Lāgerlēva Zelma

Gēsta Berlings

Zelma Lāgerlēva

Gēsta Berlings

ROMĀNS

.

IEVADS I MĀCĪTĀJS

Beidzot mācītājs stāvēja kancelē. Baznīcēni pacēla galvas. Ak, tā, šodien viņš tomēr ieradies! Tad šosvētdien dievkalpojumu neatcels, kā tas notika pagājušo un daudzas iepriekšējās svētdienas. Mācītājs bija jauns, slaids, stalts un starojoši skaists. Ja viņam galvā uzliktu bruņu cepuri, ap krūtīm bruņas un rokās iedotu šķēpu, viņa tēlu varētu izcirst marmorā un nosaukt visskaistākā Atēnu jaunekļa vārdā.

Mācītājam bija dzejnieka dziļās acis un karavadoņa noteikti veidotais zods; skaista, smalka un izteiksmīga bija viņa seja, gaišas kvēles un ģenialitātes apgarota.

Viņa izskats dīvaini samulsināja baznīcēnus. Viņi bija pieraduši redzēt, ka mācītājs jautru draugu sabiedrībā meimuroja ārā no kroga. Viņu parasti pavadīja pulkvedis Berenkreics ar kuplajām, sirmajām ūsām un stiprais kapteinis Kristians Bergs.

Viņš tik briesmīgi bija nodevies dzeršanai, ka vairākas nedēļas nebija spējis pildīt savus mācītāja pienākumus, un draudze bija spiesta iesniegt par viņu sūdzības — vispirms prāvestam, tad bīskapam un doma kapitulam. Šo lietu pārbaudīt un izmeklēt tagad draudzē bija ieradies bīskaps. Ar zelta krustu pār krūtīm viņš sēdēja korī, Karlstades un apkārtējo draudžu mācītāju ieslēgts.

Nebija šaubu, ka mācītājā izlaidība pārkāpa visas robežas. Toreiz, astoņpadsmitajā gadsimtā, dzeršanu vispār neuzskatīja par nez kādu ļaunumu, bet šis vīrs plītēdams aizmirsa savus pienākumus, un tāpēc viņam nu būs jāzaudē mācītāja amats.

Nogaidīdams viņš stāvēja kancelē, kamēr baznīcēni pabeidza dziesmu.

Un, tā stāvot, viņā modās atziņa, ka visa baznīca, visi soli ir pilni tikai ar viņa ienaidniekiem. Kungi ložās, zemnieki savos solos, dievgaldnieki korī — naidnieki un tikai naidnieki. Naidnieks spēlēja ērģeles, naidnieks mina plēšas. Naidnieki sēdēja baznīcas padomē. Visi viņu ienīda, sākot ar kuslajiem bērniem, ko nešus ienesa baznīcā, un beidzot ar baznīcas apkalpotāju, stūrgalvīgu un stingru kareivi, kas bija piedalījies kaujā pie Leipcigas.

Mācītājs būtu vēlējies mesties ceļos un izlūgties žēlsirdību.

Bet nākošajā mirklī viņu pārņēma aklas dusmas. Gaiši viņš atcerējās, kāds bija toreiz, kad pirms viena gada pirmo reizi kāpa. šajā kancelē. Tad viņš bija nevainojams vīrs, bet nu stāvēja, noraudzīdamies ar zelta krustu greznotajā bīskapā, kas ieradies viņu tiesāt.

Lasot lūgšanu, viņa vaigs kvēlot kvēloja. Tur šaudījās dusmu liesmas.

Tiesa gan, viņš bija dzēris — bet kas drīkst viņu tāpēc nosodīt? Vai kāds bija redzējis mācītāja māju, kurā viņam jādzīvo? To no visām pusēm ieslēdza tumšs, drūms priežu sils. Cauri melnajiem griestiem un apsūbējušajām sienām spiedās mitrums. Kad pa izdauzītajām rūtīm istabā sitās lietus vai sniegputenis, kad liesā zeme nedeva maizes, ko remdināt izsalkumu, kas cits lai palīdzētu uzturēt drosmi, ja ne degvīns?

Viņam likās, ka ir tieši tāds mācītājs, kādu šī draudze pelnījusi. Dzēra taču visi. Kādēļ lai viņš vienīgais sevi iegrožotu? Vīrs, apbedījis sievu, piedzērās bērēs; tēvs, nokristījis bērnu, piedzērās kristību godībās. Baznīcēni, atgriezdamies mājās no baznīcas, ceļā tā piedzērās, ka pārbrauca mājās pilni kā mārki. Viņi tiešām bija pelnījuši šādu žūpu-mācītāju. Plānu mētelīti mugurā braukdams amata darīšanās jūdzēm tālu pāri aizsalušiem ezeriem, kur satikās visi pasaules vēji, irdamies laivā šajos pašos ezeros lietū un negaisā, cīnīdamies sniegputenī cauri augstām, neizbrienamām sniega kupenām, lāgiem pat pamezdams kamanas, lai nomīdītu zirgiem ceļu, vai lauzdamies cauri meža biezokņiem, viņš bija mācījies mīlēt degvīnu.

Smagas un drūmas bija vilkušās dienas. Ir augstmaņa, ir zemnieka domas dienās saistīja zemes pīšļi, bet vakaros degvīna atbrīvotie gari nometa savas važas. Radās iedvesma, sirds sasila, dzīve likās mirdzoša, skanēja dziesmas, smaržoja rozes. Kroga telpas viņam pārvērtās dienvidu puķu dārzā. Pār galvu noliecās vīnogu ķekari un olīvkoku zari, tumšajā lapotnē zaigoja marmora tēli, zem palmām un platanām pastaigājās dzejnieki un prātnieki.

Ai, nē, viņš, mācītājs, tur kancelē zināja, ka šajā zemes stūrī nebija iespējams dzīvot bez degvīna. To zināja visi viņa klausītāji, un tomēr tie viņu gribēja tiesāt.

Viņi gribēja noraut tam mācītāja talaru tāpēc, ka viņš bija ieradies dievnamā piedzēries. Ai, vai tiešām visi šie cilvēki domāja un ticēja, ka viņiem pašiem ir kāds cits dievs, izņemot degvīnu?

Mācītājs bija pabeidzis lūgšanu un tagad nometās ceļos, lai skaitītu tēvreizi.

Lūgšanas laikā baznīcā valdīja dziļš klusums. Pēkšņi mācītājs cieši ar abām rokām satvēra talāra lentes. Viņam likās, ka visa draudze ar bīskapu priekšgalā zogas pa kanceles kāpnēm, lai norautu viņam mācītāja tērpu. Nometies ceļos, viņš nepagrieza galvu, tomēr it kā noteikti juta, ka viņi rausta talāru, it kā skaidri redzēja ir bīskapu, ir citus mācītājus, prāvestu un baznīcas padomi, ķesteri un visu draudzi garā virknē plēšam un raujam viņa mācītāja tērpu. Jo dzīvi viņš iztēlojās, kā viņi visi, kas tik cītīgi un dedzīgi pūlējās noraut viņa talāru, noveltos pa kāpnēm, ja pārtrūktu tērpa saites. Un līdz ar viņiem pakristu visi tie, kas bija sapulcējušies aizmugurē.

Šo ainu mācītājs redzēja tik skaidri, ka viņš pat pasmaidīja, kaut gan pieri tai pašā laikā klāja saltas sviedru lāses. Cik viss tas bija baigi!

Lūk, un nu degvīna dēļ viņu izstums no sabiedrības!

Nosviests mācītājs. Vai zemes virsū bija vēl kaut kas nožēlojamāks?

Viņš kļūs lielceļu ubags, staigās skrandās, gulēs apreibis grāvmalās, biedrosies ar blēžiem.

Lūgšana bija beigusies. Nu viņam jāsāk svētruna. Pēkšņi apziņā iedzirkstījās doma, kas it kā aizsprostoja dusmu vārdus viņa mutē. Viņam ienāca prātā, ka stāv pēdējo reizi kancelē un sludina dieva godību.

Pēdējo reizi. Šī doma saviļņoja viņa sirdi. Viņš aizmirsa ir degvīnu, ir bīskapu un domāja vienīgi par to, ka jāizlieto šī izdevība un jāteic tā kunga godība.

Viņam šķita, ka baznīcas grīda ar visiem klausītājiem nogrimst kaut kur dziļumā, ka baznīcas jumts paceļas un viņš raugās debesīs. Viņš stāv vientuļš, gluži vientuļš kancelē, viņa gars meklē patvērumu atvērtajās debesīs virs galvas, un, kad viņš sāka apliecināt tā kunga godību, viņa balss skanēja spēcīgi un vareni.

Mācītājs bija iedvesmas cilvēks, viņš atmeta rakstīto burtu, domas to aplidoja kā maigu dūju bars. Viņam likās, it kā nu runātu kāds cits cilvēks, bet tai pašā laikā viņš saprata, ka tas bija dzīves cildenākais uzdevums, ka tagad, kad viņš stāv kancelē, slavēdams dievu, mirdzumā un krāšņumā nekas viņam nespēj līdzināties.

Viņš runāja, kamēr pār viņu liesmoja iedvesmas ugunīgā mēle, bet, tiklīdz tā izdzisa, baznīcas jumts atkal nolaidās pār viņa galvu un grīda pacēlās no dziļumiem, mācītājs noliecās un raudāja, jo atzina, ka tā bijusi viņa dzīves labākā stunda un nu tā beigusies.

Pēc dievkalpojuma notika revīzija un baznīcas sanāksme. Bīskaps vaicāja, vai draudzei esot kāda sūdzība par savu mācītāju.

Mācītājs vairs nebija dusmīgs un spītīgs kā pirms dievkalpojuma. Nu viņš jutās nokaunējies un nodūra galvu. Ai, tagad nu tiks izklāstītas visas šīs riebīgās žūpu tenkas!

Bet tas nenotika. Draudzes sanāksmes istabā ap lielo galdu valdīja klusums.

Mācītājs pacēla acis. Vispirms viņš palūkojās ķesterī — nē, tas cieta klusu; tad viņa skatiens slīdēja pār baznīcas padomes priekšsēdētāju, pār nopietnajiem zemniekiem un dzelzs raktuvju īpašniekiem. Visi klusēja. Viņu lūpas bija cieši sakniebtas un apmulsušie skatieni urbās galdā.

«Viņi gaida, lai kāds sāk pirmais,» mācītājs nodomāja.

Tad nokāsējās kāds draudzes padomes loceklis.

— Pēc manām domām, mums ir jauks mācītājs, — viņš sacīja.

— Cienījamais bīskaps jau pats dzirdēja, kā viņš sprediķo, — ierunājās ķesteris.

Bīskaps iebilda, ka dievkalpojumi bieži tiekot atcelti.

— Mācītājam taču arī ir tiesības saslimt, tāpat kā kuram katram mirstīgam cilvēkam, — ieteicās zemnieki.

Bīskaps aizrādīja, ka draudze esot sašutusi par mācītāja dzīves veidu.

Visi padomes locekļi viņu vienbalsīgi aizstāvēja. Viņu mācītājs vēl tik jauns, nē, viņa dēļ neesot jābaidās. Nē, ja viņš allaž runāšot tā kā šodien, tad viņi to nemainīšot pat pret pašu bīskapu.

Nebija vairs ne tiesnešu, ne soģu.

Mācītājs juta, kā sasila viņa sirds, cik viegli plūda asinis dzīslās. Patiesi, viņš vairs nebija starp ienaidniekiem, viņš bija iekarojis viņu sirdis, kad to vismazāk cerēja, viņš paliks mācītāja amatā!

Pēc pārbaudes bīskaps un citi mācītāji, un prāvesti, un dižākie draudzes vīri ieturēja pusdienas mācītāja namā.

Kāda kaimiņu draudzes mācītāja kundze rūpējās par svētku mielastu, jo mācītājs nebija precējies. Visu viņa bija kārtojusi, cik jau nu labi varēdama, un tikai tagad mācītājs saprata, ka viņa māja nemaz nav tik nejauka. Garais pusdienu galds bija klāts pagalmā zem priedēm, jauki rotāts ar baltu galdautu, zilu un baltu porcelānu, dzirkstošām glāzēm un salocītām salvetēm. Pār ieeju lieca zarus divi bērzi, priekšnama grīda bija nokaisīta ar sakapātiem kadiķiem, pie griestu sijas karājās ziedu vainags, visas istabas rotāja ziedi, sapelējušais gaiss bija izvēdināts, un saules mirdzumā pārgalvīgi zaigoja zaļganās logu rūtis.

Mācītājs priecājās no visas sirds. Viņš domāja, ka nemūžam vairs nedzers.

Pie pusdienu galda bija redzamas tikai līksmas sejas. Līksmi jutās augstsirdīgie, kas visu bija piedevuši, līksmi — smalkie mācītāji, jo bija izvairījušies no nepatikšanām.

Labsirdīgais bīskaps pacēla savu glāzi un sacīja, ka devies šajā braucienā ar smagu sirdi, jo līdz viņa ausīm nonākušas ļaunas tenkas. Viņš bija devies satikt Zaulu, bet, lūk, Zauls pārvērties Pāvilā, ko gaida daudzi darbi. Un dievbijīgais bīskaps vēl runāja par bagātajām gara dāvanām, kas piešķirtas viņu jaunajam brālim, un cildināja šīs dāvanas. Lai viņa cildinājums neradot augstprātību, bet gan liekot mācītājam saņemt visus spēkus, turēt sevi rokās, būt stipram kā jau vīram, kura kamiešos uzlikta tik pārmērīgi smaga un dārga nasta.

Šajā mielastā mācītājs nepiedzērās, bet tomēr apreiba. Viņa galvā sakāpa lielā un negaidītā laime. Debesis bija sūtījušas pār viņu iedvesmas liesmainās mēles, un cilvēki dāvāja tam savu mīlestību. Pat vakarā, kad viesi bija atvadījušies un aizbraukuši, viņa dzīslās drudžaini un strauji plūda asinis. Vēlā naktī viņš vēl sēdēja nomodā savā istabā, ieelpodams svaigo gaisu, kas ieplūda pa atvērto logu, it kā gribēdams atvēsināt šo laimes drudzi, šo saldo nemieru, kas viņam neļāva gulēt.

Tad atskanēja kāda balss:

— Vai tu vēl neguli, mācītāj?

Pāri pagalma mauram pie loga pienāca kāds vīrs. Mācītājs palūkojās pa logu un pazina kapteini Kristianu Bergu, savu uzticīgāko krogus brāli. Šis kapteinis Kristians bija klaidonis bez mājas un ģimenes, īsts milzis augumā un miesas spēkos. Viņš bija liels kā Gurlitas klints un stulbs kā kalnu gars.

— Protams, ka es neguļu, kaptein Kristian, — mācītājs atbildēja. — Vai tiešām tu domā, ka šādā naktī var gulēt?

Un tagad tikai paklausieties, ko šis kapteinis Kristians izstāstīja mācītājam! Milzim bijušas savas nojautas, viņš sapratis, ka nu mācītājs baidīsies dzert. Viņam vairs nemūžam nebūšot miera, domājis kapteinis Kristians, jo šie Karlstades mācītāji, reiz jau šeit bijuši, varēja ierasties no jauna un atņemt mācītājam viņa talāru, ja viņš atkal sāks dzert.

Bet nu kapteinis Kristians pielicis savu smago roku šajā labajā lietā, iekārtojis tā, ka šie pilsētas mācītāji vairs nemūžam savu kāju šeit nespers, — ne viņi, ne bīskaps. Nu mācītājs ar saviem draugiem šajā mājā varēs dzīrot, cik tik viņam tīk. Lūk, kādu varoņdarbu veicis viņš, Kristians Bergs, stiprais kapteinis!

Kad bīskaps ar abiem mācītājiem iekāpuši slēgtajā karietē un durvis aiz viņiem rūpīgi aizvērtas, Kristians apsēdies kučiera bukā un pāris jūdžu vedis viņus gaišajā vasaras naktī.

Un tad Kristians Bergs šiem augstajiem kungiem licis saprast, cik viegli var izdzēst cilvēka dzīvību. Trakos aulekšos viņš dzinis zirgus. Tā bijusi atmaksa par to, ka viņi godīgam vīram neļauj iedzert savu malku.

Vai jūs domājat, ka viņš brauca pa ceļu, vai domājat, viņš sargājās no grambām? Viņš joņoja pāri grāvjiem un arumiem, auļoja no kalniem, aulekšoja gar ezermalu, ka ūdens meta šļakatas ap riteņiem, tikko neiegrima dūksnājā, traucās augšup pa stāvām kraujām, ka zirgi tikko turējās uz priekškājām un gandrīz slīdēja atpakaļ. Bet bīskaps un mācītāji nobālušām sejām sēdēja aiz ādas aizkariem un klusi murmināja lūgšanas. Šausmīgāku braucienu viņi nekad nebija pieredzējuši.

Varat iedomāties, kādi viņi izskatījās, kad pie Risetas iebraucamās vietas izkāpa no ratiem. Dzīvi viņi bija, bet drebēja kā apšu lapas!

— Ko tas nozīmē, kaptein Kristian? — bīskaps vaicājis, kad kapteinis atvēris karietes durvis.

— Tas nozīmē, ka bīskapam iepriekš divreiz jāapdomājas, iekams viņš no jauna grib doties pārbaudīt Gēstu Berlingu, — kapteinis Kristians atteicis. Šo teikumu viņš iepriekš labi pārdomājis un iemācījies, lai viņam nesamestos mēle.

— Nodod Gēstam Berlingam manu sveicienu un pasaki, ka viņu pārbaudīt nenākšu ne es, ne kāds cits bīskaps!

Lūk, par šo varoņdarbu stāstīja kapteinis Kristians mācītājam vasaras naktī pie atvērtā loga. Jo kapteinis Kristians, tikko paspējis nodot zirgus, jau steidzies pie mācītāja paziņot viņam šīs jaunās vēstis.

— Tagad tev būs miers, mācītāj un mīļais draugs, — viņš sacīja.

Ai, kaptein Kristian, mācītāju sejas aiz karietes aizkariem gan bija bālas, bet šī mācītāja vaigs vasaras naktī aiz loga kļuva vēl bālāks. Ai, kaptein Kristian!

Mācītājs pat pacēla roku, gatavodamies triekt ar dūri milža rupjajā, muļķīgajā sejā, bet tad savaldījās. Ar troksni aizcirtis logu, viņš palika stāvam istabas vidū, kratīdams pacelto dūri.

Viņš, pār kuru bija nolaidušās iedvesmas ugunīgās mēles, viņš, kas bija sludinājis tā kunga godību, tagad tur stāvēja un domāja, ka dievs ar viņu dzinis nelāga joku.

Vai gan bīskaps nedomās, ka kapteini Kristianu uzsūtījis mācītājs? Vai bīskapam neliksies, ka viņš visu dienu liekuļojis un melojis? Tagad viņš pret mācītāju iesniegtās sūdzības ņems pavisam nopietni, atcels viņu no amata un vēlāk atņems viņam mācītāja tiesības.

Kad atausa rīts, mācītājs bija pametis savu māju. Viņš nevēlējās palikt un aizstāvēties. Dievs ar viņu bija dzinis nelāga joku. Dievs viņam negrib palīdzēt. Mācītājs nu zināja, ka viņu atcels. To vēlējās dievs. Tādēļ viņš labāk aizies pats.

Tas notika astoņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados kādā nomaļā Rietumvermlandes draudzē.

Tā bija pirmā nelaime, kas sita Gēstu Berlingu, bet tā nebija pēdējā.

Grūta dzīve tiem kumeļiem, kas necieš ne piešus, ne pātagu. Juzdami sāpes, viņi joņo pa mežonīgiem klajumiem pretī baigiem bezdibeņiem. Tiklīdz ceļš kļūst akmeņains un brauciens nogurdinošs, viņu vienīgās domas ir apgāzt vezumu un neprātā aizauļot.

II UBAGS

Reiz aukstā decembra dienā kāds ubags devās augšup Brubijas kalnos. Viņš bija tērpies vienās skrandās, un viņa kurpes bija tā nonēsātas, ka saltajā sniegā izmirka kājas.

Levezers ir šaurs, garš ezers Vermlandē, pāris vietās izraibots garām, šaurām jomām. Tas stiepjas ziemeļos līdz pat somu mežiem un dienvidos līdz Venernas ezeram. Levezera krastos atrodas vairākas draudzes, bet Brubijas draudze ir pati bagātākā un lielākā. Šī draudze aizņem ir rietumu, ir austrumu krasta lielāko daļu, bet rietumu krastā atrodas lielās muižas, piemēram, Ekebija un Bjerne, slavenas ar savu bagātību un skaistumu, kā arī lielais Brubijas ciems ar viesnīcu, tiesas namu, lensmaņa māju, mācītāja muižu un tirgus laukumu.

Brubijas ciems atrodas stāvā nogāzē. Ubags bija pagājis garām viesnīcai kalna pakājē un kāpa augšup kalnā uz mācītāja muižu.

Viņam pa priekšu gāja maza meitene, vilkdama ar miltu maisu piekrautas ragaviņas. Ubags panāca meiteni un sāka ar viņu sarunāties.

— Tik mazs zirdziņš tādam smagam vezumam! — viņš sacīja.

— Bērns pagriezās un nolūkojās viņā. Tā bija maza, divpadsmit gadus veca meitenīte skarbām, vērīgām acīm un cieši sakniebtu muti.

— Kaut dievs dotu, ka zirgs būtu vēl mazāks un krava lielāka, no tā būtu vairāk labuma! — viņa atbildēja.

— Tu laikam velc pati sev barību?

— Jā, tā tas ir! Man jārūpējas pašai par sevi, lai cik maza es esmu.

Ubags sāka stumt ragaviņas.

Meitene atkal pagriezās un noraudzījās viņā.

— Nedomā, ka tu par to kaut ko saņemsi, — viņa sacīja. Ubags iesmējās.

— Tu laikam gan esi Brubijas mācītāja meita?

— Nu jā, ka esmu. Daudziem ir nabadzīgāki tēvi, bet ļaunāka nevienam. Tā ir skaidra, dzīva patiesība, kaut arī kauns, ka viņa paša bērnam tas jāsaka.

— Tavs tēvs esot skops un ļauns?

— Viņš ir skops, un viņš ir ļauns, bet viņa meita kļūšot vēl ļaunāka, ja palikšot dzīva, tā ļaudis melš.

— Vai zini, man šķiet, ka ļaudīm taisnība. Es labprāt gribētu zināt, kur tu rāvi to miltu maisu.

— Nu, varu tev arī pastāstīt, tas man nekā nekaitēs. Es šorīt pagrābu graudus tēva klētī un tad devos uz dzirnavām.

— Vai tad viņš tevi neieraudzīs, kad tu atgriezīsies mājās?

— Tu gan esi muļķis! Saproti jel, ka tēvs šodien aizbrauca amata darīšanās.

— Aiz mums kāds brauc. Dzirdu, kā zem ragavu sliecēm čirkst sniegs. Padomā, ja nu tas būtu tavs tēvs!

Meitene vērīgi klausījās, tad sāka skaļi raudāt. — Tas ir tēvs, — viņa šņukstēja. — Viņš mani nositīs! Viņš mani nositīs!

— Jā, labs un ātrs padoms nu ir vairāk vērts nekā sudrabs un zelts! — ubags izsaucās.

— Paklau, — bērns ierunājās, — tu vari man palīdzēt. Met ragavu valgu kaklā un velc tās, tēvs nodomās, ka ragavas pieder tev.

— Ko lai es ar tām iesāku vēlāk? — ubags jautāja, uzmezdams uz pleciem valgu. — Tagad tu vari vilkt tās, kur tev tīk, bet tumsā atvelc mācītāja mājā! Gan jau es tevi uzmanīšu. Atvelc ragaviņas ar visu maisu, vai saproti!

— Es mēģināšu.

— Dievs lai tev žēlīgs, ja tu neatnāksi! — meitene izsaucās aizskriedama, lai pirms tēva nokļūtu mājās.

Smagu sirdi ubags pagrieza ragaviņas un devās lejā uz viesnīcu.

Šis nabadziņš, gandrīz kailām kājām brizdams pa sniegu, bija sapņojis kādu sapni. Viņš bija gājis un sapņojis par lielajiem mežiem ziemeļos aiz Levezera, sapņojis par lielajiem somu mežiem.

Še lejā, Brubijas draudzē, ejot gar jomu, kas savieno ezera augšdaļu ar lejasgalu, šajos bagātajos un līksmajos novados, kur atrodas muiža pie muižas, raktuves pie raktuvēm, viņam ik ceļš bija par smagu, ik istaba par šauru, ik gulta par cietu. Šeit viņā smeldza ilgas pēc lielo, mūžīgo mežu miera.

Šeit viņam ausīs dunēja spriguļu klaudzoņa klonos, it kā graudiem nebūtu gala. No neiztukšojami bagātajiem mežiem nemitīgi plūda baļķu un ogļu kravas. Bezgalīgi rūdas vezumi slīdēja pa dziļajām ceļa grambām, ko bija iebraukuši simtiem iepriekšējo vezumu. Šeit viņš redzēja, kā braucējiem pārpilnas kamanas joņo no mājas uz māju, un viņam šķita, ka grožus vada prieks, bet daile un mīlestība stāv uz sliecēm.

Ai, cik karsti šis nabaga ceļinieks alka mūžīgo, lielo mežu miera!

Turp tālē, kur klajumos stāvi kā kolonas paceļas slaidie koki, kur nekustīgajos zaros dus smagi sniega vāli, kur vējš zaudējis savu spēku un tikai viegli rotājas koku vainagu skujās, turp viņš vēlējās klīst — tālāk un tālāk, līdz kādā dienā viņam pietrūks spēka un viņš saļims zem lielajiem kokiem, nomirs badā un salā.

Viņš alka lielo, šalcošo kapu aiz Levezera. Tur iznīcības vara gūtu pār viņu virsroku, tur beidzot badam, saltumam, nogurumam un degvīnam laimētos pievārēt šo nabaga miesu, kas tik daudz spējusi paciest.

Ubags bija nonācis pie viesnīcas un gribēja tur nogaidīt, līdz pienāks vakars. Viņš iegāja dzertuvē un noguris sabruka uz sola pie durvīm, sapņodams par mūžīgajiem mežiem.

Viesnīcniece iežēlojās par viņu un ielēja malku degvīna. Viņa pat pasniedza tam divus malkus, jo viņš tik karsti lūdzās.

Bet vairāk viņa nevēlējās dot, un ubagu pārņēma dziļš izmisums. Viņam vēl jādzer šis stiprais, saldais degvīns. Tikai reizi viņam vēl jājūt, cik strauji pukst sirds, kā skurbumā liesmo domas. Ai, šis saldais graudu vīns! Vasaras saule, vasaras putnu dziesmas, vasaras smarža un skaistums šūpoja viņu savos viļņos. Vēl reizi, iekams pazudīs naktī un tumsā, viņš vēlas dzert sauli un laimi.

Un tā viņš apmainīja pret degvīnu vispirms miltus, tad maisu un pēdīgi ragaviņas. Pretī viņš ieguva dziļu reibumu un pēcpusdienas lielāko daļu nogulēja dzertuvē uz

sola.

Pamodies viņš saprata, ka viņam atliek tikai viena izeja. Tāpēc, ka šī zemiskā miesa bija uzvarējusi viņa dvēseli, tāpēc, ka viņš spēja nodzert bērna uzticēto mantu, tāpēc, ka viņš bija kauna traips zemes virsū, viņam jāatbrīvo sava dvēsele no tik zemiskas nastas. Jādod dvēselei brīvība, lai tā varētu doties pie dieva.

Tā viņš gulēja dzertuvē uz sola, pats sevi tiesādams. Gēsta Berlings, atcelts mācītājs, apsūdzēts, ka nodzēris izsalkuša bērna miltus, tiek notiesāts uz nāvi. Kādu nāvi? Nāvi sniega kupenā.

Ubags paķēra cepuri un izmeimuroja ārā. Viņš nebija ne īsti atmodies, ne īsti izgulējis skurbumu un raudāja aiz līdzcietības pret sevi, pret savu apgānīto dvēseli, kura viņam jāatbrīvo.

Tālu viņš negāja, pat nenogriezās no ceļa. Pašā ceļmalā bija liela sniega kupena. Tur viņš metās iekšā, meklēdams nāvi. Viņš aizvēra acis un mēģināja aizmigt.

Nav zināms, cik ilgi viņš tur bija gulējis, bet viņā vēl pulsēja dzīvība, kad Brubijas mācītāja meita ar lākturi rokās skrēja pa ceļu un atrada viņu ceļmalas kupenā. Stundām ilgi viņa bija gaidījusi. Bet tagad traucās lejup no Brubijas kalna, meklēdama šo klaidoni.

Meitene tūliņ viņu pazina un, skaļā balsī kliegdama, sāka to purināt, lai pamodinātu.

Viņai jāzina, ko ubags izdarījis ar miltu maisu.

Viņai tas jāatdzīvina vismaz uz tik ilgu laiku, lai viņš pateiktu, kur licis miltu maisu un ragaviņas. Tēvs meiteni nosistu, ja viņa pazaudētu ragaviņas. Viņa koda ubaga rokās un skrāpēja tā seju, tai pašā laikā kliegdama kā izmisusi.

Tad pa ceļu tuvojās kāds braucējs.

.— Pie joda, kas tur tā brēc? — atskanēja skarba balss.

— Es gribu zināt, ko šis nelietis izdarījis ar manām ragaviņām un miltu maisu, — šņukstēja bērns, dauzīdams ar dūrēm ubaga krūtis.

— Un tā tu uzbrūc nosalušam cilvēkam? Celies augšā, meža kaķe!

Braucēja bija liela, spēcīga sieva. Viņa izkāpa no ragavām un pienāca pie kupenas. Viņa saņēma bērnu aiz skausta un aizsvieda projām uz lielceļa. Tad viņa noliecās, paņēma ubagu rokās un pacēla no kupenas. Pēc tam aiznesa un noguldīja to ragavās.

— Ienāc viesnīcā, meža kaķe, — viņa uzsauca mācītāja meitai, — tad mēs dzirdēsim, ko īsti tu varēsi pastāstīt par šo atgadījumu.

Pēc kādas stundas ubags sēdēja krēslā pie durvīm viesnīcas labākajā istabā, un viņa priekšā stāvēja valdonīgā kundze, kas viņu bija izglābusi no sniega kupenas.

Gēsta Berlings viņu redzēja tādu, kāda tā atgriezās no ogļu vešanas — nokvēpušām rokām, mazu māla pīpi zobos, ģērbušos īsā aitādas kažociņā, vaļņainos pašaustos brunčos, dzelzi apkaltiem zābakiem kājās, nazi makstī aiz jostas, sirmiem, gludi atsukātiem matiem virs skaistās, vecās sejas. Tādu viņš to bija iedomājies pēc neskaitāmiem nostāstiem un saprata, ka viņa priekšā stāv slavenā Ekebijas majoriene.

. Viņa bija Vermlandes varenākā sieva, septiņu dzelzs lietuvju īpašniece, radusi pavēlēt un valdīt, bet viņš — tikai nabags, uz nāvi notiesāts vīrs, galīgi panīcis, kam katrs ceļš bija par smagu, katra istaba par šauru. Viņš trīsēja baismās, kamēr viņā vērās majorienes skatiens.

Klusēdama viņa stāvēja, noraudzīdamās šajā nožēlojamā cilvēkā, viņa sarkanajās, uztūkušajās rokās, noliesējušajā stāvā un brīnišķīgajā galvā, kas pat sabrukumā un panīkumā vēl staroja mežonīgi skaista.

— Tu esi Gēsta Berlings, trakais mācītājs? — viņa vaicāja.

Ubags sēdēja nekustēdamies.

— Es esmu Ekebijas majoriene.

Ubaga stāvs notrīsēja. Viņš salika rokas un ar ilgu pilnu skatienu pavērās majorienē. Ko tā ar viņu darīs? Vai piespiedīs dzīvot? Šīs sievas spēks viņu biedēja. Bet viņš jau gandrīz bija aizsniedzis mūžīgo mežu mieru.

Viņa uzsāka cīņu, iebilzdama, ka Brubijas mācītāja meita atdabūjusi savu miltu maisu un ragaviņas, ka viņa, majoriene, var tam piedāvāt brīvu dzīvokli Ekebijas kavalieru namā, tāpat kā daudziem citiem nabaga bezpajumtniekiem. Viņa piedāvāja tam dzīvi rotaļās un līksmē, bet viņš atbildēja, ka viņam jāmirst.

Tad majoriene trieca ar dūri pa galdu un skaidri un gaiši pateica viņam savas domas.

— Ak tā, jūs vēlaties mirt, ak tā, jūs to vēlaties! Es par to nemaz nebrīnītos, ja vien jūs vispār vēl būtu dzīvs. Palūkojieties uz šo noliesējušo miesu, uz šiem vārgajiem locekļiem — vai tiešām jūs domājat, ka še daudz kas vēl nāvējams? Vai tiešām jūs domājat, ka vienīgi tas ir mironis, kas guļ aiznaglotā šķirstā? Vai tiešām jūs nespējat apzināties, ka es še stāvu un noraugos, kāds mironis ir Gēsta Berlings?

Es redzu, ka jūsu galva ir miroņa galvaskauss, ka tārpi ložņā pa acu dobumiem. Vai jūs pats nejūtat, ka jūsu mute ir pilna ar smiltīm? Vai nedzirdat, kā grab kauli, jums pakustoties?

Gēsta Berlings ir noslīcis degvīnā, viņš ir miris.

Te jau vēl kustas vienīgi miroņa kauli, un pat tiem jūs nenovīdat dzīvot, ja to vispār var saukt par dzīvi. Tas jau ir tas pats, ja jūs mirušajiem nenovēlētu vienu vienīgu deju mēness naktī kapsētā.

Vai tiešām jūs māc kauns, ka esat atcelts no mācītāja amata, ja vēlaties mirt? Daudz lielāks gods būtu, ja jūs izlietotu savas gara dāvanas un kļūtu derīgs cilvēks dieva krāšņajā pasaulē. Kādēļ jūs negriezāties pie manis tūlīt, es visu būtu nokārtojusi. Jā, laikam gan uzskatāt to par lielu godu, ja jūs tagad ietīs līķautā, guldīs zāģu skaidās un nosauks par skaistu mironi? Ubags sēdēja rāmi, gandrīz vai smaidīdams, kamēr majoriene meta viņam sejā savus niknos vārdus. «Man nekas nedraud, it nekas,» viņš sevī gavilēja. «Mani gaida mūža meži, un majorienei nav varas atgriezt manu dvēseli no turienes.»

Bet majoriene apklusa un mazliet pagājās pa istabu. Tad viņa apsēdās pie kamīna, uzlika kājas uz kamīna režģiem un rokas atspieda pret ceļgaliem.

— Trejdeviņi pērkoni! — viņa sacīja un sevī nosmējās. .— Manos vārdos ir vairāk patiesības, nekā es pati to nojaušu. Vai Gēsta Berlings nedomā, ka šajā pasaulē vairums cilvēku ir miroņi vai pa daļai miroņi? Viņam laikam šķiet, ka es dzīvoju? Ak, nē jel! Nē!

Jā, raugieties vien manī! Esmu Ekebijas majoriene un laikam gan varenākā sieva visā Vermlandē. Ja es pamāju ar vienu pirkstu, lēkā landrats, pamāju ar diviem — lēkā bīskaps, un, kad pamāju ar trim, tad Karlstades tirgus laukumā dejo polku ir doma kapituls, ir padomnieki, ir visi Vermlandes augstmaņi. Velns ar ārā, mīļo zēn, es tev saku, ka esmu drēbēs ietērpts mironis. Tikai dievs zina, cik maz vēl manī dzīvības.

Ubags paliecās uz priekšu un sasprindzināti klausījās. Vecā majoriene sēdēja pie kamīna uguns, šūpodama savu augumu. Runādama viņa nelūkojās mācītājā.

— Vai tiešām jūs nesaprotat, — viņa turpināja, — ka es, būdama dzīvs cilvēks un redzēdama jūs tik nelaimīgu un sagrauztu, pašnāvības domu nomāktu, ar vienu elpas vilcienu neizdzītu šīs domas no jūsu galvas? Tad es spētu raudāt un lūgties un aizkustināt jūsu sirdi, spētu glābt jūsu dvēseli. Bet es esmu mirusi.

Varbūt jūs esat dzirdējis, ka reiz es biju skaistā Margareta Celsinga. Tas gan nebija vakar, un tomēr es vēl tagad varu izraudāt savas vecās acis viņas dēļ. Kādēļ gan bija jāmirst Margaretai Celsingai un jādzīvo Margaretai Samzelijai, kādēļ gan jādzīvo Ekebijas majorienei — sakiet man to, Gēsta Berling!

Vai jūs zināt, kāda bija Margareta Celsinga? Viņa bija slaida un trausla, kautra un tikla, Gēsta Berling. Viņa bija tāda, ka pie viņas kapa raudātu eņģeļi.

Katrs ļaunums viņai bija svešs, neviens viņu neapbēdināja, viņa pret visiem bija laba. Skaista viņa bija, tiešām skaista.

Un bija kāds stalts vīrs. Viņu sauca par Altringeru. Dievs vien to zina, kā viņš bija nokļuvis Elfdalas mežonīgajos klajumos, kur dzīvoja viņas vecāki. Margareta Celsinga viņu ieraudzīja. Viņš bija skaists, lielisks vīrs, un viņš mīlēja Margaretu.

Bet viņš bija trūcīgs, un viņi vienojās gaidīt viens otru piecus gadus, kā mēdz dziedāt.

Kad bija pagājuši trīs gadi, pie viņas ieradās cits precinieks. Tas bija neglīts un nejauks, bet viņas vecāki domāja to esam bagātu, un viņi ar viltu un solījumiem, sitieniem un skarbiem vārdiem piespieda Margaretu Celsingu ņemt šo cilvēku par savu vīru. Redzi, tajā dienā mira Margareta Celsinga.

Kopš šīs dienas Margaretas Celsingas vairs nebija, bija vienīgi majoriene Samzelija, un viņa nebija laba, viņa nebija bikla, viņa ticēja ļaunumam un neredzēja labo.

Tu jau zini, kas notika vēlāk. Mēs dzīvojām Šjē muižā Levezera krastā, majors un es. Bet viņš nebija bagāts, kā ļaudis stāstīja. Man bieži nācās ciest grūtas dienas.

Tad atgriezās Altringers, un nu viņš bija bagāts. Viņš nopirka Ekebijas muižu, kuras robežas saiet ar mūsu muižas robežām. Viņš ieguva vēl sešus citus īpašumus Levezera krastā. Viņš bija darbīgs, viņš bija rosīgs, viņš bija lielisks

vīrs.

Viņš palīdzēja mums mūsu nabadzībā. Mēs braucām viņa pajūgos, viņš sūtīja ēdienus mūsu virtuvei un vīnus mūsu pagrabam. Viņš manu dzīvi piepildīja ar dzīrēm un izpriecām. Majors aizgāja karā, bet mums gar to nebija nekādas daļas. Vienā dienā es viesojos Ekebijā, otrā dienā viņš pie manis. Ak, visa Levezera krastmala it kā līgoja nebeidzamā dejā

un trakulīgā līksmībā.

Bet par mani un Altringeru sāka klīst nejaukas valodas. Ja Margareta Celsinga būtu dzīva, tās viņu ļoti sāpinātu, bet man bija vienalga. Tikai tagad es saprotu, ka mana nejūtība radās tāpēc, ka biju mirusi.

Tad šīs tenkas nonāca līdz maniem vecākiem Elfdalas mežos. Vecā ne mirkli nevilcinājās, viņa tūliņ devās šurp, lai runātu ar mani. Kādā dienā, kad majora nebija mājās, bet es ar Altringeru un daudziem citiem viesiem sēdēju pie dzīru galda, ieradās māte. Es redzēju viņu ienākam zālē, bet nespēju atzīt, ka tā ir mana māte, Gēsta Berling. Apsveicu viņu kā kādu svešinieci un lūdzu sēsties pie galda un piedalīties mielastā.

Viņa vēlējās runāt ar mani kā ar savu bērnu, bet es sacīju, ka^ viņa alojas — mani vecāki ir miruši, viņi abi nomira manā kāzu dienā.

Viņa bija ar mieru piedalīties šajā rotaļā. Viņai bija septiņdesmit gadu. Trīs dienās viņa bija nobraukusi divdesmit jūdžu. Netielēdamās viņa sēdās pie galda un sāka ēst. Viņa bija ļoti spēcīga sieva.

Vecā ieminējās, cik tas esot skumji, ka es tieši tādā dienā piedzīvojusi tik smagu zaudējumu.

— Skumjāk gan tas, — es atteicu, — ka mani vecāki nenomira dienu iepriekš, tad kāzas nebūtu notikušas.

— Vai cienījamā majorienes kundze savā laulībā nav laimīga? — viņa tad vaicāja.

— Tomēr, — es atbildēju, — nu es jūtos laimīga. Es allaž labprāt izpildīšu savu vecāku vēlēšanos.

Viņa vaicāja, vai tiešām tā bijusi manu vecāku vēlēšanās, lai es darītu tādu kauna darbu un krāptu savu vīru. Maz goda es parādot saviem vecākiem, nonākdama ļaužu valodās.

— Viņiem jāguļ tādā gultā, kādu viņi sev taisījuši, — es atbildēju. Un turklāt šai svešajai sievai gan vajadzēja saprast, ka es neļaušu noniecināt savu vecāku meitu.

Mēs ēdām, vienīgi mēs abas. Vīri ap galdu sēdēja pavisam klusi, neuzdrošinādamies pacelt ne nazi, ne dakšiņu.

Vecā atpūtās veselu dienu, tad viņa aizbrauca.

Bet, noraugoties viņā, es nespēju saprast, ka viņa ir mana māte. Zināju tikai vienu — mana māte bija mirusi.

Kad viņa jau gribēja doties ceļā, pajūgs bija piebraukts pie lieveņa un es stāvēju viņai līdzās uz kāpnēm, viņa sacīja:

— Veselu dienu esmu šeit pavadījusi, un tu mani neapsveici kā savu māti. Dodamās šurp pa vientuļiem ceļiem, esmu nobraukusi trīs dienās divdesmit jūdžu. Kaunā par tevi mana miesa dreb kā rīkstēm šaustīta. Lai tu topi aizliegta, kā aizliegta tapu es, izdzīta, kā izdzīta tapu es! Lai lielceļš top tava māja, salmu maiss tava gulta, ogļu bedre tavs pavards, kauns un izsmiekls tava alga! Lai citi tevi sit tāpat, kā nu es situ tevi!

Un viņa man iecirta sejā spēcīgu pliķi.

Bet es viņu paņēmu savās rokās, aiznesu un iesēdināju ratos.

— Kas tu esi, ka mani nolādi, — es vaicāju, — kas tu esi, ka mani sit? Kaut ko tādu es neciešu ne no viena.

Un es viņai tāpat iecirtu pliķi.

Tai pašā brīdī rati aizbrauca, bet tad es zināju, Gēsta Berling, ka Margareta Celsinga ir mirusi.

Viņa bija laba un šķīsta, ļaunums viņai bija svešs. Pie viņas kapa būtu raudājuši eņģeļi. Ja viņa dzīvotu, viņa savu māti nesistu.

Ubags pie durvīm visu laiku klausījās, un majorienes vārdi uz mirkli bija izkliedējuši mūžīgo mežu vilinošās šalkas. Paraug, šī varenā kundze, grēkā viņa pielīdzināja sevi viņam, kļuva viņa māsa postā un nelaimē, lai iedvestu viņā drosmi dzīvot! Viņam bija jāmācās saprast, ka arī citus nomāc bēdas un skumjas. Viņš piecēlās un devās pie majorienes.

— Vai nu tu gribi dzīvot, Gēsta Berling, — viņa vaicāja asaru aizplīvurotā balsī, — kādēļ lai tu mirtu? No tevis gan būtu iznācis labs mācītājs, bet tas Gēsta Berlings, kas noslīka degvīnā, nemūžam nebija tik mirdzoši šķīsts kā Margareta Celsinga, ko es noslāpēju naidā. Vai nu tu vēlies dzīvot?

Gēsta nokrita majorienes priekšā ceļos.

— Piedodiet man! — viņš izsaucās. — Es nespēju!

— Esmu veca sieva, daudzu bēdu nocietināta, — majoriene teica, — un es šeit sēžu, atklādama savu sirdi ubagam, ko atradu gandrīz vai nosalušu lielceļa malā. Man notiek pēc taisnības. Ja nu viņš iet un sevi nogalina, tad vismaz nespēs pastāstīt citiem par manu neprātu.

— Majorien, es neesmu pašslepkava, esmu uz nāvi notiesāts. Nepadariet man šo cīņu pārāk grūtu! Es nedrīkstu dzīvot. Mana miesa uzvarējusi manu dvēseli, tāpēc man jāatbrīvo dvēsele, lai viņa varētu doties pie dieva.

— Ak tā, un jūs ticat, ka tā tur nonāks?

— Dzīvojiet vesela, majorien, un paldies!

— Dzīvo vesels, Gēsta Berling!

Ubags piecēlās, nodurtu galvu un šļūcošiem soļiem tuvojās durvīm. Šī sieva padarīja viņa ceļu uz lielajiem mežiem tik grūtu.

Nonācis pie durvīm, viņš jutās spiests pagriezties. Viņš uztvēra majorienes skatienu — viņa klusi sēdēja un noraudzījās Gēstā. Pirmo reizi mūžā viņš redzēja kādā vaigā tādu pārvērtību, tāpēc palika stāvot, nespēdams novērst ne acu. Viņa, kas nupat bija teikusi tik niknus un draudīgus vārdus, tagad sēdēja kā apskaidrota, un tās acīs mirdzēja žēlsirdība, līdzcietība un mīlestība. Gēsta juta, ka viņa satrauktajā, mežonīgajā sirdī no šī skatiena kaut kas atkusa. Viņš piespieda galvu pie durvju stenderes, paslēpa seju rokās un raudāja, it kā viņa sirds gribētu lūzt.

Majoriene iesvieda savu māla kaļķīti kamīnā un piegāja pie Gēstas. Viņas kustības bija maigas kā mātei.

— Tā, tā, mīļo puisīt!

Un viņa piespieda Gēstu apsēsties līdzās uz sola pie durvīm, un viņš raudāja, paslēpis galvu tās klēpī.

— Vai tu vēl vienmēr vēlies mirt?

Viņš gribēja pietrūkties kājās. Majorienei nācās viņu savaldīt ar varu.

— Tagad teikšu, ka tu vari darīt, kā vēlies. Bet vienu es tev apsolu, ja tu dzīvosi, es pieņemšu Brubijas mācītāja meitu un izaudzināšu no viņas krietnu cilvēku, un viņa

varēs tikai pateikties dievam, ka tu nozagi tās miltu maisu. Nu, vai vēlies?

Gēsta pacēla galvu un lūkojās viņai dziļi acīs.

— Vai tā ir nopietnība?

— Jā, Gēsta Berling!

Tad viņš šausmās lauzīja rokas. Viņa acu priekšā nostājās vērīgās acis, sakniebtās lūpas un liesās rociņas. Un šis jaunais radījums iegūs aizsargu un atspaidu, pazemojuma zīmes izzudīs no viņas miesas, ļaunums no viņas dvēseles. Ceļš uz mūžīgajiem mežiem viņam nu bija slēgts.

— Kamēr vien meitene atradīsies majorienes aizsardzībā, es sev galu nedarīšu, — viņš sacīja. — Es jau zināju, ka majoriene mani piespiedīs dzīvot. Sapratu tūliņ, ka majoriene ir spēcīgāka par mani.

— Gēsta Berling! — viņa svinīgi sacīja. — Cīnījos par tevi tikpat kā pati par sevi. Es teicu dievam: «Ja manī vēl kaut kas dzīvs no Margaretas Celsingas, tad liec šai zīmei parādīties, lai šis jauneklis nenogalinātos!» Un dievs uzklausīja manu lūgšanu, tu ieraudzīji Margaretu Celsingu un tāpēc nevarēji aiziet. Viņa man pačukstēja, ka šī nabaga bērna labā tu atteiksies no pašnāvības domām. Jūs gan lidojat pārdroši, jūs mežonīgie putni, tomēr mūsu kungs zina, ar kādām cilpām jūs sagūstīt.

— Dievs ir liels un brīnišķīgs, — Gēsta Berlings noteica. — Viņš dzinis ar mani nelāga joku, viņš mani atmetis, tomēr mirt neļauj. Viņa prāts lai notiek!

Kopš šīs dienas Gēsta Berlings kļuva Ekebijas kavalieris. Divas reizes viņš mēģināja aiziet un izlauzt sev ceļu pats ar savu darbu. Vienreiz majoriene viņam iedāvāja nelielu mājiņu Ekebijas tuvumā. Viņš pārgāja uz turieni un gribēja dzīvot kā vienkāršs strādnieks. Kādu laiku viņam laimējās, bet vientulība un smagais ikdienas darbs viņu nogurdināja, un viņš atkal kļuva kavalieris. Otrreiz viņš tika par grafa Henrika Donas mājskolotāju Borgas pilī. Tajā laikā viņš iemīlēja grafa māsu, jauno Ebu Donu, bet jaunava nomira tieši tad, kad Gēsta domāja viņu ieguvis, un nu Gēsta Berlings nolēma uz visiem laikiem palikt par Ekebijas kavalieri. Viņam šķita, ka atceltam mācītājam noslēgti visi varbūtējā gandarījuma ceļi.

I AINAVA

Nu man jāapraksta garais ezers, raženais līdzenums un zilie kalni, jo tur pavadīja savu līksmo dzīvi Gēsta Berlings un Ekebijas kavalieri.

Ezers sākas diezgan augstu ziemeļos, tam piemērotā brīnišķīgā vietā. Meži un kalni nebeidz rūpēties, lai ezeram netrūktu ūdens, cauru gadu tajā saplūst upes un strauti. Liedagā zaigo smalka, balta smilts, kur labi atgulties, meži un pakalni spoguļojas tā ūdeņos, brīvi tur rotaļājas nāras un ūdensvīrs, un ezers strauji pieaug, kļūst liels un skaists. Tur augšā, ziemeļos, tas ir līksms un laipns. Pietiek palūkoties uz to kādā vasaras rītā, lai redzētu, kāds nebēdnis tas ir, kad atmostas zem sava miglas plīvura. Vispirms tas kādu laiciņu paniekojas, lēni lēni izlien no vieglā šķidrauta, tik burvīgi skaists, ka to tikko var pazīt, bet tad ar pēkšņu rāvienu nomet segu un dus rīta gaismā kails un atklāts, un sārts, un mirdzošs.

