Ofilijas šķirsts; galvgaļa tam atradās bērna šķirsts, pie kājām soma, stipra ozolu ietvarā. Bija nodomāts pieņemt kādu sievieti, lai tā pirmā laikā sargātu mirušo Ofiliju, kas mierīgi dusēja zem sava stikla vāka. Nanija negribēja nevienam atdot šo pienākumu; tā gribēja palikt viena pati un cītīgi uzraudzīt pirmo reizi aizdegto lampu. Viņa tik sirsnīgi un uzstājīgi lūdza, ka to atjāva, lai pasargātu no lielāka satraukuma.

Ilgi viņa tomēr nebija viena: tikko iestājās nakts, tikko nemierīgā gaisma atspīdēja gaišāk, it kā rādīdama savas tiesības, durvis atvērās, un kapellā ienāca arehitekts; viņam pretim raudzījās greznotās sienas, kas maigā krēslā likās senlaicīgākas un noslēpumainākas nekā viņš to iedomājās.

Nanija sēdēja šķirstam vienā pusē; viņa tūliņ pazina arehitektu. Klusēdama tā rādīja uz izdzisušo kundzi. Viņš nostājās otrā pusē; dzīvības pilnais, daijais jauneklis sastinga, nogrima sevī; sakrustotās, līdzcietībā saliktās rokas atslīga, galva un skats vērsās pret mūžīgā miegā aizmigušo.

Jau kādreiz viņš tā bija stāvējis — toreiz Beli-zara priekšā. Negribot viņš tagad nostājās tāpat; un cik dabīgs bija šis stāvoklis arī šoreiz 1 Arī šeit no saviem augstumiem bija nonācis lejā kas ļoti cienījams; ja toreiz kā vienam vīrietim neatdodami zudušas vērtības bija jāapraud drosme, gudrība, vara, stāvoklis, bagātība, ja vairs necienīja, bet atmeta, atstūma īpašības, kas izšķirošos momentos nepieciešamas nacijai, firstam, tad te bija daudzi citi labi tikumi, neparasti jauki, maigi tikumi, kufu miermīlīgo ietekmi trūcīgā basaule katrā laikā labprāt pieņem, ilgojas un sēro, ja tās vairs nav. Daba šo tikumu tikai nesen bija izcēlusi no savām bagātajām dzīlēm un vienaldzīgu roku to atkal ātri noslaucījusi no zemes virsas.

Jauneklis klusēja, arī meitene kādu laiku darīja to pašu, bet redzot, ka viņam bieži plūst asaras, ka viņš sāpēs sāk sabrukt, tā viņu uzrunāja tik atklāti un ar tādu spēku, ar tādu labvēlību un drosmi, ka tas, brīnīdamies par viņas tekošo runu, savaldījās un gara acīm redzēja savu jauko draudzeni dzīvojam un darbojamies kādā citā sfairā. Asaras viņam nožuva, sāpes mazinājās; nometies ceļos, viņš atvadījās no Otilijas, sirsnīgi spieda roku Nanijai un tai pašā naktī, neviena cita neredzējis, aizjāja projām no šīs vietas.

Meitenei nezinot, ārsts visu nakti bija palicis baznīca un otrā rītā, apmeklējot Naniju, atrada to spirgtu un mierīgu. Viņš bija sagatavojies, ka tā izrādīs nenormalību; viņš domāja, ka Nanija stāstīs viņam par sarunu ar Otiliju naktī vai par kadam citām parādībām, bet viņa bija dabīga, mierīga un pilnīgi saprātīga. Tā pilnīgi visos sīkumos atcerējās agrāko laiku notikumus; savā runā viņa nepārkāpa tiešamības un iespējamības slieksni; vienīgais izņēmums šai ziņā bija notikums apbedīšanas laikā; labprāt viņa stāstīja par to kā Otilija uzcēlusies, svētījusi viņu, piedevusi viņai un viņu nomierinājusi uz visiem laikiem.

Otilijas jaukais stāvoklis, kas drīzāk līdzinājās miegam nekā nāvei, pulcināja daudz cilvēku. Iedzīvotāji un kaimiņi gribēja viņu redzēt, un ikviens vēlējās no Nanijas mutes dzirdēt neticamo notikumu. Daži lai par to pazobotos, vairums, lai to apšaubītu un tikai nedaudzi, lai tam ticētu.

Katra vajadzība, ja to nevar apmierināt, izraisa ticību. Visu acu priekšā sašķaidītā Na-nija bija izveseļojusies, pieskaroties svētajam ķermenim; kādēļ gan tāda pati laime nevarētu uzsmaidīt arī citiem? Maigas mātes sākumā slepeni atnesa te savus bērnus, kam bija kāda kaite, un viņām šķita, ka pēkšņi bērns atveseļojas. Uzticība vairojās, un beidzot visi vecie un vājie cilvēki meklēja šai vietā sev atspirdzinājumu un atvieglojumu. Pieplūda tik daudz ļaužu, ka tuviniekiem nācās slēgt baznīcu un kapellu, ja nebija dievvārdu laiks.