Bet ezeru neapmierina šī rotaļīgā dzīve, tas savelkas šaurā jomā, izlaužas cauri smilšainiem iežiem, meklēdams sev jaunu valstību. Tādu tas arī atrod dienvidos. Pats viņš kļūst lielāks un varenāks, tā ūdeņi pilda neizmērojamas dzelmes, un krastus rotā brīnišķīgas ainavas. Bet ūdeņi tagad kļūst tumšāki, krasti vienmuļāki, vēji skaudrāki, viss ezers top skarbāks. Stalts un lielisks ir šis ezers. Tā ūdeņos brauc daudzi kuģi un plosti, vēlu tam atļauts ziemas miers, reti kad pirms ziemsvētkiem. Bieži tas parādās niknā omā, dusmās met baltas putu šļakatas, apgāž buru kuģus, bet viņš spēj grimt arī sapņainā mierā, spoguļodams debesis savos ūdeņos.

Taču ezers tiecas tālāk pasaulē, kaut gan, jo tālāk tas plūst, jo kalni kļūst stāvāki un krasti šaurāki, un atkal tam jāsavelkas šaurā jomā, lai izlīstu cauri smilšainām kraujām. Tad tas trešo reizi plešas plašumā, bet nu vairs nav tik skaists un varens.

Krasti top lēzenāki un vienmuļāki, pār ezera līmeni pūš maigāki vēji, agri ezers šeit iegrimst ziemas mierā. Viņš vēl vienmēr ir skaists, bet nu tas zaudējis jaunības skurbumu un vīra spēkus — kļuvis līdzīgs visiem citiem ezeriem. Sadalījies tas ar divām rokām it kā stiepjas pēc Venernas ezera un, pienācis klāt šim ezeram, vecuma nespēkā metas lejā pāri asām kraujām un ar pēdējo dunošo kritumu dodas pie miera.

Līdzenums ir tikpat garš kā ezers. Bet tam, protams, nav viegli tikt uz priekšu starp kalniem un kraujām, sākot jau ar ezera krastu pašos ziemeļos, kur līdzenums pirmo reizi drīkst paplesties, lai beidzot uzvaras priekā un varenā mierā apmestos pie Venernas ezera krastiem. Skaidrs, ka līdzenums visu laiku labprāt sekotu ezeram visā tā garumā, bet kalni nedod līdzenumam miera. Šie kalni ir vareni laukakmeņu mūri, apauguši mežiem, pārpilni aizām, grūti pārejami, bagāti sūnām un senos laikos neskaitāmiem meža zvēriem. Bieži šajās šķautnainajās kalnu grēdās atspīd tumši staignāji un akači. Vietvietām redzami ogļu cepļi vai cirtumi, kur zāģēti baļķi un malka, vietām atkal līdumi, kas liecina, ka kalniem arī darbs nav svešs. Bet parasti kalni dus bezrūpīgā mierā, ļaudami, lai pār viņu virsotnēm gaisma un ēna dejo savu mūžīgo rotaļu.

Un ar šiem kalniem pazemīgais, raženais un darbīgais līdzenums ved mūžīgu karu, kaut gan visai rāmi.

— Pietiek, ja jūsu augstie mūri mani ieslēdz no visām pusēm, — saka līdzenums kalniem, — tad es jūtos gaužām mierīgs.

Bet kalni šādās runās negrib klausīties. Tie izsūta līdzenumā garas klinšu un pauguru grēdas līdz pašai ezera krastmalai. Katrā līcī tie ceļ lieliskus skatu torņus un vispār tik reti pamet ezera krastmalu, ka līdzenums tikai nedaudzās vietās var pavāļāties krastmalas mīkstajās smiltīs Taču tā žēlabas ir veltas.

— Labāk priecājies, ka mēs esam šeit! — saka kalni.

—Atceries tās nedēļas pirms ziemsvētkiem, kad no Levezera

diendienā veļas nāvessaltas miglas! Mēs tev izdarām lielu pakalpojumu.

Līdzenums žēlojas, ka tam tik maz vietas un nelāga skats.

— Tu esi muļķis, — kalni atbild, — ja tu tikai zinātu, kādi skarbi vēji pūš no ezera! Lai šos vējus izturētu, nepieciešama vismaz laukakmens mugura un priežu kažoks. Galu galā — priecājies, ka vari raudzīties uz mums.

Jā, raudzīties uz kalniem, — tieši to jau līdzenums dara. Līdzenums pazīst visas dīvainās gaismas un ēnu maiņas, kas līgojas pār kalniem. Līdzenums zina, ka dienvidus saulē kalni nogrimst debesu pamalē, zemi un gaiši zili, bet rītausmā un rietā tie cildeni paceļas, augsti un dzidri zili, līdzīgi debesīm. Lāgiem gaisma kalnos ir tik spēcīga, ka tie kļūst zaļi vai tumši zili, — tad ik priede, ik ceļš un šķautne saredzama jūdzēm tālu.

Vietām gan kalni pagriežas sāņus un atļauj līdzenumam panākties un palūkoties ezerā. Bet, tikko līdzenums ierauga saniknoto ezeru, redz, kā tas šņāc un spļaudās, līdzīgi meža kaķei, vai arī kā tā līmeni sedz salta dūmaka, ko saceļ ūdensvīra nedarbi, tas atzīst, ka kalniem bijusi taisnība, un atvelkas savā šaurajā cietumā.

Sensenos laikos cilvēki sākuši iekopt šo jauko līdzenumu, un tur paceļas lieli ciemi un mājas. Kur vien straujās upes, mezdamas baltas putu šļakatas, gāžas no kalniem lejā, tur paceļas gan dzirnavas, gan fabrikas. Gaišajos klajumos, kur līdzenums pieslienas ezeram, uzceltas baznīcas un mācītāju muižas, bet ieleju malās, kalnu nogāzēs un akmeņainās vietās, kur labība padodas vājāk, atrodas zemnieku mājas, virsnieku mājokļi vai arī viena otra muiža.

Tomēr jāpiezīmē, ka astoņpadsmitā gadsimta sākumā šie novadi vēl nebija tā izkopti kā tagad. Tad te pārsvarā bija meži un ūdeņi, un sūnu klajumi. Iedzīvotāju bija mazāk, un tie nopelnīja savu dienišķo maizi, strādādami par algādžiem daudzajās dzelzs lietuvēs vai arī svešumā. Zemes raža viņus toreiz nespēja uzturēt. Tajā laikā līdzenuma iedzīvotāji ģērbās pašaustās drānas, ēda auzu maizi un apmierinājās ar divpadsmit šiliņiem dienas izpeļņas. Bieži viņus piemeklēja trūkums, bet iedzīvotāju vieglā, līksmā oma, iedzimtā izveicība un darbīgums palīdzēja to paciest.

Bet šie trīs — garais ezers, raženais līdzenums un zilie kalni izveidoja skaistāko ainavu, kāda tā ir vēl šobaltdien, tāpat kā ļaudis vēl joprojām ir spēcīgi, drošsirdīgi un apdāvināti. Iedzīvotāji tagad guvuši lielus panākumus ir izglītībā, ir turībā.

Lai visiem tiem klājas labi, kas dzīvo šajos zilajos kalnos garā ezera krastmalā! Un tagad es gribu pastāstīt dažas viņu senās atmiņas.

II ZIEMSVĒTKU NAKTS

Sintramu sauc ļauno Forsšas muižas īpašnieku ar tūļīgo pērtiķa ķermeni, garajām rokām, pliko pakausi un riebīgi ņirdzīgo seju. Viņa lielākais prieks ir sēt naidu. Sintramu sauc to vīru, kura kalpi ir tikai blēži un kaušļi, bet kalpones ķildīgas un melīgas; durstot suņiem purnos adatas, viņš tos sakaitina līdz trakumam, viņš jūtas laimīgs vienīgi starp ļauniem cilvēkiem un nikniem zvēriem.

Sintramu sauc to vīru, kura lielākais prieks ir pārģērbties par pašu nelabo ar ragiem un asti, zirga nagiem un spalvainu ādu un, pēkšņi izlecot no tumšiem kaktiem, maizes krāsnīm vai malkas grēdām, līdz nāvei nobiedēt bērnus un māņticīgas sievas.

Sintramu sauc to vīru, kas priecājas, ja senu draudzību spēj pārvērst naidā un saindēt sirdi ar meliem.

Sintramu sauc to vīru, un reiz viņš ieradās Ekebijā.

Izvelciet pašā smēdes vidū lielās malkas ragavas, uzlieciet pār ilksīm apgāzto ķerru! Tas būs mūsu galds! Urā, galds ir gatavs!

Tagad padodiet krēslus, visu, uz kā var sēdēt! Šurp kurpnieku trijkājus un tukšas lādes! Šurp vecos, noplukušos atzveltņus, šurp salauztās kamanas un veco karieti! Ha-ha-ha, šurp veco karieti! Tā būs runātāja tribīne.

Palūk tikai! Karietei nolūzis viens ritenis un visa pakaļējā daļa! Palikusi tikai kučiera buka, bet tas spilvens saplēsts, no tā lien ārā sūnas, āda no vecuma kļuvusi rūsgana. Augsta kā māja ir šī vecā grabaža. Atbalstiet, atbalstiet to, citādi tā sabruks!

Urā! Urā! Ekebijā ir ziemsvētku nakts!

Majors un majoriene guļ platajā gulta aiz zīda aizkariem, guļ un domā, ka arī kavalieru namā visi dus. Lai guļ kalpi un kalpones, svētku biezputras saēdušies un sīvo alu sadzērušies, bet kavalieru nama iemītnieki neguļ. Kas gan varētu ticēt, ka kavalieru namā valda miegs?

Zaļoksnēji kalēji negroza ugunī dzelzs stieņus, sodrējaini puikas nestumj ķerras ar oglēm, lielais veseris kā dūrē savilkta roka karājas pie griestiem, ēze ir tukša, krāsnis neatver savas sarkanās rīkles, lai apritu ogles, plēšas nešņāc. Ir ziemsvētki. Smēde dus.

Dus, dus! Ai, mīļie, smēde gan dus, bet nomodā ir kavalieri! Garas knaibles saspraustas grīdā, to žeburos liesmo stearīna sveces. No liela, mirdzoša vara katla pret tumšajiem griestiem šaujas zilas liesmas. Berenkreica raga lākturis ir pakārts milzīgā dzelzs vesera galā. Kausā kā dzidra saule zaigo dzeltenais punšs. Lūk, galdi, lūk, soli! Kavalieri smēdē svin ziemsvētku nakti.

Šeit valda prieks un gaviles, mūzika un dziesmas. Bet pusnakts dzīru troksnis nevienu neuzmodina. Varenā ūdenskrituma šalkoņa ārpusē noslāpē troksni smēdē.

Šeit valda prieks un gaviles. Iedomājieties, ja kavalierus tagad ieraudzītu majoriene!

Un tālāk? Viņa droši vien apsēstos pie kavalieru galda un iztukšotu kausu ar viņiem. Viņa ir drošsirdīga sieva, viņu neizbiedē skaļa žūpu dziesma vai kāršu partija. Viņa ir Vermlandes bagātākā sieva, nevaldāma kā vīrs un lepna kā karaliene. Viņai patīk dziesmas un vijoļu mūzika, un mežraga skaņas. Viņai tīk vīns un kāršu spēles, un līksmas sejas ap dzīru galdu. Viņa vēlas, lai tukšotos krājumi pieliekamajos kambaros, lai zālē un istabas valdītu jautrība un dejas un kavalieru nams būtu pārpilns kavalieriem. Paraugieties, kā viņi sēž ap punša trauku, kavalieris pie kavaliera! Viņu ir divpadsmit, divpadsmit vīru. Nekādi dienas zagļi, nekādi modes varoņi, bet vīri, kuru slava nemirst Vermlandē, drošsirdīgi vīri, spēcīgi vīri.

Nekādi izkaltuši pergamenti, nekādi naudas maisi, bet nabaga vīri, bezrūpīgi vīri, kavalieri no rīta līdz vakaram.

Nekādi «memmes dēliņi», nekādi miegaini kungi pašu mājās. Tie ir ceļinieki, līksmi vīri, tūkstoš dēku bruņinieki.

Nu jau kopš daudziem gadiem kavalieru nams stāv tukšs. Ekebija vairs nav izmeklēto bezpajumtes kavalieru mītne. Vermlandē vairs ļodzīgos vienjūgos nebraukā apkārt pensionēti virsnieki un nabadzīgi dižciltīgie. Bet celsim augša mirušos, lai ceļas augšā līksmie, bezrūpīgie, mūžam jaunie kavalieri!

Visi šie slavenie vīri prot spēlēt vienu vai vairākus instrumentus. Kā skudru pūznis ir pārpilns skudrām, tā katrs no šiem vīriem pārpilns dīvainībām, dziesmām, parunām un izdomām, bet ikvienam ir sava īpatnība, kāds augsti vērtējams kavaliera tikums, kas tos atšķir citu no cita.

Vispirms starp visiem tiem, kas sēž ap punša trauku, es minēšu Berenkreicu, pulkvedi ar kuplajām, sirmajām ūsām, kāršu spēlmani, līksmu dziedoni; viņam līdzās tā draugu un kara biedru, kluso majoru, lielo lāču mednieku Andersu Fuchsi un trešo — mazo Rusteru, bundzinieku, kas ilgu laiku kalpojis pulkvedim, bet ar lielisko prasmi gatavot punšu un dziedāt dobjā basā ieguvis kavaliera titulu. Tad minēšu veco leitnantu Rutgeru fon Erneklu, «siržu lauzēju», rotātu ar parūku, mežģinēm un smalkām lentēm, izkrāsotu kā sievieti. Viņš bija lielisks kavalieris, līdzīgs Kristianam Bergam, stiprajam kapteinim, kas gan bija dižs varonis, bet tikpat lēti piemuļķojams kā pasaku milzis. Šo abu vīru sabiedrībā bieži varēja redzēt mazo, apaļo, atjautīgo, līksmo, apdāvināto runātāju, dziedātāju un anekdošu stāstītāju patronu Jūliju. Bieži viņš āzēja ar ģikti slimo leitnantu un muļķīgo milzi.

Šeit atradās arī izcilais vācietis Čevenhillers, pašgājēju ratu un lidmašīnas izgudrotājs, viņa vārds vēl bieži atbalsojas mežu šalkās. Viņš bija īsts bruņinieks tiklab pēc dzimšanas, kā arī pēc izskata, ar lielām, sagrieztām ūsām, smailu bārdiņu, ērgļa degunu un sīku krunciņu tīklā ieslēgtām šaurām, iešķībām acīm. Tur sēdēja dižais karavīrs brālēns Kristofers, kas pameta kavalieru namu vienīgi tad, kad piedalījās lāču medībās vai kādā trakulīgā dēkā, un līdzās viņam tēvocis Eberhards, filozofs, kas nevis jautrības un rotaļu dēļ pārnāca dzīvot Ekebijā, bet gan lai, ikdienas rūpju netraucēts, varētu pabeigt kādu lielu zinātnisku darbu.

Beidzot minēšu šī pulka labākos vīrus, kautro Levenborgu, dievbijīgu vīru, kas bija pārāk labs šai pasaulei un lāgā neizprata dzīves gaitas, un Liljekrunu, smalko mūziķi, kuram piederēja laba māja un kura sirdī allaž kvēloja ilgas pēc šīs mājas, un tomēr viņam bija jāpaliek Ekebijā, jo tā gars alka dēkainības un pārmaiņas, lai spētu dzīvot.

Šiem vienpadsmit vīriem jaunība bija aiz muguras un dažam labam jau tuvojās vecums, bet viņu vidū atradās viens, kuram bija tikai trīsdesmit gadu, kura dvēseles un miesas spēki vēl bija nesalauzti. Tas bija Gēsta Berlings, kavalieru kavalieris, kas viens pārspēja visus ir runās, ir dziesmās, ir mūzikā, ir medībās, ir plītēšanā, ir kāršu spēlē. Viņā bija iemiesoti visi kavalieru tikumi. Kādu lielisku vīru no viņa izveidojusi majoriene!

Paraugieties, kā viņš tur stāv runātāja tribīnē! No griestiem pār viņu slīgst smagas, tumšas ēnas. Un šajās ēnās atmirdz viņa galva, viņš ir līdzīgs jaunam dievam, jaunam gaismas nesējam, kas savaldījis chaosu. Tā viņš tur stāv, slaids, skaists un pārpilns dēku alku.

Bet viņa runa skan dziļi nopietni.

— Kavalieri un draugi! Tuvojas pusnakts, dzīres ieilgst, pienācis mirklis uzdzert trīspadsmitajam pie mūsu galda!

— Mīļais draugs Gēsta! — sauc patrons Jūlijs. — Šeit nav trīspadsmitā, mēs esam tikai divpadsmit.

— Ekebijā ik gadu mirst viens vīrs, — vēl drūmākā balsī turpina Gēsta. — Mirst viens no kavalieru nama, mirst viens no līksmajiem, bezrūpīgajiem, mūžam jaunajiem. Kas par to? Kavalieri nedrīkst novecot. Ja mūsu trīcošās rokas vairs nespētu pacelt glāzes, ja mūsu izdzisušās acis nespētu saredzēt kārtis, kāda mums tad būtu nozīme dzīvot, un ko mēs tad nozīmētu dzīvei? Vienam no šiem trīspadsmit, kas svin ziemsvētku nakti Ekebijas smēdē, jāmirst, bet ik gadu ierodas jauns, kurš papildina mūsu skaitu. Še jānāk vīram, kas prot līksmot, prot spēlēt kārtis un vadīt vijoles lociņu, lai mūsu pulks būtu pilnā skaitā. Tauriņiem jāprot nomirt, kamēr vēl mirdz vasaras saule. Uz trīspadsmitā veselību!

— Bet, Gēsta, mēs taču esam tikai divpadsmit, — iebilst kavalieri, nepieskardamies savām glāzēm.

Gēsta Berlings, ko viņi dēvē par dzejnieku, kaut gan viņš nekad nav uzrakstījis nevienu dzeju, mierīgi turpina:

— Kavalieri un draugi! Vai jau aizmirsāt, kas jūs īsti esat? Jūs esat tie, kas saglabā Vermlandē līksmību. Jūs liekat skanēt stīgām, uzliesmot dejai, jūs liekat dziesmām un mūzikai viļņot pa visu Vermlandi. Jūsu sirdis neiekāro zelta, jūsu rokas nepieskaras darbam. Ja nebūtu jūs, nomirtu deja, nomirtu vasara, nomirtu rozes, beigtos kāršu spēle, apklustu dziesmas, un visā šajā svētītajā zemē paliktu vienīgi dzelzs un dzelzs lietuvju īpašnieki. Cik ilgi dzīvosiet jūs, dzīvos prieks. Sešus gadus esmu svinējis ziemsvētku nakti Ekebijas kalvē, un līdz šim neviens nav atteicies dzert uz trīspadsmitā veselību.

— Bet, Gēsta, — sauc kavalieri, — ja nu mēs esam tikai divpadsmit, kā lai uzdzeram trīspadsmitajam?

Gēstas seju apēno dziļas skumjas.

— Vai mēs esam tikai divpadsmit? — viņš vaicā. — Ai, kādēļ gan tā? Vai lai mēs pazūdam no zemes virsas? Vai lai nākošajā gadā mēs būtu tikai vienpadsmit un pēc tam tikai desmit? Vai mūsu vārdus lai min tikai teikā, mūsu pulks lai izmirst? Es saucu viņu, šo trīspadsmito, jo gribu dzert uz viņa veselību. No jūras dzelmes, no zemes dzīlēm, no debesīm un no elles es viņu saucu, saucu to, kas papildinās kavalieru baru.

Tad dūmenī dzirdams troksnis, krāsns durvis atsprāgst vaļā, un trīspadsmitais ir klāt.

Viņš ir spalvains, ar asti un zirga kājām, ar ragiem un smailu bārdiņu, un, viņu ieraugot, kavalieri, skaļi iekliegdamies, pietrūkstas kājās.

Bet Gēsta Berlings nevaldāmās gavilēs sauc:

— Ieradies trīspadsmitais! Uz trīspadsmitā veselību!

Tātad senais cilvēku naidnieks tomēr ir ieradies, ieradies pie šiem pārdrošniekiem, kas traucē svētās nakts mieru. Ieradies raganu draugs, kas savus līgumus mēdz parakstīt ar asinīm uz ogļmelna papīra, kas veselas septiņas dienas dejoja ar grāfieni Iversnesu, un pat septiņi garīdznieki nespēja to aizdzīt.

Viņu ieraugot, veco dēkaiņu smadzenēs strauji savirmo domas. Viņi prāto, kura dēļ gan nelabais ieradies šajā naktī.

Daudzi bailēs bija ar mieru aizmukt, taču drīz viņi saprata, ka ragainis nebija nācis, lai vestu viņus savā tumsības valstībā, bet to bija savaldzinājušas dziesmas un glāžu šķindoņa. Šajā svētajā ziemsvētku naktī viņš gribēja baudīt cilvēku prieku un šajā līksmes brīdī nomest smago valdīšanas nastu.

Ai, kavalieri, kavalieri, kurš gan no jums atceras, ka ir ziemsvētku nakts? Šonakt eņģeļi dzied ganiem prieka vēsti. Šonakt bērni baidās iemigt, lai neaizgulētos un nenokavētu brīnišķīgo rīta lūgšanu. Drīz būs pienācis brīdis aizdedzināt sveces Brubijas baznīcā, un dziļi mežā šovakar kāds jauneklis uzkurs sveķainu zaru sārtu, lai savai meitenei apgaismotu ceļu uz baznīcu. Ikviena mājasmāte salikusi logos sveces, ko aizdegt, kad mājai garām dosies baznīcēni. Samiegojies ķesteris uzsāk ziemsvētku dziesmu, un vecais mācītājs gulēdams mēģina, vai varēs padziedāt: «Gods dievam augstībā, miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts!»

Ai, kavalieri, kavalieri, būtu labāk, ja jūs šajā miera naktī klusi dusētu savās gultās, nevis biedrotos ar tumsības kungu!

Bet viņi šo melno apsveic skaļām gavilēm, kā to nupat darīja Gēsta Berlings. Degoša punša kausu viņi iespiež tam rokā. Atbrīvo viņam pie galda goda vietu, priecīgi viņā noraudzīdamies, it kā tā riebīgais satīra izskats atgādinātu viņu jaunības dienu mīļās meitenes maigos vaibstus.

Berenkreics uzaicina viņu saspēlēt kāršu partiju, patrons Jūlijs viņam dzied savas labākās dziesmas, un Erneklu sarunājas ar viņu par skaistākajām sievietēm, šiem brīnišķīgajiem radījumiem, kas saldina dzīvi.

Ragainis jūtas labi, karaliski lepni atspiezdamies pret vecās bukas atzveltni un ar savu nagaino ķepu celdams pilno kausu pie smaidošajām lūpām.

Bet Gēsta Berlings, protams, viņam par godu teic runu.

— Augstība, — viņš saka, — mēs Ekebijā jūs jau sen gaidījām, jo jums droši vien cita paradīze diezgan grūti pieejama. Šeit, kā jūsu augstībai būs zināms, cilvēki dzīvo brīvā vaļā, ne tie sēj, ne tie pļauj. Šeit cepti baloži paši krīt mutē, šeit strautos un upēs tek sīvais alus un saldais degvīns. Šeit ir lieliska vieta, ievērojiet to labi, augstība! Arī mēs, kavalieri, jūs ar ilgām gaidījām, jo pirms tam mēs nebijām pilnā skaitā. Kas zina, mēs varbūt esam kaut kas vairāk, nekā izliekamies, mēs esam seno laiku, seno mitu divpadsmit vīri. Divpadsmit mēs bijām, kad valdījām pasauli no mākoņiem ieslēgtās Olimpa virsotnes, divpadsmit mēs bijām, kad putnu veidā dzīvojām Igdrasilas zaļajos vainagos. Mēs esam nemirstīgi, tāpat kā nemirstīgi ir mīti! Vai mēs kā divpadsmit stipri vīri nesēdējām pie karaļa Artura apaļā galda, vai kā divpadsmit paladīni necīnījāmies Kārļa Lielā armijā? Viens mūsu vidū bijis Tūrs, viens Jupiters, to pat vēl šobaltdien var redzēt. Pat zem skrandām ir manāms dievu mirdzums un lauvas krēpes zem ēzeļa ādas. Laiks pret mums nav bijis saudzīgs, bet, ja nu mēs esam kopā, tad kalve pārvēršas Olimpā un kavalieru nams Valhallā.

Bet, augstība, mūsu skaits nebija pilns. Visiem zināms, ka mītu divpadsmit vīru pulkā vienmēr ir viens Lokijs, viens Prometejs. Viņa mums trūka.

Augstība, esiet sveicināti mūsu pulkā! — Paskat, paskat! — ļaunais ierunājās. — Kādi krāšņi vārdi! Un man nav pat laika atbildēt! Darīšanas, mīļie zēni, darīšanas. Man tūliņ jādodas projām, citādi būtu ar mieru nospēlēt jums lomu, kādu vien vēlaties. Paldies par viesmīlību, vecais pļāpa! Gan jau mēs vēl redzēsimies.

Tad kavalieri vaicā, kurp viņš tā steidzas, un nelabais atbild, ka viņu gaida cēlā majoriene, Ekebijas valdniece, lai atjaunotu savu līgumu.

Kavalierus pārņem dziļa izbrīna.

Barga un varena sieva ir Ekebijas majoriene. Uz saviem platajiem pleciem viņa var pacelt veselu rudzu maisu. Viņa seko rūdas vezumiem no Bergslagenas raktuvēm visu garo ceļu līdz pašai Ekebijai. Kā vienkārša zemniece viņa guļ šķūņos, palikusi maisu pagalvī. Ziemā viņa spēj uzraudzīt ogļu cepļus, bet vasarā pavadīt plostus pa Levezeru. Majoriene ir valdonīga sieva. Viņa lādas kā ielas puika un kā karalis valda savās septiņās dzelzs lietuvēs, valda savā un kaimiņu draudzē, jā, valda visā skaistajā Vermlandē. Bet bezpajumtes kavalieriem viņa bijusi kā māte, un tāpēc viņu ausis bija kurlas, kad ļaunas mēles čukstēja, ka majoriene biedrojoties ar pašu nelabo.

Un tā kavalieri lielā izbrīnā vaicā, kādu līgumu tad viņš ar majorieni noslēdzis.

Melnais atbild, ka viņš uzdāvājis majorienei šīs septiņas dzelzs lietuves ar noteikumu, ka viņa ik gadu ziedos viņam vienu dvēseli.

Ai, kādas šausmas nu sažņaudz kavalieru sirdis! To jau viņi zināja, tikai agrāk nebija sapratuši. Ekebijā ik gadu mirst viens vīrs, viens kavalieru nama viesis, viens no līksmajiem, bezrūpīgajiem, mūžam jaunajiem. Vai gan tādēļ jāžēlojas? Kavalieri taču nedrīkst novecot. Ja viņu trīcošās rokas nespēj pacelt glāzes, ja viņu izdzisušās acis nespēj saredzēt kārtis, kāda tad nozīme dzīvot, ko viņi tad vairs nozīmē dzīvei? Tauriņiem jāprot nomirt, kamēr vēl mirdz saule.

Bet tikai tagad viņi saprot lietu īsto sakarību. Vai tai sievai! Tādēļ viņa tiem sniegusi bagātīgus mielastus, tādēļ ļāvusi dzert sīvo alu un saldo degvīnu, tādēļ, lai viņi no Ekebijas dzīru zāles un spēļu galdiem nogrimtu tumsības ķēniņa valstībā, ik gadu viens, katru aizritējušo gadu viens.

Vai tai sievai, šai raganai! Kā spēcīgi, stalti vīri viņi ierodas Ekebijā, ierodas, lai ietu bojā. Jo viņa tos samaitāja. Par sēnēm pārvērtās viņu smadzenes, par sausiem pelniem viņu plaušas, un melnas bija viņu sirdis, kad tie gulēja nāves cisās, gatavi šim garajam ceļam, — bez cerībām, bez dvēseles, bez tikumiem.

Vai tai sievai! Tā, lūk, mira vīri, kas bija par viņiem labāki, un tā būs jāmirst arī viņiem.

Bet kavalieri ilgi neļaujas šausmu smagmei.

— Tu tumsības ķēniņ! — viņi sauc. — Ar šo raganu tu nemūžam vairs neparakstīsi savu asiņaino līgumu. Viņai jāmirst! Kristians Bergs, stiprais kapteinis, uzmetis plecos smago smēdes veseri. Līdz pat kātam viņš to iegrūdis šīs raganas galvā. Viņa vairs neupurēs nevienu dvēseli.

— Un tevi, tu ragaini, mēs uzliksim uz laktas un nolaidīsim lielo dzelzs veseri. Ar knieblēm mēs tevi turēsim uz laktas un mācīsim medīt kavalieru dvēseles! Sen jau zināms, ka šis melnais kungs ir bailīgs, un runas par lielo veseri viņam nav tīkamas. Viņš sauc atpakaļ Kristianu Bergu un sāk ar kavalieriem kaulēties.

— Ņemiet, kavalieri, šīs septiņas dzelzs lietuves šogad paši un dodiet man majorieni!

— Tu laikam domā, ka mēs esam tikpat zemiski kā viņa? — izsaucas patrons Jūlijs. — Ekebiju un visas septiņas lietuves mēs paņemsim, bet ar majorieni tiec pats galā.

— Ko teiks Gēsta, ko teiks Gēsta? — vaicā biklais Levenborgs. — Gēstam Berlingam jārunā! Mums jādzird viņa domas tik svarīgā norunā.

— Tas viss ir tikai traks joks, — Gēsta Berlings atbild. — Kavalieri, neļaujieties, ka jūs piemāna! Kas gan esam mēs pret majorieni? Lai notiek kas notikdams ar mūsu dvēselēm, bet es nepieļaušu, ka mēs kļūstam nepateicīgi nelieši un izturamies kā nodevēji un bendes. Daudzus gadus es esmu ēdis majorienes maizi, tāpēc tagad viņu nenoliegšu.

— Ak, ej uz elli, ja tev tīk, Gēsta! Bet mēs gribam paši valdīt Ekebijā.

— Vai jūs esat pavisam traki vai apdzēruši prātu? Jūs ticat, ka tā ir patiesība? Ticat, ka tas tiešām ir nelabais? Vai tiešām jūs neredzat, ka viss ir tikai nekrietni meli?

— Re, re, — ierunājās melnais kungs. — Gēsta pats nemaz vēl nenojauš, ka ar viņu iet uz beigām, un tomēr viņš Ekebijā pavadījis septiņus gadus. Viņš pats nenojauš, cik dziļi jau grimis.

— Nerunā blēņas! Es taču pats tev palīdzēju ielīst krāsnī.

— It kā tas kaut ko grozītu, it kā tāpēc es nevarētu būt tāds pats velns kā dažs labs! Ak jā, Gēsta Berling, tu jau esi sagūstīts, majorienes gādībā tu esi kļuvis īsti jauks puisis.

— Viņa mani izglāba, — Gēsta nepiekāpjas. — Kas es būtu bez viņas?

— Re, re, it kā viņai nebūtu bijis savs aprēķins paturēt tevi Ekebijā! Tu vari daudzus ievilināt slazdos, tev ir lieliskas dāvanas. Reiz tu gribēji tikt no viņas vaļā, viņa tev iedāvināja mazu mājiņu, tu kļuvi strādnieks, gribēji dzīvot no sava darba. Ik dienas viņa gāja garām tavai būdiņai jauku, skaistu meiču pavadībā. Kādreiz viņai līdz bija Marianna Sinklere, tad tu nometi lāpstu un darba svārkus, Gēsta Berling, un no jauna kļuvi par kavalieri.

— Ceļš taču gāja gar manu mājiņu, tu ragulops!

— Jā, jā, protams, ceļš gāja tur garām. Pēc tam tu nokļuvi Borgas pilī, biji Henrika Donas mājskolotājs un gandrīz vai grāfienes Martas znots. Kā vainas dēļ jaunā Eba Dona uzzināja, ka tu esi atcelts mācītājs, un tāpēc tevi noraidīja? Tā bija majoriene, Gēsta Berling. Viņa gribēja tevi dabūt atpakaļ.

— Liela muiža! — Gēsta izsaucās. — Eba Dona drīz pēc tam nomira. Viņu es tik un tā nebūtu dabūjis.

Nu melnais kungs pienāca Gēstam pavisam tuvu klāt un šņāca tam sejā:

— Nomira, jā, protams, nomira. Nogalināja sevi tevis dēļ, bet to viņi tev noslēpa.

— Tu tiešām esi labs velns, — Gēsta nosaka.

— Visu to kārtoja majoriene, varu apgalvot. Viņa vēlējās, lai tu atgrieztos kavalieru namā,

Gēsta Berlings skaļi iesmējās.

— Nudien, tu esi labs velns! — viņš mežonīgi kliedz. — Kādēļ lai mēs ar tevi nenoslēgtu līgumu? Ja vien tev tīk, tu vari mums pagādāt šīs septiņas dzelzs lietuves.

— Labi, ka tu ilgāk nepretojies savai laimei! Kavalieri atviegloti uzelpoja. Ar viņiem jau bija tik tālu, ka bez Gēstas viņi nekā nevarēja iesākt. Ja viņš nevēlētos noslēgt šo darījumu, viņi to arī nebūtu noslēguši. Un nabaga paputējušiem kavalieriem iegūt septiņas dzelzs lietuves nozīmēja visai daudz.

— Ievērojiet vienu, — saka Gēsta Berlings, — mēs paņemsim šīs septiņas dzelzs lietuves, lai izglābtu savas dvēseles, nevis lai kļūtu lietuvju īpašnieki, kas skaita naudu un sver dzelzi! Mēs nekļūsim sausi pergamenti, mēs nekļūsim naudas maisi, bet būsim un paliksim kavalieri.

— Gudrība labāka par zeltu, — melnais kungs nomurmina.

— Ja nu tu gribi mums dot šīs septiņas dzelzs lietuves uz vienu gadu, mēs tās arī ņemsim pretī, bet ievēro — ja mēs šajā laikā neizturamies kā kavalieri, ja sākam rīkoties prātīgi, lietišķi vai sievišķīgi, tu vari paņemt mūs visus, kad gads būs pagājis, un atdot lietuves, kam vien vēlies. Nelabais sajūsmā berzē rokas.

— Bet, ja mēs visu gadu paliekam īsti kavalieri, — Gēsta turpina, — tu vairs nekad neslēgsi līgumu par Ekebiju un par šo gadu tu nedabūsi nekādu algu ne no mums, ne no majorienes.

— Tavi noteikumi pārāk smagi, — gaužas nelabais. —Ai dārgais Gēsta, vienu dvēseli man gan nāktos dabūt, vienu vienīgu nabaga dvēseli. Es taču varētu dabūt majoriem. Kādēļ tu viņu taupi?

— Es ar šādām precēm netirgojos, — Gēsta uzkliedz, — bet, ja nu tiešām kādu vēlies, tad vari ņemt veco Foršas Sintramu, viņš tam patiesi nobriedis, par to lieku savu galvu ķīlā.

— Re, re, re, par to varētu parunāt, — melnais, ne acu nepamirkšķinādams, atbild. — Kavalieri vai Sintrams, tiem vienāda vērtība. Man būs labs gads.

Un tad viņi paraksta līgumu ar Gēstas Berlinga mazā pirkstiņa asinīm uz sātana melnā papīra un ar viņa zoss spalvu.

Bet, kad tas padarīts, kavalieri gavilē. Tagad viņiem visu gadu piederēs pasaules godība, un gan jau vēlāk radīsies padoms.

Viņi atbīda sēdekļus, saķeras rokās un sāk mežonīgu deju ap lielo katlu, kas stāv smēdes vidū uz nokvēpušās grīdas. Dejotāju virknē lēkā arī melnais, beidzot viņš nokrīt pie katla, piešķiebj to un dzer.

Tad viņam līdzās nometas Berenkreics, arī Gēsta Berlings, un drīz vien visi kavalieri metas zemē pie katla un pieplok ar lūpām tā malai. Beidzot katls dabū belzienu un apgāžas, un saldais, lipīgais dzēriens plūst pār kavalieriem.

Kad viņi lādēdamies pieceļas, ļaunais pazudis, bet viņa vilinošais solījums kā zelta vainags šūpojas pār kavalieru galvām.

III ZIEMSVĒTKU MIELASTS

Ziemsvētku dienā majoriene Samzelija rīko Ekebijas pilī lepnas pusdienas.

Kā mājasmāte viņa sēž pie lielā, piecdesmit personām klātā galda. Tā viņa tur sēž mirdzumā un krāšņumā. Tagad viņa vairs nav ģērbusies īsajā aitādas kažociņā, vaļņainajos vilnas brunčos un netur māla pīpi zobos. Viņa tērpusies čaukstošā zīdā, kailās rokas greznotas smagām zelta rotām, balto kaklu apņem pērles.

Bet kur kavējas kavalieri, kur ir viņi, kas, sēdēdami uz smēdes melnā klona, no spoža vara katla uzdzēra veselību Ekebijas jaunajiem kungiem?

Kavalieri sēž pie atsevišķa galda kaktā pie krāsns. Šodien viņiem pie lielā galda nav vietas. Ēdienu pie viņu galda atnes vēlu, vīnus skopi, šeit nestaro daiļo sievu skatieni, šeit neviens neklausās Gēstas atjautībās.

Bet kavalieri ir līdzīgi rāmiem kumeļiem, paēdušiem meža zvēriem. Tikai vienu stundu viņi pavadījuši mierā, lai drīz vien, lāpām un zvaigznēm mirdzot, brauktu uz rīta dievkalpojumu baznīcā. Viņi redzēja ziemsvētku sveces, dzirdēja ziemsvētku dziesmas, un viņu sejās gluži kā bērniem atplauka smaidi. Viņi aizmirsa ziemsvētku nakti smēdē, kā aizmirst nejauku sapni. Diža un varena ir Ekebijas majoriene. Kas uzdrošinātos pacelt roku, lai viņai iesistu, kas uzdrošinātos pret viņu liecināt? Ne jau nu nabaga kavalieri, kas daudzus gadus ēduši viņas maizi un gulējuši zem viņas jumta. Viņa var tos sēdināt, kur vien vēlas, var aizvērt viņiem savas durvis, ja vēlas, un viņi pat nespēs aizbēgt no viņas varas. Dievs lai žēlīgs viņu dvēselēm! Izdzīti no Ekebijas, viņi nespēs dzīvot.

Pie lielā galda valda līksmība. Tur staro Mariannas Sinkleres skaistās acis, tur skan jautrās grāfienes Donas guldzošie smiekli.

Bet pār kavalieru galdu slīgst drūmums. Vai nebūtu pareizāk, ja tie, kas majorienes dēļ nokļūs ellē, sēdētu pie viena galda kopā ar citiem viņas viesiem? Kas tā par zemisku rīcību, šis galds aizkrāsnē! It kā kavalieri nebūtu cienīgi sēdēt labāku ļaužu sabiedrībā!

Majoriene sēž starp Borgas grafu un Brubijas draudzes mācītāju. Kā atstumti bērni kavalieri noliec savas galvas. Un tad viņos atdzirkst pagājušās nakts domas.

Pie galda aizkrāsnē kā bikli viesi ierodas jautras izdomas un atjautīgi meli. Kavalieru smadzenes pārņem nakts dusmas un nakts solījumi. Patrons Jūlijs un stiprais kapteinis Kristians Bergs jau iedomājas, ka cepto irbju, ko pasniedz pie lielā galda, nevar pietikt visiem viesiem, bet šīs iedomas nemodina nekādu jautrību.

— Irbju nevar pietikt, — Jūlijs saka. — Zinu, cik daudz to iepirka. Bet padoms viņiem ātri bija pie rokas. Kaptein Kristian, mūsu mazajam galdam viņi izcepa vārnas.

Taču pulkveža Berenkreica lūpas zem drūmajām ūsām savelkas tikai gurdā smīnā, un Gēsta visu laiku izskatās tā, it kā gribētu kādu nogalināt.

— Vai gan kavalieriem katrs ēdiens nav labs diezgan? — viņš vaicā.

Beidzot pie viņu galda atnes lielu bļodu ar gardām ceptām irbēm.

Bet kapteinis Kristians ir nikns. Vai gan viņš visu savu mūžu nav nīdis vārnas, šos riebīgos, brēcošos putnubiedēkļus?

Viņš tās tik ļoti ienīda, ka rudeņos uzvilka sievu garos brunčus, apsēja galvā lakatiņu, padarīdams sevi par izsmieklu ļaužu acīs, lai tikai varētu piezagties šīm nelietēm pa šāvienam, kad tās druvās uzlasīja graudus.

Pavasaros, kad tās kailajos laukos dejoja mīlas deju, viņš tām uzglūnēja un nogalināja. Vasarā viņš uzmeklēja to ligzdas, izsvieda no tām brēcošos, pūkainos mazuļus vai samina aizperētās olas.

Nu viņš pievelk sev klāt bļodu ar irbēm.

— Vai tu domā, es tās nepazīstu? — viņš uzbrēc sulainim. — Vai tu domā, ka man jādzird to ķērcieni, lai tās pazītu? Kaunēties jums vajadzētu pasniegt Kristianam Bergam vārnas! Kaunēties!

Tad viņš paķer vienu irbi pēc otras un met pret sienu.

— Velna milti! — viņš kliedz tā, ka visas sienas notrīc. — Pasniegt Kristianam Bergam vārnas! Kaunieties!

Un gluži tāpat, kā viņš mēdza sviest nevarīgos vārnēnus pret klintīm, tā viņš tagad met irbi pēc irbes pret sienu.

Ap viņu plūst mērce un tauki, sadauzītie putni nokrīt uz grīdas.

Un kavalieri gavilē.

Tad līdz kavalieru ausīm atskan majorienes dusmīgā balss.

— Sviediet viņu ārā! — tā uzsauc sulaiņiem.

Bet neviens neuzdrošinās ķerties tam klāt. Viņš taču ir stiprais Kristians Bergs, stiprais kapteinis.

— Sviediet viņu ārā!

Viņš dzird šo pavēli un, drausmīgs savā niknumā, pievēršas majorienei, gluži kā lācis no krituša ienaidnieka pievēršas jaunam uzbrucējam. Viņš dodas pie pakavveida galda. Smagi nodārd viņa varenie soļi. Viņš apstājas taisni pretī majorienei viņpus galda.

— Sviediet viņu ārā! — vēlreiz sauc majoriene.

Bet viņš ir drausmīgs, viņa sarauktā piere, milzīgā, savilktā dūre visiem iedveš bailes. Viņš ir pārmērīgi liels, pārmērīgi stiprs. Viesi un kalpotāji nodreb un nedrīkst viņam pieskarties. Kurš gan tagad, kad dusmas aptumšojušas viņa saprātu, uzdrošinātos tam pieskarties?

Viņš stāv majorienes priekšā un viņai draud.

— Es šīs vārnas paņēmu un aizsviedu. Vai es nerīkojos pareizi — atbildi!

— Taisies, ka pazūdi, kaptein!

— Nu, nu, vecen! Pasniegt Kristianam Bergam vārnas! Es rīkotos pareizi, ja ņemtu tevi ar visām tavām septiņām nolādētajām . . .

— Trejdeviņi pērkoni, Kristian Berg, nelādies! Šajā mājā lādēties drīkstu vienīgi es.

— Vai tu domā, es no tevis bīstos, ragana? Vai tu domā, es nezinu, kā tu dabūji savas septiņas dzelzs lietuves?

— Ciet klusu, kaptein!

— Altringers mirstot tās novēlēja tavam vīram tāpēc, ka tu biji viņa mīļākā.

— Vai tu klusēsi!

— Tāpēc, ka tu esi bijusi tik uzticīga sieva, Margareta Samzelija. Un majors pieņēma šīs septiņas lietuves, izlikās, ka nekā nenojauš, un ļāva tev tās vadīt. Viss tas ir bijis sātana darbs. Bet tagad ar tevi beigas.

Majoriene apsēžas, viņas vaigs nobālējis, un viņas augums trīc. Tad viņa dīvainā, dobjā balsī apliecina kapteiņa vārdus:

— Jā, nu ar mani beigas, un tas ir tavs darbs, Kristian Berg.

Dzirdot šo dobjo balsi, kapteinis Kristians nodreb, viņa vaigs apmācas, un no baismām viņa acīs atmirdz asaras.

— Esmu piedzēries, — viņš sauc, — es vairs nezinu, ko runāju, es nekā neesmu teicis. Suns un vergs, veselus četrdesmit gadus esmu bijis vienīgi viņas suns un vergs. Viņa ir Margareta Celsinga, kurai esmu kalpojis visu mūžu. Nesaku par viņu neviena ļauna vārda. Vai tiešām es uzdrošinātos nopelt skaisto Margaretu Celsingu? Esmu suns, kas sargā viņas durvis, vergs, kas nes viņas nastas. Viņa drīkst man spert ar kāju, drīkst mani sist! Jūs taču redzat, ka es ciešu klusu un visu to panesu. Veselus četrdesmit gadus esmu viņu mīlējis. Kā gan es drīkstētu viņu nopelt?

Kas par savādu skatu, kad milzis nometas viņas priekšā ceļos un lūdzas piedošanu! Un, tā kā majoriene sēž galda otrā pusē, viņš uz ceļiem rāpo ap galdu, līdz nokļūst pie viņas kājām. Tad viņš noliecas, noskūpsta viņas svārku vīli un slacina grīdu savām asarām.

Bet netālu no majorienes sēž kāds mazs, spēcīgs vīriņš. Viņa mati pinkaini, acis šauras un greizas un zods asi veidots. Viņš ir līdzīgs lācim. Viņš ir nerunīgs vīrs. Vismīļāk viņš staigā pats savus klusos ceļus un ļauj, lai pasaulē viss rit savu gaitu. Tas ir majors Samzelijs.

Dzirdot kapteiņa Kristiana apsūdzību, viņš pieceļas — un līdz ar viņu visi viesi. Sievietes bailēs raud, vīri stāv samulsusi, un pie majorienes kājām guļ kapteinis Kristians, skūpstīdams viņas svārku vīles un slacinādams grīdu savam asarām.

Majora platās, spalvainās rokas lēnām savelkas dūrēs, viņš paceļ tās augšup.

Bet nu runā viņa sieva. Viņas balss skan neparasti dobji un svešādi.

— Tu mani nozagi, — viņa sauc. — Atnāci kā laupītājs un mani paņēmi. Tie tur, mājās, ar belzieniem un sitieniem. ar badu un ļauniem vārdiem piespieda mani kļūt par tavu sievu. Esmu izturējusies pret tevi tieši tā, ka tu to biji pelnījis.

Majora lielā dūre ir pacelta. Majoriene atkāpjas dažus soļus. Tad viņa turpina:

— Dzīvs zutis lokās zem naža asmens, ar vara apprecēta sieva ņem sev mīļāko. Vai tiešām tu mani sitīsi tagad par to, kas noticis pirms divdesmit gadiem? Kādēļ tad nesiti mani toreiz? Vai neatceries, ka viņš dzīvoja Ekebijā un mēs Šjē muižā? Vai neatceries, ka viņš palīdzēja mums mūsu nabadzībā? Mēs braucām viņa pajūgos, dzērām viņa vīnus. Vai gan mēs kaut ko tev slēpām? Vai viņa kalpotāji nebija arī

mūsu kalpotāji? Vai viņa zelts nebira smagi tavā kabatā? Vai tu nepieņēmi šīs septiņas dzelzs lietuves? Toreiz tu klusēji un ņēmi pretī šīs bagātības, tev vajadzēja sist toreiz, Bernt Samzelij, tev vajadzēja sist toreiz.

Vīrs pagriež viņai muguru un lūkojas klātesošajos. Viņu sejās tas lasa, ka visi piekrīt tā sievai, ka visi tic, ka viņš saņēmis šīs balvas un bagātības par savu klusēšanu.

— Es to nezināju, — viņš saka un triec kāju pret grīdu.

— Labi, ka nu tu to zini, — viņa iebilst skaļā, griezīgā balsī. — Es baidījos, ka tu nomirsi, to neuzzinājis. Labi, ka nu tu to zini, tagad varēšu runāt ar tevi vaļsirdīgi, tu, kas esi bijis mans kungs un cietumsargs. Jā, tagad tu to zini, ka es tomēr piederēju viņam — tam, kuram tu mani nozagi! Lai to uzzina visi, kas mani nomelnojuši!

Majorienes balsī gavilē senā mīlestība, tā staro viņas acīs. Viņas priekšā stāv vīrs ar paceltu dūri. Un piecdesmit viesu sejās viņa lasa šausmas un nicinājumu. Viņa apzinās, ka pienācis viņas varas pēdējais brīdis. Tomēr viņa nespēj savaldīt savu līksmi tagad, kad beidzot vaļsirdīgi drīkst runāt par savas dzīves saldāko atmiņu.

—Viņš bija īsts vīrs, lielisks vīrs. Kādas gan tev bija tiesības nostāties starp mani un viņu? Viņam līdzīgu es nemūžam neesmu redzējusi. Viņš man sniedza laimi, viņš man sniedza bagātību. Lai svētīta viņa piemiņa!

Tad majors nolaiž pacelto roku — tagad viņš zina, kā sodīt šo sievu.

— Ārā! — viņš brēc. — Ārā no manas mājas!

Viņa mierīgi paliek stāvot.

Bet kavalieru sejas nobālušas, satraukti viņi raugās cits citā. Nu jau nelabā pareģojumi sāk piepildīties. Nu viņi redz sekas tam, ka majoriene nav atjaunojusi savu līgumu. Ja nu tā ir patiesība, tad patiesība ir arī tas, ka veselus divdesmit gadus viņa sūtījusi kavalierus peklē, ka arī viņi paši nolemti šim ceļam. Ak, šī ragana!

— Ārā! — rēc majors. — Ubago savu maizi pa lielceļiem! Viņa nauda tev prieka nedos, tu nedzīvosi viņa muižās. Ar Ekebijas majorieni beigas. Tajā dienā, kad tu celsi savu kāju manā mājā, es tevi nositīšu.

— Tu mani padzen no manas pašas mājas?

— Tev māju nav. Ekebija pieder man.

Majorieni pārņem nespēks, viņa atkāpjas uz durvju pusi. Vīrs viņai seko.

— Tu, kas biji manas dzīves nelaime, — viņa žēlojas, — vai tiešām tu spēsi man nodarīt arī šo negodu?

— Ārā, ārā!

Viņa atspiežas pret durvju stenderi, aizklāj seju rokām. Viņa atceras savu māti un pie sevis murmina:

— Lai tu topi noliegta, kā noliegta tapu es. Lai lielceļš top tava māja, salmu maiss tava gulta! Jā, tas notiks. Tas notiks.

Tad pie majora Samzelija pieiet labsirdīgais Brū draudzes mācītājs un Munkerudas tiesnesis un mēģina viņu apmierināt. Viņi saka, ka būšot labāk, ja viņš nemodināšot šīs senas tenkas, lai viss paliekot pa vecam, aizmirsts un piedots.

Majors atraisās no šo vīru rokām. Viņš izskatās tikpat drausmīgs, kāds tikko bija Kristians Bergs, viņam bīstami tuvoties.

— Tās nav nekādas senas tenkas! — viņš sauc. — Es tikai šodien to uzzināju. Tāpēc man agrāk nebija iespējams sodīt laulības pārkāpēju.

Pie šiem vārdiem majoriene paceļ galvu un atgūst veco drosmi.

— Drīzāk aiziesi tu nekā es. Domā, es no tevis bīstos? — viņa saka. Un atkal iznāk istabas vidū.

Majors neatbild ne vārda, tomēr viņš uzmana katru sievas kustību, gatavs kurā katrā brīdī sist, ja citādi nespēs no viņas atbrīvoties.

— Palīdziet man, mīļie draugi, sasiet un aizvest šo vīru, kamēr viņš atdabūs saprātu! — viņa sauc. — Atcerieties, kas esmu es un kas ir viņš! Padomājiet par to, iekams es viņam padodos! Es vadu visas Ekebijas lietas, bet viņš augām dienām sēž, barodams savus lāčus. Palīdziet man, labie draugi un kaimiņi! Ja manis vairs nebūs, šeit iestāsies bezgalīgs posts. Zemnieki nopelna sev iztiku, cērtot manus mežus un vedot manu dzelzi. Ogļrači dzīvo no maniem ogļu cepļiem un plostnieki, pludinot manus plostus. Es bagātīgi izdalu visiem darbu. No mana darba dzīvo kalēji, amatnieki un namdari. Vai tiešām jūs domājat, ka šis vīrs spēs visu to vadīt? Saku jums tikai vienu, ja jūs mani tagad aizdzenat, šeit iestāsies bads un trūkums.

Tad no jauna paceļas daudzas rokas, lai palīdzētu majorienei, daudzas maigas rokas pārliecinādamas nogulstas uz majora pleciem.

— Nē, — viņš saka, — lieciet mani mierā! Kurš no jums grib aizstāvēt laulības pārkāpēju? Teikšu jums vienu — ja viņa neies labprātīgi, es viņu paņemšu uz rokām, aiznesīšu un nometīšu lāčiem.

Dzirdot šos vārdus, visas rokas noslīgst.

Tad majoriene savā dziļajā nelaimē pievēršas kavalieriem.

— Vai arī jūs, kavalieri, atļausiet, ka mani padzen no manas mājas? Vai es ziemā ļāvu jums salt sniegā, vai liedzu jums sīvo alu un saldo degvīnu? Vai gan ēdienu un drēbes es jums liku samaksāt ar naudu vai darbu? Vai jūs neesat rotājušies pie manām kājām mierīgi kā bērni pie savas mātes? Vai neesat dejojuši manās zālēs? Vai jūsu dienišķā maize nav bijusi līksmība un izpriecas? Neļaujiet šim vīram, kas bijis manas dzīves nelaime, aizdzīt mani no manas mājas, kavalieri! Nepieļaujiet, ka es kļūstu lielceļa ubadze!

Dzirdot šos vārdus, Gēsta Berlings pieiet klāt kādai skaistai, tumšmatainai meitenei, kas sēž pie lielā galda.

— Pirms pieciem gadiem tu, Anna, bieži viesojies Borgas pilī, — viņš saka. — Vai tu nezini, vai tā bija majoriene, kas pastāstīja Ebai Donai, ka esmu atcelts mācītājs?

— Palīdzi majorienei, Gēsta! — meitene spēj tikai atbildēt.

— Tev jāsaprot, ka vispirms man jāzina, vai viņa mani padarījusi par slepkavu.

— Ak, Gēsta, kas gan tās par iedomām? Palīdzi viņai, Gēsta!

— Redzu, tu negribi atbildēt. Tad laikam gan Sintrams būs teicis patiesību.

Un Gēsta atgriežas pie kavalieriem.. Viņš pat pirksta nepakustina, lai palīdzētu majorienei.

Ak, kaut jel majoriene nebūtu nosēdinājusi kavalierus pie mazā galda aizkrāsnē! Nu viņu smadzenēs atmodušās nakts domas, nu viņu sejas liesmo tādās pašās dusmās kā majoram.

Nežēlīgā cietsirdībā viņi neatbild majorienes lūgšanām.

Vai gan visi notikumi neapliecina nakts rēgus?

— Redzams, viņa nav paspējusi atjaunot savu līgumu, — kāds ieminas.

— Ej uz elli, ragana! — kliedz cits.

— Taisnību sakot, mums nāktos tevi izdzīt pa durvīm!

— Kustoņi! — kliedz vecais, nevarīgais tēvocis Eberhards. — Vai tad jūs nesaprotat, ka tas bija Sintrams?

— Skaidrs, ka mēs saprotam, skaidrs, ka mēs to zinām, — atbild patrons Jūlijs, — bet tālāk? Vai tā tomēr nevar būt patiesība? Vai Sintrams nav ļaunā iemiesojums? Vai viņu starpā viss nav norunāts?

— Ej vien, Eberhard, ej vien un palīdzi viņai! — kavalieri ņirgājas. — Tu jau ellei netici, ej vien!

Gēsta Berlings stāv mierīgi, nekustēdamies, neteikdams ne vārda.

Nē, šis draudīgais, naidīgais, saniknotais kavalieru bars majorienei nepalīdzēs. Tad viņa atkal atkāpjas pie durvīm un aizklāj ar rokām vaigu.

— Lai tu topi noliegta, kā noliegta tapu es! — viņa dziļās bēdās izsaucas. — Lai lielceļš top tava māja, salmu maiss tava gulta!

Viņa vienu roku uzliek uz durvju roktura, bet otru paceļ gaisā.

— Ievērojiet to visi, kas ļaujat man krist! Ievērojiet, ka arī jūsu stunda drīz sitīs! Jūs izputinās kā pelavas, un tukšas būs jūsu vietas. Kā gan lai jūs noturētos, ja es jūs

vairs neatbalstīšu? Tu, Melchior Sinkler ar savu smago roku, kuru tik labi pazīst tava sieva, es tev saku, piesargies! Tu, Brubijas mācītāj, tagad pienākusi soda diena! Tu, kapteiņa Uglas kundze, tavu māju piemeklēs trūkums! Jūs, jaunās, skaistās sievas, Elizabete Dona, Marianna Sinklere, Anna Šjernheka, nedomājiet, ka man vienai nāksies pamest savu māju! Un jūs, kavalieri, piesargieties! Pār zemi plosīsies

negaiss. Jūs noslaucīs no zemes virsas, tagad jūsu laiks ir aiztecējis. Es neraudu par sevi, jo negaiss plosīsies pār jūsu galvām — un kas spēs noturēties, ja kritusi būšu es? Mana sirds sažņaudzas sāpēs nabaga ļaužu dēļ. Kas dos viņiem darbu, ja manis vairs nebūs?

Tagad majors atver durvis, bet tad kapteinis Kristians paceļ galvu un saka:

— Cik ilgi lai es tā guļu pie tavām kājām, Margareta Celsinga? Vai tu negribi man piedot, lai es drīkstētu piecelties un aizstāvēt tevi?

Majoriene izcīna smagu cīņu, bet viņa apzinās, ja tagad kapteinim piedos, viņš piecelsies un uzsāks kautiņu viņas dēļ, un tad cilvēks, kas viņu četrdesmit gadus uzticīgi mīlējis, kļūs slepkava.

— Es lai tev piedodu? — viņa saka. — Vai tu neesi vainīgs pie manas nelaimes, Kristian Berg? Ej pie kavalieriem un priecājies par savu darbu!

Tad majoriene aizgāja, aizgāja mierīgi, pamezdama aiz sevis šausmas. Viņa krita, bet pat savā pazemojumā saglabāja cildenumu. Viņa nesabruka gļēvās sāpēs, bet pat vecumā spēja gavilēt par savu jaunības mīlestību. Visu pamezdama, viņa neizplūda gļēvās žēlabās un asarās, viņa nebaidījās doties pasaulē ar spieķi rokā un ubaga tarbu padusē. Viņa žēloja vienīgi nabaga zemniekus un līksmos, bezrūpīgos ļaudis Levezera krastā, nabaga kavalierus, visus tos, ko viņa bija sargājusi un atbalstījusi.

Viņa bija visu pamesta un tomēr nezaudēja drosmi atteikties no sava vienīgā drauga palīdzības, lai nepadarītu to par slepkavu.

Viņa bija ievērojama sieva, dižena spēkā un darbos. Viņai līdzīgu mēs tik drīz neredzēsim.

Nākošajā dienā majors pameta Ekebiju un pārcēlās uz savu muižu, kas atradās tuvu pie Ekebijas robežām.

Altringers savā testamentā skaidri bija noteicis, ka neviena dzelzs lietuve nedrīkst pāriet cita īpašumā, atsevišķi tās nedrīkst ne pārdot, ne atdāvināt, bet pēc majora nāves lietuves manto viņa sieva vai tās mantinieki. Tādējādi nespēdams izputināt ienīsto mantojumu, viņš nodeva to kavalieru ziņā, būdams pilnīgi pārliecināts, ka tā visvairāk kaitēs ir Ekebijai, ir pārējām sešām dzelzs lietuvēm.

Ja visā apkārtnē neviens nešaubījās, ka ļaunajā Sintramā ir iemiesojies pats nelabais, tad tagad, kad visi viņa pareģojumi tik spīdoši piepildījās, arī kavalieri noteikti ticēja, ka līgums piepildīsies uz mata; tādēļ arī viņi nolēma visā šajā gadā nerīkoties ne saprātīgi, ne lietišķi, ne sievišķīgi. Viņi bija arī dziļi pārliecināti, ka majoriene ir īsta ragana, kas vēlējusies viņus pazudināt.

Vecais tēvocis Eberhards gan zobojās par šo ticību, bet vai kāds vaicās pēc tāda cilvēka domām, kas bija tik stūrgalvīgs savā neticībā, ka pat, gulēdams pekles liesmās un redzēdams ap sevi sapulcētus elles garus, tomēr apgalvotu, ka tādu nav un nevar būt, jo tēvocis Eberhards bija liels filozofs.

Gēsta Berlings neteica nevienam, ko viņš īsti domā. Skaidrs bija vienīgi tas, ka tāpēc viņš nejutās majorienes parādnieks, ka tā viņu bija padarījusi par Ekebijas kavalieri. Viņam šķita, ka labāk būt mirušam nekā staigāt ar apziņu, ka ir bijis vainīgs pie Ebas Donas pašnāvības. Viņš nepacēla roku, lai atriebtos majorienei, bet arī nepacēla to, lai viņai palīdzētu. Viņš to nespēja. Bet nu kavalieri bija ieguvuši lielu varu un bagātību. Bija ziemsvētki, un visur rīkoja svētku dzīres un izpriecas, kavalieru sirdis gavilēja, un, lai kādas skumjas nomāca Gēstu Berlingu, runāt viņš par tām nerunāja un viņa vaigs tās apslēpa.

IV GĒSTA BERLINGS — DZEJNIEKS

Bija ziemsvētki, un Borgas pilī rīkoja balli. Tajā laikā Borgas pilī dzīvoja jaunais grafs Dona. Viņš bija tikko precējies, un viņa sieva bija jauna un skaista. Vecajā pilī, bez šaubām, būs jautri.

Ielūgumu bija saņēmuši arī Ekebijā, bet no visiem, kas šajos ziemsvētkos atradās Ekebijā, vienīgi Gēsta Berlings, saukts par «dzejnieku», vēlējās braukt uz viesībām.

Borgas un Ekebijas muižas atrodas pie garā Levezera, tikai pretējos krastos. Borga atrodas Melnezera, bet Ekebija Brubijas draudzē. Ja nav iespējams doties tieši pāri ezeram, atstatums starp abām muižām būs savas pāris jūdzes.

Vecie kungi uz šiem svētkiem greznoja nabaga Gēstu Berlingu kā kādu karaļdēlu, kam jāapliecina savas karaļvalsts mirdzums.

Fraka ar spožajām pogām bija pavisam jauna, kaklasaite vienos kruzuļos, un jaunās kurpes laistīt laistījās. Mugurā viņam bija smalkākais bebrādas kažoks, un gaišos, cirtainos matus sedza caunādas cepure. Kamanas pārklāja ar lāčādu, kas bija izrotāta ar apsudrabotam lāča ķetnām, un tajās iejūdza staļļa lepnumu — melno Donžuanu. Gēsta Berlings pasauca savu balto suni Tankredu un paņēma pītos grožus. Gavilēdams viņš aizbrauca, bagātības un krāšņuma spozmes apstarots, vīrs, ko apmirdzēja viņa paša miesas skaistums un ģeniālā, rotaļīgā gara kvēle.

Viņš aizbrauca agrā priekšpusdienā. Bija svētdiena, un, braukdams garām Brubijas baznīcai, viņš dzirdēja dziesmu skaņas. Tad viņš iegriezās vientuļajā meža ceļā, kas veda uz Bergu, kur toreiz dzīvoja kapteinis Ugla. Tur Gēsta bija nodomājis ieturēt pusdienas.

Berga nav nekāda bagātnieka māja. Trūkums pazina ar kūdras jumtu segto kapteiņa mītni, bet Gēstu tur saņēma ar jokiem, dziesmām un rotaļām, tāpat kā citus viesus, un tāpēc viņš nelabprāt pameta šo māju.

Vecā Ulrika Dilneres jaunkundze, kas pārraudzīja saimniecību un Bergas audējas, apsveica Gēstu Berlingu, stāvēdama uz mājas lieveņa. Viņa palocījās Gēstas Berlinga priekšā, un liekās cirtas, kas nokarājās pār viņas brūno, tūkstoš krunciņām izvagoto vaigu, priekā šūpojās. Viņa ieveda Gēstu Berlingu zālē un sāka tam stāstīt par šīs mājas ļaudīm un viņu mainīgajiem likteņiem.

— Pie durvīm stāv rūpes, — viņa sacīja, — Berga mājās valda ļauni laiki. Viņiem pat aptrūcis mārrutku pusdienu sālītajai gaļai, tādēļ Ferdinands un meitenes iejūguši Disu un aizbraukuši aizņemties mārrutkus Munkerudā.

Kapteinis atkal devies medībās un droši vien atstieps kādu panīkušu zaķi, kura cepšanai izies vairāk sviesta, nekā vērts viss zaķis. Pēc kapteiņa domām, viņš piegādājot mājiniekiem barību. To vēl varētu paciest, ja tikai viņš neatnestu mājās riebīgo lapsu, visnejaukāko dieva radību, kas neder ne dzīva, ne mirusi.

Un kapteiņa kundze, jā, viņa vēl neesot piecēlusies. Viņa guļot augām dienām, lasīdama romānus. Darbam šis dieva eņģelis neesot radīts.

Nē, darbs jādarot vecajiem, sirmajiem cilvēkiem, kā, piemēram, Ulrikai Dilnerei. Viņai jāpūloties augām dienām un naktīm, lai kaut kā tiktu galā ar šo postu. Viegli tas neesot; nudien, tīra, dzīva patiesība, ka vienu ziemu viņiem nācies iztikt vienīgi ar lāča šķiņķi. Lielu algu jau viņa negaidot, vispār algu nekad vēl neesot redzējusi, bet gan jau viņu neizdzīšot uz lielceļa, kad viņa vairs nespēšot sev nopelnīt iztiku. Šajā mājā pat saimniecības vadītāju uzskatot par cilvēku, un gan viņi reiz Ulriku lieliski apbedīšot, ja vien viņiem būšot nauda, ko nopirkt šķirstu.

— Jo diezin kas viss vēl var notikt! — viņa izsaucas, izslaucīdama acis, kas allaž viegli kļuva valgas. — Mēs esam parādā ļaunajam dzelzs lietuves īpašniekam Sintramam, un viņš var atņemt visu mūsu mantu. Ferdinands gan ir saderināts ar bagāto Annu Šjernheku, bet viņš šai skaistulei droši vien apniks. Un kas tad notiks ar mums un mūsu trim govīm un deviņiem zirgiem, ar mūsu jautrajām jaunkundzēm, kam patīk braukāt no dzīrēm uz dzīrēm, ar mūsu sausajiem tīrumiem, kur nekas neaug, ar mūsu labsirdīgo Ferdinandu, kas nekad nekļūs par īstu vīru? Kas tad notiks

ar visu šo svētīto māju, kur visi jūtas labi, tikai darbam šeit neesot vietas?

Bija jau pusdienas laiks, un mājinieki salasījās pie galda. Atgriezās labsirdīgais Ferdinands, mājas kautrais dēls, un jautrās meitenes, pārvedušas mārrutkus. Pārnāca kapteinis, dūksnāja valgmes un medību stiprināts. Viņš atrāva logu, lai istabā ieplūstu svaigs gaiss, un spēcīgi kratīja Gēstas roku. Ieradās zīdā tērptā kapteiņa kundze; viņas baltās rokas, ko Gēsta Berlings drīkstēja noskūpstīt, greznoja platas mežģines.

Visi līksmi apsveica Gēstu, dzirkstīja atjautības, jokodamies viņi vaicāja:

— Kā klājas Ekebijā, kā klājas apsolītajā zemē?

— Tur tek piens un medus, — Gēsta atbildēja. — Mēs iztukšojam dzelzs kalnus, bet piepildām mūsu pagrabus ar vīnu. Druvas mums dod zeltu, ar to mēs apzeltām dzīves postu, un mūsu mežus mēs izcērtam, lai uzceltu rotaļu laukumus un mazas, jaukas lapenes.

Kapteiņa kundze atbildes vietā nopūtās un pasmaidīja, un no viņas lūpām atskanēja viens vienīgs vārds:

— Dzejnieks!

— Uz manas sirdsapziņas daudz grēku, — Gēsta atbildēja, — bet neesmu uzrakstījis nevienu vienīgu vārsmu.

— Un tomēr tu esi dzejnieks, Gēsta, šī iesauka tev būs jānes. Tu esi pieredzējis vairāk poēmu, nekā citi dzejnieki tās uzrakstījuši. Tad kapteiņa kundze kā māte maigā balsī runāja par viņa izšķiesto dzīvi.

— Es vēlos dzīvot, lai redzētu, ka no tevis iznāks īsts vīrs, — viņa sacīja. Un bija tik jauki, ka šī maigā sieviete ar viņu tā patērzēja, ka bija viņa uzticams draugs un tās

spēcīgajā, jūsmīgajā sirdī kvēloja mīlestība uz dižiem darbiem.

Bet, kad viņi jau bija pabeiguši jautro mielastu, baudījuši gaļu ar mārrutkiem, kāpostus, kūkas un svētku alu un Gēsta Berlings viņus bija sasmīdinājis līdz asarām, stāstīdams par majoru un majoriem un Brubijas mācītāju, pagalmā atskanēja zvaniņu skaņas, un tūliņ istabā ienāca ļaunais Sintrams.

Viņš viss staroja priekā, sākot ar pliko pakausi un ar plakanajām kājām beidzot. Viņš vicināja savas garās rokas un šķobīja seju. Bija skaidri redzams, ka viņš atvedis nelabas ziņas.

— Vai jūs jau esat dzirdējuši, — ievaicājās ļaunais Sintrams, — vai esat dzirdējuši, ka šodien Melnezera draudzes baznīcā pirmo reizi uzsauca Annu Šjernheku ar bagāto Dalbergu? Viņa laikam būs aizmirsusi, ka saderināta ar Ferdinandu.

Viņi par to nebija dzirdējuši ne pušplēsta vārda. Viņi brīnījās un bēdājās.

Viņi jau redzēja savu māju izputinātu, lai nolīdzinātu šim ļaunajam cilvēkam parādus, redzēja, kā pārdod mīļos zirgus un tāpat arī vecās mēbeles, ko kapteiņa kundze bija mantojusi pūrā. Viņi redzēja, kā izbeidzas viņu jautrā dzīve un braucieni no dzīrēm uz dzīrēm. Galdā atkal parādīsies lāča šķiņķis, un jauniešiem būs jādodas kalpot svešos ļaudīs.

Kapteiņa kundze apmīļoja savu dēlu, ļaudama viņam izjust mūžam nemainīgās mīlestības mierinājumu.

Bet viņu vidū sēdēja Gēsta Berlings, un šis neuzvaramais jau kala savā galvā tūkstoš plānu.

— Dzirdiet! — viņš izsaucās. — Vēl nav pienācis laiks nodoties bēdām. Visu to būs izrīkojusi Melnezera draudzes mācītāja kundze. Viņa ir ieguvusi varu pār Annu, kopš tā dzīvo mācītāja muižā. Viņa ir pierunājusi Annu atstāt Ferdinandu un ņemt veco Dalbergu, bet vēl viņi nav salaulāti, un viņus arī nesalaulās. Tagad es braukšu uz Borgu un tur satikšu Annu. Es ar viņu runāšu, es atņemšu viņu mācītājam, atņemšu līgavainim. Es viņu atvedīšu šonakt uz jūsu mājām. Tad vecais Dalbergs Annu vairs nemaz nevēlēsies.

Tā arī notika. Gēsta aizbrauca viens pats uz Borgas pili, neviena jautrā jaunkundze nebrauca viņam līdz, bet visi mājinieki to pavadīja ar labākajiem novēlējumiem. Un Sintrams, kas priecājās, ka tiks pievilts vecais Dalbergs, palika Bergā, lai redzētu, kā atgriežas Gēsta ar neuzticīgo meiteni. Pēkšņā labvēlības uzplūdumā viņš pat aptina Gēstam ap kaklu savu zaļo ceļa šalli, ko tam bija dāvājusi pati Ulrika.

Bet uz pakāpieniem iznāca kapteiņa kundze, turēdama rokās trīs mazas, sarkani iesietas grāmatiņas.

— Ņem tās, — viņa sacīja Gēstam, kas jau sēdēja kamanās, — ņem tās, ja tev nelaimējas! Tā ir «Korinna», Štāla kundzes «Korinna». Nevēlos, ka tās izūtrupētu.

— Man katrā ziņā laimēsies.

— Ak, Gēsta, Gēsta, — viņa sacīja, noglāstīdama tā atsegto galvu, — tu stiprākais un vājākais starp cilvēkiem! Cik ilgi tu vēl atminēsies, ka tavā rokā atrodas dažu nabaga cilvēku laime?

Atkal Gēsta joņoja pa lielceļu, kamanas vilka melnais Donžuans, bet pavadīja baltais Tankreds, un viņa dvēsele gavilēja dēku priekā. Viņš jutās kā jauns iekarotājs: pār viņu bija nākusi iedvesma.

Viņa ceļš gāja garām Melnezera draudzes mācītāja muižai. Viņš tur iegriezās un pavaicāja, vai drīkst aizvest uz Borgas balli Annu Šjernheku. To viņš drīkstēja. Viņš dabūja savās kamanās skaisto, stūrgalvīgo meiteni. Kas gan nevēlētos braukt ar melno Donžuanu?

Pirmajā mirklī jaunie ļaudis klusēja, bet tad Anna pati uzsāka sarunu, spītīga un pašpārliecināta.

— Vai Gēsta jau dzirdējis, ko šodien sacīja mācītājs baznīcā?

— Mācītājs laikam sacīja, ka tu esi visskaistākā meitene Levezera un Klarelfas krastos?

— Gēsta, tu esi liels muļķis. To jau ļaudis zina tāpat. Viņš uzsauca mani ar veco Dalbergu.

— Patiesi, ja es to būtu zinājis, tad nebūtu vis atļāvis tev sēdēt savās kamanās. Tiešām es tad nebūtu ņēmis tevi līdz. Bet lepnā mantiniece atbildēja:

— Gan jau es būtu nokļuvusi Borgā arī bez Gēstas Berlinga palīdzības.

— Žēl man tevis, Anna, — pārliecinoši ierunājās Gēsta, — jo tev vairs nav ne tēva, ne mātes. Tagad nu tu esi tāda, kāda jau esi, un neviens uz tevi nevar paļauties.

— Vēl jo vairāk žēl, ka tu to nepateici mazliet agrāk, tad mani būtu vedis kāds cits.

— Mācītāja kundze laikam gan domāja tāpat kā es, ka tev nepieciešams kāds cilvēks tēva vietā, citādi jau viņa tevi nebūtu pierunājusi ņemt šo veco kraķi.

— Tā nav mācītāja kundzes griba.

— O, dievs lai mūs pasargā, vai tiešām tu pati izvēlējies tik brīnišķīgu vīru?

— Viņš mani neņem naudas dēļ.

— Nē, veči skrien pakaļ vienīgi zilām acīm un sārtiem vaigiem, un, tā rīkodamies, viņi patiesi ir ļoti jauki.

— Ai, kaunies, Gēsta!

— Bet atceries, ka tagad tu vairs nepriecāsies ar jauniem puišiem! Dejām un rotaļām beigas. Tava vieta tagad būs dīvāna stūrī, — vai varbūt tu domā spēlēt kārtis ar veco Dalbergu?

Pēc tam viņi klusēja un atsāka sarunu, tikai braucot Borgas pils stāvajā kalnā.

— Pateicos, ka mani atvedi! Paies ilgs laiks, iekams es atkal braukšu ar Gēstu Berlingu.

— Paldies par solījumu! Zinu, ka daudzi nožēlo to dienu, kad braukuši kopā ar tevi uz dzīrēm.

Spītīgā skaistule diezgan sašutusi iegāja dejas zālē un aplūkoja viesus.

Vispirms viņa ieraudzīja mazo plikgalvi Dalbergu līdzās garajam, slaidajam, gaišmatainajam Gēstam Berlingam. Viņa ar prieku būtu izdzinusi abus šos vīrus no dejas zāles.

Viņas līgavainis devās tai klāt un uzlūdza uz deju, bet meitene viņā palūkojās ar saltu izbrīnu.

— Tu vēlies dejot? Parasti tu to nemēdzi darīt!

Tad viņu aplenca jaunās meitenes, novēlēdamas laimes.

— Neizliecieties, meitenes! Kura no jums gan tic, ka var iemīlēties vecajā Dalbergā, bet viņš ir bagāts, un arī es esmu bagāta, tāpēc mēs labi saderam. Pie viņas piegāja vecās kundzes, spieda tās balto roku un runāja par dzīves lielāko laimi.

— Labāk novēliet laimes mācītāja kundzei, — Anna atbildēja. — Viņa priecājas vairāk nekā es.

Bet tur stāvēja Gēsta Berlings, līksmais kavalieris, ko viņa laipnā smaida un skaisto vārdu dēļ apsveica ar gavilēm, jo viņš prata kaisīt zeltu pār dzīves pelēko allažību. Nekad Anna viņu nebija redzējusi tādu kā šovakar. Viņš nebija izstumts, atmests klaidonis, jokdaris, nē, viņš bija karalis citu vīru vidū, dzimis karalis.

Viņš un citi jaunieši sazvērējās pret Annu Šjernheku. Lai viņa nu padomā, cik nejauki rīkojas, ja savu skaisto seju un lielo bagātību atmet vecam vīram. Un viņi ļāva tai nosēdēt veselas desmit dejas.

Meitene kvēlot kvēloja dusmās.

Kad spēlēja vienpadsmito deju, pie viņas pienāca pats niecīgākais no niecīgajiem, nožēlojams jauneklis, ar kuru neviena meitene nevēlējās dejot, un uzlūdza to.

— Bada laikā velns mušas ķer, — viņa sacīja jauneklim.

Tad sākās ķīlu rotaļas. Gaišmatainās meitenes sabāza galvas kopā un nolēma, ka Annai jānoskūpsta tas vīrs, ko viņa visvairāk mīl. Un smaidīdamas viņas gaidīja, ka šī lepnā skaistule skūpstīs veco Dalbergu.

Bet viņa piecēlās, cilda savās dusmās, un sacīja:

— Vai es nedrīkstu iecirst pliķi tam, ko visvairāk ienīstu?

Nākošajā mirklī uz Gēstas vaiga dega spēcīgs pliķis. Viņš tumši pietvīka, bet savaldījās, satvēra jaunavas roku, paturēja to vienu mirkli un čukstēja:

— Gaidi mani pēc kāda brītiņa apakšstāva sarkanajā istabā!

Un viņa zilās acis staroja meitenei pretī, ieslēgdamas to maģiskās važās. Jaunava juta, ka viņai jāpaklausa.

Tur, lejā, viņa saņēma Gēstu lepniem un ļauniem vārdiem.

— Kāda daļa Gēstam Berlingam, ar ko es precos?

Vēl pār Gēstas lūpām neplūda laipni vārdi, viņam likās par agru runāt par Ferdinandu.

— Pēc manām domām, tas nemaz nebija pārāk bargs sods, ka tev nācās nosēdēt desmit dejas. Tu iedomājies bez soda lauzt savus zvērestus un solījumus. Ja soģis būtu bijis labāks par mani, viņš tev uzliktu vēl smagāku sodu.

— Ko es esmu nodarījusi tev un jums visiem, ka jūs man nedodat miera? Jūs mani vajājat naudas dēļ. Es savu naudu iesviedīšu Levezerā, lai tad to tur meklē, kas vēlas.

Dusmās viņa aizsedza ar rokām seju un raudāja. Tad dzejnieka sirds ietrīsējās. Viņš pats kaunējās savas bardzības. Nu viņš runāja glāsmainā balsī:

— Ai bērns, bērns, piedod man! Piedod nabaga Gēstam Berlingam! Neviens taču neliekas ne zinis, ko šis nabaga vīrs domā vai dara, to taču zini arī tu. Viņa dusmu dēļ neviens neraud, tad jau varētu raudāt arī par oda kodienu. Tas bija neprāts, bet es gribēju aizkavēt, ka mūsu skaistākā un bagātākā meitene apprec vecu vīru. Taču nu es tevi esmu tikai apbēdinājis.

Viņš apsēdās meitenei līdzās uz dīvāna. Lēni apskāva viņas viduci, ar liegu laipnību cenzdamies viņu mierināt un drošināt.

Jaunava neatvirzījās. Viņa piespiedās tam tuvāk, apskāva rokām tā kaklu, nolieca savu skaisto galvu uz viņa pleca un raudāja.

Ai, dzejniek, tu stiprākais un vājākais starp cilvēkiem! Ne jau ap tavu kaklu vajadzētu apvīties šīm baltajām rokām!

— Ja es to būtu zinājusi, — viņa čukstēja, — nemūžam nebūtu ņēmusi veco Dalbergu. Tikai šovakar es tevi ieraudzīju. Tev nav līdzīga!

Bet Gēsta Berlings nobālušām lūpām čukstēja:

— Ferdinands!

Viņa aizspieda Gēstas muti ar skūpstu.

— Viņš nav it nekas, neviens tev nespēj līdzināties. Tev es būšu uzticīga.

— Esmu Gēsta Berlings, — viņš drūmi ierunājās, — mani tu nevari precēt.

— Tu esi vīrs, ko es mīlu, tu esi cildenāks par visiem. Nekas tev nav jādara, tu esi labs tāds, kāds tu esi. Tu esi dzimis karalis.

Tad iešalcās dzejnieka asinis. Jaunava bija skaista un maiga savā mīlestībā. Viņš to ieslēdza savās skavās.

— Ja tu vēlies kļūt mana, tu nevari palikt mācītāja mājā. Atļauj, lai es tevi jau šonakt aizvedu uz Ekebiju! Tur es pratīšu tevi aizsargāt, iekams varēsim svinēt kāzas.

Šajā naktī notika kāds neprātīgs brauciens. Paklausīdami mīlas aicinājumam, viņi ļāvās, lai viņus aizvizina melnais Donžuans. Šķita, ka slieču čirkstoņā skanētu pievilto žēlabas. Kāda daļa gar to jauniešiem! Anna apskāva Gēstas kaklu, un viņš noliecies čukstēja tai ausīs:

— Visa pasaules svētlaime nevar līdzināties zagtā prieka saldmei!

Kāda nozīme uzsaukšanai baznīcā? Viņiem piederēja mīlestība. Bet cilvēku dusmas? Gēsta Berlings ticēja liktenim, liktenis viņus bija uzvarējis. Pret likteni neviens nespēj cīnīties.

Ja viņu kāzu sveces būtu vienīgi zvaigznes, ja kāzu zvani būtu vienīgi Donžuana kamanu ilkšu zvārgulīši, kas aicinātu ļaudis noraudzīties, kā viņu salaulā ar veco Dalbergu, tad tomēr viņai būtu bijis jābēg ar Gēstu Berlingu. Tik varens ir liktenis.

Laimīgi viņi bija pabraukuši garām Munkerudai un mācītāja muižai. Viņiem vēl bija jānobrauc ceturtdaļceļa līdz Bergai un tad tikpat daudz līdz Ekebijai. Ceļš vijās pa meža krauju. Pa labi bija tumšie kalni, pa kreisi — gara, bālgana ieleja.

Tad pie viņiem piejoņoja Tankreds. Viņš skrēja tā, it kā būtu izstiepies visā garumā. Šausmās kaukdams, viņš ielēca kamanās un pieplaka pie Annas kājām.

Donžuans sarāvās un sāka aulekšot.

— Vilki! — Gēsta Berlings sacīja.

Viņi ieraudzīja gar žogu mežmalā pazibam garu, pelēku virkni. Tur bija vismaz kāds ducis vilku.

Anna nejuta baiļu. Visa diena bija bijusi pilna dēku, un nakts solīja vēl lielākas dēkas. Tā bija dzīve.— joņot pa gurkstošo sniegu par spīti kaucošiem meža zvēriem un cilvēkiem.

Gēsta lādējās, viņš paliecās uz priekšu un uzšāva Donžuanam ar pātagu.

— Vai tu baidies? — viņa vaicāja.

— Vilki grib aizsteigties mums priekša tur, kur ceļš pagriežas.

Donžuans joņoja, sacenzdamies ar meža zvēriem. Tankreds šausmās un niknumā kauca. Viņi sasniedza ceļa līkumu reizē ar vilkiem, un Gēsta tos atgaiņāja ar pātagu.

— Ai Donžuan, mīļo zēn, cik viegli tu izbēgtu divpadsmit vilkiem, ja tev nebūtu jāvelk cilvēki!

Viņi piesēja kamanu pakaļgalā zaļo šalli. Vilki sabijās un kādu laiciņu turējās atstatu. Bet, pārvarējuši bailes, viņi tuvojās atkal, un viens vilks elsdams, izkāris mēli, lēkāja ap kamanām. Gēsta paņēma Štāla kundzes «Korinnu» un iemeta to vilka rīklē.

Kādu brīdi viņiem atkal bija miers, kamēr vilki saplosīja šo laupījumu, bet tad viņi no jauna juta, ka vilki plēšas ap zaļo šalli, dzirdēja viņu elsošanu. Viņi zināja, ka ceļā nav nevienu māju, izņemot Bergu, bet Gēstam likās smagāk par nāvi redzēt cilvēkus, ko viņš bija pievīlis. Viņš saprata arī, ka zirgs nogurs, — un kas tad notiks ar viņiem?

Tad viņi mežmalā ieraudzīja Bergu. Logos vēl spīdēja gaisma, Gēsta zināja, kāpēc tā spīd.

Māju izbiedēti, vilki pazuda, un Gēsta pabrauca Bergai garām. Viņš tomēr netika tālāk kā līdz vietai, kur atkal sākās mežs. Tur viņš redzēja kādu tumšu plankumu, tur viņus sagaidīja vilki.

— Atgriezīsimies mācītāja mājā un pastāstīsim, ka bijām mazā izbraukumā mēnesnīcā! Tālāk braukt mēs nedrīkstam.

Viņi pagrieza zirgu, bet nākošajā mirklī kamanas ielenca vilki. Ap viņiem rēgojās pelēki stāvi, atvērtajās rīklēs spīdēja balti zobi, acis zvēroja. Vilki kauca asinskārā un izsalkumā. Spožie zobi bija gatavi iecirsties mīkstajā cilvēka miesā. Vilki lēca pie Donžuana un palika karājoties ilksīs. Anna, sēdēdama kamanās, pārdomāja, vai vilki viņus galīgi aprīs vai kaut kas paliks pāri un cilvēki nākošajā rītā uz samīdītā, asiņainā sniega atradīs saplosītus locekļus.

— Uz spēles likta mūsu dzīvība, — viņa sacīja, noliecās un paķēra Tankredu aiz skausta.

— Lai paliek, tam nav nozīmes! Šonakt vilki nav uzsūtīti šī suņa dēļ.

Ar šiem vārdiem Gēsta iebrauca Bergas pagalmā, bet vilki viņiem dzinās pakaļ līdz pat kāpnēm. Viņam nācās atgaiņāties ar pātagu.

— Anna, — viņš sacīja, apturēdams zirgu pie lieveņa. — Dievs to nevēlējās. Savaldies, ja esi īsta sieviete, kāda tu man liecies. Savaldies!

Mājnieki bija izdzirduši zvaniņu skaņas un iznāca ārā.

— Viņš to atvedis, — tie sauca, — viņš to atvedis! Lai dzīvo Gēsta Berlings! — Un visi centās apskaut atbraucējus.

Daudz viņi nevaicāja. Bija jau vēla nakts, un braucēji jutās gaužām satraukti; viņiem bija nepieciešams miers. Pietika, ka ieradusies Anna.

Viss bija labi. Tikai «Korinna» un Ulrikas jaunkundzes adītā zaļā šalle bija kritušas vilkiem par upuri.

Visa māja dusēja. Tad Gēsta piecēlās, apģērbās un izzagās ārā. Viņš klusi paņēma Donžuanu no staļļa, iejūdza to kamanās un gribēja doties projām. Tajā mirklī no mājas iznāca Anna Šjernheka.

— Es dzirdēju, ka tu izgāji ārā, — viņa sacīja. — Tad arī es piecēlos. Gribu kopā ar tevi doties ceļā.

Gēsta piegāja pie jaunavas un saņēma viņas roku.

— Vai tu to vēl nesaproti? Tas nedrīkst notikt. Dievs to nevēlas. Klausies un centies saprast! Es še iegriezos pusdienās un redzēju, cik ļoti viņus sāpināja tava neuzticība. Tad es aizbraucu uz Borgas pili, lai atvestu tevi Ferdinandam. Bet es allaž esmu bijis nelietis un tāds arī palikšu. Es viņus pievīlu un gribēju tevi paturēt sev. Šajā mājā atrodas kāda veca sieva, kas tic, ka no manis reiz iznāks īsts vīrs. Arī viņu es pievīlu. Šeit mājo vēl viens nabaga vecs radījums, kas ir ar mieru ciest badu un trūkumu, lai tikai varētu nomirt draugu vidū, bet es biju gatavs pieļaut, ka ļaunais Sintrams paņem viņu māju. Tu biji tik skaista, un grēks ir salds. Gēsta Berlings viegli padodas kārdinājumam. Ai, cik es gan esmu nožēlojams! Es zinu, cik ļoti šie cilvēki mīl savu māju, un tomēr biju ar mieru to izputināt. Tevis dēļ es aizmirsu visu, savā mīlestībā tu biji tik brīnišķīga. Bet nu, Anna, tagad, kad redzēju viņu prieku, es vairs negribu tevi paturēt, es to nevēlos. Tu mani būtu padarījusi par cilvēku, bet es nedrīkstu tevi paturēt. Ai, mana mīļotā! Viņš tur augšā rotaļājas ar mūsu gribu. Pienācis laiks, lai mēs noliektu savas galvas zem šīs varenās rokas. Saki, ka, sākot no šīs dienas, tu uzņemsi savos kamiešos šo nastu! Visi tur iekšā paļaujas uz tevi. Saki, ka gribi palikt un kļūt viņu balsts un palīgs! Ja tu mani mīli, ja gribi atvieglot manas dziļās bēdas, apsoli man to! Mana mīļā, vai tava sirds ir tik cēla, ka tu vari sevi uzvarēt un turklāt vēl smaidīt? Aizrauta viņa pieņēma šo atteikšanās aicinājumu.

— Darīšu, kā tu vēlies, uzupurēšos smaidīdama.

— Un neienīdīsi manus nabaga draugus? Jaunava skumji pasmaidīja.

— Kamēr vien mīlēšu tevi, es mīlēšu arī viņus.

— Tikai nu es zinu, cik tu cēla. Tagad man vēl smagāk tevi pamest.

— Dzīvo sveiks, Gēsta! Brauc dieva vārdā! Mana mīlestība tevi neievedīs grēkā.

Viņa apgriezās, lai dotos istabā. Gēsta viņai sekoja.

— Vai tu mani drīz aizmirsīsi?

— Brauc jel, Gēsta! Mēs taču esam tikai cilvēki. Viņš metās kamanās, bet tad meitene atgriezās.

— Vai tu aizmirsi vilkus?

— Tieši tos es atceros, bet viņi savu darbu padarījuši. Šonakt ar mani viņiem vairs nav ko iesākt.

Vēlreiz viņš izstiepa rokas pretī Annai, bet Donžuans kļuva nemierīgs un sāka skriet. Gēsta satvēra grožus. Pagriezies kamanās, viņš vērās atpakaļ. Pēc tam viņš piespiedās pie kamanu atzveltnes un izmisis raudāja.

— Man piederēja laime, un es to atgrūdu. Pats viņu atgrūdu. Kādēļ es to nepaturēju?

Ai, Gēsta Berling, tu stiprākais un vājākais starp cilvēkiem!

V LA CACHUCHA

Kaujas zirgs, kaujas zirgs! Tu vecais, kas stāvi sapīts zaļā norā, vai atceries savu jaunību?

Vai atceries cīņas dienas, tu drošsirdīgais? It kā spārnots tu auļoji uz priekšu, tavas krēpes plīvoja kā kvēlas liesmas, baltajās putu lēšķēs uz tavām melnajam krūtīm zaigoja asinis. Zeltā rotātos iemauktos tu joņoji uz priekšu, zem tavām kājām dunēja zeme. Tu trīsēji priekā, tu drosmīgais. Ai, cik tu biji skaists!

Kavalieru nams tīts pelēkā krēslā. Lielajā istabā pie sienām stāv kavalieru sarkani krāsotās lādes, un viņu svētku drānas karājas kaktā. Atvērtā kamīna liesmas rotaļājas uz balti krāsotajām sienām un dzeltenajiem, vaļņainajiem aizkariem, kas aizsedz sienā ierīkotās gultas. Kavalieru nams nav nekāda karaliska telpa, tā nav seraijs ar mīkstiem dīvāniem un spilveniem.

Bet tur iekšā skan Liljekruna vijole. Mijkrēšļa stundā viņš spēlē la cachucha. Spēlē to atkal un atkal.

Pārraujiet stīgas, salauziet lociņu! Kādēļ viņš spēle šo sasodīto deju? Kādēļ viņš to spēlē tagad, kad leitnants Erneklu, ģikts mocīts, guļ gultā, ciezdams tādas sāpes, ka pat nevar pakustēties? Ak, izraujiet vijoli viņam no rokām, metiet to pret sienu, ja viņš nemitās spēlēt! La cachucha, vai tā domāta mums, maestro? Vai lai to dejo uz kavalieru nama ļodzīgās grīdas starp šaurām, nokvēpušām, netīrumu notrieptām sienām, zem šiem melnajiem griestiem? Vai tev, kas to spēlē!

La cachucha, vai tā gan domāta mums, kavalieri? Ārā plosās sniegputenis. Vai tu gribi mācīt dejas takti pārslām, vai tu spēlē negaisa bērniem, kuru kājas slīd tik viegli?

Sievu augumi, kas trīs zem karsto asiņu pulsa, mazas sodrējainas rokas, kas pametušas katlu, lai tvertu kastaņetes, kailas kājas zem uzspraustiem brunčiem, marmora plāksnēm segti pagalmi, zemē sēdoši čigāni ar tamburīniem rokās un pīpēm zobos, mauru arkādes, mēnesnīca un tumšas acis, vai viss tas ir ap tevi, maestro? Citādi lai klusē tava vijole!

Kavalieri žāvē pie uguns savas slapjās drēbes. Vai lai viņi griežas dejā šajos augstajos zābakos, dzelzīm kaltiem papēžiem un collu biezām zolēm? Visu dienu viņi briduši pa dziļām sniega kupenām, meklēdami lāča migu. Vai tu domā, ka viņi var dejot slapjās, kūpošās drānās ar pinkaino lāci kā partneri?

Zvaigznēm piesētas rieta debesis, sārtas rozes tumšajos sievu matos, maigā saldme vakara gaisā, iedzimta grācija kustībās, mīla, kas paceļas no zemes, plūst no debesīm, šūpojas gaisā, — vai tas viss tev ir, maestro? Jo citādi nav vērts iekvēlināt mums alkas pēc šādām lietām!

Nežēlīgais cilvēk, tu spēlē sapītam kaujas zirgam. Rutgers fon Erneklu, kaulu sāpju saistīts, guļ savā gultā. Aiztaupi viņam šo saldo atmiņu mokas, maestro! Arī viņš reiz valkāja sombrero un raibo matu tīklu, arī viņam bija samta kamzolis un duncis aiz jostas. Taupi veco Erneklu, maestro!

Bet Liljekruns spēlē lacachucha, nemitīgi spēlē la cachucha, un Erneklu cieš mokas kā mīļākais, kas redz bezdelīgas laižamies uz mīļotās meitenes mājas pusi, kā izslāpis briedis, kuru mednieki trenc garām vēsajam avotam.

Vienu mirkli Liljekruns atņem vijoli no zoda.

— Vai leitnants atceras Rozaliju fon Bergeri?

Erneklu izgrūž smagu lāstu. . . — Viņa bija viegla kā gaismas stars. Viņa zaigoja un dejoja kā dimants lociņa smailē. Leitnants viņu laikam gan atceras no Karlstades teātra. Mēs viņu redzējām jaunībā — vai leitnants atceras?

Vai viņš to atceras! Viņa bija maza un negudra. Kvēla kā liesma. Viņa prata dejot la cachucha. Viņa iemācīja visus Karlstades jaunos kungus dejot la cachucha un sist kastaņetes. Landrata ballē leitnants ar Bergeres jaunkundzi, pārģērbušies par spāniešiem, dejoja pas de deux. Viņš dejoja tā, kā dejo zem vīģu kokiem un platānām, dejoja kā spānietis, kā īsts spānietis.

Visā Vermlandē neviens tā neprata dejot cachuchu kā viņš. Neviens šo deju neprata tā dejot, ka būtu vērts par to runāt, vienīgi tikai viņš.

Ai, kādu kavalieri zaudēja Vermlandē, kad ģikts sakropļoja viņa kājas, kad locītavās attīstījās lieli mezgli! Kāds kavalieris viņš bija, tik slaids, tik skaists, tik bruņniecisks! Jaunās meitenes, kas vienas dejas dēļ ar šo leitnantu varēja sanaidoties līdz nāvei, sauca viņu par skaisto Erneklu.

Tad Liljekruns atkal spēlē la cachucha, nemitīgi spēlē lacachucha, un Erneklu grimst seno laiku atmiņās.

Tur stāv viņš un tur Rozalija Bergeres jaunkundze. Viņi tikko iznākuši no ģērbtuves. Viņa ir spāniete, viņš spānietis. Viņš drīkst to noskūpstīt, tikai uzmanīgi, lai ar krāsotajām ūsām nenotrieptu tās vaigu. Nu viņi dejo. O, tā kā dejo zem vīģu kokiem un platānām! Viņa vairās, viņš seko, viņš kļūst pārdrošs, viņa lepna, viņš aizvainots, viņa padevīga. Kad viņš beidzot noslīgst ceļos un jaunava iekrīt viņa atplestajās rokās, visā zālē nošalc nopūta, sajūsmas nopūta.

Viņš bija spānietis, īsts spānietis!

Tieši pie šī lociņa vilciena viņš noliecās, izpleta rokas, nolika kāju tā, lai spētu šūpoties pirkstgalos. Kāda grācija! Viņa tēlu varēja veidot marmorā!

Neapzināti viņš pārlicis kāju pār gultas malu, stāv stalti saslējies, paliecas, izpleš rokas, sit ar pirkstiem un grib lidot pār grīdu kā senajos laikos, kad vēl valkāja tik šaurus apavus, ka zeķēm nācās nogriezt pēdas.

— Bravo! Erneklu! Bravo, Liljekrun, iespēlē viņā dzīvību!

Bet kājas atsakās viņam klausīt. Viņš nespēj nostāvēt pirkstgalos. Pāris reižu paspēris ar vienu kāju, viņš vairāk nespēj un atkrīt gultā.

Skaistais senjor, jūs esat kļuvis vecs.

Varbūt arī senjorita tāda kļuvusi?

Vienīgi zem Granadas platānām cachuchu dejo mūžam jaunie džitanas. Mūžam jauni kā rozes, kas ik pavasari plaukst jaunos ziedos.

Tāpēc pienācis brīdis pārraut vijoles stīgas.

Nē, spēle, Liljekrun, spēlē la cachucha, vienmēr tikai la cachucha.

Stāsti mums, ka kavalieru nama iemītnieku sirdis nav mainījušas, kaut arī viņu miesas kļuvušas smagas un stīvas, — viņi vēl vienmēr ir spānieši!

Kaujas zirgs, kaujas zirgs!

Teic, ka tev patīk taures skaņas, kas liek tev aulekšot, kaut arī dzelzs pinekļi noberž asinīs sapītās kājas!

VI BALLE EKEBIJĀ

Ai, jūs seno laiku sievietes!

Runāt par jums ir tikpat kā runāt par debesu valstību, jūs bijāt pats daiļums, pati gaisma. Jūs bijāt mūžam jaunas, mūžam skaistas, un jūsu acis bija tik maigas kā mātes acis, kad tā noraugās savā bērnā. Lokanas kā vāverītes jūs vijāties ap vīra kaklu. Nekad jūsu balss nedrebēja dusmās, nekad jūsu pieres nesaraucās īgnumā, jūsu liegās rokas nekad nekļuva cietas un asas. Ai, jūs brīnišķās, svētās, kā izrotātas gleznas jūs bijāt mājas templī. Jūs dievināja, jums kvēpināja vīraku, jūs modinājāt mīlestības brīnumdarbus, un ap jūsu galvām staroja poēzijas zeltaini mirdzošais vainags.

Ai, jūs seno laiku sievietes, šis stāsts vēsta par to, kā viena no jums dāvāja Gēstam Berlingam savu mīlestību. Divas nedēļas pēc Borgas balles Ekebijā rīkoja dzīres. Kas tās bija par dzīrēm! Veci vīri un sievas kļuva jauni, smaidoši un līksmi, tiklīdz pieminēja šīs dzīres.