Eduards neuzdrošinājās iet pie aizgājējas. Viņš noslēdzās sevī, viņam vairs nebija asaru, viņš vairs nejuta nekādas sāpes. Ar katru dienu tas mazāk piedalījās sarunās, mazāk baudīja ēdienu un dzērienu. Tikai drusku atspirdzinājumu viņš vēl sūc no glāzes, kas viņam nebija pareizi pareģojusi. Viņš labprāt aplūko kopā savītos burtus, un viņa nopietnais skats liecina, ka tas vēl tic iespējai savienoties. Kā laimīgais cilvēks sev par labu uztver katru blakus apstākli, iztulko

katru varbūtību, tāpat ari visniecīgākie gadījumi kaitina, sāpina nelaimīgo cilvēku. Kādu dienu, kad Eduards lika pie mutes iemīļoto glāz', viņš to atkal ātri atrāva nost: tā bija viņa glāze un tomēr tā nebija tā; tas pamana, ka nav vairs kādas niecīgas pazīšanas zīmes. Viņš izvaicā kalpotāju, un tas atzīstas, ka glāze nesen saplīsusi, un tās vietā pasniegta kāda cita, arī no Eduarda jaunības laikiem. Eduards nevar dusmoties: notikums izteicis viņa likteni; šī līdzība tam patīk, tomēr notikums viņu nospiež. Dzēriens kopš šī laika viņam liekas pretīgs. Dažādi aizbildinoties, tas neēd, nerunā.

Laiku pa laikam viņu piemeklē nemiers; viņš atkal prasa ēdienu, atkal sāk runāt.

,,Ak!“ sacīja viņš reiz majoram, kas reti kad no tā atkāpās, „esmu nelaimīgs, jo mani centieni arvien ir tikai atdarinājums, ir un paliek maldīgas pūles! Kas viņai bija svētlaimība, tas man ir mokas un tomēr svētlaimības dēļ esmu spiests šīs mokas uzņemties. Man jāseko viņai, man jāief pa to pašu ceļu, bet mana daba un mans solījums liedz to darīt. Atdarināt neatdarināmo ir drausmīgs uzdevums. Mīļais draugs, es jūtu, ka visur vajadzīgs ģēnijs, arī tad, lai būtu moceklis."

Kā gan lai mēs .šinī bezcerības stāvoklī atceramies laulātās draudzenes, drauga, ārsta rūpes, kas kādu laiku lika šo to darīt Eduarda piederīgiem? Beidzot viņi to atrada mirušu. Mitlers pirmais atklāja šo bēdīgo notikumu. Viņš ataicināja ārstu un pa paradumam mierīgi un sīki izpētīja apstākļus, kuros atrada mirušo. Piesteidzās Šarlote; viņu satrauca aizdomas, ka Eduards izdarījis pašnāvību; tā apsūdzēja sevi un citus nepiedodamā neuzmanībā. Bet ārsts, pamatodamies uz dabiskiem, Mitlers uz tikumiskiem iemesliem, pārliecināja viņu par pretējo. Skaidri bija redzams, ka nāve Eduardu pārsteigusi. Klusā brīdī viņš bija izņēmis no kādas kastītes, no kabatas portfelīša to, ko līdz šim rūpīgi slēpa un kas viņam bija palicis pāri no Otilijas: sprogu, puķes, kas bija plūktas laimes brīdī, viņam rakstītas vēstulītes, sākot ar pirmo, ko Šarlote, nekā nejauzdama, viņam bija iedevusi. Apzinīgi viņš nebūtu gribējis, ka visas šīs lietas atklāj. Un tā netraucējamā mierā dusēja tagad arī šī sirds, kas vēl nesen pukstēja bezgalīgā nemierā; viņš bija aizmidzis, domājot par svēto; un tādēļ to varam saukt par laimīgu. Šarlote deva viņam vietu 'blakus Otilijai un noteica, ka šais velvēs nevienu vairs nedrīkst apglabāt. To noteikdama, viņa ziedoja prāvu summu baznīcai un skolai, garīdzniekam un skolotājam.

Un tā dus blakus cilvēki, kas viens otru mīlēja. Miers pāri viņu atdusas vietai, jauki eņģeļu tēli noraugās viņos no velvēm, un cik jauks būs mirklis, kad tie kopā reiz atkal modīsies!

.

1

Miffler — starpnieks. Tulk.

Content

fon Gēte Johans Volfgangs Gara radinieki

PIRMĀ DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

septītā nodaļa

ASTOTĀ NODAĻA

DEVITĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

OTRA DAĻA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

devītā nodaļa

DESMITĀ NODAĻA

DĪVAINIE KAIMIŅU BĒRNI

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

1