Tajā laikā jau arī kavalieri bija vienīgie kungi Ekebijā. Majoriene staigāja apkārt ar spieķi rokā un ubaga tarbu mugurā, majors dzīvoja savā Šjē muižā. Viņš pat nevarēja piedalīties šajās dzīrēs, jo Šjē muižā plosījās bakas un viņš baiļojās izplatīt šo nejauko slimību. Cik daudz baudas sniedza burvīgās divpadsmit stundas, kas aizritēja no pirmās vīna pudeles korķa blīkšķa pie pusdienu galda līdz pēdējam vijoles lociņa vilcienam, kad pusnakts jau sen bija pāri! Laika dzīlēs nogrimušas šīs līksmes vainagotās stundas, ugunīga vīna, garšīgāko ēdienu, burvīgas mūzikas, atjautīgu izrāžu un krāšņu dzīvo ainu pārpilnas, laika dzīlēs nogrimušas trakulīgās dejas skurbumā. Kur gan vēl var atrast tik gludas grīdas, tik bruņnieciskus kavalierus un tik skaistas sievietes?

Ai, seno laiku sievietes, kā jūs pratāt piešķirt svētkiem spožumu! Dedzīga kvēle, ģenialitāte un jaunības mirdzums pārņēma ikvienu, kas jums tuvojās. Jūsu dēļ bija vērts izšķiest savu zeltu par degošām vaska svecēm, kas apgaismoja jūsu daiļumu, par dzirkstošo vīnu, kas jūsu sirdīs ielēja līksmi, jūsu dēļ bija vērts dejā noplēst kurpju zoles un vadīt vijoles lociņu tik ilgi, līdz sastinga roka.

Ai, seno laiku sievietes, jūsu rokās bija paradīzes vārtu atslēga!

Ekebijas zāles pilda maigākās no jūsu maigā pulka. Tur ir jaunā grāfiene Dona, dzirkstoši līksma un deju un rotaļu kāra, kā jau tas piederas viņas divdesmit gadiem, tur ir Munkerudas tiesneša skaistās meitas un Bergas jautrās meitenes, tur ir Anna Šjernheka savā maigajā grūtsirdībā, kas zaigo viņas vaigā kopš tās nakts, kad viņus trenca vilki, tūkstoškārt skaistāka nekā agrāk, tur ir vēl daudzas, kuras gan vēl nav aizmirstas, bet kuras tomēr drīz aizmirsīs, tur ir arī skaistā Marianna Sinklere.

Šī slavenā sieviete, kas mirdzējusi karaļa galmā, starojusi grafu pilīs, skaistuma karaliene, kas apceļojusi visu zemi, visur sumināta un pielūgta, kas iededzinājusi mīlas kvēli, kur vien parādījusies, arī viņa ir pagodinājusi kavalieru dzīres.

Augstu tajos laikos staroja Vermlandes gods, daudzu lepnu vārdu nests. Šīs skaistās zemes līksmie bērni ar daudz ko varēja lepoties, bet, kad viņi minēja savus krāšņumus, tie nekad neaizmirsa minēt Mariannas Sinkleres vārdu.

Teiksmas par viņas uzvarām pildīja visu zemi.

Mēdza pieminēt grafu kroņus, kas šūpojušies virs viņas galvas, miljonus, kas nolikti pie viņas kājām, karavadoņu zobenus un dzejnieku vainagus, kuru mirdzums to vilinājis.

Viņa bija ne tikai skaista. Viņa bija asprātīga un vispusīgi izglītota. Tā laika izcilākie vīri labprāt ar viņu sarunājās. Viņa pati gan nerakstīja, bet daudzas viņas idejas, ko tā ierosināja savu draugu dzejnieku sirdīs, atdzīvojās dziesmās.

Vermlandē, šajā lāču zemē, viņa uzturējās reti. Viņas dzīve pagāja mūžīgos ceļojumos. Viņas tēvs, bagātais Melchiors Sinklers, dzīvoja ar sievu Bjernes muižā un ļāva, lai meita apciemo savus dižciltīgos draugus lielās pilsētās un varenās muižās. Viņam sagādāja prieku stāstīt, cik daudz naudas izšķieda Marianna, un abi vecie laimīgi pavadīja savu mūžu Mariannas mirdzuma atblāzmā.

Viņas dzīve bija līksmes un dievinājumu pārpilna. Gaiss ap viņu bija mīlas piesātināts, mīla bija viņas gaisma, mīla viņas dienišķā maize.

Bieži viņa pati bija mīlējusi, bieži, bieži, tomēr šī kvēle nekad nebija liesmojusi tik ilgi, lai spētu kaldināt važas, kas viņu saistītu uz mūžu.

— Es gaidu viņu, spēcīgo iekarotāju, — Marianna mēdza izteikties par mīlestību. Līdz šim tā vēl nav pārkāpusi neviena nocietinājuma, nav pārpeldējusi nevienas upes. Allaž tā bijusi maiga, tās skatienos nav kvēlojusi uguns un sirdī neprāts. — Es gaidu to spēcīgo mīlestību, kas liks man aizmirsties. Gribu izjust šo mīlestību, tik spēcīgu, lai mana sirds baismās nodrebētu. Līdz šim es pazīstu tikai tādu mīlestību, par ko mans gudrais prāts vienīgi pasmaida.

Mariannas klātbūtne viesa runās dedzību un vīnā līksmību. Viņas kvēlā dvēsele lika straujāk skanēt stīgām, un uz grīdas, ko mina viņas kājas, skurbāk un vieglāk šūpojās deja. Viņa staroja dzīvajās ainās, viņa apgaroja izrādes, viņas skaistās lūpas . . .

Cietiet klusu, tā nebija viņas vaina, nemūžam tas nebija viņas nodoms! Vainīgs bija balkons, mēnesnīca, mežģiņu plīvurs, bruņinieka tērps un dziesma. Nabaga jaunieši nebija vainīgi.

Bet tas viss, kas radīja tik daudz nelaimes, tika rīkots ar vislabākajiem nodomiem. Patrons Jūlijs, kas bija izveicīgs visās lietās, izkārtoja šo dzīvo ainu, vienīgi gribēdams izcelt Mariannas skaistumu.

Lielajā Ekebijas zālē, kas bija pārvērsta par teātri, sēdēja simt viesu un lūkojās, kā uz skatuves pie tumšajām nakts debesīm atmirdzēja Spānijas dzeltenais mēness. Pa Seviļas šaurajām ielām zagās Dons Žuans un apstājās pie efejām apvīta balkona. Viņš bija ģērbies mūka uzvalkā, tomēr zem piedurknes pazibēja smalka, brodēta krekla aproce, un mēteļa krokas atvizēja spožs zobens. Pārģērbtais sāka skandināt dziesmu:

Ir sievu skūpstus dedzīgos,

Ir vīna malkus reibīgos,

Tos mana mute vairās.

Kaut liegi pietvīkst daiļās vaigs,

Kad skar to manu acu zaigs,

Kaut liesmo man tās skatiens maigs,

Sirds viņai neatveras.

Jel nenāc dailes mirdzumā,

Senjora, tu šeit balkonā,

Tavs tuvums mani biedē.

Es tērpies mūka uzvalkā,

Man sirds madonnas kalpībā,

Un manā dvēsles skumībā

Vēss malks vien mani dziedē.

Kad viņš apklusa, balkonā parādījās Marianna, tērpusies melnā samtā un mežģiņu plīvurā. Viņa pārliecās pār balkona margām un rāmi un zobgalīgi dziedāja:

Ko meklē šeit, vīrs bijīgais,

Kad zemi sedz miers svētīgais,

Vai lūgt par mani vēlies?

Bet pēkšņi viņas dziesma ieskanējās straujāk un kvēlāk:

Ak, bēdz, jel bēdz, mūs pārsteigt var,

Tavs zobens spožs, raug, zemi skar,

Pat piešu skaņas sadzird ar,

Kaut bijīgs mūks gan liecies.

Dzirdot šos vārdus, mūks nometa mēteli, un zem balkona stāvēja Gēsta Berlings ar zeltu izrotātā zīda bruņinieka tērpā. Viņš neievēroja skaistules brīdinājumu, bet uzrāpās pa vienu balkona pīlāru, pārlēca pāri margām un pēc patrona Jūlija norādījuma noslīga ceļos pie skaistās Mariannas kājām. Laipni smaidīdama, viņa sniedza skūpstam savu roku, un, kamēr jaunieši, mīlas apreibuši, lūkojās viens otrā, nolaidās priekškars.

Mariannas priekšā uz ceļiem bija nometies Gēsta Berlings maigu dzejnieka vaigu, bet tai pašā laikā arī drosmīgs kā karavīrs, viņa dziļajās acīs staroja pārgalvība un gara kvēle, viņa skatiens lūdzās un pavēlēja. Viņš bija lokans un spēcīgs, valdzinošs un dedzīgs.

Kamēr priekškaru te pacēla, te nolaida, jaunieši visu laiku palika nekustīgi stāvam. Gēstas acis nenovērsās no skaistās Mariannas, viņa skatiens lūdzās un pavēlēja.

Beidzot aplausi rima. Priekškars palika savā vietā, apslēpdams jauniešus visu acīm.

Tad skaistā Marianna noliecās un skūpstīja Gēstu Berlingu. Viņa pati nezināja, kādēļ to dara, bet tas viņai bija jādara. Viņš izstiepa rokas un turēja skaistuli savās skavās. Viņa to skūpstīja vēl un vēlreiz.

Vainīgs bija balkons, mēnesnīca, mežģiņu plīvurs, bruņinieka tērps, aplausi — nabaga jaunieši bija bez vainas. Viņi to nebija vēlējušies. Ne jau Gēstu Berlingu alkdama, Marianna bija atstūmusi grafu kroņus, kas šūpojās pār viņas galvu, pagājusi garām miljoniem, kuri gulēja pie viņas kājām, arī viņš vēl nebija aizmirsis Annu Šjernheku. Nē, viņi bija bez vainas, neviens no viņiem to nebija vēlējies.

Tajā dienā pie priekškara stāvēja maigais Levenborgs, kura acis allaž metās valgas, bet lūpās viegli atplauka smaids. Pagātnes skumju nomākts, viņš neievēroja šīs pasaules notikumus, kurus nekad nebija pratis īsti novērtēt. Redzēdams, ka Gēsta un Marianna bija ieņēmuši citu stāvokli, viņš domāja, ka tas viss iederas dzīvajā ainā, un sāka vilkt priekškara auklu.

Jaunie balkonā to pamanīja tikai tad, kad pār viņiem pāršalca aplausu vētra.

Marianna sarāvās un gribēja aizbēgt, bet Gēsta viņu aizturēja, čukstēdams:

— Stāviet mierīgi, viņi nodomās, ka tas iederas dzīvajā ainā!

Viņš juta, ka viņas augums notrīsēja un skūpstu kvēle izdzisa tās lūpās.

— Nebīstieties! — viņš čukstēja. — Skaistām lūpām ir tiesības skūpstīt.

—   Viņiem bija jāstāv, kamēr priekškars pacēlās un krita un atkal cēlās un krita, un ikreiz, kad viņus ieraudzīja simt acu pāri, no tikpat daudzām rokām atskanēja dimdoši aplausi.

Tiešām jauki ir noraudzīties, ka divi jaunieši attēlo mīlestības laimi. Neviens nespēja iedomāties, ka šie skūpsti nav tēlojums, neviens pat nenojauta, ka senjora tvīka kaunā, ka bruņinieks drebēja satraukumā. Neviens nespēja iedomāties, ka šis skats neiederas dzīvajā ainā.

Pēdīgi Marianna un Gēsta atradās aiz skatuves kulisēm.

Viņa ar roku atglauda matus.

— Es pati sevi nesaprotu, — viņa sacīja.

— Ai, kaunieties, Mariannas jaunkundz! — viņš, saviebdams seju, izsaucās un sasita rokas. — Kaunieties skūpstīt Gēstu Berlingu!

Mariannai bija jāsmejas.

— Ikviens taču zina, ka Gēsta Berlings ir neatvairāms. Mana kļūda nav lielāka par citu kļūdām.

Un viņi vienojās izlikties līksmi, lai viesiem nerastos aizdomas.

— Vai varu būt droša, ka patiesība nekad nenāks dienas gaismā, Gēstas kungs? — Marianna ievaicājās, kad viņi grasījās doties zālē.

— Noteikti, Mariannas jaunkundz. Kavalieri prot klusēt, esmu ar mieru galvot par ikkatru no mums.

Viņa nolaida plakstus. Viņas lūpās rotājās dīvains smaids.

— Bet, ja nu patiesība tomēr nāktu dienas gaismā, ko gan tad cilvēki par mani domātu, Gēstas kungs?

— Viņi nedomās nekā, viņi taču zina, ka tam nav nekādas nozīmes. Viņi domās, ka mēs tā bijām iedzīvojušies savā lomā, ka turpinājām spēli.

No nolaistajiem plakstiem, no māksloti smaidošajām lūpām atskanēja vēl viens jautājums:

— Bet pats Gēstas kungs? Ko par to domā Gēstas kungs?

— Es domāju, ka Mariannas jaunkundze manī iemīlējusies, — viņš jokoja.

— Labāk gan tā nedomājiet! — viņa pasmaidīja. — Tad man ar šo spāņu dunci būtu jānogalina Gēstas kungs, lai pierādītu, ka jums nav taisnība.

— Cik dārgi ir sieviešu skūpsti! — Gēsta atbildēja. — Vai tiešām Mariannas jaunkundzes skūpsti jāsamaksā ar dzīvību?

Tad Mariannas acis iedzirkstījās tā, ka šo skatienu varēja just kā naža dūrienu.

— Es vēlētos redzēt Gēstu Berlingu mirušu, mirušu, mirušu!

Šie vārdi dzejnieka asinīs iekvēlināja senās ilgas.

— Ai, — viņš izsaucās, — kaut šie vārdi būtu vairāk nekā tikai vārdi, kaut tās būtu bultas, kas nāk no tumšas paslēptuves, kaut tas būtu duncis vai inde un spētu iznīcināt

šo nejauko miesu un atbrīvot manu dvēseli!

Marianna atkal mierīgi smaidīja.

— Bērnišķības! — viņa sacīja, paņemdama Gēstu zem rokas, lai dotos pie viesiem.

Viņi bija palikuši savos spāņu tērpos, un, viņiem ienākot zālē, tos apsveica jauniem aplausiem. Visi viņus cildināja. Nevienam nebija ne mazāko aizdomu.

Sākās atkal dejas, bet Gēsta pameta dejas zāli.

Mariannas skatiens it kā salts tērauds bija ievainojis viņa sirdi. Viņš gluži labi saprata tās vārdu nozīmi.

Viņu mīlēt bija kauns, viņa pretmīlestība apkaunoja, šis kauns bija ļaunāks par nāvi.

Viņš nekad vairs nedejos, viņš vairs nevēlējās redzēt šīs skaistās sievietes.

Gēsta zināja it labi. Viņu skaistās acis, viņu sārtie vaigi nekvēloja viņam. Ne jau viņam dejā slīdēja šīs vieglās kājas, ne jau viņam skanēja klusie smiekli. Jā, dejot ar viņu, jūsmot par viņu, to viņas varēja, bet neviena nopietni nevēlējās kļūt viņa dzīves biedre.

Dzejnieks iegāja smēķējamā istabā pie vecajiem kungiem un apsēdās pie spēļu galda. Viņš nevilšus novietojās pie tā paša galda, kur sēdēja varenais Bjernes īpašnieks, spēlēdams kārtis. Te viņš spēlēja, te turēja banku, un viņa priekšā gulēja vesels žūksnis dažādu naudas zīmju.

Spēlēja visai augstu. Gēsta spēli sadzina vēl augstāk. Uz galda parādījās lielas naudas zīmes, pieaugdamas veselā kaudzē Melchiora Sinklera priekšā.

Bet arī Gēstas priekšā krājās ir vara, ir papīra nauda, un drīz vienīgi viņš vēl varēja cīnīties ar vareno Bjernes muižas īpašnieku. Un tad pat lielā naudas kaudze, kas visu laiku atradās Melchiora Sinklera priekšā, pārgāja pie Gēstas Berlinga

— Gēsta, manu zēn! — smiedamies sauca varenais muižnieks, kad jau bija paspēlējis visu, kas atradās uz galda un makā. — Ko lai mēs tagad iesākam? Esmu jau tukšā un ar aizņemtu naudu nemēdzu spēlēt, esmu devis savai mātei šādu solījumu.

Bet viņš tomēr nezaudēja padoma. Viņš jau bija paspēlējis pulksteni un bebrādas kažoku un pašlaik gribēja likt uz spēles savu zirgu un kamanas, bet viņu aizkavēja Sintrams.

— Liec uz spēles kaut ko vērtīgāku! — sauca ļaunais Forsas īpašnieks. — Liec kaut ko tādu, kas spēj salauzt nelaimi!

— Velns ar ārā, ko lai es lieku?

— Liec uz spēles savu sirds lolojumu, draugs Melchior, spēlē uz savu meitu!

— To Sinklera kungs droši var darīt, — smiedamies iesaucās Gēsta. — Šo laimestu es nemūžam nedabūšu zem sava jumta.

Varenais Melchiors arī iesmējās. Viņam gan nepatika, ka pie spēļu galda minēja Mariannas vārdu, bet šis priekšlikums bija tik traks, ka par to nemaz nevarēja ļaunoties. Nospēlēt Mariannu Gēstam, jā, to viņš droši varēja mēģināt.

— Protams, ar noteikumu, — viņš piebilda, — ka tu spēj iegūt viņas jāvārdu, Gēsta, es uz šīm kārtīm lieku savu tēva svētību.

Gēsta lika pretī visu savu laimestu, un spēle sākās. Viņš laimēja, un muižas īpašnieks pārtrauca spēli. Viņš ieskatīja, ka nespēj cīnīties ar neveiksmi.

Nakts lēni slīdēja uz priekšu, pusnakts jau bija garām. Skaisto sievu vaigi kļuva bālāki, cirtas vaļīgākas, svārku kruzuļi bija saburzīti. Vecās dāmas piecēlās no saviem dīvāniem un paskaidroja, ka dzīres jau ilgušas divpadsmit stundu un būtu laiks tās izbeigt.

Skaistajām dzīrēm jābeidzas, bet tad pats Liljekruns paņēma vijoli un spēlēja pēdējo polku. Zirgi jau bija piebraukti pie lieveņa, vecās kundzes tinās savos kažokos un uzlika galvassegas, vecie kungi sēja ap kaklu šalles un vilka kājās siltos tūbas zābakus.

Bet jaunie vēl nevarēja beigt deju. Viņi dejoja virsdrēbēs. Dejoja pa pāriem, dejoja pa četriem, dejoja riņķa polku, dejoja atmugurisko polku, tā bija neprātīga deja. Tiklīdz viens dejotājs palaida savu dāmu, viņu jau saķēra cits.

Arī grūtsirdīgais Gēsta Berlings iejuka šajā trakajā dejas virpulī. Dejā viņš gribēja aizmirst skumjas un pazemojumu, lai asinis dzīslās pulsētu straujāk, lai atgūtu dzīves prieku, viņš vēlējās būt līksms tāpat kā visi citi. Viņš dejoja tā, ka sienas griezās ap viņu un domas apskurba.

Kuru dāmu viņš bija aizrāvis no pulka? Viņa bija viegla un līgana, un viņš juta starp viņiem plūstam ugunīgas strāvas. Ai, Marianna!

Kamēr Gēsta dejoja ar Mariannu, Sintrams jau sēdēja savās kamanās, un viņam līdzās stāvēja Melchiors Sinklers.

Varenais muižas īpašnieks kļuva nepacietīgs, ka jāgaida Marianna. Viņš mīņāja sniegu ar saviem lielajiem tūbas zābakiem un vicināja rokas, jo ārā bija spalgs aukstums.

— Tev, Sinkler, nevajadzēja nospēlēt Gēstam Mariannu, — ierunājās Sintrams.

— Kas tad nu?

Iekams Sintrams atbildēja, viņš jau saķēra grožus un sagatavoja pātagu sitienam:

— Šie skūpsti neiederējās dzīvajā ainā.

Varenais muižas īpašnieks pacēla dūri, bet Sintrams jau bija aizjoņojis. Viņš laida zirgu aulekšiem, sizdams ar pātagu un neuzdrošinājās paraudzīties atpakaļ, jo Melchiora roka bija smaga un viņa pacietība īsa.

Sinklers devās dejas zālē uzmeklēt savu meitu un ieraudzīja, ka viņa dejo ar Gēstu.

Mežonīga un trakulīga bija pēdējā polka. Dažu pāru sejas bija nobālušas, citu pietvīkušas, kā dūmaka pār zāli gulās putekļu mākonis, pusizdegušo vaska sveču liesmas plandījās, un šai ragainajā jūklī lidoja Gēsta un Marianna, karaliski savā neizsmeļamajā spēkā, krāšņi savā skaistumā, laimīgi atdoties burvīgajai dejas kustībai.

Laiciņu Melchiors Sinklers viņos noraudzījās, bet tad viņš aizgāja un pameta Mariannu dejas zālē. Ar spēku viņš aizcirta durvis, viņa soļi drausmi nodārdēja kāpnēs, ne vārda neteikdams, viņš iesēdās kamanās, kur jau sēdēja sieva, un aizbrauca.

Kad Marianna bija beigusi deju un ievaicājās pēc saviem vecākiem, viņi jau bija projām.

Noteikti par to pārliecinājusies, viņa tomēr neizrādīja ne mazāko izbrīnu. Klusi tā apģērbās un devās lejā pa kāpnēm. Dāmas ģērbtuvē nodomāja, ka viņa laikam gan atbraukusi pati savās kamanās.

Bet Marianna devās ceļā plānajās zīda kurpītēs, neminot par savu nelaimi ne vārda. Tumsā viņu neviens nepazina, kad viņa tur soļoja pa lielceļa malu, neviens nespēja iedomāties, ka šī vēlīnā gājēja, ko garāmbraucošās kamanas iedzina augstajās sniega kupenās, bija skaistā Marianna.

Kad jaunā sieviete jau droši varēja iet pa ceļa vidu, viņa sāka skriet. Viņa skrēja, cik ilgi vien spēja, tad soļoja un pēc tam skrēja no jauna. Viņu dzina uz priekšu šausmīgas, mocošas bailes.

No Ekebijas līdz Bjernes muižai ir augstākais ceturtdaļjūdze. Marianna drīz jau bija mājās, bet viņai gandrīz likās, ka ir apmaldījusies. Kad viņa aizsniedza mājas, visas durvis bija aizbultētas, visas ugunis izdzēstas. Vai tiešām vecāki vēl nebūtu pārbraukuši?

Marianna piegāja pie durvīm un pāris reižu viegli pieklauvēja. Viņa satvēra durvju rokturi un raustīja tā, ka troksnis atbalsojās visā mājā. Durvis neviens neatvēra, bet, kad viņa gribēja atņemt roku no metāla roktura, tās maigā āda bija piesalusi un palika pie metāla.

Varenais Melchiors Sinklers bija pārbraucis mājās, lai aizslēgtu durvis savam vienīgajam bērnam.

Viņš bija apskurbis no daudzajiem dzērieniem, traks aiz dusmām. Viņš ienīda savu meitu tāpēc, ka viņai patika Gēsta Berlings. Viņš ieslēdza savus kalpotājus virtuvē un sievu guļamistabā. Lādēdamies viņš apgalvoja, ka ikvienu, kas uzdrošināsies ielaist Mariannu, sadauzīs līdz nāvei. Visi zināja, ka viņš turēs savu vārdu.

Tik negantu viņu neviens vēl nebija redzējis. Bet nekad arī viņš nebija pieredzējis lielāku nelaimi. Ja viņš tagad ieraudzītu savu meitu, viņš to nogalinātu.

Viņš tai bija dāvājis dārgas rotas un zīda tērpus, bija sniedzis smalku izglītību un ļāvis iegūt daudzas zinības. Marianna bija viņa lepnums, viņa gods. Viņš ar to lepojās tā, it kā viņa nestu karaļkroni. Ak, viņa karaliene, viņa dieve, viņa suminātā, skaistā, lepnā Marianna! Vai viņš jel ko tai bija liedzis? Vai viņš pat nejutās pārāk niecīgs, lai būtu viņas tēvs? Ak, Marianna, Marianna!

Kā gan lai viņš to neienīst, ja viņa iemīlējusi Gēstu Berlingu un skūpsta viņu? Kā lai viņš to neatstumj, neaizslēdz viņai mājas durvis, ja viņa sevi tā pazemo, mīlēdama tādu vīru? Lai viņa paliek Ekebijā, lai viņa skrien pie kaimiņiem meklēt naktsmājas, lai viņa guļ sniega kupenā! Vienalga. Viņa jau ir ievilkta dubļos, skaistā Marianna. Zudis viņas spožums. Zudis viņas dzīves mirdzums.

Viņš guļ savā gultā un dzird, ka Marianna klaudzina pie durvīm. Kāda viņam gar to daļa? Viņš guļ. Tur ārā stāv sieviete, kas grib precēt atceltu mācītāju, tādai nav vietas viņa mājā. Nebūtu viņš to tik karsti mīlējis, nebūtu ar viņu tā lepojies, tas atļautu viņai ienākt.

Jā, savu tēva svētību viņš tiem nevar liegt. To viņš bija paspēlējis uz kārtīm. Bet atvērt viņai savas durvis, to viņš nedarīs. Ak, Marianna!

Jaunā, skaistā sieviete vēl vienmēr stāvēja pie āra durvīm. Te viņa ārprātīgās dusmās raustīja rokturi, te krita ceļos un lūdza piedošanu.

Bet neviens viņu nedzirdēja, neviens neatbildēja, neviens neatvēra.

Ak, vai tas nebija drausmīgi? Stāstot šo notikumu, mani pārņem šausmas. Marianna atgriezās no balles, kurā bija bijusi karaliene, bijusi bagāta, laimīga, lepna, un nu vienā mirkli iemesta tik bezgalīgā postā. Izdzīta no savas mājas, padota salam; viņu gan neizsmēja, nesita, nenolādēja, vienīgi ar cietu bezsirdību izdzina no mājas.

Es iedomājos salto, zvaigžņoto nakti, kas viņu apņēma, šo dziļo, salto nakti ar tukšajiem, baltajiem sniega laukiem un klusajiem mežiem. Visi dusēja saldā, bezrūpīgā miegā, bet visā šai klusajā, baltajā saltumā bija tikai viena vienīga dzīva būtne. Visas pasaules skumjas un baismas un šausmas saslēdzās ap šo vientuļo cilvēkbērnu. Ak, dievs, ciest vientuļai šajā dusošajā, sastingušajā pasaulē! Pirmo reizi mūžā viņa sastapa cietsirdību un nežēlību. Viņas māte nedomāja pamest savu gultu, lai viņu glābtu. Vecie, uzticamie kalpotāji, kas bija vadījuši viņas pirmos soļus, tagad viņas labā pat pirkstu nepakustināja. Par kādu noziegumu viņu tā soda? Kur lai viņa sagaida žēlastību, ja ne pie šīm durvīm? Ja viņa būtu nogalinājusi kādu cilvēku, tad tomēr klauvētu pie šīm durvīm, pārliecināta, ka šeit viņai piedos. Būtu viņa noklīdusi neceļos un postā, atgrieztos skrandās un novārgusi, viņa tomēr droši un mierīgi dotos pie šīm durvīm, gaidīdama, ka šeit viņu apsveiks mīļiem vārdiem. Šīs taču bija viņas mājas durvis. Aiz šīm durvīm viņa varēja sagaidīt vienīgi mīlestību.

Vai tad tēvs nebija viņu pietiekoši pārbaudījis? Vai viņi drīz neatvērs?

— Tēv, tēv! — viņa sauca. — Ielaid mani! Es salstu, es trīcu. Še ārā tik drausmīgi!

Māt, māt, tu, kas, man kalpodama, esi staigājusi tik daudzus soļus! Tu, kas daudzas naktis esi bijusi par mani nomodā. Kādēļ tu tagad guli? Māt, māt, esi nomodā šo vienīgo nakti, un es tevi nemūžam vairs nesāpināšu!

Tā viņa sauca un tad apklusa, gaidīdama atbildi. Taču neviens viņu nedzirdēja, neviens viņai nepaklausīja, neviens neatbildēja.

Tad viņa šausmās lauzīja rokas, bet viņas acis bija sausas.

Garā, tumšā māja ar aizslēgtajām durvīm un neapgaismotajiem logiem nekustīgi un drausmi rēgojās naktī. Kas ar viņu tagad notiks, ar viņu, kam vairs nebija māju? Viņa bija pazemota un apkaunota uz visu mūžu. Viņas pašas tēvs iededzināja viņai plecā sarkano kauna zīmi.

— Tēv! — viņa vēlreiz sauca. — Kas tagad ar mani notiks? Cilvēki tagad domās par mani to ļaunāko.

Viņa raudāja un vaimanāja, viņas miesa salā bija gandrīz sastingusi.

Ai, kā gan tik liela nelaime var uzbrukt tādam, kas nupat vēl bija tik augstu! Cik viegli cilvēks var nogrimt visdziļākajā postā! Vai dzīve mums neiedveš šausmas? Kurš gan no mums var paļauties, ka sēž drošā kuģī? Ap mums mutuļo bēdas kā jūras bangas, palūk, kā viļņi laiza kuģa sānus, raug, tie jau metas pāri kuģa malai! Ai, nekur nav droša pamata, nekur nav drošas pieturas vietas, neviena laiva nav diezgan droša, — cik tālu vien skatiens sniedzas, pār bēdu jūru paceļas nezināmas debesis.

Bet, klau! Beidzot, beidzot! Priekšnamā atskan viegli soļi.

— Vai tu tā esi, māt? — Marianna vaicāja.

— Jā, mīļais bērns.

— Vai es drīkstu ieiet?

— Tēvs negrib tevi ielaist.

— No Ekebijas līdz šejienei es atskrēju plānajās kurpītēs. Esmu stāvējusi pie durvīm veselu stundu, klauvējusi un lūgusies. Šeit laukā es nosalšu. Kādēļ jūs aizbraucāt un mani pametāt?

— Bērns, mans mīļais bērns, kāpēc tu skūpstīji Gēstu Berlingu?

— Bet pasaki tēvam, ka es viņa tāpēc vēl nemīlu. Tā bija tikai rotaļa. Vai tiešām viņš domā, ka es vēlos precēt Gēstu?

— Dodies pie tiesneša, Marianna, un palūdz tur naktsmājas! Tēvs ir piedzēries. Viņš nenāk pie prāta. Viņš mani turēja tur augšā ieslēgtu. Es izzagos, kad domāju, ka viņš aizmidzis. Viņš tevi nositīs, ja tu ienāksi iekšā.

— Māt, māt, vai tiešām man jāiet pie svešiem cilvēkiem, kaut gan man pašai savas mājas? Vai tu, māt, esi tikpat cietsirdīga kā tēvs? Kā gan tu, māt, atļāvi, ka tēvs man aizslēdza durvis? Ja tu mani neielaidīsi, es gulšos tur sniega kupenā.

Tajā mirklī Mariannas māte mēģināja atslēgt durvis, bet uz kāpnēm atskanēja smagi soļi, un skarba balss viņu sauca atpakaļ.

Marianna klausījās. Viņas māte aizsteidzās, nikna balss viņu bāra un tad. ..

Marianna izdzirda kaut ko drausmīgu. Klusajā mājā bija dzirdama katra skaņa.

Viņa dzirdēja smagu sitienu vai nu ar spieķi, vai arī tas bija pliķis, pēc tam atskanēja viegls troksnis un atkal sitiens.

Viņš, šis briesmonis, sita māti! Milzīgais Melchiors Sinklers sita savu sievu!

Marianna šausmās nokrita pie durvju sliekšņa un lauzīja rokas. Nu viņa raudāja, un viņas asaras sasala ledū, un viņa tur gulēja uz savas pašas mājas sliekšņa. Žēlastību, apžēlošanu! Atveriet, atveriet, lai viņa varētu noliekt savu muguru zem sitieniem! Ai, kā gan viņš var sist māti, sist viņu tāpēc, ka viņa nevēlējās redzēt nākošajā dienā savu meitu nosalušu sniega kupenā, tāpēc, ka viņa vēlējās mierināt savu bērnu!

Šajā naktī Mariannu smagi pazemoja. Viņa bija sapņojusi, ka ir karaliene, bet nu gulēja še un jutās briesmīgāk par nopērtu verdzeni.

Bet tad viņa saltās dusmās piecēlās. Vēlreiz sita ar savu asiņaino roku pret durvīm un sauca:

— Klausies, ko tev teikšu, tu, kas siti māti! Gan tu raudāsi, Melchior Sinkler, gan tu raudāsi!

Pēc tam skaistā Marianna aizgāja un apgulās sniega kupenā. Viņa nometa kažoku un palika savā melnajā samta tērpā, kas spilgti atdalījās no baltā sniega. Tā viņa tur gulēja un domāja, ka tēvs, rīt iznācis pagalmā, viņu tur atradīs. Viņa vēlējās tikai vienu, lai tēvs pats viņu atrastu.

Ai, nāve, bālais draugs! Vai tiešām tā ir mierinoša patiesība, ka man allaž tevi jāsatiek? Tu atnāksi arī pie manis, pasaules kūtrākās strādnieces, atraisīsi manu kurpju saites, izņemsi slauceni no manām rokām, novilksi manas strādnieces drēbes. Ar maigu varu tu mani apguldīsi mežģinēm greznotā šķirstā, izrotāsi mani baltiem audekliem. Manām kājām vairs nevajadzēs kurpju, un manās rokās uzvilks baltus cimdus, ko netīrais darbs vairs nenotrieps. Tavā liegajā, svētītajā mierā es atdusēšos gadu tūkstošus. Ai, atpestītāja! Esmu zemes viskūtrākā strādniece un ar saldu baudu iedomājos to mirkli, kad tu mani atbrīvosi no šīs zemes darba un uzņemsi savā valstībā.

Mans bālais draugs, pret mani tu brīvi vari izlietot savu varu, bet vienu tev teikšu: tava cīņa pret seno laiku sievietēm bija daudz grūtāka. Viņu slaidajos augumos spēcīgāk pulsēja dzīves spēki, sals nespēja dzesēt viņu karstās asinis.

Tu apguldīji savā gultā skaisto Mariannu, ak, nāve, tu apsēdies pie viņas gultas kā veca aukle, kas mēģina ieaijāt mazuli. Tu uzticīgā, vecā aukle, kura labi zina, kas noder cilvēkbērniem, kā tu gan laikam dusmojies, kad ieradās viņas rotaļu biedri un ar kliedzieniem un saucieniem uzmodināja tavu bērnu! Kāds niknums tad kvēloja tevī, kad ieradās kavalieri, uzcēla skaisto Mariannu no tavas gultas, kad viens no viņiem piespieda meiteni pie savām krūtīm un no viņa acīm pār bālo vaigu ritēja karstas asaras!

Ekebijā visas sveces bija izdzēstas, visi viesi aizbraukuši. Kavalieri stāvēja augšā kavalieru namā ap pustukšo boles trauku.

Tad Gēsta Berlings pieskandināja pie boles trauka un runāja par jums, seno laiku sievietes. Runāt par jums, viņš teica, ir tikpat kā runāt par debesu valstību, jūs bijāt pats daiļums, pati gaisma. Jūs bijāt mūžam jaunas, mūžam skaistas, un jūsu acis bija tik maigas kā mātes acis, kad tā noraugās savā bērnā. Lokanas kā vāverītes jūs vijaties ap vīra kaklu. Nekad jūsu balsis nedrebēja dusmās, nekad jūsu pieres nesarāvās īgnumā, jūsu maigās rokas nekad nekļuva cietas un asas. Ai, jūs brīnišķās, svētās, kā izrotātas gleznas jūs bijāt mājas templī. Jūs dievināja, jums kvēpināja vīraku, jūs modinājāt mīlestības brīnumdarbus, un ap jūsu galvām staroja poēzijas zeltaini mirdzošais vainags.

Un, apskurbusi no vīna, no Gēstas runas, kavalieri pietrūkās kājās, un viņu asinis šalca dzīru līksmībā. Šo rotaļu nevairījās pat laiskais Kristofers un vecais tēvocis Eberhards. Strauji kā vēji, žigli, žigli viņi aizjūdza zirgu lielajās, platajās kamanās un traucās nest vēl pēdējo sveicienu tām, ko nekad nebeigs sumināt, dziedāt serenādi visām, kuru sārtie vaigi un dzidrās acis vēl nesen bija starojušas Ekebijas plašajās zālēs.

Ai, seno laiku sievietes, tīkami jums būtu atmosties no saldo sapņu valstības, dzirdot jūsu uzticīgā bruņinieka dziesmu! Tas būtu tikpat tīkami, kā atmostas iesnaudusies dvēsele no debesu saldās melodijas.

Bet tālu šajā bijīgajā braucienā kavalieri netika, jo jau pie Bjernes muižas viņi pie pašām mājas durvīm dziļā sniega kupenā atrada skaisto Mariannu.

Ieraugot viņu, kavalieri nodrebēja, un viņus pārņēma niknums. Bija tā, it kā viņi pie baznīcas durvīm būtu atraduši dievietes tēlu sakropļotu un aplaupītu.

Gēsta kratīja dūri pret tumšo namu.

— Jūs naida bērni, — viņš sauca, — jūs krusas mākoņi, jūs ziemeļvēji, jūs dieva dārza postītāji!

Berenkreics iededzināja savu raga lukturi un paraudzījās zilganbālajā sejā. Tad kavalieri ieraudzīja Mariannas ievainotās rokas un asaras, kas skropstās bija sasalušas ledū, un viņi vaimanāja kā sievas, jo Marianna bija ne vien dieviete, bet arī skaista sieviete, kas ielīksmojusi viņu vecās sirdis.

Gēsta Berlings nometas ceļos viņai blakus.

— Še nu guļ viņa, mana līgava, — viņš sacīja. — Pirms dažām stundām viņa man sniedza līgavas skūpstu un viņas tēvs solīja savu svētību. Šeit viņa guļ un gaida, lai es dalītu ar viņu tās balto gulta.

Un Gēsta pacēla nedzīvo Mariannu savās spēcīgajās rokās.

— Prom uz Ekebiju! — viņš sauca. — Tagad viņa pieder man. Es viņu atradu sniega kupenā, neviens man to vairs neatņems. Ko gan viņa darīs tur aiz tām durvīm, pret kurām sadauzījusi asinīs savu roku?

Notika, kā Gēsta vēlējās. Viņš iecēla Mariannu priekšējās kamanās un apsēdās viņai līdzās. Berenkreics nostājās aiz muguras uz sliecēm un satvēra grožus.

— Paņem sniegu un berzē viņu, Gēsta! — viņš pavēlēja.

Sals bija sastindzinājis Mariannas locekļus, bet tās mežonīgi satrauktā sirds vēl pukstēja. Viņa pat nebija zaudējusi samaņu, redzēja, ka kavalieri atbrauca un to atrada, bet viņa nespēja pakustēties. Tā nu viņa gulēja kamanās sastingusi un salta, kamēr Gēsta Berlings raudādams un skūpstīdams berzēja viņu ar sniegu, un Mariannā modās bezgalīgas alkas pacelt roku un atbildēt uz viņa glāstiem.

Viņa atcerējās it visu. Viņa gulēja sastingusi un nekustīga, bet domas darbojās skaidrāk nekā jebkad. Vai viņa bija iemīlējusi Gēstu Berlingu? Jā, tiešām. Varbūt tas bija tikai viena vakara uzliesmojums? Nē, viņa to bija mīlējusi jau sen, kopš daudziem gadiem.

Viņa salīdzināja sevi ar viņu un citiem Vermlandes iedzīvotājiem. Viņi visi bija naivi kā bērni. Padevās ikkatrai iegribai. Viņi dzīvoja tikai ārēji, nekad nebija pētījuši savas dvēseles dzīles. Bet viņa bija kļuvusi tāda, kādi cilvēki kļūst, klīstot starp svešiem ļaudīm. Nekad viņa nespēja nodoties kādam ar visu savu būtni. Ja viņa mīlēja, ai, veltas tad bija visas pūles, — likās, viņas būtnes viena daļa uz visu to noraudzījās ar vēsu izsmieklu. Viņa bija alkusi kaislību, kas viņu sagrābtu un aizrautu bezprātā sev līdz, lai beidzot aizmirstu visu citu. Un nu šī varenā kvēle bija iedegusies.

Skūpstīdama Gēstu Berlingu tur balkonā, viņa pirmo reizi mūžā bija aizmirsusi pati sevi.

Tagad viņu no jauna sagrāba kaislība, sirds sita tik strauji, ka, šķita, viņa dzirdēja tās pukstus. Vai drīz viņa beidzot atgūs varu pār savu miesu? Viņa juta traku prieku, ka padzīta no mājas. Nu viņa nešaubīdamās piederēs Gēstam. Kāda viņa bijusi muļķe, ka tik daudz gadu staigājusi un apspiedusi savu mīlestību! Ai, cik jauki, cik saldi ļauties mīlestībai. Bet vai viņa tiešām nemūžam neatbrīvosies no šīm ledainajām važām? Agrāk viņa ārēji bija kā liesma, bet iekšķīgi kā ledus, tagad viss kļuvis otrādi, — liesmaina dvēsele ledainā miesā.

Tad Gēsta jūt, ka divas rokas lēnām paceļas un viegli un nevarīgi apskauj viņa kaklu.

Viņš tikko sajuta šīs skavas, taču Mariannai šķita, ka tajās izplūda viņas ilgi valdītā kaisle.

Bet, kad to redzēja Berenkreics, viņš ļāva zirgam vaļu, lai tas iet, kā grib, pa pazīstamo ceļu. Viņš pats raudzījās debesīs un neatlaidīgi vēroja zvaigznāju.

VII VECIE PAJŪGI

Draugi, cilvēkbērni! Ja gadītos, ka jūs šīs rindas lasāt vēlā naktī, tāpat kā es tās rakstu klusajās stundās, tad neuzelpojiet atviegloti un nedomājiet, ka labie Ekebijas kavalieri guva netraucētu miegu, pārbraukuši mājās ar Mariannu un apguldījuši viņu labākajā viesistabā līdzās lielajam salonam.

Viņi gan devās pie miera un arī aizmiga, bet viņiem nebija lemts saldi atdusēties līdz pusdienai, kā varbūt, mīļais lasītāj, mēs to darītu, ja būtu bijuši nomodā līdz pulksten četriem rītā un jutušies bezgala noguruši.

Jūs nedrīkstat aizmirst, ka tolaik zemi apstaigāja vecā majoriene ar spieķi rokā un ubaga tarbu uz muguras, un viņas paradums nebija ievērot nabaga nogurušā grēcinieka ērtības, ja gribēja kaut ko svarīgu nokārtot. Tagad viņa to nepavisam nevarēja darīt, jo bija nolēmusi padzīt kavalierus no Ekebijas.

Bija pagājis laiks, kad mirdzumā un krāšņumā viņa valdīja Ekebijā, sēdama prieku pār zemi, kā dievs sēj savas zvaigznes debesīs. Un, kamēr viņa padzīta klīda apkārt, lielās muižas gods un slava bija nodoti kavalieru rokās, kas par muižu gādāja tāpat, kā vējš rūpējas par putekļiem un saule par pavasara sniegu. Lāgiem notika, ka kavalieri izbrauca pa sešiem vai astoņiem kopā garās kamanās ar zvaniņiem pie ilksīm, turēdami rokās izrakstītus grožus. Ja viņi savā ceļā satika majorieni, kas staigāja ubagodama, viņi vis nenodūra acis.

Šis trokšņainais bars kratīja dūres, viņu ieraugot. Kamanu straujais pagrieziens viņu piespieda brist ceļmalas kupenās, un lāču mednieks majors Fuchsis allaž trīsreiz nospļāvās, lai šī satikšanās nenestu nekādu ļaunumu.

Viņi pret majorieni nejuta ne mazāko līdzcietību. Viņa tiem šķita kā ļauna spīgana, kas klīst pa ceļmalām. Būtu ar viņu atgadījusies nelaime, kavalieri viņas dēļ neskumtu vairāk, kā skumst vīrs, kas lieldienu vakarā, šaudams ar misiņa skrotīm, ievaino garām skrejošu burvi.

Nabaga kavalieriem likās, ka viņu dvēseles svētlaime ir atkarīga no majorienes vajāšanas. Cilvēki bieži bijuši nežēlīgi un cietsirdīgi, cits citu spīdzinājuši, dzīdamies pēc dvēseles atpestīšanas.

Kad kavalieri vēlās nakts stundās streipuļodami piecēlās no dzīru galda un devās pie loga, lai paraudzītos, vai nakts ir dzidra un zvaigžņota, viņi bieži redzēja pār pagalma mauru slīdam kādu tumšu ēnu un saprata, ka ieradusies majoriene, lai aplūkotu savu mīļo māju; tad kavalieru nams drebēja ņirdzīgos smieklos un pa atvērtajiem logiem majoriene varēja dzirdēt nievas un zaimus.

Nabaga dēkaiņu sirdis patiesi bija pārņēmusi cietsirdība un augstprātība. Sintrams viņos bija pamodinājis naidu. Viņu dvēselēm būtu draudējušas mazākas briesmas, ja majoriene paliktu Ekebijā. Bēgot krīt vairāk kareivju nekā cīnoties. Majoriene pret kavalieriem nejuta pārāk lielas dusmas. Būtu vara bijusi viņas rokās, viņa kavalierus pārmācītu ar rīkstēm kā neprātīgus zēnus un tad dāvātu viņiem no jauna savu labvēlību un žēlastību.

Bet tagad viņa baiļojās mīļotās mājas dēļ, kas bija nodota kavalieru rokās, lai viņi par to rūpētos, kā vilks rūpējas par avīm, kā kovārņi sargā pavasara sēju.

Daudzi ir piedzīvojuši tādas pašas bēdas. Ne jau viņa vienīgā redzēja, kā izput mīļotā māja, ne jau viņa vienīgā juta sāpes, redzot, kā sabrūk labi iekopta saimniecība. Daudzi izjutuši, kā bērnības mājas noraugās viņos gluži kā ievainoti dzīvnieki. Daudzi jūtas kā noziedznieki, redzot, kā kāpuri nograuž kokiem lapas un grantētie celiņi aizaug ar mauru. Viņi gribētu krist ceļos pie saviem tīrumiem, kur kādreiz līgojās zeltainas druvas, un lūgties, lai viņiem piedod, ka pametuši savas mājas un laukus. Viņi novērš savas acis no nabaga vecajiem zirgiem, lai drošākie raugās tajos! Viņi nedrīkst stāvēt olnīcā, sagaidot ganāmpulku atgriežamies no ganībām. Neviena vieta zemes virsū nemodina krūtīs tādu rūgtumu kā izpostītas mājas.

Ai, es lūdzu jūs visus, kam pieder tīrumi un pļavas, un birzis, un krāšņi ziedošu puķu dārzi, rūpējieties labi par tiem! Kopiet tos ar mīlestību un uzcītību! Nav labi, ja dabai jāsēro par cilvēkiem.

Domājot par to, cik ļoti šī lepnā majoriene cieta zem kavalieru jūga, es vēlos, kaut majoriene būtu sasniegusi savu mērķi un atņēmusi kavalieriem Ekebiju.

Majorienes nodoms nebija atkal saņemt varu savās rokās.

Viņas vienīgais nolūks bija atbrīvot māju no šiem trakuļiem, šiem sienāžiem, šiem mežonīgajiem laupītājiem, jo zāle neauga, kur viņi bija gājuši pāri.

Staigājot apkārt un lūdzot dāvanas, majorienei nemitīgi bija jādomā par māti, un viņas sirdī viesās pārliecība, ka agrāk negūs glābiņa, iekams māte nebūs noņēmusi lāstu no viņas pleciem.

Vēl neviens viņai nebija ziņojis par vecās nāvi, tātad viņa ir dzīva tur augšā, Elfdalas mežos. Par spīti saviem deviņdesmit gadiem viņa vēl allaž bija rosīga: vasarā uzmanīja piena kubliņus, bet ziemā ogļu cepļus, nomocīdamās līdz nāvei un ilgodamās pēc tās dienas, kad būs piepildījusi savu dzīves uzdevumu.

Majoriene domāja, ka vecajai jādzīvo tik ilgi, kamēr viņa spēs novelt lāstu no savas meitas pleciem. Vai gan var nomirt māte, kas savam bērnam uzsūtījusi tādu postu?

Tādēļ majoriene nolēma uzmeklēt savu veco māti, lai viņas abas beidzot gūtu mieru. Viņa gribēja doties kājām cauri tumšajiem mežiem, garām upei, lai uzmeklētu savu bērnības māju. Ātrāk viņai mieru neatgūt. Daudzi tajās dienās viņai piedāvāja siltu mitekli un uzticīgu draudzību, bet nekur viņa nespēja palikt. Drūma un nikna tā staigāja no mājas uz māju, jo viņu nomāca lāsts.

Viņa gribēja doties pie mātes, bet vispirms vēlējās parūpēties par savām mīļajām mājām. Viņa negribēja aiziet un pamest māju vieglprātīgu izšķērdētāju, laisku dzērāju un nevērīgu dieva dāvanu putinātāju rokās.

Vai lai viņa aiziet un atgriezdamās atrod savu mantojumu izputinātu, savus veserus klusus, savus zirgus novārgušus un savu saimi izkliedētu?

Ai, nē, vēl reizi viņa gribēja parādīt savu varu un aizdzīt kavalierus.

Majoriene gan saprata, ka viņas vīrs vēlas, lai šo mantojumu izputinātu. Bet viņa vīru pazina pārāk labi un zināja — ja vien tā aizdzīs šos sienāžus, viņš būs pārāk kūtrs, lai atvestu citus. Tiklīdz kavalieri būs projām, viņas vecais pārvaldnieks un inspektors no jauna rūpēsies par Ekebiju, un viss ritēs agrākajās sliedēs.

Tādēļ viņas tumšā ēna jau daudzas naktis slīdēja pa dzelzs lietuvju melnajiem ceļiem. Klusībā viņa bija nākusi un gājusi pie strādniekiem un kalpotājiem, klusajās dzirnavu telpās sačukstējusies ar dzirnavnieku un tā puišiem, viņa bija apspriedusies ar kalējiem tumšajos cepļos.

Visi bija zvērējuši viņai palīdzēt. Lielās muižas godu un slavu vairs nepametīs kavalieru rokās, lai viņi par to rūpētos, kā rūpējas vilks par aitām un vējš par putekļiem.

Un šajā naktī, kad jautrie kungi bija dejojuši un gājuši rotaļas un dzēruši, līdz nāves gurdumā iekrita savās gultās, šajā naktī viņus padzīs. Diezgan viņa ļāvusi līksmot šiem bezrūpīgajiem. Drūmās gaidās majoriene bija sēdējusi smēdē un nogaidījusi balles beigas. Viņa bija gaidījusi vēl ilgāk, līdz kavalieri atgriezās no nakts izbrauciena, klusi un ilgi bija gaidījusi, līdz beidzot viņai paziņoja, ka kavalieru namā izdzēsta pēdējā svece un lielais nams guļ. Tad viņa piecēlās un izgāja ārā.

Majoriene pavēlēja, lai visi muižas iedzīvotāji salasītos pie kavalieru nama. Pati viņa vispirms devās uz māju. Vispirms viņa piegāja pie galvenās ēkas un pieklauvēja. Viņu sagaidīja Brubijas mācītāja meita, ko majoriene bija izaudzinājusi par krietnu cilvēku.

—    Esiet sirsnīgi sveicināta, cienījamā kundze! — sacīja kalpone, skūpstīdama majorienes roku.

— Izdzēs sveci! — majoriene pavēlēja. — Tu laikam domā, ka es šeit neatradīšu ceļu arī tumsā?

Tad viņa apstaigāja visu kluso māju — devās pagrabos un uzkāpa pat jumta telpās, visur ardievodamās. Zaglīgiem soļiem viņas gāja no istabas istabā.

Majoriene runājās ar savām atmiņām. Kalpone ne šņukstēja, ne nopūtās, bet asaras nemitīgi ritēja pār viņas vaigiem, kamēr viņa sekoja savai kundzei. Majoriene lika atvērt veļas un sudrablietu skapi un ar roku noglāstīja smalkos damasta audumus un krāšņos sudraba kausus. Mazajā kambarī viņa noglaudīja kaudzē saliktos varenos dūnu pēļus. Viņa gribēja apmīļot katru lietu, stelles, ratiņus un tītavas. Viņa iebāza roku tīnē un aptaustīja daudzās izlietās sveces, kas bija sakārtotas gar tīnes vāku.

— Sveces jau izžuvušas, tās var noņemt un uzglabāt. Pagrabā viņa uzmanīgi noņēma mucu vākus un pārbaudīja vīna pudeļu rindas.

Viņa bija pieliekamajā kambarī un virtuvē, visu pārbaudīja un pārlūkoja. Viņa izstiepa roku un no visa atvadījās.

Tad viņa devās istabās. Ēdamistabā viņa aptaustīja lielo izvelkamo galdu.

— Daudzi ēduši pie šī galda, — viņa sacīja.

Viņa izstaigāja visas istabas. Atrada lielos, platos dīvānus savās vietās, uzlika roku uz vēsajām marmora plāksnēm, kas, zeltītu ērgļu balstītas, turēja lielus spoguļus, kuru ietvarus greznoja dejojošas dievietes.

— Kāda bagāta māja! — viņa sacīja. — Tas bija lielisks vīrs, kas man to visu dāvāja.

Zālē, kur nupat bija virpuļojusi deja, sarindoti gar sienām stāvēja augsti atzveltņu krēsli.

Viņa piegāja pie klavierēm un klusi uzsita dažus akordus.

— Arī manā laikā šeit netrūka prieka un jautrības, — viņa sacīja.

Majoriene iegāja arī viesistabā līdzās zālei. Tur valdīja dziļa tumsa. Majoriene taustījās ar roku un pieskārās kalpones sejai.

— Tu raudi? — viņa vaicāja, jo juta, ka asaras slacīja viņas roku.

Tad jaunā meiča izplūda žēlabās.

— Cienījamā kundze, mīļā kundze, — tā sacīja, — viņi visu izputinās. Kādēļ kundze aizgāja un ļauj kavalieriem izpostīt savu māju?

Tad majoriene pavilka loga aizkara auklu un rādīja uz pagalmu.

— Vai es tevi esmu mācījusi raudāt un vaimanāt? — viņa izsaucās. — Palūkojies ārā! Pagalms pilns ar ļaudīm. Rīt Ekebijā vairs nebūs neviena kavaliera.

— Vai kundze atgriezīsies mājās? — kalpone jautāja.

— Mans laiks vēl nav pienācis, — majoriene atbildēja. — Lielceļš ir mana māja un salmu maiss mana gulta. Bet tu, meitēn, uzraudzīsi Ekebiju, kamēr manis šeit nebūs.

Un viņas devās tālāk. Ne viņas zināja, ne arī nojauta, ka šajā istabā gulēja Marianna.

Arī viņa nedusēja. Viņa bija pilnīgi nomodā, visu dzirdēja, visu saprata.

Viņa bija. gulējusi gultā un dzejojusi himnu mīlestībai.

— Tu krāšņā, kas mani pacēli pāri manam es. Es atrados bezgalīgā postā, un tu to pārvērti paradīzē. Manas rokas noasiņoja pie aizslēgto durvju metāla roktura, uz mājas sliekšņa manas asaras sasala ledus pērlēs. Dzirdot, ka sitieni krita uz mātes muguras, manu sirdi sažņaudza salts niknums. Savas dusmas es vēlējos izgulēt saltajā sniega kupenā, bet tad ieradies tu. Ai, mīlestība, tu liesmu bērns, tu nāci pie manis, salā sastingušās. Salīdzinot savu postu ar to krāšņumu, ko tagad esmu ieguvusi, posts man šķiet niecīgs. Es esmu brīva no visām saitēm, man nav ne tēva, ne mātes,

ne māju. Cilvēki par mani domās pašu ļaunāko un no manis novērsīsies. Labi, lai notiek tava griba, mīlestība, — jo kāpēc lai es būtu cēlāka par savu mīļo? Roku rokā mēs dosimies pasaulē. Gēstas Berlinga līgava ir nabaga. Viņš to atradis sniega kupenā. Tādēļ celsim sev kopēju mītni, ne augstās zālēs, bet mazā būdiņā meža cirtumā! Es palīdzēšu viņam dedzināt ogles, palīdzēšu uzmanīt rubeņu un zaķu cilpas, vārīšu viņam ēdienu un lāpīšu viņa drēbes. Ai, mans mīļais, gaidot tevi vientulībā meža cirtumā, es ilgošos un sērošu — vai tu man tici? Jā gan, es ilgošos un sērošu, bet ne pēc bagātības pārpilnām dienām, tikai pēc tevis, vienīgi pēc tevis es lūkošos un ilgošos, dzirdot tavus soļus meža takā, ilgošos pēc tavas līksmās dziesmas, kad tu atgriezīsies mājās ar cirvi par plecu. Ai, mans mīļais mans mīļais! Kamēr vien dzīvošu, es spēšu sēdēt un pēc tevis ilgoties.

Tā viņa bija gulējusi un dzejojusi himnas visuvarenajam siržu dievam, nebija pat acis aizvērusi, kamēr ieradās majoriene.

Kad majoriene aizgāja, Marianna piecēlās un apģērbās. Viņai vēlreiz nācās uzvilkt melno samta tērpu un plānās zīda kurpītes. Segu viņa aptina kā lakatu un vēlreiz steidzās ārā šausmīgajā naktī.

Zemi vēl apņēma saltā, dzidrā, zvaigžņotā februāra nakts. Šķita, tai nebūs gala. Saltums un tumsa, ko šī garā nakts izplatīja, vēl ilgi, ilgi slīga pār zemi, vēl tad, kad saule jau bija uzlēkusi, kad sniega kupenas, pa kurām bija bridusi skaistā Marianna, pārvērtās ūdenī.

Marianna steidzās prom no Ekebijas pēc palīga. Viņa nedrīkstēja pieļaut, ka padzītu vīrus, kas viņu bija pacēluši no sniega kupenas, kas viņai bija atvēruši savas sirdis un mājas durvis. Viņa gribēja steigties uz Šjē muižu pie majora Samzelija. Viņai bija jāsteidzas. Viņa varēja atgriezties tikai pēc kādas stundas.

Kad majoriene bija atvadījusies no savas mājas, viņa izgāja pagalmā, kur to sagaidīja ļaudis, un tad sākās cīņa par kavalieru namu.

Majoriene nostāda ļaudis ap augsto, šauro namu, kura virsējā stāvā atrodas slavenā kavalieru istaba. Lielajā istabā balti izbalsinātām sienām, gar kurām saliktas sarkani krāsotas lādes, bet vidū atrodas galds, kur kārtis bieži peld degvīnā, kur gultas aizsedz dzelteni, vaļņaini aizkari, guļ kavalieri. Ai, jūs bezrūpīgie!

Stallī pie pilnām silēm snauž kavalieru zirgi un sapņo par saviem jaunības braucieniem. Cik saldi atpūtas brīžos pasapņot par jaunības trakulībām, par tirgus laiku, kad zirgiem dienām un naktīm nācās stāvēt zem klajām debesīm, par sacensības braucieniem uz svinīgo dievkalpojumu ziemsvētku rītā, par skriešanās sacīkstēm pirms zirgu maiņas, kad apskurbuši kungi, stāvēdami pajūgā, cirta zirgiem ar pātagām un skaļi lādējās. Cik saldi pasapņot, zinot, ka nekad vairs nevajadzēs pamest Ekebijas siltos staļļus un pilnās siles. Ai, jūs bezrūpīgie!

Kādā vecā šķūnī, kur samesti salauzti rati un kamanas, atrodas dīvains vecu pajūgu krājums. Tur ir zaļi un dzelteni, un sarkani krāsoti rati. Tur stāv kabriolets, ko Vermlandē pirmo reizi redzēja 1814. gadā, kad pulkvedis Berenkreics to bija ieguvis kā kara laupījumu. Tur atrodas dažādi vienjūgi, atsperu rati ar elastīgām atsperēm, dīvaini pīti groza rati, kuru sēdeklis šūpojas uz koka atsperēm. Še redzami visdažādāko ratu paraugi, apdziedāti senās dziesmās. Tur atrodas arī lielās kamanas, kurās var sasēsties visi divpadsmit kavalieri, un salīgā brālēna Kristofera šaurās kamanas, un Erneklu izrakstītās ģimenes kamanas ar uzkrāsotu lāča galvu un izdzisušu ģerboni uz atzveltnes un segas, — tur atrodas neskaitāmas kamanas.

Ekebijā dzīvojuši un miruši daudzi kavalieri. Viņu vārdi jau aizmirsti, un cilvēku sirdīs tiem vairs nebija vietas, bet majoriene paglabājusi viņu pajūgus, ar kuriem kavalieri atbraukuši Ekebijā. Visus tos viņa paglabājusi vecajā

šķūnī.

Tur nu tie stāv un atdusas, segti bieziem putekļiem.

No satrunējušiem kokiem krīt ārā naglas un dzelzis, nobirst krāsa, no sēdekļa spilvenu caurumiem, ko izēdušas kodes, lien ārā sari un sūnas.

— Lieciet mums mieru, ļaujiet mums satrūdēt! — saka vecie pajūgi. — Mēs diezgan ilgi esam kratījušies pa lielceļiem, diezgan piesūkušies mitruma lietainajās dienās. Ļaujiet mums atpūsties! Sen pagājušas dienas, kad mēs vizinājām jauno kungu uz pirmo balli, sen pagājušas dienas, kad mēs, spoži lakoti, devāmies sacensību braucienā jaukajās dēkās, sen pagājušas dienas, kad mēs pa dubļainiem pavasara ceļiem vedām jaunos kungus uz Trosnesu. Viņi tagad guļ, vairums guļ, un labākie no viņiem nemūžam vairs nepametīs Ekebiju.

Kamanu āda sasprēgā, ratu riteņi nokrīt, spieķi un tapas satrūd. Vecie pajūgi nevēlas vairs dzīvot, tie vēlas mirt.

Kā līķauts tos sedz putekļi, un zem šīs segas tie ilgojas pēc nāves. Nepārvaramā laiskumā tie šeit stāv un sabrūk. Neviens tiem nepieskaras, un tomēr tie sakrīt. Šķūņa durvis atveras reizi gadā, kad pie tiem ierodas kāds jauns biedrs, bet, tiklīdz durvis aiz tā aizkrīt, arī to pārņem nogurums, miegs, vecuma nespēks. Žurkas un ķirmji, un kodes, un visādi kukaiņi grauž to kokus, bet pajūgi tikai snauž saldā mierā un gurdenumā.

Bet nu šajā februāra naktī majoriene pavēl atvērt šķūņa durvis.

Lākturiem apgaismodama veco šķūni, viņa liek izmeklēt pajūgus, kas pieder tagadējiem Ekebijas kavalieriem. Berenkreica veco kabrioletu, ar ģerboni rotātās Erneklu kamanas un arī šaurās kamanas, kas atvedušas brālēnu Kristoferu.

Viņai vienalga, vai tas ir ziemas vai vasaras pajūgs, viņa tikai vēro, lai katrs dabūtu savu.

Stallī pamodina kavalieru vecos zirgus, kas nupat pie pilnajām silēm bija grimuši sapņos.

Jūsu sapnis kļūs īstenība, bezrūpīgie.

Jums no jauna būs jākāpj stāvos kalnos un jānogaršo ceļa mītņu sapelējušais siens, jāizbauda zirgu mijēju nežēlīgie pātagas cirtieni un sacensību braucienu glumais ledus, uz kura jums bail pat spert kāju.

Vecie pajūgi tikai tad atgūst savu izskatu, kad pie augstiem, spokainiem groza ratiem piejūdz mazos, pelēkos ziemeļu zirdziņus vai pie zemajām kamanām — garkājainos, kaulainos jājamos zirgus. Vecie lopiņi šķauda un sprauslā, kad to bezzobainajās mutēs liek sarūsējušos laužņus, un vecie pajūgi čīkst, ļaužu acu priekšā tagad izvelk nožēlojamas paliekas, kam vajadzētu atdusēties līdz pastarai tiesai. Dienas gaismā nāk stīvas zirgu kājas, kaulainas muguras, graboši riteņi un satrunējušas ilksis.

Zirgu puišiem beidzot tomēr laimējas sajūgt zirgus, un tad viņi dodas pie majorienes un vaicā, kādu zirgu lai jūdz Gēstam Berlingam, jo visiem taču zināms, ka viņš atbraucis Ekebijā majorienes ogļu ragavās.

— Aizjūdziet Donžuanu mūsu labākajās kamanās, — saka majoriene, — pārsedziet kamanas ar sudraba ķetnām izrotāto lāčādu! — Un, kad zirgu puisis vilcinās, viņa piebilst; — Nav tāda zirga manā stallī, ko es nevēlētos atdot, lai tikai atbrīvotos no šī cilvēka!

Nu pajūgi ir uzmodināti, tāpat arī zirgi, bet kavalieri vēl vienmēr dus.

Beidzot pienākusi viņu stunda doties saltajā ziemas naktī, taču izcelt kavalierus no viņu gultām ir grūtāks darbs nekā izvest no staļļa stīvus zirgus un izvilkt no šķūņa ļodzīgus ratus. Kavalieri ir drošsirdīgi, spēcīgi, bīstami vīri, tūkstoš dēkās rūdīti. Viņi ar mieru pretoties līdz nāvei, nav viegli izdzīt viņus pret pašu gribu no gultām un iesēdināt pajūgos, kas tos aizvedīs no Ekebijas.

Tad majoriene liek pielaist uguni salmu kaudzei, kas atrodas tik tuvu pagalmam, ka apgaismo kavalieru nama logus.

— Salmu kaudze pieder man, visa Ekebija pieder man, — viņa saka.

Kad kaudze stāv gaišās liesmās, viņa sauc:

—Tagad pamodiniet kavalierus!

Bet kavalieri guļ aiz aizbultētām durvīm. Ļaužu bars pagalmā kliedz šausmīgus vārdus:

— Ugunsgrēks! Ugunsgrēks! — Bet kavalieri dus.

Kalēja smagie dūru sitieni atskan pret āra durvīm, bet kavalieri dus.

Cieti savelta sniega pika lido pret logiem, sadauza rūtis, iekrīt istabā un atsitas pret gultu aizkariem, bet kavalieri dus.

Viņi sapņo, ka daiļa meitene met viņiem savu mutautiņu, viņi sapņo par aplausiem, kas atskan, priekškaram nolaižoties, viņi sapņo par jautriem smiekliem un līksmām nakts

dzīrēm.

Lai viņus uzmodinātu, vajadzētu likt šaut ar lielgabalu, uzliet viņiem veselu jūru salta ūdens.

Viņi ir dejojuši, muzicējuši, līksmojuši un dziedājuši. No vīna viņu galvas kļuvušas smagas, viņu spēki izsmelti, un viņi iegrimuši kā dziļā nāves miegā.

Šis svētīgais miegs varbūt viņus izglābs.

Ļaudis sāk ticēt, ka klusums slēpj sevī briesmas. Ja nu tas nozīmē, ka kavalieri jau izbēguši un steidzas pēc palīga? Ja nu viņi stāv nomodā aiz durvīm, uzglūnēdami un gatavi nogalināt pirmo, kas ieies viņu istabā?

Šie vīri ir viltīgi, cīņas kāri, klusums katrā ziņā kaut ko nozīmē . . . Kas gan ticēs, ka viņi ļaus, lai tiem uzglūn kā lācim alā?

Ļaudis lāgu lāgiem vēl vienmēr kliedz: «Ugunsgrēks, ugunsgrēks!» — taču tas nelīdz.

Bet tad, kad bailēs visi vairās, majoriene pati paķer lauzni un atlauž āra durvis. Viņa viena uzskrej pa kāpnēm, atrauj kavalieru istabas durvis un kliedz:

— Ugunsgrēks!

Šī balss kavalieru namā drīzāk atrod atbalsi nekā ļaužu kliedzieni. Paraduši paklausīt šai balsij, no divpadsmit gultām pietrūkstas kājās divpadsmit vīri, ierauga uguni, steigā uzmet drēbes un metas pa kāpnēm lejā.

Bet āra durvīs viņus sagaida garais kalējs un divi spēcīgi dzirnavnieka puiši, un nu kavalieri piedzīvo vissmagāko negodu. Tiklīdz kāds nokāpj, viņu sagrābj, sasien rokas un kājas un aiznes un ieliek tam nolemtajā pajūgā.

Neviens neaizbēga, visus saķēra. Sasēja drūmo pulkvedi Berenkreicu, tāpat arī stipro kapteini Kristianu Bergu un tēvoci Eberhardu, filozofu.

Sagūstīts tika arī neuzvaramais, bīstamais Gēsta Berlings. Majorienei laimējās. Viņa tomēr varenāka nekā visi kavalieri.

Cik viņi tagad nožēlojami, sēžot vecajos, apputējušajos pajūgos, sasietām rokām un kājām. Tur redzamas nodurtas galvas un ļauni zibošas acis, pagalmā atskan lāsti un bezspēcīgi dusmu kliedzieni.

Bet majoriene apstaigā viņus visus.

— Zvēri man, ka nekad vairs neatgriezīsies Ekebijā!

— Ej pie velna, burve!

— Zvēri man, — viņa sauc, — jo citādi es tevi saistītu iemetīšu atkal kavalieru namā un tu tur sadegsi, jo tik daudz tev jāzina, ka šonakt es nodedzināšu kavalieru namu.

— Majoriene to neuzdrošināsies.

— Neuzdrošināšos? Vai Ekebija nepieder man? Domā, esmu aizmirsusi, ka tu lielceļu malās man uzspļāvi? Domā, man netiktos aizdedzināt kavalieru namu kopā ar jums un jūs visus sadedzināt? Vai tu pacēli roku, lai mani sargātu, kad mani padzina no manas mājas? Nē, zvēri!

Majoriene izskatās drausmīga, kaut gan laikam izliekas niknāka, nekā patiesībā ir, viņu ieslēdz daudzi dakšām apbruņoti vīri, un tādēļ kavalieriem jāzvēr, lai nenotiktu vēl lielāka nelaime.

Tagad majoriene pavēl iznest no nama kavalieru drēbes un lādes un noņemt viņu roku dzelžus. Tad viņiem padod grožus.

Bet pa to laiku Mariannai laimējies nokļūt Šjē muižā.

Majors no rītiem mēdza celties agri, un, Mariannai ierodoties, viņš jau bija apģērbies. Viņa satika majoru pagalmā, kad viņš atgriezās no savu lāču barošanas.

Nekā viņš tai neatbildēja, tikai devās pie saviem lāčiem, uzmeta tiem uzpurņus un kopā ar viņiem steidzās uz Ekebiju.

Marianna viņam sekoja. Nogurumā viņa tikko turējās kājās, bet, kad pie debesīm pamanīja sārtu ugunsgrēka spīdumu, viņu pārņēma nāves bailes.

Kas gan tā par nakti? Kāds vīrs sita savu sievu un savam bērnam ļāva nosalt durvju priekšā. Vai tiešām kāda sieva nu grib sadedzināt savus iemītniekus, vai vecais majors domā rīdīt lāčus uz saviem paša ļaudīm?

Viņa pievarēja nogurumu, steidzās garām majoram un skriešus devās uz Ekebiju.

Viņai laimējās, viņa tika labu gabalu priekšā. Nonākusi pagalmā, viņa izlauzās cauri ļaužu baram. Stāvēdama pūļa vidū aci pret aci ar majoriem, viņa cik vien skaļi spēdama izsaucās:

— Majors, majors nāk ar lāčiem!

Ļaudis apmulsa, visu skatieni pievērsās majorienei.

— Tu viņu atsauci, — sacīja majoriene Mariannai.

— Bēdziet! — kliedza jaunava. — Dieva dēļ, bēdziet! Nezinu, kas majoram prātā, bet viņš nāk ar lāčiem.

— Bērni, es jums pateicos par palīdzību, — majoriene rāmi pievērsās ļaudīm. — Viss, kas šeit noticis, noticis pēc manas gribas, un neviens no jums netiks sodīts vai saukts pie atbildības. Ejiet mājās! Nevēlos, ka kāds no maniem ļaudīm slepkavo vai tiek nogalināts. Tagad ejiet!

Ļaudis tomēr vēl nekustējās. Majoriene pievērsās Mariannai.

— Es zinu, tu mīli, — viņa sacīja. — Tu rīkojies mīlestības neprātā. Lai nemūžam nepienāktu diena, kad tev nāktos redzēt, kā tiek izpostīta tava māja! Esi vienmēr kungs pār savu mēli un roku, ja niknums pārņem tavu sirdi!

— Mīļie bērni, ejiet, jel ejiet! — viņa turpināja, pagriezusies pret ļaudīm. — Lai dievs tagad sargā Ekebiju, man jādodas pie savas mātes. Ai, Marianna, kad tu atkal atgūsi saprātu, kad Ekebija būs izpostīta un visā zemē valdīs posts un trūkums, atceries tad savu šīs nakts darbu un apžēlojies par nabaga ļaudīm!

Tad viņa, ļaužu pavadīta, aizgāja.

Kad pagalmā ieradās majors, viņš tur atrada tikai Mariannu un veselu virkni zirgu, iejūgtu pajūgos, garu, nožēlojamu virkni; nožēlojami izskatījās ir zirgi, ir pajūgi, ir braucēji. Viņi visi bija smagi dragāti dzīves cīņās.

Marianna piegāja un atraisīja kavalieru saites.

Viņa ievēroja, ka kavalieri sakoda zobus un novērsa skatienus. Tik dziļu kaunu un izsmieklu viņi vēl nebija piedzīvojuši.

— Ar mani nebija labāk, kad es pirms dažām stundām gulēju pie Bjernes nama sliekšņa, — iebilda Marianna.

Un tagad, dārgo lasītāj, es tālāk nestāstīšu, kas notika šajā naktī, ka zirgus ieveda stallī, pajūgus šķūnī un kavalieri devās savā namā. Pār austrumu kalniem pacēlās rīta blāzma, ausa dzidra, rāma diena. Daudz mierīgākas ir gaišās, saules mirdzuma pielietās dienas nekā tumšās naktis, kad skan meža zvēru un vilku kaucieni!

Gribu tikai piebilst, ka tad, kad kavalieri atgriezās savā namā un atrada boles kausā vēl dažus boles malkus, viņus pārņēma sajūsma.

— Uz majorienes veselību!

Nav tādas sievietes, kas varētu līdzināties viņai! Kavalieri vēlējās viņai kalpot, viņu dievināt.

Cik skumji, ka nelabais ieguvis to savā varā un viņa cenšas pazudināt kavalieru dvēseles!

VIII LIELAIS GURLITAS KLINTS LĀCIS

Tumšajos mežos mājo neganti zvēri, kuru žokļi apbruņoti drausmi spīdošiem zobiem vai asiem ilkņiem un kājas plēsīgiem nagiem, kas vēlas iecirsties mīkstā miesā, un kuru acis mirdz asinskārā.

Tur mājo vilki, kas naktīs vajā zemnieku ragavas tik ilgi, kamēr māte spiesta ņemt kuslo bērnu, kas atrodas tās klēpī, un mest to vilkiem par barību, lai glābtu pati savu un vīra dzīvību.

Tur mājo lūsis, ko ļaudis sauc par mīkstpēdi, jo vismaz mežā ir bīstami saukt viņu īstajā vārdā. Ja dienā kāds min viņa vārdu, vakarā tam uzmanīgi jāaizbultē kūts durvis un lūkas, citādi viņš ieradīsies. Viņš uzrāpjas pa aitu kūts sienām, jo tā nagi ir spēcīgi kā tērauds, ielien caur visšaurāko lūku un metas uz aitām. Viņš karājas pie aitu rīklēm, lakdams to karstās asinis, plosa un nogalina gandrīz visas aitas. Viņš nebeidz savu asinskārīgo darbu, kamēr jūt kaut mazāko dzīvības zīmi.

Un rītā zemnieks atrod visas aitas pārkostām rīklēm, jo mīkstpēdis nevienu neatstāj dzīvu.

Tur mājo ūpis, kas mijkrēšļa stundās sāk kaukt. Un, tiklīdz kāds atdarina tā kliedzienus, viņš atlaižas un izknābj acis, jo nemaz nav īsts putns, bet tikai rēgs. Tur mājo briesmīgākais no visiem zvēriem, lācis, kam ir divpadsmit vīru spēks, un, ja lācis pieaudzis, viņu var nonāvēt vienīgi ar sudraba lodi. Vai gan kādu zvēru ietin vēl drausmīgāks nimbs nekā šis nostāsts par sudraba lodi? Kas gan tie par apslēptiem, bīstamiem spēkiem, kas viņā mājo, ka to nevar nogalināt parasta svina lode? Kā gan lai bērns nepavada nomodā un bailēs daudzas stundas, domājot par šo briesmoni, ko aizsargā ļaunas varas?

Ja nu viņu sastaptu mežā, lielu un augstu kā staigājošu klinti, tad labāk nebēgt, labāk neaizsargāties, bet mesties zemē un izlikties par mirušu. Daudzi mazi bērni domās jau bija miruši, un lācis noliecies pār tiem. Ar savu purnu viņš tos valstījis, bērni jutuši sejā viņa karsto dvašu, bet gulējuši klusi kā pelītes, kamēr lācis aizgājis izkārpīt bedri, kur viņus paslēpt. Tad viņi uzmanīgi piecēlušies un aizzagušies prom, sākumā lēnām, bet vēlāk devušies, ko kājas nes.

Bet, iedomājieties tikai, ja nu lācis viņus nenoturētu par mirušiem un uz vietas būtu saplosījis vai juties visai izsalcis un vēlējies viņus tūliņ apēst, vai arī ieraudzījis, kā. viņi aizzogas, un drāzies viņiem pakaļ! Ak, dievs!

Baisma ir ragana. Viņa sēž mežu pakrēslī, dzied ļaudīm burvju dziesmas un pilda viņu sirdis ar baigām domām. Tad mostas stindzinošas šausmas, kas dzīvi sedz kā ar ēnu un nodzēš ainavas skaisto smaidu. Daba ir ļauna, viltīga kā guļoša čūska, dabai nevar uzticēties. Karaliski skaists tur guļ Levezers, bet neticiet tam! Viņš uzglūn laupījumam. Katru gadu viņš vēlas papildināt savu slīkoņu skaitu. Mierīgs un valdzinošs ir mežs, bet neticiet tam! Mežs pārpilns plēsīgiem zvēriem, kuros iemiesojušās ļaunu raganu un asinskāru blēžu dvēseles.

Neticiet strautiņam ar vēso ūdeni! Tā ūdens pēc saules rieta slēpj sevī pēkšņas slimības un nāvi. Neticiet dzeguzei, kas tik jautri kūko pavasaros! Rudeņos viņa pārvēršas pūcē ar drūmu skatienu un asiem nagiem! Neticiet sūnām, viršiem un klinšu aizām! Daba ir ļauna, neredzamu, cilvēkiem naidīgu spēku apsēsta. Nav nevienas vietiņas, kur tu mierīgi varētu spert savu kāju. Dīvaini gan, kā cilvēku vājais dzimums spēj izbēgt šīm daudzajām briesmām.

Baisma ir ragana. Vai viņa vēl vienmēr sēž Vermlandes tumšajos mežos, dziedādama savas burvju dziesmas? Vai viņa vēl vienmēr aptumšo dabas skaisto ainavu, stindzina dzīves prieku? Liela ir bijusi tās vara, to es zinu gluži labi, es, kas esmu jutusi tēraudu šūpulī un degošas ogles mazgājamā vannā, es to zinu, jo esmu jutusi viņas dzelžaino roku ap savu sirdi.

Bet neviens lai nedomā, ka es tagad gribu stāstīt kaut ko baigu un briesmīgu. Man tikai jāvēstī vecs nostāsts par Gurlitas klints lielo lāci; kas vēlas, lai tic, kas vēlas, lai netic, kā jau tas parasts ar visiem mednieku nostāstiem.

Lielā lāča mājoklis atrodas varenā kalna virsotnē, ko sauc par Gurlitas klinti un kas stāva un grūti pieejama paceļas Levezera augšdaļā.

Lāča mājokļa griesti un sienas ir kādas vecas, pusaizlauztas priedes saknes, pārklātas sūnām, to pasargā zari un lauzma, un sniegs to aizsedz. Mierīgi un labi lācis tur var atdusēties no vasaras līdz vasarai.

Vai tad viņš ir dzejnieks, maigs sapņotājs, šis spalvainais meža karalis, šis šķībacainais laupītājs? Vai viņš vēlas nogulēt ziemas saltās naktis un pelēkās dienas, lai pavasarī viņu modinātu strautu čalas un putnu dziesmas? Vai viņš tur vēlas gulēt un sapņot par sārtiem brūklenāju pakalniem, par skudru pūžņiem, par baltiem jēriem, kas ganās zaļās nogāzēs? Vai viņš, šis laimīgais, grib izvairīties no dzīves ziemas?

Laukā starp priedēm plosās sniegputenis, kaukdami aiz izsalkuma, klīst apkārt vilki un lapsas. Kādēļ gan lācis var gulēt? Lai arī viņš pieceļas, lai zina, cik grūti brist pa dziļo sniegu, cik asi kož sals! Lai viņš pieceļas!

Viņš sev sagatavojis labu guļu. Viņš līdzinās pasaku princesei. Kā princesi uzmodināja mīlestība, tā lācis grib, lai viņu modina pavasaris. Viņš vēlas, lai viņu modina saules stars, kas iezogas starp zariem un sasilda viņa purnu, kūstošās sniega kupenas ūdens pilieni, kas slapina viņa kažoku. Vai tam, kas viņu traucē nelaikā!

Bet vai kāds vaicā, kā meža karalis grib iekārtot savu dzīvi! Vai caur zariem un lauzmu nespiežas skrošu lietus un kā nikni odi necenšas iezīsties viņa kažokā!

Pēkšņi viņš dzird saucienus, troksni un šāvienus. Viņš nopurina sniegu un pavirza zarus, lai redzētu, kas tur notiek. Veco milzi gaida darbs. Tas nav pavasaris, kas trokšņo un klaigā pie viņa alas, tas nav arī vējš, kas salauž un apgāž priedes un uzvirpuļo sniegu, tie ir kavalieri, Ekebijas kavalieri.

Meža karaļa veci paziņas. Viņš labi atceras to nakti, kad kādā Nīgordas zemnieka kūtī sēdēja Fuchsis un Berenkreics, gaidīdami tā apciemojumu. Viņi bija iemiguši pie degvīna pudeles tieši tai laikā, kad lācis tur iegriezās, bet atmodās, kad tas gribēja aiznest nogalināto govi, un metās tam virsū ar šautenēm un nažiem. Viņi tam atņēma govi un vienu aci, bet dzīvību viņš izglāba.

Jā, tiešām, viņš un kavalieri ir veci paziņas. Meža karalis atminas it labi, ka viņi tam uzbruka vēl kādu citu reizi, kad viņš ar savu augsto laulāto draudzeni bija devies vecajā karaļa pilī Gurlitas klintī ziemas miegā un viņa mājoklī atradās mazuļi. Lācis atceras it labi, cik negaidot tam uzbruka. Viņš gan izglābās, sagraudams visu, kas stājās ceļā, bet palika klibs uz visu mūžu no šāviena, ko dabūja gurnā, un, kad viņš naktī atgriezās savā karaļa pilī, sniegu sārtoja tā augstās laulātās draudzenes asinis un viņa karaliskie bērni bija aizvesti ielejā, kur tos audzināja par cilvēku draugiem un kalpiem.

Jā, zeme trīs, kupena, kas sedz alu, kratās, zari brīkšķ jo ārā laužas vecais lācis, kavalieru senais ienaidnieks.. Piesargies tagad, Fuchsi, vecais lāču medniek, piesargies, pulkvedi Berenkreic, kāršu spēlmani, piesargies, Gēsta Berling, tūkstoš dēku varoni!

Vai jums, dzejnieki, sapņotāji, mīlas varoņi! Tur stāv Gēsta Berlings, uzlicis pirkstu uz šautenes gaiļa, un lācis viņam tuvojas. Kādēļ Gēsta nešauj, ko viņš gan domā?

Kādēļ viņš netriec lodi platajās krūtis? Viņš stāv pareizā attālumā, lai to izdarītu. Pārējiem lācis nav pa šāvienam. Vai Gēsta domā, ka nodod meža majestātei parādi?

Gēsta, protams, stāv un domā par skaisto Mariannu, kas šajās dienās Ekebijā gulēja slima, saaukstējusies tajā naktī, kad atradās sniega kupenā.

Viņš domā, ka arī viņa ir to lāstu upuris, kas apņem visu zemi, un viņam jānodreb pašam no sevis, jo devies taču nāvēt un nogalināt.

Un tagad viņam nāk virsū lielais, vienacainais, klibais lācis, aci viņam laupījis kavalieru nazis, gurnā ieurbusies kavalieru lode, nikns, pinkains un vientuļš viņš klīst apkārt, kopš kavalieri nogalinājuši tā sievu un aizveduši viņa bērnus. Gēsta redz, ka lācis ir tikai vajāts zvērs, viņš nevēlas atņemt lācim dzīvību, pēdējo, kas tam palicis, kad cilvēki visu citu viņam nolaupījuši.

«Lai viņš mani nogalina,» domā Gēsta, «bet es nešaušu.»

Kamēr lācis nāk viņam virsū, viņš stāv mierīgi kā parādē, un, kad meža karalis viņam jau pavisam tuvu, viņš nolaiž šauteni un dažus soļus pavirzās sāņus.

Tad lācis turpina savu ceļu, labi zinādams, ka nedrīkst zaudēt laiku, viņš ielaužas biezoknī, brien pa dziļajām kupenām, noveļas no stāvajām kraujām un aizbēg, kamēr visi tie, kas stāvējuši, gaidīdami, ka šaus Gēsta, tagad nospiež šauteņu gaiļus un raida lācim pakaļ šāvienus.

Bet viss velti. Loks salauzts, lācis aizbēdzis. Fuchsis baras, un Berenkreics lādas, bet Gēsta tikai smejas.

Kā gan viņi var gaidīt, lai tik laimīgs cilvēks kā Gēsta nodara ļaunu kādai dieva radībai?

Lielais Gurlitas klints lācis aizbēga, tagad viņš atmodināts no ziemas miega, to drīz jūt zemnieki. Neviens lācis tik veikli neprot uzlauzt pagrabiem līdzīgās, zemās lopu kūtis, neviens neprot veiklāk izvairīties no izliktajiem slazdiem.

Levezera augšdaļas iedzīvotāji drīz vien vairs nezināja, ko iesākt ar šo lāci. Vēstnesi pēc vēstneša viņi sūtīja pie kavalieriem, lai tie nāk un nogalina, zvēru. Diendienā, nakti pēc nakts, visu februāri nu kavalieri dodas uz Levezera augšgalu, lai uzmeklētu lāci, bet viņš allaž izmūk. Varbūt viņš mācījies viltību no lapsas un veiklumu no vilka? Ja viņi uzmana vienas zemnieku mājas, lācis rīkojas otrās, ja kavalieri viņu meklē mežā, lācis tai laikā vajā zemnieku, kas brauc pār aizsalušo ezeru. Viņš ir kļuvis pats pārdrošākais laupītājs. Viņš ierāpjas klētī un iztukšo mātes medus podu, viņš saplosa tēva zirgu.

Bet pamazām ļaudis sāk saprast, kas tas īsti ir par lāci un kāpēc Gēsta viņu nevarēja nošaut. Drausmi to sacīt, baigi ticēt, bet tas nav nekāds parastais lācis. Neviens šo lāci nenogalinās, ja šautenē nebūs sudraba lode. Sudraba un baznīcas zvana vara lode, izlieta baznīcas tornī ceturtdienas naktī, kad spīd jauns mēness, bet tā, lai to nezina ne mācītājs, ne zvaniķis, neviens cilvēks, tāda lode viņu nogalinātu, bet šādu lodi iegūt varbūt nemaz nav tik viegli.

Ekebijā dzīvo kāds vīrs, kam par šo lietu visvairāk jāsūrojas. Viegli saprotams, ka tas ir Anderss Fuchsis, lāču mednieks. Viņš zaudē ir ēstgribu, ir miegu, dusmodamies, ka nevar dabūt rokā lielo Gurlitas klints lāci. Beidzot arī viņš saprot, ka šo lāci var nogalināt vienīgi ar sudraba lodi.

Drūmais majors Anderss Fuchsis nebija nekāds daiļais vīrs. Viņa augums bija smags un tūļīgs, seja plata un sārta, ar noļukušiem vaigiem un dubultzodu. Virs viņa biezajām lūpām auga melnas ūsas, asas kā sari, un arī melnie mati bija cieti un slējās stāvus gaisā. Turklāt viņš bija nerunīgs un liels izēdājs. Viņš nebija tas vīrs, ko sievietes sagaida ar saulainu smaidu un atplestām rokām, un arī viņa skatieni nebija visai maigi. Neviens neticēja, ka viņš savā ceļā satiks sievieti, kas būtu ar mieru kļūt tā dzīves biedre. Tālu no viņa bija jūsma un mīlestība.

Tad pienāk kāds ceturtdienas vakars, kad mēness ir tikko divu pirkstu platumā un paliek pie debesīm pāris stundu pēc saules rieta, un majors Fuchsis, neminēdams ne vārda, pamet Ekebiju. Medību somā viņam ir ložu forma, šķiltavas un mugurā uzmesta šautene; viņš dodas uz Brū baznīcu, lai redzētu, vai laime nebūs uzticīga godīgam vīram.

Baznīca atrodas šaurā zundā, kas austrumu krastā savieno augšējo un lejas Levezeru, un majoram Fuchsim jāiet pāri zunda tiltam. Smagās domās nogrimis, viņš dodas uz tiltu, nepalūkodamies ne Brubijas uzkalnos, kur pret dzidrajām vakara debesīm asi iezīmējas mājas, ne arī uz Gurlitas klinti, kas paceļ savu apaļo virsotni pret rieta blāzmu, viņš iet, acis nodūris, un domā tikai par to, kā lai, nevienam nezinot, dabūtu baznīcas slēdzeni.

Uznācis uz tilta, viņš dzird tik izmisušus kliedzienus, ka jūtas spiests pacelt acis.

Tolaik Brū baznīcas ērģelnieks bija mazais vācietis Fabers. Viņš bija trausls vīrs, niecīgs augumā un svarā. Zvaniķis bija Jānis Larsons, strādīgs, bet nabadzīgs zemnieks, jo Brubijas mācītājs viņam bija noblēdījis visu tēva mantojumu, veselus piecsimt dālderus.

Zvaniķis gribēja precēt ērģelnieka māsu, mazo, smalko Fabera jaunkundzi, bet ērģelnieks par to negribēja ne dzirdēt, tādēļ abi vīri nebija nekādi draugi. Šajā vakarā zvaniķis satika ērģelnieku uz zunda tilta un metās viņam virsū. Viņš saķer viņu pie krūtīm, paceļ pār tilta margām un svēti zvēr, ka metīs lejā, ja viņš tam nedos mazo, smalko jaunkundzi par sievu. Mazais vācietis tomēr negrib padoties, visu laiku viņš kliedz «nē un nē», spārdās un kliedz, kaut gan dziļi zem sevis redz tumšo dzelmi, kas plūst starp šaurajiem krastiem.

— Nē, nē! — viņš kliedz. — Nē un nē!

Kas var zināt, vai zvaniķis savās dusmās viņu arī nebūtu iemetis tumšajā dzelmē, ja tajā brīdī uz tilta neuznāktu majors Fuchsis. Tagad zvaniķis sabīstas, viņš nomet mazo vācieti uz tilta un dodas prom, ko kājas nes.

Mazais Fabers nu krīt majoram ap kaklu un pateicas par savu dzīvību, bet majors viņu nelaipni atgrūž un saka, ka nav ko pateikties. Kopš majors kā Pomeras kara gūsteknis bija mitinājies Putbusā pie Rīgenas, viņš vāciešus neieredz.

Toreiz viņš gandrīz vai nomira bada nāvē.

Mazais Fabers grib skriet pie lensmaņa Šarlinga un apsūdzēt zvaniķi slepkavības mēģinājumā, bet majors viņu pārliecina, ka tas nav pūļu vērts, jo Vermlandē par vācieša nogalināšanu nesoda.

Tad mazais Fabers apmierinās un lūdz majoru pie sevis, solīdams viņu pamielot ar cūkgaļas desām un saldu alu.

Majors viņam seko, jo domā, ka baznīcas slēdzene būs mājās pie ērģelnieka, un tā viņi dodas kalnā, kur atrodas Brū baznīca ar mācītāja muižu, zvaniķa māju un ērģelnieka mitekli.

— Atvainojiet, atvainojiet, — sauc mazais Fabers, ieiedams ar majoru istabā. — Šodien šeit nav kārtības. Mums ar māsu bija liels darbs. Mēs nokāvām gaili. — Kad tevi vilki! — izsaucas majors.

Istabā ienāk mazā, smalkā Fabera jaunkundze, nesdama māla krūzē saldo alu. Katram zināms, ka majors sievietēs noraudzījās ne visai laipni, bet mazo Fabera jaunkundzi viņš uzskatīja ar patiku, kad viņa ienāca, apsējusi baltu priekšautu un micīti galvā. Viņas gaišie mati bija gludi atsukāti, pašaustās drānas tik jaukas un mirdzoši spodras, mazās rokas tik izveicīgas un čaklas, šaurā sejiņa tik sārta un maiga, ka majoram bija jādomā — būtu viņš šo meiteni redzējis pirms divdesmit gadiem, tad noteikti viņu bildinātu.

Bet, lai cik viņa jauka un sārta, un iznesīga, tomēr viņas acis gaužām saraudātas. Taisni tas modina majorā tik laipnas domas.

Kamēr vīri ēd un dzer, viņa staigā iekšā un ārā. Te viņa pienāk pie brāļa, palokās un saka:

— Kā mans brālis pavēlēs piesiet šķūnī govis?

— Piesien divpadsmit pa kreisi un vienpadsmit pa labi, tad tās nebadīsies! — atbild mazais Fabers.

— Kad tevi vilki, cik daudz govju tad Faberam īsti pieder? — majors izsaucas.

Lieta tā, ka ērģelniekam bija tikai divas govis, bet vienu viņš sauca par «vienpadsmit» un otru par «divpadsmit», lai izklausītos brašāk.

Tad majors uzzina, ka pašlaik pārbūvē ērģelnieka kūti un govis dienās ganās, bet naktīs tās pagaidām novieto malkas šķūnī.

Mazā Fabera jaunkundze staigā iekšā un ārā, iekšā un ārā. Atkal viņa ienāk, pieiet pie brāļa, palokās un saka, ka namdaris vaicājis, cik augstu lai ceļ kūtij griestus.

— Pēc govju auguma, pēc govju auguma, — atbild ērģelnieks.

Majoram šī atbilde patīk.

Tad majors pēkšņi ievaicājas, kādēļ ērģelnieka māsas acis tā saraudātas, un nu viņš uzzina, ka māsa raud tāpēc, ka ērģelnieks neatļauj viņai precēt šo plikadīdu zvaniķi.

Pēc šīs sarunas majors Fuchsis nogrimst dziļās pārdomās. Pats nemanīdams, viņš izdzer vienu kausu pēc otra un apēd desu pēc desas. Mazais Fabers nodreb, redzēdams šādu ēstgribu un slāpes, bet, jo vairāk majors ēd un dzer, jo skaidrākas kļūst viņa domas un noteiktāki viņa secinājumi.

Noteikts kļūst arī viņa lēmums kaut ko darīt mazās Fabera jaunkundzes labā. Bet pa to laiku viņš nav nolaidis acu no lielās, izliektās slēdzenes, kas karājas vadzī pie durvīm, bet, tikai kad mazais Fabers pēc daudziem ar majoru tukšotiem kausiem noliek galvu uz galda un sāk krākt, majors var paķert slēdzeni, uzlikt cepuri un steigties prom.

Pēc maza brītiņa viņš taustās pa torņa kāpnēm, apgaismodams tās ar savu mazo lukturīti, līdz beidzot nonāk zvanu telpā, kur virs viņa galvas zvani atver savas platās mutes. Tur augšā viņš nokasa no kāda zvana mazliet vara, izņem no somas lodes formu un lejamo katliņu un tikai tagad ievēro, ka aizmirsis pašu svarīgāko. Viņš nav paņēmis līdz sudrabu. Lai lode iegūtu spēku, tā jāizlej šeit tornī. Viss būtu kārtībā. Ir ceturtdienas vakars, spīd jauns mēness, neviens cilvēks uz pasaules nezina, ka viņš atrodas tornī, un tomēr viņš nekā nevar uzsākt! Nakts klusumā viņš izgrūž tādu lāstu, ka tas atbalsojas zvanos.

Tūliņ viņš izdzird zaglīgus soļus lejā pie baznīcas, un drīz tie atskan kāpnēs. Jā, tiešām kāpnēs dun smagi soļi.

Majors, kas, stāvēdams augšā, lādas tā, ka zvani nodārd, tagad kļūst mazliet domīgs. Viņam patiesi jābrīnās, kas tur nāk palīdzēt izliet lodi. Soļi tuvojas. Nācējs, redzams, nodomājis uzkāpt zvanu telpā.

Majors paslēpjas starp baļķiem un spārēm un izdzēš lukturi. Nevar sacīt, ka viņu māktu bailes, bet, ja nu kāds to šeit ierauga, tad viss izput. Tikko viņš paslēpies, nācējs jau piesardzīgi parādās zvanu telpā.

Majors viņu pazīst tīri labi, tas ir skopais Brubijas mācītājs. Viņš, kas aiz skopuma gandrīz zaudējis saprātu, mēdz savus dārgumus noglabāt visapslēptākās vietās. Nu viņš atnesis veselu žūksni naudas zīmju, ko grib paglabāt zvanu telpā. Viņam nav ne jausmas, ka kāds viņu redz. Viņš paceļ grīdā vienu planku, ieliek tur naudu, noliek planku savā vietā un tad dodas lejā.

Bet majors ilgi nešaubās, viņš izceļ to pašu planku. Ai, cik daudz naudas! Žūksnis pie žūkšņa ar naudas zīmēm, tiem līdzās brūni ādas maki, pilni ar sudraba naudu. Majors paņem tieši tik daudz sudraba, cik viņam nepieciešams lodei, citu viņš atstāj savā vietā.

Kad viņš atkal nonāk lejā, šautenes stobrā jau guļ sudraba lode. Viņš tikai domā, ko laime viņam vēl šonakt sniegs. Katrs cilvēks zina, ka ceturtdienas naktis ir dīvainas naktis. Vispirms viņš dodas uz ērģelnieka mītni. Padomājiet tikai, ja šis lācis zinātu, ka ērģelnieka govis atrodas gandrīz zem klajām debesīm!

Re, vai tur patiesi uz malkas šķūņa pusi nevirzās kāds liels melnums, tas nudien būs lācis.

Majors jau pieliek bisi pie vaiga un grib šaut, bet tad apdomājas.

Viņš savā priekšā redz Fabera jaunkundzes sarkanās, saraudātās acis, atceras, ka gribējis viņai un zvaniķim mazliet palīdzēt, bet nav viegli pašam atteikties no lielā Gurlitas klints lāča medībām. Vēlāk viņš pats sev atzinās, ka tas bijis viņa mūža visgrūtākais brīdis, bet tādēļ, ka mazā jaunava ir tik smalka un jauka sieviete, viņam tās labā kaut kas jādara.

Viņš aiziet pie zvaniķa, uzceļ to, izvelk viņu pusnomodā un pusapģērbtu no istabas un saka, ka viņam jānošauj lielais lācis, kas klejo ap Fabera malkas šķūni.

— Ja tu nošausi šo lāci, tad viņš, bez šaubām, dos tev savu māsu par sievu, jo tu uz rāviena kļūsi cienīts vīrs. Tas vis nav kaut kāds parasts lācis, un apkaimes labākie vīri lepotos, ja viņu nošautu.

Viņš iespiež zvaniķa rokā savu bisi, kas lādēta ar sudraba lodi, izlietu ceturtdienas vakarā baznīcas tornī, kad spīd jauns mēness, bet pats skaudībā dreb, tāpēc, ka šo mežu karali, lielo Gurlitas klints lāci, nošaus cits, nevis viņš. Zvaniķis tēmē, dievs lai mums stāv klāt, viņš jau tēmē tā, it kā šautu to lielo lāci, kas spīd pie debesīm un riņķo ap Polārzvaigzni, bet nevis lāci, kurš klīst zemes virsū, šāviens iet vaļā un atbalsojas līdz pašai Gurlitas klintij.

Bet, lai kā viņš būtu tēmējis, lācis tomēr krīt. Tāpēc, ka viņam šāva ar sudraba lodi. Tā trāpītu lācim pašā sirdī, kaut arī tēmētu debesu zvaigznājā.

No visām apkārtējām mājām izskrien ļaudis, brīnīdamies, kas noticis, jo nekad neviens šāviens nav tā atbalsojies un uzmodinājis tik daudz ļaužu, viņi slavē zvaniķi, jo lācis bijis par postu visai apkaimei.

Iznāk arī mazais Fabers, bet šoreiz majors jūtas smagi vīlies. Tur nu stāv zvaniķis, visu slavēts un godāts, turklāt viņš vēl izglābis Fabera govis, bet mazais ērģelnieks neizrāda ne aizkustinājuma, ne pateicības. Viņš neapskauj viņu, nesauc viņu par savu svaini un varoni.

Majors stāv, saraucis pieri, un par šādu nepateicību no dusmām triec kāju pret zemi. Viņš jau grib šim šaursirdīgajam, sīkajam cilvēciņam paskaidrot, kādu varoņdarbu veicis zvaniķis, bet viņa valoda sāk raustīties, un viņš nedabū ne vārda pār lūpām. Viņu pārņem neizsakāmas dusmas, domājot, ka velti piešķīris šim zvaniķim godu un ļāvis nošaut veco lāci.

Ai, viņš vienkārši nespēj saprast, ka cilvēks, kas veicis tādu varoņdarbu, nebūtu cienīgs iegūt viscēlāko līgavu!

Zvaniķis un daži jaunie puiši dīrās lāci, viņi aiziet pie tecīlas noasināt dunčus, citi atkal dodas istabā pie miera, bet majors Fuchsis paliek viens pie nošautā lāča.

Tad viņš vēlreiz dodas baznīcā, no jauna ieliek atslēgā izliekto slēdzeni, no jauna dodas pa šaurajām un greizajām kāpnēm, uzmodina aizmigušās dūjas un vēlreiz ieiet zvanu telpā.

Vēlāk, kad majora uzraudzībā dīrā lāci, tā rīklē atrod lielu naudas žūksni, veselus piecsimt dālderus. Protams, nav iespējams izskaidrot, kā nauda nokļuvusi lāča rīklē, bet šis nav vis nekāds parasts lācis, un tāpēc, ka viņu nošāvis zvaniķis, šī nauda pieder viņam, tas skaidrs kā diena.

Tiklīdz tas kļūst zināms, arī mazais Fabers saprot, kādu varoņdarbu veicis zvaniķis, un apliecina, ka būtu lepns uz šādu svaini.

Piektdienas vakarā majors Fuchsis, nodzīrojis lāča bēres ērģelnieka mājā un saderināšanās godības zvaniķa miteklī, atgriežas uz Ekebiju. Smagu sirdi viņš dodas mājup. Viņš nejūt ne mazākā prieka, ka nu viņa naidnieks beigts, nespēj arī priecāties par vareno lāčādu, ko viņam uzdāvinājis zvaniķis.

Daudzi varbūt iedomāsies, ka viņš sēro tāpēc, ka mazā, smalkā jaunkundzīte piederēs kādam citas. Ai, nē, tāpēc viņš nu gan nesēro. Bet viņa sirdi nomāc domas, ka vecais vienacainais meža karalis kritis un ar sudraba lodi nav šāvis viņš, majors.

Viņš ienāk kavalieru nama lielajā istabā, kur kavalieri pašlaik sēž pie kamīna, un, ne vārda neteikdams, nosviež viņu priekšā lāčādu. Lai neviens neiedomājas, ka viņš kaut ko stāstīja! Tikai daudz, daudz vēlāk no viņa varēja izvilināt lietas īsto sakarību. Viņš nevienam nenodeva Brubijas mācītāja paslēptuvi, un mācītājs laikam pat nepamanīja zādzību.

Kavalieri pārbaudīja lāčādu.

— Skaista āda, — saka Berenkreics. — Nevaru saprast, kā šis zēns uzmodies no ziemas miega, vai varbūt tu viņu nošāvi tā alā?

— Viņu nošāva Brubijā.

— Jā, tik liels jau nu viņš gan nav kā Gurlitas lācis, bet tomēr varens zvērs, — saka Gēsta.

— Būtu viņš vienacains, es domātu, ka tu esi nokniebis pašu veco, tik liels viņš bijis, bet šajā ādā nav nevienas rētas un arī acis veselas, tādēļ vecais lācis tas nav, — saka Čevenhillers.

Fuchsis lādas par savu muļķību, bet tad viņa seja sāk tā starot, ka viņš šķiet tiešām skaists. Tātad lielais lācis nav kritis no cita vīra šāviena!

— Augstais dievs, cik tu esi labs! — viņš saka, salikdams rokas.

IX ŪTRUPE BJERNĒ

Mums, jaunajiem, bieži jābrīnās par veco ļaužu nostāstiem. — Vai patiesi toreiz, kamēr staroja jūsu jaunība, dzīve aizritēja mūžīgās dzīrēs? — mēs viņiem vaicājam. Vai tad visa dzīve bija viena vienīga liela dēka? Vai tolaik visas jaunās dāmas bija daiļas un laipnas un ik dzīres beidzās ar to, ka Gēsta Berlings nolaupīja kādu skaistuli?

Tad vecie papurina savas cienījamās galvas un sāk stāstīt par ratiņu rūkoņu, steļļu klaboņu, par saimniecības pienākumiem, par spriguļu rakstu klonā un cirvju klaudzoņu mežos. Bet pēc īsa brītiņa viņi atkal sāk veco stāstu. Toreiz kamanas piebrauca pie lievenēm, toreiz strauji zirgi joņoja caur tumšiem mežiem ar jauniem, līksmiem cilvēkiem kamanās, toreiz virpuļoja pārgalvīgas dejas un trūka vijoļu stīgas. Ap garo Levezeru trakā, mežonīgā virpulī aizšalca tūkstošiem dēku. To dunoņa atbalsojās lielā attālumā. Vaidēdami gāzās varenie koki, bija palaistas vaļā visas postītājas varas. Ugunis liesmoja, strauti pārplūda, izsalkuši meža zvēri klejoja ap mājām. Asiem pakaviem kalti kumeļi samina pīšļos kluso laimi. Kur vien auļoja šis trakais skrējiens, tur vīru sirdīs iedegās mežonīgas liesmas un sievām, šausmās nobālušām, bija jābēg prom no mājas.

Un, klausīdamies šajos nostāstos, mēs, jaunie, sēdējām pavisam klusi, šausmu pārņemti, un tomēr mūsu sirdis trīsēja svētlaimē. «Kādi cilvēki!» mēs domājām. «Viņiem līdzīgus mēs neredzēsim nemūžam.»

— Vai to laiku cilvēki nekad nedomāja, ko dara? — mēs vaicājām.

— Protams, bērni, viņi domāja, — vecie atbildēja.

— Bet ne tā, kā domājam mēs, — mēs tiepāmies.

Tad nu vecie nespēja mūs saprast.

Bet mēs, mēs prātojām par urdošo šaubu pilno nemieru, kas pārņēmis mūsu sirdis. Mūsu iedomas šim nemieram it kā piešķīra veidolu: tas bija tēls saltām acīm un rokām ar gariem, līkiem pirkstiem. Šis dīvainais tēls paslēpies mūsu dvēseles vistumšākajā stūrītī un plosa mūsu būtni, gluži kā vecas sievas plucina zīda un vilnas lupatas.

Viņa garie, cietie, līkie pirksti urda un plosa, kamēr no mūsu es paliek pāri tikai viena vienīga skrandu kaudzīte; tagad mūsu labākās jūtas, mūsu sākotnējās domas, visi mūsu darbi un vārdi ir jau izpētīti, pārbaudīti, saplosīti; salti raugās ledainās acis, un bezzobainā mute izsmieklā čukst:

— Paraug, te jau ir tikai skrandas, vienīgi skrandas.

Tomēr arī starp tā laika cilvēkiem atradās kāds, kas bija nodevis savu dvēseli šo salto acu varā. Urdošo šaubu pilnais nemiera gars bija pārņēmis visu viņa būtni, vērodams ikvienu viņa rīcību, smīnēdams ir par labu, ir ļaunu, visu saprazdams, nekā nenosodīdams, pētīdams un meklēdams un ar savu salto, ņirdzīgo smīnu saplosīdams un sadragādams sirds impulsus un domu spēku.

Šis urdošo šaubu pilnais nemiera gars bija pārņēmis skaisto Mariannu. Sperot kaut soli, izrunājot kaut vārdu, viņa juta ledainās acis un salto smīnu. Viņas dzīve bija kļuvusi luga, kurā viņa bija vienīgā spēlētāja un skatītāja. Viņa vairs nemaz nebija cilvēks, viņa nejuta ne sāpju, ne prieka, arī mīlēt viņa nespēja, viņa tikai tēloja skaistās Mariannas Sinkleres lomu, un šis nemiera gars ledainām acīm viņu novēroja un saplūkāja katru tās sirds izpausmi.

Viņa bija sadalīta divās daļās. Bāla, ņirdzīga un nievu pilna, viena puse nolūkojās, ko dara otra, un šis dīvainais gars, kas saplucināja viņas būtni, nejuta ne līdzcietību, ne simpātiju.

Bet kur bija palicis šis sirds avotu bālais sargs tajā naktī, kad Marianna juta dzīves pilnskanību? Kur bija viņš toreiz, kad gudrā Marianna skūpstīja Gēstu Berlingu simt acu pāru priekšā un kad viņa dusmās metās sniega kupenā, lai nomirtu? Tad ledainās acis bija kļuvušas aklas, nievas iznīcinātas, jo viņas dvēselē plosījās kaislību vētra. Bezprātīgo dēku dunoņa dimdēja viņas ausīs. Šajā vienīgajā, šausmu pilnajā naktī viņa bija jutusies kā pilnskanīgs cilvēks.

Ai, tu pašiznīcības dievs, kad Mariannai toreiz ar mokām laimējās pacelt rokas un apskaut Gēstas kaklu, tu, tāpat kā vecais Berenkreics, biji spiests novērst savus skatienus no zemes un lūkoties zvaigznēs.

Šajā naktī tu savu varu biji zaudējis. Tu biji miris, kamēr viņa dzejoja savas mīlestības himnas, miris, kamēr viņa steidzās uz Šjē muižu pēc majora, miris, kad viņa ieraudzīja, kā liesmas sārto debesis virs mežu galotnēm.

Jo redzi, pie viņas bija atlidojuši varenie vētras putni, nežēlīgie kaislību ērgļi. Ar saviem liesmu spārniem un tērauda nagiem viņi nolaidās pār tevi, tu gars ledainām acīm, iecirta nagus tavā skaustā un aizmeta tevi neziņā. Satriekts un miris tu biji.

Bet nu viņi aizlidojuši tālāk, šie lepnie, šie varenie, kas nepazīst aprēķina un kam neseko neviens novērotājs, un no nezināmām dzīlēm no jauna atmodās dīvainais šaubu un nemiera gars un atkal apmetās skaistās Mariannas dvēselē.

Visu februāri Marianna nogulēja Ekebijā slima. Uzmeklēdama toreiz Šjē muižā majoru, viņa dabūja bakas. Drausmīgā slimība ar visu spēku sagrāba nosalušo un nogurušo jaunavu. Nāve bija šūpojusies pār viņas gultu, bet mēneša beigās viņa tomēr atveseļojās. Vēl vienmēr viņa jutās vārga un ļoti sakropļota. Viņu nekad vairs nesauks par skaisto Mariannu.

Tomēr to zināja tikai pati Marianna un viņas kopēja. Pat kavalieriem par to nekas nebija zināms. Istabas durvis, aiz kurām gulēja slimniece, visiem bija noslēgtas.

Bet kad gan paškritikas spēks spēj būt lielāks nekā garajās atveseļošanās stundās? Tad tas sēž, blenzdams savām ledainajām acīm un cietajiem, kaulainajiem pirkstiem plūkādams dvēseli. Un, paraugieties uzmanīgāk, aiz viņa sēž vēl kāds dzelteni bāls radījums, ņirdzīgi smīnēdams, ar nievu pilnu skatienu, un aiz viņa vēl un vēl, izsmejoši tie lūkojas cits uz citu un uz visu pasauli.

Kamēr Marianna tā gulēja un sevi aplūkoja ar šīm ledaini saltajām acīm, viņā nomira visas agrākās jūtas.

Tur viņa gulēja un tēloja slimnieci, tur viņa gulēja un tēloja nelaimīgo, tēloja iemīlējušos, tēloja atriebības kāru sievieti.

Visu to viņa izjuta, un tomēr tā bija tikai spēle. Zem ledainajām acīm viss kļuva spēle un māns, šīs acis uzmanīja, viņu, un tās savukārt uzmanīja citas acis, un tā tas virknējās līdz bezgalībai.

Mariannā bija iesnaudušies visi dzīvības spēki. Tikai vienu vienīgu nakti viņa bija spējusi kvēli nīst un pašaizliedzīgi mīlēt, tikai vienu nakti, ne ilgāk.

Viņa pat nezināja, vai Gēsta Berlings to mīl. Marianna ilgojās tā klātbūtnes, lai izjustu, vai Gēsta spēj viņu aizraut no viņas pašas.

Kamēr plosījās slimība, viņu nomocīja tikai vienas vienīgas domas — kā šo slimību apslēpt. Viņa nevēlējās redzēt savus vecākus, negribēja izlīgt ar tēvu un saprata, ka tēvs nožēlos savas dusmas, ja uzzinās par viņas ļauno slimību. Tādēļ viņa pavēlēja, lai tās vecākiem un visiem. cilvēkiem stāsta, ka viņai jāpaliek aiz tumšajiem aizkariem slimo acu dēļ, jo šī slimība tai bieži uzbruka, kad viņa. viesojās mājās. Viņa aizliedza savai kopējai stāstīt, cik smaga tās slimība, aizliedza kavalieriem atvest no Karlstades ārstu. Viņa gan esot saslimusi ar bakām, bet pavisam vieglā formā, gan jau Ekebijas mājas aptiekas zāles viņai palīdzēšot.

Mirt viņai nenāca ne prātā, viņa tikai gulēja un gaidīja, kad būs tiktāl atveseļojusies, ka varēs ar Gēstu doties pie mācītāja un lūgt viņus uzsaukt.

Beidzot slimība un drudzis bija prom. Marianna no jauna kļuva vēsa un gudra. Viņai šķita, ka tā vienīgā ir vieda šajā bezprātīgo pasaulē. Ne viņa nīda, ne mīlēja. Tas, kas saprot, nevar nīst.

Viņa bija uzzinājusi, ka Melchiors Sinklers esot nodomājis sarīkot Bjernē ūtrupi, izpostīt visu savu bagātību, lai viņa pēc tēva nāves nekā nevarētu mantot. Runāja, ka viņš šo posta darbu veikšot līdz pašiem pamatiem. Vispirms viņš pārdošot mēbeles un saimniecības piederumus, tad lopus un darba rīkus, beidzot pašu muižu, bet visu šo naudu sabāzīšot maisā un maisu nogremdēšot Levezera dzelmē. Posts, sajukums un tukšums būšot viņas mantojums. Marianna, to dzirdot, piekrizdama smaidīja. Tāds nu reiz bija tēva raksturs, citādi viņš nemaz nespēja rīkoties.

Viņai likās pavisam neticami, ka tā dzejojusi himnu mīlestībai. Viņa, tāpat kā visas citas meitenes, bija sapņojusi par meža būdiņu. Nu Mariannai šķita tik dīvaini, ka viņa vispār kādreiz tā sapņojusi.

Viņa nopūtās, alkdama dabiskuma. Šī pastāvīgā spēle viņu nogurdināja. Spēcīgas izjūtas viņu bija pametušas. Jaunā sieviete daudz nesēroja sava skaistuma dēļ, bet viņu pārņēma trīsas, domājot par cilvēku līdzjūtību.

Ai, kaut jel viņa spētu aizmirsties tikai vienu mirkli! Just vienu neaprēķinātu kustību, vārdu vai darbu.

Kādā dienā, kad istaba bija kārtīgi izvēdināta un dezinficēta un Marianna apģērbta gulēja uz dīvāna, viņa lika pasaukt Gēstu Berlingu. Viņai atbildēja, ka Gēsta aizbraucis uz Bjernes ūtrupi.

Bjernē patiesi notika liela ūtrupe. Bjerne bija veca, bagāta muiža. Ļaudis bija ieradušies no tālienes, lai piedalītos ūtrupē.

Visas mājas lietas varenais Melchiors Sinklers bija savācis lielajā salonā. Tur gulēja tūkstošiem priekšmetu samesti kaudzē, kas sniedzās līdz pašiem griestiem.

Kā pastarās dienas iznīcības eņģelis viņš bija staigājis pa māju, savākdams visas tās mantas, ko gribēja pārdot. Virtuves lietas, melnos grāpjus, koka krēslus, svina kannas un vara katlus viņš atstāja mierā, jo tie neatgādināja Mariannu; bet tie arī bija vienīgie, kas izbēga no viņa dusmām.

Viņš ielauzās Mariannas istabā, visu izpostīdams. Tur stāvēja viņas leļļu skapis un grāmatu plaukts, viņas mazais krēsliņš, ko viņš pats bija licis darināt, viņas greznumlietiņas un tērpi, viņas dīvāns un gulta, prom ar visu to.

Tad viņš gāja no istabas istabā. Visu, kas nepatika tā acīm, viņš sagrāba un nesa lielajā salonā. Elsdams un pūzdams viņš stiepa smagos dīvānus un marmora plāksnes, tomēr neatlaidās. Visu viņš sasvieda šausmīgā nekārtībā. Viņš bija atvēris skapjus un izņēmis ģimenes krāšņos sudraba traukus. Prom ar tiem! Tiem bija pieskārusies Mariannas roka. Pilniem klēpjiem viņš nesa damasta audumus, baltus kā sniegs, un lieliski izrakstītos linu galdautus un rokdarbus, ilgu gadu pūliņus, un meta tos visus vienā kaudzē. Prom ar tiem! Marianna nebija cienīga tos mantot. Viņš joņoja pa istabām, nesdams veselas porcelāna trauku kaudzes, nebēdādams, ka dārgie šķīvji dučiem nokrīt un saplīst, paķēra ģimenes kafijas servīzi, kurā bija iededzināts dzimtas ģerbonis. Prom ar tiem! Lai tos lieto, kam tīk! No jumta telpām viņš nonesa veselas gubas gultas veļas, pēļus, tik mīkstus, ka tanīs varēja iegrimt kā viļņos. Prom ar tiem! Uz tiem bija gulējusi Marianna!

Ļauni viņš uzlūkoja vecās, labi pazīstamās mēbeles. Vai tur bija jel viens krēsls, uz kura Marianna kādreiz nebūtu sēdējusi, kaut jel viens dīvāns, ko viņa nebūtu lietojusi, glezna, ko viņa nebūtu skatījusi, kroņlukturis, kas nebūtu tai spīdējis, spogulis, kur nebūtu atainojies tās attēls? Drūmi viņš savilka dūres pret šīm neskaitāmajām atmiņām. Labprāt ar paceltu milnu viņš būtu meties šīm lietām virsū un visu satriecis drumslās.

Tomēr visļaunākā atriebība būs ūtrupe. Lai šīs lietas aiziet svešu cilvēku rokās. Lai tās kļūst netīras nabadzīgu ļaužu būdiņās, lai sabrūk svešinieku vienaldzīgajās rokās. Vai gan viņš jau zemnieku istabās nebija redzējis šādas ūtrupes mēbeles, novazātas, nodriskātas, tāpat kā viņa skaistā meita? Prom ar tām? Lai tās tur stāv ar saplīsušu polsterējumu, nodriskātu zeltījumu, salauztām kājām un saplaisājušām platēm, ilgodamās pēc savas agrākās mājas! Lai tās top izkaisītas visās četrās debesu pusēs, lai neviena acs tās neatrastu, neviena roka nespētu salasīt kopā!

Ūtrupei sākoties, viņš vai pusi zāles bija piepildījis ar dažnedažādām mājas lietām.

Šķērsām pār zāli viņš bija nolicis garu galdu. Aiz galda stāvēja ūtrupes saucējs, izkliegdams priekšmetus, tur sēdēja rakstveži, pierakstīdami nosolītāju vārdus, turpat Melchiors Sinklers bija uzstādījis degvīna muciņu. Pircēji bija salasījušies zāles otrā pusē, priekšnamā un pagalmā. Tur bija daudz ļaužu, liela kņada un jautrība. Ļaudis solīja strauji, un ūtrupe kļuva visai rosīga. Bet pie degvīna muciņas starp nekārtīgi sasviestajām mantām pusapreibis un gandrīz vai pustraks sēdēja Melchiors Sinklers. Mati mežonīgās pinkās krita pār viņa piesarkušo seju, asinīm pieplūdušās acis valbījās. Šķietami visjautrākajā omā viņš kliedza un smējās un ikvienu, kas labi nosolīja, pieaicināja pie degvīna muciņas un to pacienāja.

Visu to redzēja arī Gēsta Berlings, kas bija iezadzies pircēju barā, tomēr sargājās rādīties acīs Melchioram Sinkleram. Redzot šo postažu, viņš kļuva domīgs un viņa sirds sažņaudzās kā nelaimes nojautās.

Viņš nevarēja saprast, kur slēpjas Mariannas māte. Un tad viņš it kā pret savu gribu, bet likteņa dzīts, devās meklēt Gustavu Sinklera kundzi.

Daudzas durvis viņš virināja, iekams to atrada. Varenajam muižas īpašniekam trūka pacietības un prieka klausīties sievas vaimanās. Viņam apnika nolūkoties, kā sieva mirkst asarās par mājas dārgumiem. Viņš kļuva vai traks aiz dusmām, ka viņa sieva varēja raudāt par audekliem un smalko veļu, kad bija zaudēts daudz lielāks dārgums — viņu skaistā meita, un sakniebtām dūrēm viņš bija dzinis sievu cauri visām istabām līdz pat virtuvei un pieliekamajam kambarim.

Tālāk viņai vairs nebija kur bēgt, un viņš priecājās, redzēdams sievu tur kāpņu telpā sagumušu, gaidot smagus belzienus, varbūt pat nāvi. Viņš atstāja sievu pieliekamajā kambarī, aizslēdza durvis un atslēgu iebāza kabatā. Lai viņa tur sēž pa visu ūtrupes laiku. Badā tā nenomirs, un viņa ausis vairs nedzirdēs sievas vaimanas.

Tur nu viņa sēdēja ieslēgta pati savā pieliekamajā kambarī, kad Gēsta ienāca no gaiteņa virtuvē. Gēsta ieraudzīja Gustavas kundzes seju mazajā lodziņā pie pašiem griestiem. Viņa bija pakāpusies un raudzījās ārā no sava cietuma.

— Ko krustmāte Gustava tik augstu dara? — Gēsta vaicāja.

—Viņš mani šeit ieslēdza, — mājasmāte čukstēdama atbildēja.

—  Muižas īpašnieks?

— jā, domāju jau, viņš mani, nudien, nositīs. Bet paklau,

Gēsta, paņem zāles durvju atslēgu, ieej virtuvē un atslēdz pieliekamā kambara durvis, lai es tieku ārā.

Gēsta viņai paklausīja, un pēc dažām minūtēm mazā kundze stāvēja tukšajā virtuvē.

— Krustmāte taču varēja pavēlēt kādai kalponei atslēgt durvis ar šo atslēgu, — Gēsta iebilda.

— Es lai viņām iemācītu šo niķi? Tad manam pieliekamajam kambarim nekad vairs nebūtu miera. Turklāt es pa to laiku sakārtoju augšējos plauktus. Tas bija visai nepieciešami. Nemaz nespēju iedomāties, ka esmu ļāvusi ieviesties tur tādai nekārtībai.

— Krustmātei jau allaž darba pilnas rokas, — viņu atvainodams, sacīja Gēsta.

— Jā, vari man ticēt. Ja manis visur nebūtu klāt, ne tad rūktu ratiņi, ne klaudzētu stelles. Un ja . . .

Pēkšņi viņa apklusa, izslaucīdama acis.

— Dievs lai mani pasargā no tādām runām! — viņa izsaucās. — Drīz man vispār vairs nebūs ko uzraudzīt. Viņš jau izpārdod visu mūsu mantu.

— Tiešām, posts un nedienas, — Gēsta piebalsoja.

— Tu taču zini to lielo spoguli, kas stāvēja priekšistabā. Tas bija dārgs un rets spogulis, viss viena gabala, un zelta ietvaram nebija ne mazāko skrambu. Es to mantoju no mātes, bet viņš to grib pārdot.

— Viņš ir traks.

— Jā, tā jau liekas. Ar viņu patiesi vairs nav labi. Viņš ātrāk nerimsies, iekams mums būs jāstaigā pa lielceļiem ubagot tāpat kā majorienei.

— Tik tālu jau nu gan nenoies, — Gēsta atbildēja.

— Tomēr, Gēsta. Kad majoriene pameta Ekebiju, viņa mums visiem pareģoja nelaimi, un nu tā pienākusi. Viņa nebūtu pieļāvusi, ka viņš pārdod Bjerni. Un, iedomājies tikai, viņš grib pārdot pat īsto porcelāna kafijas servīzi, savas dzimtas mantojumu. Majoriene to nebūtu pieļāvusi.

— Bet kas tad viņam noticis? — Gēsta vaicāja.

— Nelaime tā, ka Marianna nav atgriezusies. Viņš visu laiku gaidīja un gaidīja. Augām dienām staigāja pa aleju gaidīdams. Viņš aiz ilgām kļuvis gluži traks, bet es nedrīkstu iebilst ne vārdiņa.

— Marianna domā, ka viņš vēl vienmēr dusmīgs.

— To nu gan viņa nedomā. Viņa tēvu pazīst pārāk labi, bet pati ir lepna un negrib spert pirmo soli. Abi viņi spītīgi un cieti, ko nu par viņiem. Tikai man jācieš.

— Krustmātei taču ir zināms, ka Marianna grib mani precēt?

— Ak Gēsta, to viņa nemūžam nedarīs. To viņa saka, vienīgi lai kaitinātu tēvu. Viņa pārāk izlutināta, lai precētu nabaga vīru, un turklāt arī lepna. Brauc labāk mājās

un pasaki, ka viss tās mantojums tiks izputināts, ja viņa drīz neieradīsies. Ai, viņš jau ar mieru aizlaist visu gluži par velti.

Gēstu pārņēma dusmas. Tur viņa sēž uz virtuves galda un domā vienīgi tikai par saviem spoguļiem un porcelānu.

— Kaunieties, krustmāt! — viņš izsaucās. — Jūs paši izsviežat savu bērnu sniega kupenā un tad vēl iedomājaties, ka viņš aiz spītības nenāk mājās. Vai tiešām jūs domājat, ka viņa tik maziska un atstās savu mīļo, lai tikai nezaudētu savu mantojumu!

— Mīļais Gēsta, nu arī tu uz mani dusmojies! Es jau pati vairs nezinu, ko runāju. Es gan mēģināju atvērt Mariannai durvis, bet viņš mani sagrāba un aizvilka. Viņi jau

pastāvīgi šeit saka, ka es nekā nejēdzot. Es tev labprāt novēlēšu Mariannu, Gēsta, ja tikai tu viņu vari darīt laimīgu. Nav nemaz tik viegli darīt sievieti laimīgu, Gēsta.

Gēsta viņā noraudzījās. Kā gan viņš varēja, runāt pikti ar tādu cilvēku? Viņa bija iebiedēta un nomocīta, bet sirds viņai bija laba.

— Krustmāte nemaz nevaicā, kā Mariannai klājas, — viņš klusi sacīja.

Viņa sāka raudāt.

— Vai tu nedusmosies, ja es tev pavaicāšu? — viņa atbildēja. — Es jau visu laiku ilgojos tev to pajautāt. Iedomājies, es par Mariannu nezinu nekā vairāk kā vienīgi

to, ka viņa ir dzīva! Viņa man pat sveicienu nav atsūtījusi, arī toreiz ne, kad aizsūtīju viņas drānas, un tad es domāju, ka jūs abi negribat par mani nekā vairs zināt.

Gēsta to ilgāk vairs nespēja paciest. Viņš bija mežonīgs, viņš bija straujš. Dažreiz dievam vajadzēja uzsūtīt vilkus, lai piespiestu viņu paklausīt, bet vecās sievas asaras, viņas vaimanas tam bija grūtāk panest nekā vilku kaucienus. Viņš pastāstīja tai patiesību.

— Marianna visu laiku bija slima, — viņš sacīja. — Viņai bija bakas. Šodien viņa pirmo reizi piecelsies no gultas un es viņu apmeklēšu. Neesmu to redzējis kopš tās nakts.

Gustavas kundze strauji nolēca uz grīdas. Viņa atstāja Gēstu un, ne vārda nesacīdama, aizskrēja pie vīra.

Ļaudis redzēja, ka viņa piesteidzās pie vīra un kaut ko dedzīgi čukstēja tam ausī, ka Sinklera seja piesarka vēl vairāk un roka neapzinīgi grieza muciņas krānu, tā, ka degvīns plūda uz grīdas.

Visiem šķita, ka Gustavas kundze ieradusies ar tik svarīgām vēstīm, ka ūtrupi uz vietas pārtrauks. Izsaucēja veserītis gulēja mierā, rakstvežu spalvas nečirkstēja, nebija dzirdami jauni piedāvājumi.

Tad Melchiors Sinklers it kā atmodās no savām domām.

— Nu, — viņš sauca, — ko gaidāt?

Un ūtrupe ritēja tālāk.

Gēsta vēl atradās virtuvē, kad raudādama pie viņa atgriezās Gustavas kundze.

— Nekas nelīdz, — viņa sacīja. — Domāju, ka viņš pārtrauks ūtrupi, dzirdot par Mariannas slimību, bet viņš to turpina. Viņš labprāt pārtrauktu, bet tikai kaunas to darīt.

Gēsta paraustīja plecus un tūlīt atvadījās. Priekšnamā viņš satika Sintramu.

— Velns ar ārā, kas par jautru izrādi! — berzēdams rokas, sauca Sintrams. — Tu esi īsts meistars, Gēsta. Pie joda, ko gan tu visu nespēj izdarīt!

— Pēc kāda brīža būs vēl jautrāk, — Gēsta čukstēja. — Šeit ieradies Brubijas mācītājs pilnām kamanām naudas. Stāsta, ka viņš gribot nopirkt visu Bjernes muižu un samaksāt skaidrā naudā. Tajā brīdī es labprāt vēlētos redzēt vareno muižas īpašnieku, Sintram.

Sintrams ievilka galvu plecos un labu laiku sevī sirsnīgi smējās. Tad viņš skrēja ūtrupes istabā un taisni pie paša Melchiora Sinklera.

— Ja tu gribi dabūt degvīna malku, Sintram, tad, velns un elle, vispirms tev kas jānosola.

Sintrams tomēr piegāja viņam pavisam tuvu.

Tev, draugs, vienmēr laimējas, — viņš sacīja. — Šeit ieradies kāds bagātnieks, kam pilnas kamanas ar naudu. Viņš nopirks Bjerni ar visu tās kustamo un nekustamo mantu. Viņš jau vienojies ar ļaudīm, lai tie sola viņa vietā. Pagaidām viņš sevi negrib atklāt.

— Tu, draugs, varētu gan pateikt, kas šis cilvēks īsti ir, tad es tev ielietu malku par pūliņiem.

Sintrams izdzēra degvīnu, bet vispirms atkāpās dažus soļus, iekams atbildēja.

— Tas esot Brubijas mācītājs, dārgo Melchior! Melchioram Sinkleram bija labāki draugi par Brubijas mācītāju. Viņi jau kopš daudziem gadiem bija sanaidojušies. Ļaudis stāstīja veselas leģendas par to, ka Melchiors Sinklers tumšās naktīs uzglūnējis mācītājam un kārtīgi viņu piekāvis, šo zemnieku izsūcēju un skopuli.

Sintrams gan bija dažus soļus atkāpies, tomēr pavisam viņš neizbēga no varenā vīra dusmām. Viņu pa pieri ķēra degvīna glāze, un uz kājām uzgāzās degvīna muciņa. Bet tad sekoja skats, kas uz ilgiem laikiem ielīksmoja viņa sirdi.

— Ak tad Brubijas mācītājs grib iegūt manu muižu? — kliedza Sinklers. — Jūs šeit stāvat un nosolāt manu mantu Brubijas mācītājam? Kaunēties jums vajadzētu. Nelieši tādi!

Viņš paķēra kādu svečturi un tintes pudeli un meta tos barā.

Tā beidzot viņš deva vaļu savas sirds rūgtumam. Sakniebtām dūrēm, rūkdams kā zvērs, viņš metās ļaudīs, sviezdams ar to, kas tikai pagadījās pie rokas. Istabā lidoja degvīna glāzes un pudeles. Dusmās viņš vairs nezināja, ko dara.

— Ūtrupe izbeigta! — viņš kliedza. — Ārā, ārā! Kamēr es dzīvošu, Brubijas mācītājs neiegūs manu māju. Ārā! Es jums gan rādīšu nosolīt manas mantas Brubijas mācītājam!

Viņš uzkliedza ūtrupes izsaucējam un rakstvežiem. Tie aizbēga. Satraukumā viņi apgāza galdu, un muižas īpašnieks negantās dusmās iebruka mierīgajā ļaužu pūlī.

Tur nu valdīja liels sajukums. Vairāki simti cilvēku devās uz durvīm, bēgdami no viena vienīga vīra. Bet viņš stāvēja uz vietas, tikai brēca: — Ārā, ārā! — Viņš tos pavadīja ar lāstiem, lāgu lāgiem paceldams kādu krēslu un triekdams to kā ūtrupes veseri pret grīdu.

Viņš sekoja ļaudīm līdz priekšnamam, bet ne tālāk. Kad pēdējais svešinieks bija pametis viņa mājas kāpnes, viņš atgriezās salonā un tur ieslēdzās. Tad viņš nometa uz grīdas kādu matraci un pāris spilvenu, visā šajā nekārtībā apgūlās, iemiga un nogulēja līdz nākošajai dienai.

Kad Gēsta atgriezās mājās, viņš uzzināja, ka ar viņu vēlas runāt Marianna. Tas sagadījās labi, jo arī Gēsta visu laiku bija domājis, kā tikties ar Mariannu.

Ienācis krēslainajā istabā, kur Marianna gulēja, viņš uz mirkli apstājās pie durvīm, jo neredzēja, kur Marianna atrodas.

— Paliec, kur tu esi, Gēsta, — Marianna tad ierunājās. — Man tuvoties ir bīstami.

Bet Gēsta bija uzskrējis pa kāpnēm pāris lēcienos, kvēlodams ilgās un alkās. Kāda viņam bēda par slimību! Viņš gribēja baudīt svētlaimi, lūkodamies Mariannā.

Viņa taču bija skaista, viņa sirdsmīļā. Nevienai nebija tik mīkstu matu, tik mirdzoši baltas pieres. Viņas sejas panti bija daiļi un glezni.

Viņš atcerējās viņas burvīgi skaisti veidotās uzacis, viņas deguna lepno izcilni un lūpu maigās, vijīgās līnijas, viņas vaiga daiļo ovālu un smalki veidoto zodu.

Viņš atcerējās tās vaigu liego sārtumu un naktsmelno uzacu burvīgo kontrastu ar gaišajiem matiem, zili zaigojošās acu zīlītes dzidri baltajā ābolā un gaismas vizmojumu acu kaktiņos.

Marianna, viņa sirdsmīļā, bija brīnišķīga. Viņš atcerējās, cik siltu sirdi viņa slēpa savā lepnajā ārienē. Par spīti augstprātīgajiem vārdiem un smalkajam izskatam viņa spēja uzupurēties un ziedoties. Kāda svētlaime viņu redzēt!

Ar pāris lēcieniem viņš bija uzskrējis pa kāpnēm, bet Marianna cerēja, ka viņš apstāsies pie durvīm. Viņš pārskrēja pāri istabai un nokrita ceļos pie viņas pagalvja.

Viņš gribēja to skatīt, skūpstīt un no viņas atvadīties.

Viņš to mīlēja. Nemūžam nebeigs to mīlēt, bet viņa sirds bija pieradusi, ka to min kājām.

Ai, kur lai viņš rod viņu, rozi bez saknēm un atbalsta, ko varētu ņemt un paturēt uz visiem laikiem? Pat Mariannu, ko viņš bija atradis sniega kupenā, padzītu no mājām, pusnosalušu, viņš nespēja paturēt.

Kad beidzot viņa mīlestības dziesma varēs skanēt tik tīri, tik dzidri, ka neviens nepareizs akords to nesabojās? Kad viņš spēs celt savu laimes pili uz tāda pamata, lai neviena cita sirds ar sāpēm un skumjām neilgotos pēc šīs laimes?

Viņš domāja, kā pateikt Mariannai šķiršanās vārdus.

«Tavā mājā valda liels posts,» viņš sacīja. «Domājot par to, mana sirds sāpēs lūst. Tev jābrauc mājās un jāved pie saprāta tēvs. Tava māte atrodas pastāvīgās dzīvības briesmās. Tev jābrauc mājās, mana sirdsmīļā.»

Uz viņa lūpām kvēloja šie atteikšanās vārdi, bet tie palika neizteikti.

Viņš nokrita ceļos, apskāva tās galvu un skūpstīja, bet tad viņam pietrūka vārdu. Viņa sirds sita tik mežonīgi, ka šķita, tā izlēks no krūtīm.

Skaisto seju bija skārušas bakas. Āda kļuvusi raupja un rētaina. Nekad vairs šajos vaigos neiekvēlosies liegais sārtums, nezaigos pie deniņiem smalkās, zilās dzīsliņas. Zem uztūkušajiem plakstiem slēpās gurdās acis. Uzacis bija izkritušas un acu ābola dzidrais baltums kļuvis bāli dzeltens.

Visa seja bija izķēmota. Lepnās līnijas tapušas vienkāršas un smagnējas.

Daudzi vēlāk apraudāja Mariannas Sinkleres zudušo skaistumu. Visa Vermlande raudāja par viņas smalko ādu, mirdzošajām acīm un gaišajiem matiem. Nekur citur tik augstu nevērtē skaistumu. Līksmie ļaudis sēroja, it kā Vermlande būtu zaudējusi visdārgāko akmeni tās slavas vainagā, it kā saules vizmā būtu parādījies tumšs plankums.

Bet pirmais vīrs, kas redzēja Mariannu, kad viņa bija zaudējusi skaistumu, nenodevās sērām.

Viņa sirdi pildīja neizsakāmas jūtas. Jo ilgāk viņš noraudzījās jaunajā sievietē, jo siltāka kļuva viņa sirds. Mīlestība auga un pletās kā upe pavasara palos. Kā ugunīgi viļņi tā plūda no viņa sirds, piepildīja visu viņa būtni, asaras ritēja no viņa acīm, skumjas drebēja uz lūpām, slēpās trīsošajās rokās, visā viņa ķermenī.

Ai, viņu mīlēt, viņu aizstāvēt, pasargāt no visām sāpēm!

Būt par viņas vergu, par sargeņģeli!

Spēcīga ir mīlestība, ja tā saņēmusi sāpju ugunskristības. Gēsta vairs nespēja runāt ar Mariannu par šķiršanos un atteikšanos. Viņš nespēja to atstāt. Visa dzīve piederēja Mariannai. Viņās labā viņš bija ar mieru izdarīt vislielāko grēku.

Viņš nespēja izrunāt neviena prātīga vārda, tikai raudāja un viņu skūpstīja. Beidzot vecajai kopējai likās, ka laiks viņam atstāt istabu.

Kad viņš aizgāja, Marianna palika guļot un prātoja par Gēstas saviļņojumu. «Cik labi būt mīlētai!» viņa domāja.

Jā, ir labi būt mīlētai — bet kā bija ar viņas pašas mīlestību? Ko juta viņa pati? Ai, it nekā, vēl mazāk kā nekā.

Vai viņas mīlestība bija mirusi vai vienkārši aizbēgusi? Kur slēpās viņas sirds lolojums?

Vai tā vēl dzīvoja vai bija paslēpusies dvēseles vistumšākajā kaktiņā un sēdēja tur, ledaino acu saltuma un ņirdzīgā, bālā izsmiekla izbiedēta, kaulaino pirkstu sažņaugta?

— Ai mana mīlestība, — viņa nopūtās, — manas sirds lolojums! Vai tu vēl dzīvo vai esi mirusi, mirusi tāpat kā mans skaistums?

Nākamajā rītā muižas īpašnieks diezgan agri iegāja savas sievas istabā.

— Raugies, lai mājās atkal viss būtu kārtībā, Gustava! — viņš sacīja. — Es braukšu pēc Mariannas.

— Labi, mīļais Melchior, viss būs kārtībā, — viņa atbildēja.

Nu viņu attiecības bija noskaidrotas.

Pēc stundas varenais muižas īpašnieks brauca uz Ekebiju.

Nemaz nevar iedomāties dižāka un laipnāka veca kunga par muižas īpašnieku, kā viņš tur sēdēja savā vaļējā kamanu karietē, ģērbies lepnākajā kažokā un aptinis ap kaklu labāko šalli. Viņa mati nu bija gludi sasukāti, seja bāla un acis dziļi iekritušas.

Arī dzidrās debesis lēja bagātīgu mirdzumu pār skaidro februāra dienu. Sniegs dzirkstīja kā jaunu meiteņu acis, atskanot pirmajam valsim. Pret debesīm kā smalkas mežģines margoja bērzu tievie, iesārtie zari, un daudzus no tiem rotāja zaigainās ledus pilienu bārkstis.

Diena bija krāšņa un svinīga. Zirgi kā dejodami cilāja priekškājas, un kučieris līksmi šmiukstināja ar pātagu.

Pēc īsa brauciena varenā muižas īpašnieka kamanas apstājās pie Ekebijas galvenās ieejas.

Iznāca kalpotājs.

— Kur tavi kungi? — vaicāja muižas īpašnieks.

— Viņi devušies lielā lāča medībās uz Gurlitas klinti.

— Visi?

— Visi, kungs. Tos, kurus nevaldzina paša lāča medības, valdzina medību mielasts.

Muižas īpašnieka smiekli atskanēja pār visu pagalmu. Par šo atbildi viņš kalpotājam iedeva veselu dālderi.

— Pasaki manai meitai, ka esmu atbraucis viņai pakaļ. Auksti viņai nebūs, jo esmu atbraucis slēgtās kamanās un turklāt varēšu viņu ietīt vilkādas kažokā.

— Vai kungs neienāks iekšā?

— Tencinu! Man tepat kamanās labi. Kalpotājs pazuda, un muižas īpašnieks sāka gaidīt. Viņš šodien bija tik spīdošā omā, ka nekas viņu nevarētu sakaitināt. Viņš jau pats saprata, ka vajadzēs gaidīt Mariannu, varbūt viņa vēl nav piecēlusies. Viņš pa to laiku izklaidēsies, raudzīdamies, kas notiek pagalmā.

No paspārnes nokarājās gara lāsteka, un saules staram ar to bija ko noņemties. Tas sāka savu darbu no pašas augšas, atkausēja vienu pilienu un gribēja to pa lāsteku noritināt lejā. Bet, iekams piliens aizsniedza pusi ceļa, tas jau par jaunu bija sasalis. Saules stars mēģināja vēlreiz, bet tam neveicās. Pēkšņi kāds patvarīgs saules stars ķērās pie lāstekas no apakšas, pavisam sīciņš stariņš, tomēr tas dzirkstīt dzirkstīja rosībā un sasniedza savu mērķi — piliens skanēdams nokrita zemē.

Muižas īpašnieks nolūkojās šajā darbā un atkal smējās.

— Tu, nudien, esi atjautīgs, — viņš uzsauca saules staram.

Pagalmā valdīja miers un klusums. Lielajā namā nebija dzirdama ne skaņa. Bet muižas īpašnieks neuztraucās, viņš zināja, ka sievietēm aiziet daudz laika saģērbjoties.

Viņš sēdēja un noraudzījās baložu būrī. Būra durtiņas bija aizsprostotas. Dūjas pa ziemu bija ieslēgtas, lai tās neaiznestu vanags. Lāgu lāgiem pie durtiņām pienāca kāda dūja un pabāza pa režģu caurumiem savu balto galviņu.

— Viņa gaida pavasari, — noteica Melchiors Sinklers, —Bet vēl viņai jāpaciešas.

Dūja parādījās tik noteiktos starpbrīžos, ka muižas īpašnieks izvilka pulksteni un sāka to pārkontrolēt. Katru trešo minūti dūja pabāza galviņu.

— Nē, mīļo draudziņ, — viņš sacīja, — vai tiešām tu domā, ka pavasaris var atnākt pēc trim minūtēm? Tev jāmācās gaidīt.

Arī viņam pašam vajadzēja gaidīt, bet laika viņam diezgan.

Zirgi sākumā nemierīgi kārpīja ar kājām sniegu, bet tad, tā stāvēdami saulē, kļuva miegaini. Sabāza galvas kopā un aizsnaudās.

Uz bukas taisns un nekustīgs sēdēja kučieris, vienā rokā turēdams grožus, otrā pātagu, un, seju pagriezis pret sauli, gulēja, gulēja tik saldi, ka krāca vien.

Bet muižas īpašnieks negulēja. Miegs viņam nepavisam nebija prātā. Reti viņš bija pavadījis jaukākus brīžus pat šīm līksmajām gaidām. Marianna bijusi slima. Agrāk viņa nevarēja pārnākt, bet nu tā dosies uz mājām. Viss būs atkal labi.

Nu taču viņa sapratīs, ka tēvs uz to vairs nedusmojas. Viņš pats bija viņai atbraucis pakaļ krāšņajās kamanās ar diviem zirgiem.

Tur pie bišu stropiņa kādai zīlītei bija radušās īsti sātaniskas iedomas. Viņa gribēja samedīt sev pusdienas un, stāvēdama uz stropa laipiņas, klauvēja ar savu mazo, aso knābi pret stropa eju. Bet stropā bites karājās melnā, smagā čemurā. Viss bija pašā labākajā kārtībā, pavāri izdalīja ēdienu, dzērienu pasniedzēji tecēja no mutes pie mutes, sniegdami nektāru un ambroziju. Tās bites, kas karājās iekšpusē, nemitīgi pārmainīja savas vietas ar ārējām, lai visas vienlīdzīgi dabūtu siltumu un ērtības.

Viņas dzird zīlītes klauvējienus, un viss strops nemierīgi iesanas. Vai tur klauvē draugs vai ienaidnieks? Varbūt viņām draud briesmas? Karalienes sirds kļūst nemierīga. Viņa nespēj rāmi gaidīt. Varbūt tur ārā spokojas nogalināto tranu gari?

— Teci ārā palūkoties, kas tur ir! — viņa uzsauc durvju sardzei. Durvju sardze aiziet. Saukdama: «Lai dzīvo karaliene!» — viņa šaujas ārā, un, lūk, viņu sagrābj zīlīte. Izstieptu kaklu, drebošiem spārniem viņa saķer biti, saspiež viņu, aprij, un neviens nevēstī par tās nāvi karalienei. Bet zīlīte turpina klauvēt, un stropa karaliene sūta savas durvju sardzes, taču viņas visas pazūd. Neviena neatgriežas pateikt, kas tur ārā klauvē. Hu, bišu stropu pārņem šausmas! Tur ārā trako atriebības kāri gari. Kaut

jel nebūtu ausu! Kaut jel varētu savaldīt savu ziņkāri! Kaut jel varētu mierīgi nogaidīt!

Lielais Melchiors Sinklers smejas tā, ka asaras rit pār vaigiem. Smejas par vientiesīgajām sievām tur stropā un asprātīgo, dzeltenzaļo nelieti uz laipiņas.

Nav liela māksla gaidīt, ja esi par savu lietu pilnīgi pārliecināts un turklāt vari izklaidēties ar tik daudziem interesantiem novērojumiem.

Tur nāk lielais sētas suns. Viņš zaglīgi lien uz priekšķepām, lūkojas uz zemi un viegli luncina asti, it kā dotos visparastākajā gaitā. Pēkšņi viņš dedzīgi kasa sniegu. Šis šķelmis tur droši vien paslēpis kādu nozagtu gardumu.

Bet tieši tajā brīdī, kad viņš lūkojas apkārt, vai var visā mierā noturēt savu maltīti, pavisam tuvu tas ierauga divas žagatas.

— Zagtas mantas slēpējs! — sauc žagatas un rāda tādu seju, it kā būtu īstās taisnības sardzes. — Mēs esam policijas kalpi! Dod šurp laupījumu!

— Cietiet klusu, jūs palaidnes! Es esmu sētas fogts.

— Tad ta nu bija īstais! — viņas zobojas.

Suns metas žagatām virsū, un tās negribīgi aizlaižas. Bet, kamēr suns dzenā vienu, otra jau atgriezusies. Viņa ielaižas bedrē, plēš gaļas gabalu, bet nespēj to pacelt. Suns izrauj viņai gardumu, saķer to ķetnās un sāk grauzt. Žagatas pielido viņam pavisam klāt un saka rupjības. Ēzdams viņš nikni pablenž uzbāzīgajos putnos, un, ja tie kļūst pārāk uzmācīgi, viņš dzenas tiem pakaļ.

Saule sāk nolaisties pret rietumu kalnu. Lielais muižas īpašnieks palūkojas savā kabatas pulkstenī. Tas rāda trīs. Un māte viņus gaida ar pusdienām jau kopš pulksten divpadsmitiem! Tajā brīdī iznāca kalpotājs un sacīja, ka Mariannas jaunkundze vēloties ar kungu runāt.

Muižas īpašnieks paņēma uz rokas vilkādas kažoku un mirdzošā omā devās iekšā namā.

Kad Marianna izdzirda kāpnēs tēva smagos soļus, viņa vēl pati nezināja, vai sekos tam vai ne. Viņa zināja tikai vienu, ka šai bezgalīgai gaidīšanai jādara gals.

Viņa bija cerējusi, ka atgriezīsies kavalieri, bet tie nenāca. Tad viņai pašai viss jānokārto. Ilgāk viņa vairs nespēja to paciest.

Marianna bija domājusi, ka tēvs, veltīgi izgaidījies minūtes piecas, aizbrauks dusmās vai arī izlauzīs durvis vai aizdedzinās māju.

Bet viņš tur sēdēja tik rāmi, smaidīja un gaidīja. Viņa pret tēvu nejuta vairs ne naida, ne mīlestības. Taču kāda iekšēja balss to brīdināja no jauna atdoties tēva varā. Turklāt viņa gribēja turēt Gēstam doto solījumu.

Ja tēvs būtu aizsnaudies, ja viņš būtu runājis, būtu kļuvis nemierīgs, izrādījis kaut mazākās šaubas, būtu vismaz iebraucis kamanas ēnā! Bet viņš bija pati pacietība un pārliecība.

Tik pārliecināts, neizprotami pārliecināts, ka Marianna pati beidzot būtu devusies pie viņa ārā.

Viņai sāpēja galva. Ik nervs bija sasprindzināts. Viņa nespēja rast mieru, ka tēvs tur ārā gaida. Šķita, it kā viņa griba to saistītu un vilktu lejup pa kāpnēm.

Tad jau labāk ar to runāt.

Iekams tēvs ienāca, viņa lika uzvilkt visus aizkarus un apsēdās tā, lai gaisma kristu tai tieši sejā.

Viņa gribēja pārbaudīt tēvu, bet Melchiors Sinklers šajā dienā izturējās pavisam dīvaini.

Ieraudzīdams meitu, viņš pat nepakustējās, nelika manīt pat to vismazāko pārsteigumu. Likās, it kā viņš meitas sejā nebūtu ieraudzījis nekādu pārmaiņu. Marianna zināja, cik augstu tēvs vērtē viņas skaistumu. Bet viņš neizrādīja ne mazāko skumju. Viņš sevi savaldīja, lai nedarītu viņai sāpes. Nu viņa sāka saprast, kādēļ māte vēl vienmēr mīl šo vīru.

Viņš izturējās tik dabiski un vienkārši, ne ko pārmeta, ne atvainojās.

— Es tevi ietīšu vilkādas kažokā, Marianna. Tas pavisam silts. Gulēja manā klēpī. Un tomēr viņš vēl piegāja pie kamīna un sasildīja kažoku.

Tad viņš palīdzēja Mariannai piecelties no dīvāna, ietina viņu kažokā, aptina ap galvu šalli, novilkdams to pār pleciem un sasiedams uz muguras.

Viņa ļāva tam notikt. Jutās kā bez gribas. Bija tik labi būt lutinātai, tik saldi padoties cita gribai. Bezgala labi dvēselei, kas bija tik nomocīta, tik salauzta, bez domu, bez jūtu.

Varenais muižas īpašnieks Mariannu paņēma uz rokām, pats nonesa un iesēdināja kamanās, uzsita kamanu audeklu, ietina segā viņas kājas un aizbrauca no Ekebijas.

Marianna aizvēra acis un nopūtās — pa daļai aiz labsajūtas, pa daļai aiz skumjām. Viņa pameta dzīvi, īsto dzīvi, — bet vai tas nebija vienalga viņai, kas vispār neprata dzīvot, tikai tēlot?

Pēc pāris dienām viņas māte iekārtoja, ka Marianna varēja izrunāties ar Gēstu. Kamēr muižas īpašnieks devās garā gājienā aplūkot baļķu vedējus, viņa aizsūtīja pēc Gēstas Berlinga. Gēsta ienāca Mariannas istabā, bet ne apsveicināja viņu, ne kaut ko teica. Viņš palika stāvot pie durvīm un kā stūrgalvīgs zēns lūkojās grīdā.

— Bet Gēsta! — Marianna sauca. Viņa sēdēja atzveltnes krēslā un pa daļai uzjautrināta nolūkojās jaunajā cilvēkā.

— Jā, tā mani sauc.

— Nāc šurp, Gēsta, pavisam tuvu!

Lēnām viņš panācās uz priekšu, tomēr acis nepacēla.

— Nāc vēl tuvāk! Nometies ceļos!

— Ak, tu mūžs, kam tas viss? — viņš izsaucās, bet tomēr paklausīja.

— Gēsta, es gribu tev pateikt, ka, pēc manām domām, darīju pareizi, atgriezdamās mājās.

— Cerēsim, ka Mariannas jaunkundzi vairs neizmetīs sniega kupenā.

— Ai Gēsta, vai tu mani vairs nemīli? Es tev liekos neglīta?

Viņš apskāva jaunavu un noskūpstīja, tomēr viņa vaigs palika vienaldzīgs.

Mariannu tas tiešām uzjautrināja. Varbūt viņš kļuvis greizsirdīgs uz viņas vecākiem, kas par to! Tas pāries. Būs tik valdzinoši no jauna iekarot Gēstas sirdi. Marianna pati lāgā nezināja, kādēļ gribēja viņu paturēt, tomēr to vēlējās. Viņa atcerējās, ka Gēstam bija laimējies vismaz vienu vienīgu reizi atbrīvot viņu no tās šaurā es. Viņš laikam vienīgais to spētu izdarīt vēlreiz.

Tad viņa sāka dedzīgi runāt, lai atgūtu šo cilvēku. Viņa sacīja, ka neesot domājusi pamest to uz visiem laikiem, bet pieklājības dēļ viņiem vismaz pagaidām jāšķiroties. Viņš taču pats redzējis, ka tās tēvs atradies gandrīz uz ārprāta robežām un mātes dzīvība bijusi apdraudēta. Tik daudz taču viņam jāsaprot, ka viņa bijusi spiesta atgriezties mājās.

Bet tad Gēsta vairs nespēja valdīt savu niknumu. Viņai nemaz neesot tā jāizliekas. Viņš vairāk nevēloties būt par viņas paijiņu. Viņa bija to pametusi, tiklīdz varēja atgriezties mājās. Viņš to vairs nespējot mīlēt. Kad viņš aizvakar pārbraucis un atradis, ka viņa nozudusi, neatstādama nevienu sveicienu, nevienu vārdu, viņa asinis it kā sastingušas, no sāpēm viņš bijis ar mieru nomirt. Viņš vairs nevarot viņu mīlēt, sievieti, kas viņam nodarījusi tādas sāpes. Turklāt viņa to vispār nekad neesot mīlējusi. Viņa vienkārši esot koķete, kas arī, šķiet, būdama mājās, vēlas kādu, kurš to glāstītu un skūpstītu.

Vai tad tiešām viņš ticot, ka jauni kungi drīkst viņu glāstīt?

Ai, jā, protams, viņš ticot. Sievietes nemaz neesot tik svētas, kā izliekoties. Patmīlība un koķetērija tā bijusi jau no paša sākuma. Nē, to Marianna nekad nespēšot saprast, ko viņš izjutis, atgriežoties no medībām! Viņam bijis tā, it kā viņš bristu ledaini saltā ūdenī. Šīs sāpes viņš nespēšot pārvarēt. Tās viņu pavadīšot visu mūžu. Viņš nekad vairs nekļūšot par īstu cilvēku.

Marianna mēģināja Gēstam ieskaidrot, kā viss noticis. Mēģināja apgalvot, ka viņa tam vēl vienmēr esot uzticīga.

Nu, bet viņam tas esot gaužām vienaldzīgi, jo viņš to vairs nemīlot. Nu viņš to pazīstot. Viņa esot patmīle. Viņa to nemīlot. Aizbraukusi, neatstādama pat sveiciena.

Atkal un atkal viņš to atkārtoja. Mariannai tas sagādāja tieši baudu. Ļaunoties viņa nespēja. Viņa it labi saprata Gēstas dusmas un bija pārliecināta, ka viss atkal kļūs labi. Beidzot viņu tomēr pārņēma nemiers. Vai patiesi Gēstā būtu notikusi tik liela pārmaiņa, ka viņš Mariannu vairs nemīlētu?

Gēsta! — viņa sacīja. — Vai tiešām es aiz patmīlības devos uz Šjē muižu pēc majora? Zināju gluži labi, ka tur plosās bakas. Vai man bija viegli doties sniegā un salā vieglās kurpītēs?

— Mīlestība dzīvo vienīgi no mīlestības, nevis no labdarības un pakalpojumiem, — Gēsta atbildēja.

— Un tu, Gēsta, vēlies, lai mēs no šīs dienas būtu svešinieki!

— Es to vēlos.

— Gēsta Berlings ir ļoti nepastāvīgs.

— Šo netikumu man pārmet.

Viņš bija vēss, nekas viņu nespēja sasildīt, un patiesībā Marianna pati bija vēl vēsāka. Iekšēji viņa ņirgājās par savām pūlēm tēlot iemīlējušos.

— Gēsta! — viņa izsaucās, vēlreiz mēģinādama to ietekmēt. — Es nekad apzināti neesmu gribējusi tevi aizvainot, kaut arī tas tā liktos. Es tevi lūdzu: piedod man!

— Es tev nespēju piedot!

Marianna zināja, viņa atgūtu Gēstu, ja tās jūtas būtu bijušas viengabalainas un nesaskaldītas. Tad viņa mēģināja tēlot kaisli. Ledainās acis to izsmēja, bet viņa tomēr mēģināja. Viņa negribēja zaudēt Gēstu.

— Neaizej, Gēsta! Neaizej no manis dusmās! Iedomājies, cik neglīta tagad esmu! Neviens mani vairs nespēj mīlēt.

— Arī es tevi vairs nemīlu, — viņš atteica. — Tev jāpierod, ka tavu sirdi min kājām tāpat kā citas sirdis.

— Gēsta, es nespēju mīlēt nevienu citu kā vienīgi tevi! Piedod man! Neatstāj mani! Tu vienīgais vari mani atpestīt no manis pašas!

Viņš to atstūma.

— Tu neesi patiesa, — ledaini mierīgā balsī viņš sacīja. — Nezinu, ko īsti tu vēlies no manis, bet redzu, ka tu melo. Kādēļ tu gribi mani paturēt? Tu esi tik bagāta, ka precinieku tev nekad netrūks.

To sacījis, viņš aizgāja.

Tikko viņš bija aizvēris durvis, Mariannas sirdī ienāca sāpes un nožēla visā savā karaliskajā krāšņumā.

Tā bija mīlestība, viņas pašas sirds lolojums, ko ledainās acis bija izstūmušas tumšajā kaktā. Tagad ieradās tik ilgi gaidītā mīlestība, tagad, kad jau bija par vēlu. Nopietna un visuvarena nu nāca mīlestība, un sāpes un skumjas nesa viņas karaliskā mēteļa stūrus.

Kad Marianna noteikti zināja, ka Gēsta Berlings to pametis viņa sajuta tik smagas fiziskas sāpes, ka it kā zaudēja samaņu. Spiezdama rokas pret krūtīm, viņa ilgi, ilgi palika sēžot tai pašā vietā, sausām acīm cīnīdamās ar neizsakāmām sāpēm.

Un šoreiz sāpes izjuta viņa pati, tā vairs nebija aktrise. Cieta viņa pati.

Kādēļ viņas tēvs bija ieradies un tos izšķīris? Viņas mīlestība taču nebija mirusi. Vienīgi smagā slimība to bija novājinājusi, un viņa nespēja sajust tās varu.

Ak, dievs, ak, dievs, kādēļ viņai jāzaudē Gēsta! Ak, dievs, kādēļ viņa atmodās tik vēlu!

Ai, viņš bija vienīgais, vienīgais viņas sirds pavēlnieks! Nu Marianna varētu panest it visu. Skarbi un ļauni vārdi no viņa lūpām spētu tikai noliekt viņas galvu mīlestības padevībā. Ja viņš to sistu, viņa kā suns pielīstu tam klāt un skūpstītu viņa rokas.

Marianna paķēra papīru un spalvu un lielā dedzībā sāka rakstīt! Vispirms viņa rakstīja par savu mīlestību un savām sāpēm. Tad izlūdzās ne viņa mīlestību, bet tikai žēlsirdību. Tā bija it kā dzeja, ko viņa tur rakstīja.

Viņa nezināja, ko iesākt, lai gūtu mierinājumu šajās šausmīgajās sāpēs.

Beigusi rakstīt, viņa domāja, — ja vien Gēsta izlasīs šo dzejoli, viņš noticēs tās mīlestībai. Kādēļ lai viņa šīs vārsmas nenosūtītu Gēstam? Viņa tās aizsūtīs rīt un bija dziļi pārliecināta, ka tās viņai atdos sirdsmīļo.

Nākošajā dienā Marianna staigāja, cīnīdamās ar sevi. Vārsmas viņai šķita tik nožēlojamas un muļķīgas. Ne tur bija lāga pantmēra, ne atskaņu. Salkana proza. Par šādu dzejojumu Gēsta tikai pasmiesies.

Tad atmodās arī viņas lepnums. Ja nu viņš to vairs nemīl, tad viņa taču sevi dziļi pazemo, ubagodama tā mīlestību.

Mariannā iekvēlojās arī saprāts un iečukstēja, ka viņa var tikai priecāties, ja beidzot atraisītas šīs nožēlojamās saites ar Gēstu, ka viņa izvairījusies no visiem sarežģījumiem, kas tām sekotu.

Tomēr viņas sirds mokas bija tik smagas, ka jūtas ņēma pārsvaru. Kad bija pagājušas trīs dienas, kopš Marianna apzinājās, ka mīl Gēstu, viņa beidzot vārsmas ielika aploksnē un uzrakstīja Gēstas Berlinga vārdu. Bet aploksni tomēr nenosūtīja. Iekams viņa atrada cilvēku, kas vēstuli aiznestu, viņa uzzināja par Gēstu Berlingu tādas lietas, ka saprata — viņa vairs nespēs iekarot Gēstu sev.

Bet viņa visu mūžu sēroja, ka nebija laikā paguvusi aizsūtīt šīs vārsmas.

Visas viņas sāpes saplūda īsos vārdos: «Nebūtu es tik ilgi gaidījusi, nebūtu gaidījusi tik daudzas dienas!»

Šīs vārsmas viņai būtu atdevušas dzīves laimi vai vismaz dzīves īstenību. Viņa bija pārliecināta, ka tās viņai būtu. atdevušas Gēstu.

Tomēr sāpes viņai izdarīja to pašu pakalpojumu, ko mīlestība. Tās viņu vērta par pilnskanīgu cilvēku, spējīgu izjust un ziedoties. Viņas dvēseli nu caurstrāvoja kvēlas jūtas, ledaino šaubu nenomāktas. Tādēļ, par spīti tās neglītumam, visi viņu iemīļoja.

Tomēr stāsta, ka Marianna nekad neesot aizmirsusi Gēstu Berlingu. Viņa sērojusi pēc tā, kā sēro pēc velti izšķiestas dzīves.

Bet viņas nožēlojamās vārsmas, ko daudzi savā laikā aizrautīgi lasīja, sen jau aizmirstas. Tomēr tās ir tik aizkustinošas, kādas es tās tagad skatu, rakstītas uz nodzeltējuša papīra ar smalku rokrakstu. Šie nabaga vārdi ietver sevī veselas dzīves skumjas, un es tās norakstu mistiskās baismās, it kā tajās slēptos kādi nezināmi spēki.

Es lūdzu tās izlasīt un pārdomāt. Kas zina, kādu varu tās būtu ieguvušas, ja tiktu nosūtītas? Viņu kvēle liecina par īstām. jūtām. Varbūt tās tiešām Mariannai būtu atdevušas Gēstu.

Tās ir tik aizkustinošas un maigas savā neveiklajā formā. Citādas tās arī nemaz nevar vēlēties. Kas gan varētu prasīt, lai tās būtu iegrožotas labā pantmērā un atskaņās, un tomēr tik skumji iedomāties, ka varbūt tieši šīs neveiklās formas dēļ tās savā laikā netika nosūtītas.

Es lūdzu tās izlasīt un iemīļot… Tās ir rakstījis cilvēks visdziļākajās sāpēs.

Bērns, reiz tu mīlēji, bet vairs nemūžam

tev sirdī nedegs mīlas prieks.

Tu visa tvīki kaisles varā,

nu miers pār tevi spārnus vēd.

Vairs nešūposies līksmes viļņos,

nu miers pār tevi spārnus vēd!

Vairs nejutīsi sāpju dzīles,

nemūžam vairs!

Bērns, reiz tu mīlēji, bet vairs nemūžam

tev sirdī nedegs mīlas prieks.

Tik īsu brīdi kvēlā liesma

kā uguns sausu zāli tevi skāra;

no dūmiem kodīgiem un liesmu šaltīm

bēg baismās paradīzes putni.

Lai viņi atgriežas! Jo tu vairs nededzi.

Tu nespēj degt.

Bērns, reiz tu mīlēji, bet vairs nemūžam

tev nešalks ausīs mīlas balss.

Kā gurdi bērni skolas cietos solos

alkst brīves, rotaļu un prieku,

tā visu alkst nu tava sirds.

Kas sniegs tai to? Kā aizmirsts bērns tā skumst,

neviens to nesauc.

Bērns, viņš, šis vienīgais,

nu projām. Ar viņu mīla, mīlas prieks.

Prom viņš, kas tavu sirdi cēla

kā putnu gaisos dzidrajos.

Prom viņš, kam tava sirds tā dega

kā sargam plūdos briesmīgos.

Nu projām viņš, kas vienīgs prata

sirds durvis tavas vērt.

Tik vienu lūgšu tev, mans mīļais,

no naida mani pasargā.

Vai vājākais no visiem vājiem nav mūsu sirds?

Kā spētu dzīvot tā gan domās smagās,

ka viņas dēļ kāds cieš.

Ai, mīļais, neņem indi, neņem dunci,

ja gribi mani nāvē dzīt;

tik pateic man, ka vēlies redzēt,

lai izzūdu no zemes, izgaistu no dzīves,

es kapā nogrimšu.

Tu dzīvi devi man, tu mīlu devi.

Nu savas balvas atņem man, ai, zinu gan.

Tik nepārvērt tās naidā,

jo tomēr dzīvi mīlu es, to atceries;

zem naida nastas saļimšu, to zinu.

X JAUNĀ GRĀFIENE

Jaunā grāfiene guļ rītos līdz pulksten desmitiem un katru dienu azaidā vēlas svaigu baltmaizi. Jaunā grāfiene strādā smalkus rokdarbus un lasa dzejas. Viņa neprot ne vārīt, ne aust. Jaunā grāfiene ir izlutināta.

Bet jaunā grāfiene ir līksma, un viņas līksme apmirdz visu un visus. Viņai labprāt piedod ilgo gulēšanu rītos un svaigo baltmaizi, jo viņa izšķērdīgi apdāvina trūcīgos un ir laipna pret katru cilvēku.

Jaunās grāfienes tēvs ir zviedru dižciltīgais, kas visu mūžu pavadījis Itālijā, jo viņu savaldzinājusi šī skaistā zeme un kāda šīs skaistās zemes daiļā meita. Grafu Henriku Donu viņa Itālijas ceļojuma laikā uzņēma šajā dižciltīgajā namā, kur viņš iepazinās ar namatēva meitu, apprecēja viņu un pārveda līdz uz Zviedriju.

Viņa, kas jau bērnībā mācījās sava tēva dzimto valodu un mīlēja visu zviedrisko, jūtas labi šajā lāču zemē. Viņa tik līksmi griežas trakulīgā dejas virpulī, kas šalc ap garo Levezeru, it kā būtu šeit pavadījusi visu savu dzīvi. Toties diezgan maz viņa saprot, ko nozīmē būt par grāfieni. Šajā jaunajā, līksmajā radījumā nav ne uzpūtības, ne iedomības, ne pašapzinīgā svinīguma.

Jauno grāfieni visvairāk mīlēja vecākie vīri. Taisni dīvaini, cik ļoti viņa valdzināja vecos kungus. Kad viņi bija redzējuši jauno grāfieni kādās dzīrēs, ir Munkerudas tiesnesis, ir Brū mācītājs, ir Melchiors Sinklers, ir Bergas kapteinis — visi, it visi pavisam nopietni apgalvoja savām laulātajām draudzenēm — būtu viņi satikuši jauno grāfieni pirms gadiem četrdesmit vai trīsdesmit, tad . . .

— Jā, toreiz viņa, protams, vēl nebija dzimusi, — atbild vecās, kundzes.

Un, satikdamās nākamo reizi jauno grāfieni, vecās kundzes žēlojas, ka tā nolaupot viņu vīru sirdis.

Vecās kundzes nolūkojas jaunajā grāfienē ar zināmām bažām. Viņas tik labi atceras grāfieni Martu. Tā bija tikpat līksma un laba un mīlēta, kad pirmo reizi ieradās Borgas pilī. Bet no viņas izveidojās vienīgi pavirša un baudkāra koķete, kas domāja tikai par savām izpriecām. «Kaut jel viņas vīrs prastu to pieradināt pie darba!» saka vecās kundzes. «Kaut jel viņa iemācītos aust!» Jo, uzvelkot audeklu, aizmirstas, visas skumjas, darbs tik pilnīgi saista visu uzmanību un bieži izglābis daudzas sievietes viņu sāpēs.

— Henriks tik ļoti vēlas, lai no manis iznāktu krietna namamāte, — jaunā grāfiene saka, — tāda pati kā viņa māte. Iemāciet mani uzvilkt audeklu!

Visas vecās kundzes tad smagi nopūšas, pirmkārt, tāpēc, ka grāfs Henriks uzskata savu māti par krietnu saimnieci, un, otrkārt, tāpēc, ka nav viegli iemācīt šim neprašas bērnam tik sarežģītu darbu kā aušana. Jau minot vien visdažādākos techniskos apzīmējumus, nītis, audus un atspoli, viņa pavisam apjuka, kur nu vēl, kad sāka runāt par zosu acīm, skuju rakstu un dubultrakstu.

Ikviens, kas redz jauno grāfieni, nevar nobrīnīties, kādēļ viņa apprecējusi muļķīgo grāfu Henriku.

Nožēlojams katrs muļķis! Lai kas viņš būtu, viņu var tikai nožēlot. Un visvairāk nožēlojams tāds muļķis, kas dzīvo Vermlandē.

Jau tagad par grāfa Henrika muļķību klīst daudzi nostāsti, un viņam vēl tikai divdesmit gadu. Mēdz mēļot par to, kā viņš pirms dažiem gadiem, vizinādamies kamanās, centies uzjautrināt Annu Šjernheku.

— Tu esi skaista, Anna, — viņš sacījis.

— Nerunā niekus, Henrik!

— Tu esi skaistāka meitene visa Vermlandē.

— Tāda nu gan es neesmu.

— Vismaz šajā izbraucienā tu esi visskaistākā.

— Ko nu, Henrik, protams, ka es tā neesmu.

— Nu, bet tad skaistākā šajās kamanās, to taču tu nevarēsi noliegt.

Nē, to viņa nevarēja noliegt.

Grafs Henriks nebija skaists. Viņš bija tikpat neglīts, cik muļķīgs. Ļaudis mēdza zoboties, ka viņa galva uz tievā kakla mantota no paaudzes uz paaudzi jau veselus divsimt gadus. Tāpēc šī pēdējā mantinieka smadzenes tā nolietotas. «Skaidrs, ka viņam pašam nevar būt savas galvas,» ļaudis smējās. «Viņš aizņēmies sava tēva galvu. Viņš jau nedrīkst pat šo galvu noliekt. Baidās to pazaudēt. Viņa ādas krāsa jau tagad dzeltena un piere grumbu izvagota. Šī galva, protams, jau bijusi viņa tēva un vectēva lietošanā. Kā gan citādi mati būtu tik plāni, lūpas tik zilganas un zods tik smails?»

Pastāvīgi viņu ielenc jokdari, izvilina viņa muļķības un vēlāk tās, kupli izpušķotas, stāsta tālāk.

Laime, ka viņš pats no tā visa nekā nemana. Viņš izturas pašapzinīgi un svinīgi. Kā gan viņš spētu iedomāties, ka citi nav tādi paši? Šī svinība pārņēmusi viņa miesu un asinis, viņa kustības ir tik lēnas, viņa gaita tik nosvērta, viņš pat neprot pagriezt galvu, negriezdams līdz visu ķermeņa augšdaļu.

Pirms dažiem gadiem grāfs reiz apciemoja Munkerudas tiesnesi. Bija ieradies jāšus, cilindru galvā, ģērbies dzeltenās biksēs un spožos zābakos, stingri un lepni viņš sēdēja seglos. Sākumā viss noritēja labi. Bet, kad viņš grasījās doties mājup, gadījās, ka alejā kāds bērza zars norāva viņam cilindru. Viņš nokāpa no zirga, uzlika cilindru un jāja no jauna zem tā paša zara. Cepuri atkal norāva. Tā tas atkārtojās veselas četras reizes.

Beidzot pie viņa piegāja tiesnesis un sacīja:

— Varbūt tu, draugs, pajātu zaram vienkārši garām?

Piekto reizi grafs tiešām laimīgi tika uz priekšu.

Bet tomēr jaunā grāfiene viņu mīl, par spīti tā večuka galvai. Iepazīdamās ar grāfu Romā, viņa nezināja, ka grāfa paša zemē tā galvu vainago šāda nožēlojama muļķa slava. Tur, tālajā Itālijā, ap viņu it kā zaigoja jaunības mirdzums, turklāt viņu laulības notika visai romantiskos apstākļos. Vajadzēja tikai paklausīties jaunās grāfienes stāstā, kā grāfs bijis spiests viņu nolaupīt. Mūki un kardināli iedegušies dusmās, ka viņa grib atteikties no mātes ticības, kurā uzaugusi, un kļūt protestante. Satracinātais pūlis ielencis viņas tēva pili. Henriku vajājuši bandīti. Māte un māsa nu lūgušās, lai viņa atsakās no šīm laulībām. Bet tēvs ārkārtīgi sadusmojies, ka kāds iedomājies aizliegt izprecināt meitu tam, kam pats vēlas. Viņš pavēlējis grāfam Henrikam slepeni aizvest līgavu. Un tādēļ, ka viņiem nebijis iespējams salaulāties mājās tā, lai neviens to nepamanītu, tad viņa un grāfs Henriks zagušies pa šaurām, slepenām ieliņām, līdz nokļuvuši zviedru konsulātā. Kad viņa tur atteikusies no katoļticības un kļuvusi protestante, viņus tūliņ salaulājuši, pēc tam viņi iesēdušies slēgtos ceļa ratos un steigšus devušies uz ziemeļiem. «Uzsaukšanai, kā redzat, mums nebija laika,» grāfiene mēdza piebilst. «Un laulības konsulātā bija tik drūmas, pavisam savādākas nekā skaistā baznīcā. Bet citādi jau Henriks mani nebūtu dabūjis. Tur, Itālijā, visi ir tik karstasinīgi, ir tēvs, ir māte, ir kardināli un mūki, visi pārāk karstasinīgi. Tāpēc mūsu laulības notika tādā slepenībā, un, ja pūlis būtu pamanījis, ka mēs zogamies projām no mājas, tas mūs vienkārši būtu nogalinājis, lai tikai izglābtu manu dvēseli. Henriku jau viņi tik un tā uzskatīja par ķeceri un pazudušu.»

Bet jaunā grāfiene mīl savu vīru vēl vienmēr, arī šeit Borgā, dzīvojot mierīgāk. Viņa mīl viņā senā vārda spožumu un varonīgos senčus. Viņai tīk vērot, ka tās klātbūtne it kā atkausē vīra stingumu, dzirdēt, ka vīra balss, runājot ar viņu, skan daudz maigāk. Turklāt viņš to mīl un lutina, un viņa taču ir tā sieva. Jaunā grāfiene nemaz nespēj iedomāties, ka precēta sieva varētu nemīlēt savu vīru.

Savā ziņā grāfs pat atbilst viņas vīrišķības ideālam. Viņš ir taisnīgs un mīl patiesību. Nekad nav lauzis doto vārdu. Viņa savu vīru uzskata par īstu bruņinieku.

Astotajā martā lensmanis Šarlings svin savu dzimšanas dienu, un tad Brubijas pakalnos saplūst daudz ļaužu. Lensmaņa mājās ierodas ļaudis no austrumiem un rietumiem, pazīstami un sveši, lūgti un nelūgti. Viesus sirsnīgi apsveic. Ēdienu un dzērienu pietiek visiem, un dejas zālē telpas diezgan septiņu draudžu dedzīgākajiem dejotājiem.

Atbrauc jaunā grāfiene, kas vienmēr ierodas visur, kur vien skan jautrība un dejas.

Bet šoreiz jaunā sieviete nav tik līksma. Šķiet, viņu nomāc kāda priekšnojauta, ka nu pienākusi viņas reize kļūt ierautai trakulīgajā dēku virpulī.

Braucot viņa klusēdama vērojusi saulrietu. Saule šoreiz nozudusi no dzidrajām debesīm, nepamezdama zelta mirdzumu vieglo padebešu maliņās. Zemi klāj bālganpelēka krēsla, dzestru vēja brāzienu saviļņota.

Jaunā grāfiene redzēja dienas un nakts cīņu un kā šai varenajā cīņā visa dzīvā radība baismās nodrebēja. Zirgi steigšus vilka pēdējos vezumus, lai drīzāk tiktu zem jumta. Malkas cirtēji steidzās mājās no meža, kalpones no laidariem. Meža biezoknī atskanēja plēsīgo zvēru kaucieni. Nakts uzvarēja cilvēku mīluli dienu.

Gaisma izdzisa, krāsas nobālēja. It visur dvesa pretī saltums un nedaiļums. Visas cerības, viss, ko viņa bija mīlējusi un darījusi, viss šķita nogrimstam šajā pelēkajā krēslā. Jauno sievieti, tāpat kā visu dabu, pārņēma gurdenums, nospiestība un bezspēcība.

Viņa iedomājās savu sirdi, sirdi, kas dzirkstošā līksmē prata visu dzīvi it kā ietīt purpurā un zeltā, viņa domāja, ka varbūt arī šī sirds kādreiz zaudēs spēku apstarot viņas dzīvi.

«Ai bezspēks, manas sirds bezspēks!» viņa pati sev sacīja. «Nomācošā, pelēkā krēslas dieviete, reiz tu kļūsi manas sirds pavēlniece. Tad dzīve man šķitīs riebīga un drūma, kāda tā patiesībā varbūt arī ir, mani mati nosirmos, mana mugura salieksies, un manas smadzenes sairs.»

Tieši tajā mirklī kamanas iegriezās lensmaņa mājā, un, kad jaunā grāfiene pacēla acis, viņas skatiens krita uz kādu aizrestotu logu blakus ēkā, aiz kura pavīdēja drūma seja.

Tā bija Ekebijas majoriene, un jaunā sieviete juta, ka viss viņas prieks sabojāts.

Mēs varam līksmot, ja bēdas neredzam, ja vienīgi dzirdam par tām runājam kā par kaut ko tālu un svešu. Daudz grūtāk saglabāt sirdī prieku, ja stāvi aci pret aci ar naktsmelnu, smagu postu. Grāfiene gan zina, ka lensmanis Šarlings apcietinājis majoriem un ka viņu sauks pie atbildības par patvarībām, ko viņa izdarījusi Ekebijā tajā naktī, kad tur notika lielās dzīres. Bet grāfiene nekad nebija domājusi, ka majorieni turēs apcietinājumā tik tuvu balles zālei, no kurienes var redzēt pat majorienes cietuma telpu, ka līdz cietumniecei atskanēs jautras mūzikas skaņas un līksmās balsis. Šīs domas laupīja grāfienei visu prieku.

Jaunā grāfiene gan dejo ir valsi, ir kadriļu. Viņa piedalās ir menuetā, ir angļu valsī, bet pa deju starpbrīžiem nemitīgi piezogas pie loga, lai paraudzītos uz blakus ēku. Majorienes logā spīd gaisma, un grāfiene redz, ka majoriene nepārtraukti staigā pa savu istabu. Ne mirkli viņa neapstājas, iet un tikai iet.

Deja grāfienei vairs nesagādā it nekāda prieka. Viņa nespēj novērst domas no majorienes, kas, līdzīgi sagūstītam zvēram, staigā pa savu krātiņu. Grāfienei jābrīnās, ka citi var dejot. Droši vien daudzi ir tikpat satraukti, zinādami, ka majoriene ir tuvuma, tomēr viņi it nekā neizrāda. Vermlandes ļaudis prot savaldīties.

Ikreiz, kad grāfiene palūkojas pa logu, viņas kājas kļūst smagākas un smiekli iespiežas kaklā.

Lensmaņa sieva ievēro, ka jaunā grāfiene aizzogas pie loga, un viņai seko.

— Kāda nelaime! Kāda nelaime! — viņa iečukst grāfienes ausī.

— Man liekas, ka šovakar vairs nav iespējams dejot, — grāfiene atbild tāpat čukstēdama.

— Es nevēlējos, ka notiek šī balle, kamēr majoriene sēž tur cietumā, — Šarlinga kundze atbild. — Kopš apcietināšanas viņa visu laiku atradās Karlstadē. Bet tagad drīz notiks lietas izmeklēšana, un tādēļ viņu atsūtīja šurp. Mēs viņu nespējām atstāt riebīgajā tiesas nama krātiņā, tādēļ novietojam audēju istabā. Viņa būtu varējusi palikt manā istabā, grāfien, ja šeit nebūtu tik daudz cilvēku. Grāfiene jau majorieni tikko pazīst, bet viņa mums visiem bijusi kā māte, kā karaliene. Ko gan viņa tagad par mums domās, ja mēs dejojam, kamēr viņa atrodas tādā postā? Labi vēl, ka lielākā daļa viesu nemaz nezina, ka viņa tur sēž.

— Viņu nevajadzēja apcietināt, — skarbi ierunājas jaunā grāfiene.

— Jā, jums taisnība. Bet tas bija jādara, lai nenotiktu vēl lielāka nelaime. Neviens nevarēja viņai aizliegt pielaist uguni salmu kaudzēm vai aiztriekt kavalierus, bet viņu vajāja majors. Dievs vien zina, ko viņš uzsāktu, ja mēs majorieni nebūtu apcietinājuši. Šarlingam šīs apcietināšanas dēļ nācies pārciest daudz nepatikšanu. Pat Karlstadē bija ar viņu neapmierināti, ka viņš uz Ekebijas notikumiem nav lūkojies caur pirkstiem. Taču viņš rīkojās pēc savas labākās pārliecības.

— Un nu viņu notiesās? — ierunājās grāfiene.

— Ai, nē, notiesāt viņu nenotiesās. Gan jau Ekebijas majorieni attaisnos, bet tomēr visi šie pārdzīvojumi viņu ļoti satrieks. Viņa vai prātu zaudēs. Grāfiene taču var saprast, ka tik lepnai sievietei grūti paciest, ja ar viņu apietas kā ar noziedznieci. Pēc manām domām, būtu bijis labāk, ja viņai ļautu brīvu vaļu. Varbūt viņa pati izglābtos no majora.

— Ļaujiet viņai aizbēgt! — saka grāfiene.

— To viegli varētu izdarīt ikviens, tikai ne lensmanis un viņa sieva, — Šarlinga kundze čukstēja. — Mums jau viņa jāapsargā. Sevišķi šonakt, kad mājā atrodas daudzi viņas draugi, pie tās durvīm sēž divi sargi, un durvis ir aizslēgtas, lai neviens neiekļūtu iekšā. Bet, ja kāds viņai palīdzētu aizbēgt, mēs abi ar vīru tikai priecātos.

— Vai es nevarētu pie viņas ieiet? — vaicā jaunā grāfiene.

Šarlinga kundze strauji satver viņas roku un aizved sev līdz. Priekšnamā viņas uzmet uz galvas lakatus un tad steidzas ārā un pāri pagalmam.

— Nevar gan zināt, vai viņa ar mums vispār runās, — saka lensmaņa sieva. — Bet lai viņa vismaz redz, ka mēs to neesam aizmirsušas.

Viņas ieiet ēkas priekštelpā, kur pie durvīm sēž divi sargi, un, neviena neaizturētas, dodas pie majorienes. Majoriene atrodas lielā, stellēm un citiem darba rīkiem piekrautā telpā. Parasti šo telpu lieto audēji, bet logi tomēr aizrestoti un durvis iekārtotas ar stiprām atslēgām, lai vajadzības gadījumā telpu varētu pārvērst cietumā. Šeit nemitīgi staigā majoriene, gandrīz nevienu neievērodama.

Šajās dienās viņa devusies tālā ceļā. Viņa domā tikai par to, ka viņai jānoiet divdesmit jūdzes līdz mātei, kas dzīvo Elfdalas mežos un gaida savu meitu. Viņa ne mirkli nedrīkst atpūsties. Viņai jāiet un jāiet. Viņu pārņēmusi neticama steiga. Mātei jau pāri deviņdesmit gadiem. Tā drīz nomirs.

Viņa izmērījusi istabas garumu pēdās, tagad viņa tās saskaita asīs, tad pusjūdzēs un beidzot jūdzēs.

Smags un garš ir šis ceļš, un tomēr viņa nedrīkst atpūsties. Viņa brien pa dziļām sniega kupenām. Pār viņu šalc mūžīgie meži. Naktis viņa pārguļ lapu vai ogļdeģu būdiņās. Vietā, kur jūdzēm tālu nav redzams cilvēka mājoklis, viņai nākas salauzt zarus un atpūsties zem apgāztas priedes saknēm.

Pēdīgi viņa sasniegusi mērķi, divdesmit jūdzes noietas, mežs izbeidzas, apsnigušajā pagalmā paceļas sarkanā dzīvojamā ēka. Putodama strauji šalc garām Klarelfas upe, šīs tik pazīstamās šalkas vēsta majorienei, ka viņa pārnākusi mājās.

Viņas māte, redzēdama, ka meita ierodas kā ubadze, ka viņas lāsts ir piepildījies, dodas tai pretī.

Kad majoriene tikusi tik tālu, viņa paceļ acis, ierauga aizslēgtās durvis un saprot, kur atrodas.

Tad viņā pamostas jautājums, vai viņa jau nekļūst vājprātīga, un apsēdusies viņa atpūšas un domā. Bet pēc kāda brīža viņa no jauna pietrūkstas kājās, skaita pēdas un asis, pusjūdzēs un jūdzes, tikai uz mirkli atpūšas lapu būdiņās, nespēj gulēt mierīgi ne nakti, ne dienu, iekams nav nogājusi šīs divdesmit jūdzes.

Visu laiku, kamēr viņa atrodas apcietinājumā, tā gandrīz nav acis aizvērusi.

Abas sievietes, kas nākušas viņu apmeklēt, baiļu pilniem skatieniem viņā noraugās.

Jaunā grāfiene vēlāk nespēja aizmirst, kā majoriene tur staigāja. Bieži viņa to redzēja pat sapņos un atmodās valgām acīm un ar sāpju vaidu uz lūpām.

Majoriene ir ārkārtīgi sabrukusi, viņas mati kļuvuši plāni, un no tievās bizītes nokarājas vaļējas šķipsnas. Viņas vaigi iekrituši un bāli, drānas nekārtīgas un skrandainas. Tomēr par spīti visam viņā jūtams cildenums un valdonība, viņa gan modina nožēlu, bet arī cieņu.

Visvairāk grāfieni satrauc acis, kuru skatiens it kā dziļi vērsts uz iekšieni, kurām gan vēl netrūkst saprāta mirdzuma, bet kuras ik brīdi gatavas izdzist; acu dzīlēs deg kāda bīstama liesma, tādēļ jābaidās, vai nākošajā mirklī vecā nemetīsies tev virsū un nesāks kost un plēst.

Kādu laiciņu viņas tur sēdēja, tad majoriene pēkšņi apstājās jaunās sievietes priekšā un ar bargu skatienu lūkojās uz viņu. Grāfiene atkāpjas dažus soļus un satver Šarlinga kundzes roku.

Majorienes vaigs pēkšņi kļūst dzīvs un izteiksmīgs, viņas acis saprātīgi raugās pasaulē.

— Ai nē, ai, nē, — viņa smaidīdama saka, — tik ļauni vēl nav, mīļā, jaunā dāma.

Viņa lūdz viešņas apsēsties un apsēžas arī pati. Viņa kļūst senlaicīgi cēla un stalta, kādu viņu pazina Ekebijas godībās, karaliskajās landrāta ballēs Karlstadē. Viņas aizmirst skrandas un šauro cietuma telpu un redz vienīgi Vermlandes lepnāko un varenāko sievu.

— Dārgā grāfien! — viņa saka. — Kas gan jūs varēja piespiest pamest balli un uzmeklēt tādu vecu sievu? Jums laikam ļoti laba sirds.

Grāfiene Elizabete nevar atbildēt. Saviļņojumā tās balss aizsmakusi. Viņas vietā atbild Šarlinga kundze, ka grāfiene nespējusi dejot, zinādama, ka tuvumā atrodas majoriene.

— Dārgā Šarlinga kundze, — saka majoriene, — vai ar mani patiesi jau tik tālu, ka es traucēju jauniešu priekus? Manis dēļ neraudiet, mīļā, jaunā grāfien, — viņa turpina. — Esmu veca, ļauna sieva, kas tādu likteni pelnījusi. Jūs taču neatzīstat par pareizu sist savu māti?

— Nē, bet. . .

Majoriene pārtrauc viņas vārdus un ar savu roku atglauda tās gaišos, cirtainos matus.

— Bērns, bērns, — viņa saka, — kā gan jūs varējāt apprecēt šo muļķīgo Henriku Donu?

— Es viņu mīlu.

— Es redzu, kā tas notika, — saka majoriene, — redzu visu. Mazs, mīļš bērns, kas raud ar apbēdinātiem un smejas ar līksmajiem. Kam jādod jāvārds pirmajam, kas saka: «Es tevi mīlu.» Jā, protams, protams. Bet ejiet atpakaļ dejot, mīļā, jaunā grāfien! Dejojiet un līksmojiet! Ļaunums jums vēl svešs.

— Es labprāt kaut ko darītu majorienes labā.

— Bērns, — svinīgi atbild majoriene, — Ekebijā dzīvoja kāda veca sieva, kas savās rokās turēja sagūstītus visus debesu vējus. Tagad nu sagūstīta viņa pati, bet vēji atbrīvoti.

Vai tādēļ kāds brīnums, ka zemē plosās vētras?

Es, kas jau esmu novecojusi, šīs vētras esmu pieredzējusi, grāfien. Es tās pazīstu. Zinu, ka pār mums joņos dieva stiprās vētras. Lāgiem tās šalc pār šīs pasaules varenajiem, lāgiem mazās, nomaļās draudzēs. Dieva vētras neviena neaizmirsīs. Tās plosās pār augstiem un zemiem. Brīnišķīgi ir lūkoties dieva vētrās.

Dieva viesuli, tu svētītā kunga vētra, šalc pār zemi! Skani gaisos, skani ūdeņos, skani un biedini! Lai dārd dieva vētra! Lai baismas pārņem ļaudis! Lai pār zemi joņo viesuļi, lai sagrauj satrunējušās sienas, sarūsējušās atslēgas, lai sagrauj sapelējušās mājas!

Zemi pārņems šausmas. No zariem kritīs sīko putnu ligzdiņas. Ar lielu rīboņu no augsto priežu galotnēm nogāzīsies vanagu ligzdas, un vētras pūķa mēle aizlocīsies līdz pat klinšu smailēs paslēptām pūces ligzdām.

Mēs domājam, ka viss pie mums ir labi un kārtīgi, bet tā tas nav. Dieva vētra šeit nepieciešama. Es to saprotu un tādēļ nežēlojos. Vēlētos tikai vienu, kaut varētu doties pie savas mātes.

Pēkšņi viņa sabrūk.

— Tagad ej, jaunā sieva! — viņa saka. — Man nav vairāk laika. Man jāsteidzas. Ej un sargies no tiem, kas atjoņos uz vētras spārniem.

Un tad viņa no jauna sāk savu gājienu. Viņas vaibsti kļūst gļēvi, skatiens izdziest. Grāfienei un Šarlinga kundzei laiks atstāt viņu vienu.

Tikko viņas ienāk dejas zālē, jaunā grāfiene dodas pie Gēstas Berlinga.

— Gribu nodot jums sveicienu no majorienes, — grāfiene saka. — Viņa gaida, ka Berlinga kungs to atbrīvos no cietuma.

— Tad viņai ilgi jāgaida, grāfien.

— Ai, palīdziet jel viņai, Berlinga kungs! Gēsta drūmi raugās savā priekšā.

— Nē, — viņš tad saka, — kādēļ lai es viņai palīdzētu? Vai esmu viņai kādu pateicību parādā? Viss, ko viņa manis labā darījusi, nācis man tikai par postu!

— Bet Berlinga kungs …

— Nebūtu ieradusies viņa, — Gēsta strauji turpina, — es tagad atdusētos tur augšā, mūžīgajos mežos. Vai gan man viņas dēļ jāriskē ar dzīvību, tādēļ, ka viņa mani padarījusi par Ekebijas kavalieri? Vai tiešām grāfienes kundze domā, ka šis vārds ir goda pilns?

Tad jaunā grāfiene aizgriežas, neatbildēdama ne vārda. Viņa ir sadusmota.

Viņa dodas uz savu vietu un sarūgtināta domā par kavalieriem. Viņi šeit ieradušies ar mežragiem un vijolēm, lai spēlētu, kamēr trūkst stīgas, nemaz nedomādami, ka šīs līksmās skaņas dzirdamas apcietinātās nejaukajā istabā. Viņi šeit ieradušies dejot, kamēr zoles noplīsis, nemaz nedomādami, ka viņu jautrās ēnas redzamas pa aizrestoto logu. Ai, cik pasaule kļuvusi pelēka un riebīga! Ai, kādu smagu ēnu šis posts un cietsirdība met pār jaunās grāfienes dvēseli!

Pēc kāda brītiņa pie viņas pienāk Gēsta un lūdz uz deju.

Skarbi viņa to noraida.

— Vai grāfiene nevēlas ar mani dejot? — viņš vaicā un pēkšņi jūtas visai saviļņots.

— Ne ar jums, ne ar kādu citu Ekebijas kavalieri, — viņa atbild.

— Mēs laikam gan neesam cienīgi šāda goda?

— Tas nav nekāds gods, Gēsta Berling. Bet man nav ne mazākās patikas dejot ar cilvēkiem, kas aizmirsuši katru pateicību.

Gēsta jau apgriezies uz papēžiem.

Šo ainu novēro un dzird daudzi viesi. Visi piekrīt grāfienei. Kavalieru nepateicība un bezsirdība pret majorieni modinājusi vispārēju sašutumu.

Bet Gēsta Berlings šajās dienās ir bīstamāks par plēsīgu zvēru. Kopš tās dienas, kad viņš atgriezās no medībām un atrada, ka Marianna aizbraukusi, viņa sirds ir viena vienīga vārīga brūce. Viņš vēlētos kādu līdz nāvei apvainot un daudziem darīt sāpes un ciešanas.

«Ja viņa tā vēlas,» viņš pie sevis nosaka, «viņas vēlēšanās piepildīsies. Bet arī viņa pati netiks taupīta. Jaunajai grāfienei patīk, ka to nolaupa. Labi, sagādāsim viņai šo prieku.» Gēstā no jauna iedegas dēku alkas. Astoņas dienas viņš staigājis apkārt, sērodams par kādu sievieti. Tagad diezgan. Viņš pasauc pulkvedi Berenkreicu, stipro kapteini Kristianu Bergu un gauso brālēnu Kristoferu, kas nekad neatsakās no kādas trakas dēkas, un nu viņi apspriežas, kā atriebt kavalieru aizvainoto godu.

Tad beidzas dzīres. Pagalmā iebrauc gara kamanu virkne. Kungi uzvelk kažokus. Dāmas savā istabā meklē lielā nekārtībā sasviestās virsdrēbes.

Jaunā grāfiene steidzīgi grib atstāt šo nejauko balli. Viņa apģērbusies pirmā. Smaidīdama viņa stāv istabas vidū un noraugās lielajā drānu juceklī uz grīdas un krēsliem, kad atveras durvis un tajās parādās Gēsta Berlings.

Nevienam vīrietim nav tiesības nākt šajā istabā. Vecās dāmas, kas tagad noņēmušas greznās galvas segas, vairs nespēj apslēpt savus plānos matus. Jaunās zem kažokiem uzlocījušas svārkus, lai sastīvinātie kruzuļi braucot nesaburzītos.

Nevērodams brīdinošos saucienus, Gēsta dodas uz priekšu, pieskrien pie grāfienes un viņu satver.

Viņš paķer to uz rokām un metas ārā no istabas, cauri priekšnamam, uz lieveņa.

Pārsteigto sieviešu kliedzieni viņu nespēj aizturēt. Izskrējušas uz lieveņa, viņas tikai redz, ka Gēsta ielec kamanās, turēdams grāfieni klēpī.

Viņas dzird, ka nošmiukst kučiera pātaga, un zirgs aizjoņo. Kučieri viņas pazīst, tas ir pulkvedis Berenkreics. Arī zirgu viņas pazīst, tas ir Donžuāns. Dziļi satrauktas par jaunās grāfienes likteni, viņas sauc savus vīrus.

Vīri nekavē laiku ar daudziem jautājumiem, bet metas kamanās. Ar grafu priekšgalā viņi joņo pakaļ sieviešu laupītājam.

Bet Gēsta sēž kamanās, turēdams klēpī jauno grāfieni.

Viņš aizmirsis visas bēdas, priekā apskurbis, skaļi dzied dziesmu par mīlu un rozēm.

Viņš tur jauno grāfieni cieši piespiestu sev klāt, bet viņa nemaz nemēģina bēgt. Bāla un sastingusi tās seja dus pie Gēstas krūtīm.

Ak, ko lai viņš iesāk, redzot, tik tuvu bālo, vāro seju, gaišos matus, kas parasti apēno balto, mirdzošo pieri, un plakstus, kas smagi slīgst pār citreiz tik valšķīgajām, pelēkajām acīm?

Ko lai iesāk vīrs, redzēdams, kā nobāl sārtas lūpas?

Lai viņš skūpsta, lai skūpsta šīs bālās lūpas, aizvērtās acis, balto pieri!

Bet tad jaunā sieviete atmostas. Viņa vairās, elastīga kā tērauda atspere. Gēstam tagad jācīnās no visa spēka, lai noturētu viņu, lai tā neizlēktu no kamanām, līdz beidzot viņam laimējas iespiest to trīcošu un padevīgu kamanu stūrī.

— Zini, — tad Gēsta pavisam mierīgi saka Berenkreicam, — grāfiene ir jau trešā, ko es un Donžuans šoziem nolaupām. Tās citas apskāva manu kaklu un sniedza skūpstus, bet grāfiene nevēlas ne mani skūpstīt, ne ar mani dejot. Vai tu vari izprast sievietes, Berenkreic?

Tajā brīdī, kad Gēsta aizbrauca, kad sievietes kliedza un vīri lamājās, kad skanēja zvaniņu skaņas un pātagu šmiuksti, kad viss sajuka trakā mudžeklī, sargi, kas apsargāja majorienes durvis, jutās pavisam dīvaini. «Kas tur notiek?» viņi domāja. «Ko ļaudis kliedz?» Pēkšņi kāds atrāva durvis, un kāda balss sauca:

— Viņa ir aizvesta. Viņš aizbrauc ar to!

Sargi kā negudri metās projām, nemaz nevaicādami, vai aizvesta bija majoriene vai kāda cita sieviete. Viņiem laimējās, un viņi paguva ielēkt kādās kamanās. Viņi nobrauca prāvu ceļa gabalu, iekams uzzināja, kas īsti aizvesta.

Bet Bergs un brālēns Kristofers pavisam mierīgi piegāja pie majorienes istabas durvīm, uzlauza atslēgu un tās atvēra.

— Majoriene ir brīva, — viņi sacīja.

Majoriene iznāca no sava cietuma. Taisni kā kārtis viņi stāvēja katrs savā pusē pie durvīm un neuzdrošinājās pacelt ne acu.

— Majorienes zirgs un kamanas atrodas pagalmā.

— Viņa piegāja pie kamanām, iesēdās un aizbrauca. Neviens viņai nedzinās pakaļ. Neviens arī nezināja, kurp viņa dodas.

No Brubijas kalna aulekšo lejup Donžuans uz Levezera gludo ledu. Lepnais rikšotājs lido kā putns. Braucēju vaigus skar asa, ledaina vēja pūsma. Zvaniņi skan. Mirdz mēness un zvaigznes Baltais sniegs zaigo pats savā spožumā.

Gēstas krūtīs pamostas dzejiskas jūtas.

— Berenkreic, — viņš saka, — tā, lūk, ir dzīve. Gluži kā Donžuans joņo uz priekšu ar šo jauno sievieti, tā aizjoņo laiks ar cilvēkiem. Tu esi nenovēršamība, kas vada grožus. Es esmu dziņa, kas sagūsta gribu. Un tā savā nespēkā grimst

dziļāk un dziļāk.

— Rimsties! — Berenkreics uzkliedz. — Viņi mums seko. Ar spēcīgu pātagas sitienu viņš vēl trakāk trenc Donžuanu.

— Tur ir vilki, un te ir laupījums! — sauc Gēsta.

—Donžuan, mīļo zēn, iedomājies, ka tu esi jauns alnis! Lec pāri krūmiem, izbrien purvu, traucies no kalna kraujas dzidrajā ezerā, pārpeldi to lepni, ar paceltu galvu un izgaisti, izgaisti bieza egļu meža tumsā! Joņo, Donžuan, tu vecais sieviešu laupītāj! Joņo kā jauns alnis!

Šis trakulīgais brauciens ielīksmo Gēstas sirdi. Vajātāju klaigas viņa ausīs skan kā gaviles. Viņa mežonīgā sirds priecājas par jaunās grāfienes trīsām, par viņas izbailēm.

Pēkšņi viņš atlaiž roku, kura kā dzelzs spīlēs turējusi grāfieni. Pieceļas kamanās stāvus un vicina cepuri.

— Esmu Gēsta Berlings, — viņš sauc, — desmit tūkstošu skūpstu un trīspadsmit tūkstošu mīlas vēstuļu īpašnieks. Lai slava Gēstam Berlingam! Lai panāk viņu, kas to var!

Nākamajā brīdī viņš čukst grāfienei ausī:

— Vai brauciens nav lielisks? Vai tas nav karalisks? Aiz Levezera atrodas Venernas ezers. Aiz Venernas ezera — jūra, bezgalīga, zila, dzidra, ledaina gāle, un aiz tās — mirdzošā pasaule. Sasalušā ledus dunoņa, spalgie kliedzieni aiz muguras, zvaigžņu miriādes debesīs un zvaniņu skaņas ap mums! Uz priekšu! Vienmēr tikai uz priekšu! Vai vēlaties piedalīties kopā ar mani šajā braucienā, jaunā, daiļā dāma?

Gēsta palaidis grāfieni vaļā. Viņa to strauji atgrūž.

Nākamajā mirklī viņš jau guļ pie grāfienes kājām.

— Es esmu nelietis, nelietis! Grāfienei nevajadzēja mani kaitināt. Jūs tur stāvējāt tik cēla, tik lepna un nevarējāt iedomāties, ka kāds no kavalieriem spētu jūs aizsniegt. Jūs esat debesu un zemes lutekle. Jums nevajadzēja padarīt vēl smagāku nastu tiem, ko debesis un zeme atstūmuši.

Viņš satver grāfienes rokas un piespiež tās pie savas sejas.

— Kaut jūs zinātu, — viņš saka, — ko nozīmē būt izstumtam! Tad vienalga, lai ko tu darītu. Vienalga!

Tajā mirklī Gēsta ievēro, ka grāfienes rokas gluži kailas. Viņš izvelk no kabatas lielus dūraiņus un uzvelk viņas rokās.

Pēkšņi viņš kļuvis pavisam rāms. Viņš apsēžas kārtīgi kamanās, cik tālu vien iespējams no jaunās sievietes.

— Grāfienei nav jābaidās, — viņš saka. — Vai tad jūs neredzat, kurp mēs braucam? Jūs taču sapratīsiet, ka jums mēs nespējam nodarīt nekāda ļaunuma.

Grāfiene, kas šausmās gandrīz vai zaudējusi prātu, tagad ievēro, ka viņi jau pārbraukuši pāri ezeram un Donžuans kāpj Borgas stāvajā kalnā.

Viņi aptur zirgu pie grafa pils kāpnēm un izceļ grāfieni pie viņas pašas mājas sliekšņa.

Kad ap viņu pulcējas kalpotāji, tā atgūst drosmi un mieru.

— Parūpējieties par zirgu, Anderson! — viņa uzsauc kučierim. — Šie kungi, kas tik laipni mani pavadīja uz mājām, uz kādu brīdi taču ienāks? Grafs drīz būs klāt.

— Kā grāfiene vēlas, — Gēsta saka, tūliņ izkāpdams no kamanām. Arī Berenkreics, ne mirkli nevilcinādamies, nomet grožus. Bet jaunā grāfiene iet viņiem pa priekšu un, tikko valdīdama atriebības prieku, lūdz viņus zālē.

Grāfiene, protams, bija gaidījusi, ka kavalieri atteiksies sagaidīt viņas vīru.

Viņi laikam gan nemaz nezināja, cik bargs un taisnīgs ir grāfs. Vai tad viņi nebaidījās soda, kādu grāfs tiem uzliks par sievas patvarīgu aizvešanu? Viņa gribēja dzirdēt, kā grāfs aizliegs šiem kungiem spert kāju pār viņu mājas slieksni.

Viņa gribēja redzēt, kā grāfs sasauks kalpotājus un, norādīdams uz kavalieriem, teiks, ka šos vīrus nemūžam viņi nedrīkst ielaist Borgas pilī. Viņa gribēja dzirdēt, kā vīrs metīs kavalieriem acīs savu nicinājumu ne tikai par šo muļķīgo joku, bet arī par viņu izturēšanos pret veco majoriem, viņu labdari.

Grāfs, kas pret viņu bija tik maigs un laipns, parādīs savu bardzību viņas vajātājiem. Mīlestība darīs kvēlu viņa valodu. Viņš, kas to sargāja un cienīja kā kādu augstāku būtni, necietīs, ka rupji vīri metas uz viņu kā laupītāju putni uz nabaga zvirbuli. Viņa kvēloja atriebības kārē. Berenkreics, pulkvedis ar kuplajām, sirmajām ūsām, tomēr pavisam mierīgi iegāja ēdamistabā un devās pie kamīna, kas vienmēr kvēloja gaišās liesmās, kad grāfiene atgriezās no godībām.

Gēsta palika tumsā pie durvīm un novēroja grāfieni, kamēr sulaiņi palīdzēja tai atģērbties. Sēdēdams tur un noraudzīdamies jaunajā sievietē, viņš kļuva tik līksms, kāds nebija juties kopš daudziem gadiem. Viņš pats nezināja, kā tas noticis, bet viņam kļuva skaidrs — tā bija it kā. atklāsme, ka šajā jaunajā sievietē mājoja visdaiļākā dvēsele, pagaidām tā vēl dusēja dziļā snaudā, bet reiz tā atmodīsies. Gēstu pārņēma neizsakāma līksme, ka atklājis viņas dvēseles dziļo skaidrību, tikumību un šķīstību. Viņam gandrīz bija jāsmejas, redzot jauno sievieti tik saniknotu, kvēlo

šiem vaigiem un savilktām uzacīm.

«Tu jau pati nemaz nezini, cik tu laba un maiga,» viņš domāja.

«Tā viņas būtības daļiņa, kas bija pavērsta uz ārpasauli, nekad nedos viņas iekšējam es pilnas tiesības,» Gēsta prātoja. Bet kopš šīs stundas Gēsta Berlings būs viņas kalps, kalpos viņai, kā jākalpo visam skaistam un dievišķam. Tādēļ nemaz nav jānožēlo, ka viņš nupat bija izturējies pret viņu tik patvaļīgi. Ja viņa nebūtu izjutusi tādas bailēs, ja viņa nebūtu Gēstu tik strauji atgrūdusi, viņš nekad nenojaustu;

ka visa viņas būtne saslējās pret viņa patvarību, nekad nebūtu uzzinājis, cik smalka un cēla tās dvēsele.

Līdz šim viņš tam nebūtu varējis ticēt. Viņai taču tik ļoti patika dejas un jautrība. Turklāt viņa bija apprecējusi šo muļķa grāfu Henriku.

Jā, nu Gēsta līdz savai nāvei būs viņas vergs;, suns un kalps un vairāk it nekas, kā mēdza sacīt kapteinis Kristians. Tur viņš sēdēja pie durvīm tumsā kā lūgšanā saliktām rokām. Kopš tās dienas, kad Gēsta pirmo reizi bija izjutis iedvesmas ugunīgās mēles, viņš vairs nebija pārdzīvojis tādu dvēseles svētlaimi. Viņu netraucēja pat grāfa Donas ierašanās kopā ar daudziem citiem cilvēkiem, kas lādējas un šķendējās par kavalieru muļķīgo joku.

Viņš ļāva vētrai plūst pār Berenkreicu. Omulīgā mierā šis daudzās dēkās norūdītais vīrs stāvēja pie kamīna. Kāju viņš bija uzlicis uz kamīna režģiem, atspiedis elkoni uz ceļiem un zodu plaukstās un rāmi raudzījās ienācējos.

—Ko tas viss nozīmē? — viņam uzsauca mazais grafs.

— Tas nozīmē, — pulkvedis atbildēja, — cik ilgi pasaulē būs sievietes, tik ilgi netrūks arī nelgu, kas dejos pēc viņu stabules.

Jaunais grāfs tumši pietvīka.

— Es prasu, ko tas nozīmē! — viņš sauca.

— Es arī to prasu, — izsmejoši atteica Berenkreics. — Es prasu, ko tas nozīmē, ka Henrika Donas sieva negrib dejot ar Gēstu Berlingu!

Grāfs vaicādams pievērsās sievai.

— Es to nespēju, Henrik! — viņa izsaucās. — Nespēju dejot ne ar viņu, ne ar kādu citu kavalieri. Es domāju par majorieni, kam viņi ļāva smakt cietumā.

Mazais grāfs saslēja stīvo augumu un pacēla savu veča galvu.

— Mēs, kavalieri, — turpināja Berenkreics, — neatļaujam nevienam mūs apvainot. Tam, kas nevēlas ar mums dejot, jābrauc ar mums kamanās. Grāfienei nav notikusi nekāda vaina, un tāpēc par to nebūtu vairs ko runāt.

— Nē! — grāfs atcirta. — Ir gan jārunā. Par savas sievas darbiem atbildu es. Es tagad vaicāju, kādēļ Gēsta Berlings negriezās pie manis pēc gandarījuma, ja mana sieva viņu bija apvainojusi.

Berenkreics smīnēja.

— Es to vaicāju! — grāfs atkārtoja.

— Lapsai neprasa atļauju, vai drīkst novilkt tai ādu, — Berenkreics noteica.

Grāfs piespieda roku pie savām šaurajām krūtīm.

— Mani sauc par taisnīgu vīru, — viņš sacīja. — Es varu tiesāt savus kalpotājus. Kādēļ gan es nevarētu tiesāt arī savu sievu? Kavalieriem nav tiesības būt par viņas

soģiem. Jūsu uzlikto sodu es vienkārši atceļu, saprotiet, mani kungi. Tas vispār nemaz nav noticis. Grāfs nu kliedza skaļā, spiedzošā balsī. Berenkreics strauji palūkojās klātesošajos. To vidū nebija neviena, ne Sintrama, ne Daniela Bendika, ne Dalberga, kas nebūtu pie sevis nosmīnējis par pievilto muļķa Henriku Donu.

Jaunā grāfiene sākumā vēl īsti nesaprata. Ko gan grāfs uzskatīja par nenotikušu? Viņas bailes, kavalieru pieskārieni viņas smalkajam, trauslajam augumam, mežonīgā dziesma, mežonīgie vārdi, mežonīgie skūpsti — tas it kā nemaz nebūtu noticis? Vai tiešām šajā vakarā viss bija pelēkās krēslas dievietes varā?

— Bet Henrik . . .

— Ciet klusu! — viņš atbildēja. Grāfs saslējās, lai noturētu viņai īstu sprediķi. — Vai tev, — viņš saka, — ka tu, būdama sieviete, gribi tiesāt vīru darbus! Vai tev, ka tu, būdama mana sieva, uzdrošinies apvainot vīru, kura roku es labprāt spiežu! Kāda tev daļa, ka kavalieri iegrūduši majorieni cietumā? Vai viņiem uz to nebija tiesības? Nekad tev nesaprast, kādas dusmas var kvēlot vīra sirds dziļumos, dzirdot par sievas neuzticību. Varbūt tu pati domā staigāt šos maldu ceļus, ja aizstāvi tādu sievu?

— Bet Henrik …

Viņas balss skanēja lūdzoši kā bērna balss, un viņa izstiepa roku, it kā vēlēdamās atgaiņāt šos ļaunos vārdus. Varbūt viņa vēl nekad nebija dzirdējusi tik skarbus vārdus. Viņa jutās tik nespēcīga starp šiem rupjajiem vīriem, un nu viņas vienīgais aizstāvis vērsās pret viņu. Nekad viņas sirds vairs nespēs apgaismot pasauli.

— Bet, Henrik, tev taču vajadzētu mani aizstāvēt!

Gēsta Berlings kļuva uzmanīgs, taču bija jau par vēlu.

Viņš tiešām nesaprata, ko iesākt. Viņš jaunajai sievai vēlēja tikai labu, bet neuzdrošinājās nostāties starp laulātiem ļaudīm.

— Kur ir Gēsta Berlings? — grāfs vaicāja.

— Šeit! — Gēsta atbildēja. Viņš neizdevīgi mēģināja visu šo lietu pārvērst jokā. — Grāfs laikam gan teica runu, un es biju iesnaudies. Varbūt grāfam nebūtu iebildumu, ja mēs tagad dotos mājās un jūs pie miera?

— Gēsta Berling, tāpēc, ka mana grāfiene atteikusies ar tevi dejot, es pavēlu, lai viņa noskūpsta tavu roku un izlūdzas piedošanu. — Mīļais grāf Henrik, — smaidīdams teica Gēsta, — šī roka nav piemērota jaunas sievietes skūpstiem. Vakar to sārtoja aļņa asinis, šodien tā kļūs melna kautiņā ar kādu ogļraci. Grāfs ir spriedis cēlu un augstsirdīgu tiesu. Esmu guvis gandarījumu. Nāc, Berenkreic! Grāfs stājās viņam ceļā.

—Neej!— viņš sacīja. — Manai sievai man jāklausa. Gribu, lai grāfiene mācās atzīt, kurp noved patvaļīga rīcība. Gēsta neziņā apstājās. Grāfiene bija nobālusi, bet stāvēja nekustēdamās.

— Ej! — grāfs viņai pavēlēja.

— Henrik, es nespēju.

— Gan tu spēsi, — grāfs skarbi noteica. — Gan tu spēsi. Bet es zinu tavu vēlēšanos. Tu gribi mani piespiest duelēties ar šo vīru, tāpēc, ka savā gražībā viņu neieredzi. Nu labi, ja tu nevēlies dot viņam gandarījumu, tad to darīšu es. Sievietēm allaž patīk, ja viņu dēļ nogalina vīrus. Tu esi pielaidusi kļūdu, bet nevēlies to izlabot. Tāpēc tas jādara man. Labi, es ar viņu duelēšos, grāfien. Pēc dažām stundām es būšu asiņains līķis.

Grāfiene nu pētījoši palūkojās vīrā. Tagad viņa to ieraudzīja tādu, kāds tas bija īstenībā: muļķīgu, gļēvu, iedomīgu un augstprātīgu. Cik viņš gan bija nožēlojams!

—Apmierinies! — viņa sacīja, bet pati kļuva salta kā ledus, —Es to darīšu. Bet tagad Gēsta it kā zaudēja saprātu.

— Grāfiene to nedrīkst! Ai, nē, jūs to nedrīkstat! Jūs esat vēl tikai bērns, nevarīgs, nevainīgs bērns, un jūs lai skūpstītu man roku! Jūs ar tik šķīstu un cēlu dvēseli!

Nemūžam es vairs nenākšu jūsu tuvumā. Ai, nemūžam! Visam skaistajam un šķīstajam es nesu tikai nāvi. Nepieskarieties man! Es jūsu bīstos, kā uguns bīstas ūdens. Jūs to nedrīkstat!

Viņš salika rokas uz muguras.

— Tagad man vienalga, Berlinga kungs. Nu man tas vairs nekaitēs. Es izlūdzos piedošanu. Lūdzu, ļaujiet man noskūpstīt jūsu roku!

Gēsta vēl vienmēr turēja rokas uz muguras. Viņš vēroja apkārtni un tuvojās durvīm

— Ja tu nepieņem gandarījumu, ko sniedz mana sieva, mums jācīnās, Gēsta Berling, turklāt man vajadzēs viņai uzlikt vēl smagāku sodu.

Grāfiene paraustīja plecus.

— Viņš jau no bailēm zaudē prātu, — tā čukstēja. — Ļaujiet, lai tas notiek! Kāda tam nozīme, ja mani pazemo? To jūs taču visu laiku vēlējāties.

— Vai es to vēlējos? Vai tiešām jūs domājat, ka es to vēlējos? Nu, bet, ja man vairs nebūs roku, ko skūpstīt, tad jums jāsaprot, ka tā nav bijusi mana vēlēšanās, — Gēsta izsaucās.

Viņš pieskrēja pie kamīna un iegrūda rokas uguns liesmās. Liesmas vijās ap rokām, āda savilkās, nagi sprakstēja. Bet tai pašā mirklī Berenkreics viņu sagrāba aiz skausta un aizsvieda zāles otrā pusē. Gēsta aizstreipuļoja līdz kādam krēslam un noslīga tajā. Tur nu viņš sēdēja un gandrīz kaunējās par savu muļķīgo izturēšanos. Varbūt grāfiene tagad domās, ka viņš tā rīkojies aiz lielības? Darīt tā ļaužu pārpilnā istabā — tas varēja izskatīties vienīgi kā muļķīga dižošanās. Bīstama tur nebija it nekā.

Bet viņš vēl nebija paguvis piecelties, kad grāfiene bija nometusies viņa priekšā ceļos. Viņa satvēra Gēstas sarkanās, sodrējainās rokas un tās aplūkoja.

— Es tās skūpstīšu, es tās skūpstīšu, — viņa sauca, — tiklīdz tās vairs nebūs vārīgas un pārāk jutīgas! — Un, redzot, kā apdedzinātās rokas pārklājas tulznām, viņas acīs riesās asaras.

Gēsta šajā mirklī viņai šķita it kā kāds nezināms brīnums. Vai tiešām pasaulē vēl notika šādas lietas, vai tiešām to cilvēks spēja darīt viņas labā! Ai, kas tas bija par brīnišķīgu vīru, spējīgs uz visu, varens ļaunā un labā, spējīgs uz diženiem darbiem, skaistiem vārdiem, cēlu darbu varonis! Varonis, tiešām varonis, citādāks nekā visi pārējie! Iedomu vergs, padots mirkļa dziņai, mežonīgs un bīstams, bet spēka pārpilns un bez bailēm.

Visu vakaru viņa bija jutusies tik nomākta, redzējusi vienīgi bēdas, cietsirdību un gļēvumu. Tagad tas viss bija aizmirsts. Jaunā grāfiene atkal priecājās par savu esamību. Krēslas dieviete bija uzvarēta. Jaunā sieviete redzēja, ka pasaule atkal zaigoja gaiša un krāšņa.

Tas notika tai pašā naktī kavalieru namā.

Vecie kungi lādējās un dusmojās par Gēstu Berlingu. Viņi vēlējās dusēt, bet tas nebija iespējams. Gēsta viņiem nedeva mieru. Veltīgi viņi nodzēsa uguni un aizvilka gultām aizkarus. Gēsta tikai runāja un runāja.

Viņš tiem stāstīja, kāds eņģelis ir jaunā grāfiene un kā viņš to dievina. Viņš tai kalpos, to pielūgs. Nu viņš vairs nesērojās, ka visi viņu atmetuši. Tagad viņš savu dzīvi var ziedot grāfienei. Protams, viņa Gēstu nicina. Bet viņš būs ar mieru gulēt kā suns pie tās kājām.

Vai viņi ir ievērojuši Lagas salu Levezerā? Vai ir to novērojuši no dienvidu puses, kur asā klints stāvus paceļas no ūdens? Vai ir novērojuši, ka tā ziemeļos nolaideni slīd pret ezeru un tās lēzenie smilšu pauguriņi, lieliem, skaistiem krūmājiem apauguši, ievijas pašā ezerā, tā veidojot jaukus, mazus ezeriņus? Tur, šajā stāvajā klints šķautnē, kur vēl atrodas senas laupītāju pils paliekas, viņš uzcels jaunajai grāfienei marmora pili. Lejup uz ezeru vedīs platas, akmenī iecirstas kāpnes, pie kurām pastāvīgi mudžēs laivas. Pilī būs gaišas zāles un augsti, zeltīti torņi. Tas būs jaunajai grāfienei piemērots mājoklis. Vecā koka māja Borgas kalnā nebija pat cienīga, ka viņa tur spēra savu kāju.

Viņam tā runājot, pēc kāda laiciņa aiz dzelteni vaļņainiem aizkariem atskanēja daži krācieni. Bet vairums kavalieru vaimanāja un lādējās par Gēstas bezprātu.

— Cilvēki, — viņš svinīgi saka, — es redzu, ka zaļo zemi sedz cilvēku darbi vai šo darbu paliekas. Zemi nospiež piramīdas, padebešiem cauri tiecas Bābeles tornis, no pīšļiem un gruvešiem paceļas skaisti tempļi un pelēkas pilis. Bet vai ir tāda cilvēku roku darināta celtne, kas nav sagruvusi vai ar laiku nesagrūs? Ai, cilvēki, nometiet lāpstas un ķelles! Apsedziet galvas ar namdaru skotelēm un celiet skaistās, gaišās sapņu pilis! Vai gars spēj mitināties akmens un mūra pilīs? Mācieties celt neiznīkstošas sapņu un iedomu pilis!

Ar šiem vārdiem viņš smiedamies devās pie miera.

Kad grāfiene drīz pēc tam dabūja zināt, ka majoriene atbrīvota, viņa sarīkoja kavalieriem dzīres.

Kopš tā laika sākās viņas un Gēstas Berlinga ilgā draudzība.

XI SPOKU STĀSTI

Ai, vēlāko laiku bērni!

Man nav nekā jauna, ko jums stāstīt, vienīgi senie, gandrīz aizmirstie notikumi. Man ir pasakas no bērnu istabas, kur mazie sēdēja uz zemiem ķeblīšiem ap sirmo pasaku teicēju, vai arī no saimes istabas, kur ap pavardu bija sasēdušies puiši un malkas cirtēji, klusi runādamies un vilkdami no makstīm nažus, ar ko uzziest sviestu uz biezajiem mīkstās maizes riecieniem, kamēr no liesmu siltuma viņu slapjās drēbes kūpēja vien; pasakas nāk arī no lielajām zālēm, kur vecie kungi, sēdēdami šūpuļkrēslos un dzerdami kūpošu groku, runājās par aizgājušajiem laikiem.

Un, ja kāds bērns ziemas vakaros stāvēja pie loga, klausīdamies pasaku teicējā, kalpos vai vecajos kungos, tad mākoņi aiz loga viņam vairs nebija mākoņi, bet gan kavalieru auļojošie pajūgi, zvaigznes pārvērtās vaska svecēs vecajā grafa pilī Borgas kalnā, un ratiņu, kas dūca blakus istabā, mina vecā Ulrika Dilnere. Bērna domās tēlojās seno laiku cilvēki. Bērns dzīvoja ar tiem un jūsmoja līdz ar viņiem.

Bet, ja šādu bērnu, kura dvēsele bija pasaku piesātināta, sūtīja tumšajos bēniņos pēc liniem vai kaltētas maizes, tad mazās kājiņas it kā lidoja pa kāpnēm, cauri priekšistabai, lai ātrāk tiktu virtuvē. Jo tur augšā, tumsā, bērns atcerējās visus vecos nostāstus par ļauno Forsas īpašnieku, kas bija noslēdzis līgumu ar pašu nelabo.

Ļaunā Sintrama pīšļi jau sen atdusas Melnezera draudzes kapsētā, bet neviens netic, ka viņa dvēsele tiešām mājo debesīs, kā tas rakstīts piemiņas plāksnē.

Viņam vēl dzīvojot, garajās, lietainajās vasaras svētdienu pēcpusdienās pie viņa mājām piebrauca smaga kariete ar melniem zirgiem. No karietes izkāpa tumšos svārkos ģērbies elegants kungs un ar kāršu spēli vai kauliņiem palīdzēja namatēvam pavadīt vientuļās, skumjās stundas, kas viņu noveda vai līdz izmisumam. Spēļu partija ilga pāri pusnaktij, un, rītausmā aizbraucot, svešais vienmēr pameta kādu nelaimes nesēju dāvanu.

Kamēr Sintrams dzīvoja zemes virsū, viņš piederēja pie tiem, kuru ierašanos allaž vēstī parādības. Tādiem cilvēkiem pa priekšu vienmēr tek brīdinājums, rati ieripo pa

galmā, nopliukšķ pātaga, kāpnēs atskan balsis, priekšnama durvis pašas atveras un aizveras. No šī spēcīgā trokšņa atmostas cilvēki un suņi, tomēr neviena vēl nav. Tikai brīdinājumi tek viņiem pa priekšu.

Ak, šie šausmu cilvēki, ko apmeklē ļaunie gari! Kas gan bija tas lielais, melnais suns, kas Sintrama laikā bieži parādījās Forsas muižā? Viņam bija šausmīgi spīdošas acis un gara, ugunīgi sārta mēle, kas nokarājās no atvērtās rīkles. Kādā dienā, tieši tad, kad saime virtuvē ieturēja pusdienas, šis suns sāka kārpīties aiz durvju sliekšņa, un visas kalpones bailēs iekliedzās, bet spēcīgākais puisis paņēma no pavarda degošu pagali, atrāva durvis un iegrūda to suņa rīklē.

Suns, šausmīgi kaukdams, aizskrēja, mezdams no rīkles liesmas un dūmus, ap viņu lidoja dzirksteles, un viņa kāju pēdas kvēloja kā uguns.

Vai tas nav drausmīgi, ka allaž, kad kungs atgriezās no kāda brauciena, viņa zirgi bija apmainīti? Dienā viņš aizbrauca ar zirgiem, bet, nakti atgriežoties, tā pajūgā bija iejūgti melni vērši. Ļaudis, kas dzīvoja ceļmalā, viņam garām braucot, ievēroja, ka pret nakts debesīm iezīmējās lielie, melnie ragi, dzirdēja vēršu māvienus un šausmās novērsās, redzēdami, ka vēršu nagi un ratu riteņi šķēla spožas dzirkstis. Protams, ka mazajām kājiņām bija jāsteidzas, lai izkļūtu no tumšajiem bēniņiem. Iedomājieties — ja nu tumšajā kaktā būtu paslēpies tas drausmīgais, kura vārdu nemaz nedrīkst minēt! Neviens nevarēja būt drošs. Viņš parādījās ne tikai ļaunajiem cilvēkiem. Vai tad viņu nebija redzējusi arī Ulrika Dilnere? Ir viņa, ir Anna Šjernheka varēja pastāstīt, ka viņu redzējušas.

Draugi, cilvēku bērni! Jūs, kas dejojat, jūs, kas smejaties! Es jūs sirsnīgi lūdzu, dejojiet piesardzīgi, smejieties maigi, jo var notikt liela nelaime, ja jūsu vieglās zīda kurpītes cieto grīdas dēļu vietā mīda jūtīgas sirdis, un jūsu līksmie, dzidrie smiekli var iegrūst izmisumā cilvēka dvēseli.

Jaunās kājas droši vien bija par smagu uzminušas Ulrikai Dilnerei un jaunie smiekli aplam pārgalvīgi skanējuši tās ausīs, jo pēkšņi viņa juta nepārvaramas ilgas pēc precētas sievas goda un cieņas. Viņa pēdīgi uz Sintrama neatlaidīgajiem bildinājumiem deva jāvārdu, sekoja tam kā viņa sieva uz Forsu un dzīvoja šķirta no vecajiem Bergas draugiem, vecā, mīļā darba un senajām rūpēm par dienišķo maizi.

Viss notika neparasti ātri un jautri. Sintrams viņu bija bildinājis ziemsvētkos, un februārī jau svinēja kāzas. Tajā gadā Anna Šjernheka dzīvoja kapteiņa Uglas mājā. Viņa lieliski aizstāja veco Ulriku, un tādēļ Ulrika bez sirdsapziņas pārmetumiem varēja aizbraukt un iegūt precētas sievas vārdu.

Bez sirdsapziņas pārmetumiem, bet tomēr ar nožēlām. Viņa neaizbrauca uz labu māju, jo Forsas lielās, tukšās telpas bija baismu pārpilnas. Krēslai iestājoties, Ulriku pārņēma šausmas un bailes. Viņa vai nobeidzās aiz ilgām pēc Bergu mājas.

Vissmagākās bija garās svētdienu pēcpusdienas. Gala tām nebija, ne tām, ne arī nomācošajām domām, kas grauza viņas smadzenes.

Tad gadījās, ka kādā marta dienā, kad Sintrams vēl nebija atgriezies no baznīcas, Ulrika iegāja salonā un piesēdās pie klavierēm. Tās bija viņas vienīgais mierinājums. Balti lakotās klavieres, uz kuru vāka bija uzgleznots flautas spēlmanis un gani, bija viņas pašas īpašums, mantots no vecāku mājām. Klavierēm viņa varēja stāstīt par savu postu, tās viņu saprata.

Bet cik tas skumji un smieklīgi! Vai zināt, ko viņa spēlē? Tikai polku, viņa ar savu skumju pārpilno sirdi!

Viņa neprot spēlēt neko citu. Viņa iemācījās šo vienīgo polku, iekams tās pirksti nebija kļuvuši līki un stīvi no pavārnīcas un gaļas griežamā naža. Šī polka vēl mīt viņas pirkstos, bet viņa neprot nekā cita, ne sēru marša, ne kaislas sonātes, pat ne skumjas tautas dziesmu melodijas, tikai šo polku.

To Ulrika spēlē, tiklīdz viņai kas uzticams vecajām klavierēm. To viņa spēlē, vienalga, vai smiekliem skanot vai asarām ritot. Šo polku viņa spēlēja savā kāzu dienā, spēlēja to pirmo reizi šajā mājā, tāpat kā šodien.

Vecās stīgas viņu saprot, viņa ir nelaimīga, dziļi nelaimīga.

Garāmbraucējs, dzirdēdams polkas skaņas, var iedomāties, ka ļaunais muižas īpašnieks rīko saviem draugiem un kaimiņiem dzīres, tik līksmi skan šī polka. Tā ir tiešām pārgalvīga un jautra melodija. Senajās dienās ar šo melodiju Bergu mājās aizdzina trūkumu un ievilināja bezrūpību. Tiklīdz atskanēja šī polka, visu kājas tiecās dejot. Šī melodija atraisīja locekļu ļaunās ģikts saites un astoņdesmit gadu večus ierāva dejā. Visa pasaule varētu iedegties dejas priekā, tik līksmi skan šī polka. Bet vecā Ulrika raud.

Ap viņu ir īgni, dusmīgi kalpotāji un nikni zvēri. Viņa ilgojas pēc laipnām sejām un smaidošām lūpām. Šai līksmajai polkai jāpauž viņas izmisuma pilnās ilgas.

Ļaudīm grūti nākas iegaumēt, ka viņa ir Sintrama kundze. Visi viņu sauc par Dilneres jaunkundzi. Šai melodijai nu jāizteic viņas nožēlas par to, ka padevusies augstprātībai un iekārojusi sievas godu.

Vecā Ulrika spēlē tā, it kā gribētu pārraut stīgas. Šai melodijai jāpārkliedz izsūkto zemnieku žēlabas, nodzīto gājēju lāsti, spītīgo kalpotāju izsmiekls un, par visām lietām, jāapslēpj kauns, ka viņa kļuvusi ļauna vīra sieva.

Skanot šīm skaņām, Gēsta Berlings ir dejojis ar jauno grāfieni Donu. Skanot šīm skaņām, dejojusi Marianna Sinklere un viņas daudzie pielūdzēji, pat Ekebijas majoriene ir dejojusi šīs mūzikas taktī, toreiz, kad vēl dzīvoja skaistais Altringers. Ulrikai garām nu virpuļo pāris pēc pāra, vienoti jaunībā un skaistumā. No šiem jauniešiem līksmība strāvojusi uz Ulriku, no Ulrikas uz viņiem. Ulrikas polka liek viņu vaigiem sārtoties un acīm dzirkstīt. Tagad viņai tas viss atņemts. Lai skan polka! Lai tā apslāpē daudzas atmiņas, daudzas tik saldas atmiņas!

Viņa spēlē, lai apklusinātu savas baismas. Viņas sirds bailēs sažņaudzas, redzot melno suni, dzirdot, kā kalpotāji sačukstas par melnajiem vēršiem. Atkal un atkal viņa spēlē polku, lai apklusinātu savas baismas.

Tad viņa ievēro, ka mājās atgriezies tās vīrs. Viņa dzird, ka viņš ienāk salonā un apsēžas šūpuļkrēslā. Viņa tik labi pazīst šo troksni, kad krēsla kājas atsitas pret grīdu, ka nav pat jāpagriež galva, lai vīru redzētu.

Nabaga vecā Ulrika ir tik nomocīta, tik vientuļa, tik nespēcīga, apmaldījusies naidnieku zemē, viņai nav neviena drauga, kam pažēloties, neviena mierinātāja, izņemot šīs vecās klavieres, kas spēj atbildēt tikai ar polkas skaņām!

Tās līdzinās zaimu smiekliem bērēs, žūpu dziesmai baznīcā.

Kamēr šūpuļkrēsls līgojas, viņa piepeši dzird, ka klavieres smejas par tās žēlabām, tāpēc pēkšņi beidz spēlēt. Viņa pieceļas un palūkojas uz šūpuļkrēsla pusi.

Nākamajā mirklī viņa guļ bez samaņas uz grīdas. Šūpuļkrēslā sēž nevis viņas vīrs, bet kāds cits, tas, ko bērni nedrīkst minēt vārdā, tas, kas bērnus līdz nāvei izbiedētu, ja satiktu viņus tukšajos bēniņos.

Vai gan cilvēks, kura dvēsele pasaku piesātināta, jel kādreiz spēj atbrīvoties no to varas? Ārā gaudo nakts vējš, gumijkoks un oleandrs ar savām cietajām lapām sitas gar balkona margām, pār garajām kalnu grēdām paceļas tumšas debesis, un es, vientuļa sēdēdama naktī un rakstīdama pie aizdegtas lampas un neaizklāta loga, es, veca sieva, kam laiks jau kļūt gudrai un prātīgai, tomēr vēl vienmēr jūtu pārskrejam pār muguru tās pašas saltās trīsas kā toreiz, kad pirmoreiz dzirdēju šo stāstu, un man nemitīgi jāpaceļ acis no darba un jāparaugās, vai tikai tur kāds nav ienācis un paslēpies tumšajā kaktā. Man jāpalūkojas pār balkona margām, lai redzētu, vai tikai melnais suns tur nebāž savu galvu. Tumšajās naktīs un dziļajā vientulībā mani neatlaidīgi pavada šo seno nostāstu baismas, un beidzot tās kļūst tik nepārvaramas, ka man jānoliek spalva, jādodas gultā un jāpārvelk sega pār galvu.

Domas par to, kā gan vecā Ulrika pārdzīvoja šo pēcpusdienu, bērnībā manī modināja lielu un dziļu izbrīnu. Es gan tādu dienu nebūtu pārdzīvojusi.

Laime, ka drīz pēc tam Forsā bija ieradusies Anna Šjernheka, atradusi paģībušo Ulriku un atsaukusi viņu pie samaņas. Ar mani tas beigtos daudz ļaunāk. Es tad jau būtu nomirusi.

Jums, mīļie draugi, es novēlu, lai jūs nekad neredzētu asaras sirmgalvja acīs. Lai jums nebūtu jāstāv bezspēcīgiem, kad pie jūsu krūtīm pieglaužas sirma galva, meklēdama atbalstu, un vecas rokas jūs apskauj, mēmi lūgdamās. Lai jums nevajadzētu redzēt bēdās sagrauztu sirmgalvi, kam jūs nespējat līdzēt!

Kas gan ir jaunu ļaužu žēlabas? Viņiem ir spēks, viņiem pieder cerība. Bet kāds posts, kad jāraud veciem cilvēkiem, kāds izmisums jūs pārņem, ja tie, kas jaunībā bijuši jūsu atspaids, tagad grimst nevarīgās žēlabās!

Tur nu sēdēja Anna Šjernheka, klausīdamās, ko saka vecā Ulrika, bet neredzēdama nekādu izeju.

Vecā raudāja un trīsēja. Viņas skatiens bija pavisam mežonīgs. Viņa runāja un runāja, un lāgiem tās runa skanēja tik juceklīgi, it kā viņa nezinātu, kur atrodas. Tūkstoš krunciņas, kas izvagoja viņas vaigu, bija kļuvušas divtik dziļas, vaļējo matu cirtas, kas nokarājās pār acīm, slacīja asaras, un viss viņas kalsnais, garais augums trīsēja elsās. Beidzot Anna gribēja šīm vaimanām darīt galu. Viņa bija pieņēmusi kādu lēmumu. Viņa aizvedīs veco sev līdz uz, Bergu. Tiesa gan, Ulrika bija Sintrama sieva, bet Forsā viņa nevar palikt. Ja viņa šeit paliks ilgāk, tā no bailēm zaudēs prātu. Anna Šjernheka nolēma aizvest veco Ulriku.

Ai, cik ļoti šis lēmums iepriecināja un reizē arī iebiedēja nabaga vecenīti! Viņa neuzdrošinājās pamest māju un vīru.. Viņš sūtīs tai pakaļ savu melno, lielo suni. Bet Anna Šjernheka uzvarēja viņas pretestību pa daļai ar zobgalību, pa daļai ar draudiem, un pēc pusstundas vecā jau sēdēja viņas kamanās. Anna pati turēja grožus, un vecā Disa vilka kamanas. Bija jau marta vidus, ceļš nelāgs, bet sirmā Ulrika jutās tik labi, sēžot pazīstamajās kamanās un braucot ar veco zirgu, kas Bergai bija uzticīgi kalpojis tikpat daudz gadu kā pati Ulrika.

Un tāpēc, ka šai nabaga vecajai mājas verdzenei bija jautra oma un spirgts prāts, braucot garām Arvidstorpei, viņa mitējās raudāt, pie Hegbergas viņa smējās, bet, braucot garām Munkebijai, jau stāstīja par savu jaunību, kad kalpojusi pie grāfienes Svaneholmas.

Nu viņas brauca uz ziemeļiem aiz Munkebijas, pa vientuļiem, neapdzīvotiem klajumiem, pa kalnaino un akmeņaino ceļu. Ceļš izvijās visos kalnos, lēnām tiecās pauguru korē, pēkšņi strauji slīdēja lejup, kā taisna bulta šāvās pāri līdzenumam, lai no jauna uzvītos stāvā kalna paugurā.

Viņas brauca tieši pāri Vestratorpa kalnam, kad vecā Ulrika pēkšņi strauji satvēra Annas roku. Viņa ieraudzīja lielu, melnu suni, kas tupēja ceļmalā.

— Raug! — viņa sacīja.

Suns ieskrēja mežā, Anna daudz nekā nemanīja.

— Brauc! — izsaucās Ulrika. — Brauc, cik vien ātri vari!

Tagad Sintrams dabūs zināt, ka esmu projām.

Anna jokodamās mēģināja izkliedēt vecās sievietes bailes, bet Ulrika nerimās.

— Drīz mēs dzirdēsim viņa kamanu zvaniņus, gan tu redzēsi. Mēs tos dzirdēsim, iekams vēl būsim aizsniegušas nākošā kalna kori.

Un, kad Disa Elofa pakalna virsotnē viņas uz mirkli atvilka elpu, aiz muguras atskanēja zvaniņu skaņas.

Tagad vecā Ulrika no bailēm kļuva pavisam neprātīga. Viņa trīsēja, vaimanāja un šņukstēja gluži tāpat kā pirms neilga laiciņa Forsas salonā. Anna mudināja Disu, bet zirgs pagrieza galvu, uzlūkodams viņu neizsakāmā izbrīnā. Vai tiešām Anna domā, ka Disa jau aizmirsusi, kad jārikšo un kad jāiet soļos? Varbūt viņa grib mācīt Disai, kā jāvelk kamanas, Disai, kas pazīst katru akmeni, katru tiltu, katru žogu, katru kalniņu jau vairāk nekā divdesmit gadus?

Pa to laiku zvaniņu skaņas tuvojas.

— Tas ir viņš, tas ir viņš! Es pazīstu tā zvaniņus, — vecā Ulrika vaimanāja.

Skaņas neatlaidīgi tuvojas. Lāgiem tās tik uzmācīgi skaļas, ka Annai jāpagriež galva, lai redzētu, vai Sintrama zirgs jau nav sasniedzis viņas kamanas, lāgiem tās it kā izgaist. Te tās skan pa labi, te pa kreisi, bet braucējs nav redzams. Šķiet, ka viņām sekotu vienīgi šīs skaņas.

Liekas, it kā viņas naktī atgrieztos no kādām godībām. Tad šādas skaņas ir vesela melodija, tās dzied, runā un atbild. Viss mežs atbalsojas šajās skaņās.

Anna Šjernheka gandrīz jau sāka ilgoties, lai vajātājas skaņas beidzot pienāktu tik tuvu, ka viņa varētu saredzēt pašu Sintramu un tā sarkano zirgu. Arī viņu satrauc šausmīgās zvaniņu skaņas.

— Šīs zvaniņu skaņas mani nomoka, — viņa saka. Zvaniņi acumirklī uztver šos vārdus. «Mani nomoka,» tie dzied. «Mani nomoka, nomoka, nomoka!» skan visdažādākajās melodijās.

Nav nemaz tik sen, kad Anna brauca pa šo pašu ceļu, vilku vajāta. Tumsā viņa vilku atvērtajās rīklēs bija saskatījusi balti zibošus zobus, bija domājusi, ka plēsīgie zvēri to saraustīs gabalos, bet toreiz viņa baiļu nejuta. Lieliskāku nakti Anna nav piedzīvojusi. Spēcīgs un skaists bija zirgs, kas vilka kamanas, spēcīgs un skaists vīrs, kas dalījās ar viņu šajā līksmajā dēkā.

Ak, šis vecais zirgs, šis vecais, nespēcīgais, drebošais ceļabiedrs! Un meiteni pārņem tāds nespēks, ka viņa varētu raudāt. Viņa nespēj izbēgt šīm drausmajām, uzmācīgajām zvaniņu skaņām.

Tad viņa pietur zirgu un izkāpj no kamanām. Tam jādara gals. Kādēļ lai viņa bēgtu, it kā baiļodamās no šī ļaunā, nicināmā nelieša?

Beidzot no mijkrēšļa iznirst zirga galva, tad arī zirgs ar visām kamanām, un kamanās sēž pats Sintrams.

Anna tūliņ nomana, ka viņi nav vis braukuši pa ceļu, bet drīzāk gan izlīduši no krēslas viņas acu priekšā, it kā pašas zemes radīti.

Anna pasviež Ulrikai grožus un iet Sintramam pretī.

Viņš aptur zirgu.

— Re, re, kas par laimīgu gadījumu! Mīļā Šjernhekas jaunkundz, atļaujiet pārnest jūsu kamanās manu ceļabiedru! Šovakar viņam jātiek Bergā, bet man jāsteidzas mājās.

— Kur tad atrodas jūsu ceļabiedrs?

Sintrams nu atmet kamanu segu un parāda Annai vīru, kas aizmidzis guļ kamanās.

— Viņš mazliet ieskurbis, — saka Sintrams. — Bet tā nav liela nelaime. Viņš mierīgi gulēs. Turklāt tas ir jūsu paziņa Gēsta Berlings.

Anna nodreb.

— Redziet, varu jums teikt tikai vienu, — Sintrams turpina, — ka cilvēks, kas pamet savu mīļo, nodod to nelabā nagos. Tā arī es nokļuvu velna rokās. Pēc ļaužu uzskata, tas, protams, vispareizākais. Atteikties ir cēli, bet. mīlestību rada ļaunais.

— Ko muižas īpašnieks ar to grib teikt? Par ko muižas īpašnieks īsti runā? — ārkārtīgi satraukta vaicā Anna.

— Es tikai gribēju sacīt, ka jums nevajadzēja ļaut Gēstam Berlingam aiziet, Annas jaunkundz.

— Tas bija dieva lēmums.

— Nu jā, nu jā, atteikties ir cēli, bet mīlestību rada ļaunais. Labajam dievam netīk redzēt laimīgus cilvēkus. Viņš tiem uzsūta vilkus. Bet ja nu to nedarīja dievs, Annas jaunkundz? Vai tad arī es tikpat labi nevaru atsaukt savus mazos, pelēkos jērus no Dovres kalniem, lai vajātu jauno vīru un jauno meiteni? Iedomājieties, ja nu tas biju es, kas uzsūtīja vilkus, tādēļ, ka negribēju pazaudēt vienu dvēseli! Iedomājieties, ja nu tas nebija dievs!

— Jums nevajag mani kārdināt, lai es zaudētu šo ticību, — vārgā balsī ierunājās Anna. — Tad es esmu pazudusi.

— Paraugieties šurp! — saka Sintrams un noliecas pār guļošo Gēstu Berlingu. — Paraugieties viņa mazajā pirkstiņā! Šī rēta it nekad nesadzīs. No tās mēs ņēmām asinis, kad parakstījām savu līgumu. Viņš pieder man. Dīvains spēks piemīt asinīm. Viņš pieder man, vienīgi mīlestība viņu var atpestīt, bet, ja es to spēšu paturēt, no viņa iznāks varens vīrs.

— Anna Šjernheka cīnās no visa spēka, mēģina nokratīt burvību, kas viņu it kā apmājusi. Tas taču ārprāts, tīrais ārprāts. Neviens nevar pārdot savu dvēseli velnam! Bet viņa vairs nevalda pār savām domām, viņu ietin smaga krēsla, un mežs visapkārt ir tik tumšs un kluss. Viņa nespēj nokratīt šī mirkļa šausmas.

— Vai jūs varbūt domājat, — muižas īpašnieks turpina, — ka Gēstu vispār nemaz vairāk nevar samaitāt? Nepareizas domas! Vai viņš ir mocījis zemniekus, vai noliedzis savus nabaga draugus, vai spēlējis nepareizi uz kārtīm? Vai viņš, Annas jaunkundz, ir bijis kādas precētas sievas mīļākais?

— Man šķiet, ka muižas īpašniekā iemiesojies pats nelabais!

— Mainīsim, Annas jaunkundz! Ņemiet Gēstu Berlingu, ņemiet un appreciet viņu! Paturiet viņu un tiem tur Bergā atlīdziniet ar naudu! Es jums viņu atdodu, un jūs jau zināt, ka viņš pieder man. Iedomājieties, ka vilkus tajā naktī neuzsūtīja dievs, un mainīsim!

— Ko muižas īpašnieks vēlas pretī? Sintrams smīn.

— Ko es vēlos pretī? O, es apmierināšos ar nieku. Vēlos tikai tur to veco sievu, kas sēž jūsu kamanās, Annas jaunkundz.

— Sātan, kārdinātāj, — sauc Anna, — atkāpies no manis! Es lai nododu vecu draugu, kas man uzticas? Es lai atstāju viņu tev, lai tu to nomocītu līdz nāvei!

— Re, re, re, apmierinieties, Annas jaunkundz! Pārdomājiet! Šeit ir jauns, spēcīgs vīrs un tur veca, nodzīta sieva. Vienu no abiem es paturēšu. Kuru jūs man atstāsiet?

Anna Šjernheka izmisumā smejas.

— Vai tiešām muižas īpašnieks grib, lai mēs šeit stāvam un mijam dvēseles tāpat, kā Brubijas gada tirgū mij zirgus?

— Jā, tieši tā. Bet, ja Annas jaunkundze tā vēlas, mēs to varētu nokārtot citādā ceļā. Neaizmirsīsim Šjernheku godu.

Tad viņš skaļā balsī sāk saukt savu sievu, kas sēž Annas kamanās, un, jaunajai meitenei par neizsakāmām izbailēm, vecā tūliņ viņu paklausa, izkāpj no kamanām un trīcēdama dodas pie Sintrama.

— Re, re, re, tavu paklausīgu sievu! — saka Sintrams—Annas jaunkundze taču nav vainīga, ja sieva pati nāk, kad vīrs to sauc. Tagad es izcelšu Gēstu no savām kamanām un atstāšu viņu šeit. Atstāšu viņu uz visiem laikiem, Annas jaunkundz. Lai viņu ņem, kas vien vēlas.

Viņš noliecas, lai pieceltu Gēstu, bet tad Anna pieiet viņam pavisam tuvu klāt, raugās neatlaidīgi acīs un šņāc gluži kā vajāts zvērs:

— Brauc dieva vārdā, brauc mājās! Vai tu nezini, kas sēž salonā šūpuļkrēslā, tevi gaidīdams? Vai tiešām tu drīkstēsi ļaut šim kungam tevi gaidīt?

Šis mirklis ir drausmīgās dienas degpunkts, kad Anna redz, kā viņas vārdi ietekmē ļauno vīru. Viņš ielec kamanās, satver grožus, pagriež zirgu uz māju pusi un pātagas sitieniem un mežonīgiem kliedzieniem triec to uz priekšu. Trakos lēkšos viņi noauļo no bīstami stāvā kalna, pamezdami aiz sevis bālganajā marta sniegā un ceļa sliedēs garu dzirksteļu svītru.

Uz ceļa nu paliek tikai Anna Šjernheka un Ulrika Dilnere, bet viņas nepārmij ne vārda. Ulrika nodreb no Annas mežonīgajiem skatieniem, bet Annai nav neviena vārda, ko sacīt vecajai draudzenei, kuras dēļ viņa upurējusi savu sirdsmīļo.

Viņa vēlētos mesties zemē, trakot, vaimanāt, apbērt savu galvu ar sniegu un smiltīm.

Agrāk viņa bija pazinusi mīlestības saldmi, nu uzzināja tās rūgtumu. Kāds nieks bija upurēt mīlestību, salīdzinot ar mokām, ja esi upurējis mīļā cilvēka dvēseli!

Nerunādamas ne vārda, viņas turpināja ceļu un iebrauca Bergā, bet, kad turienes salona durvis atvērās un Anna iegāja iekšā, viņa pirmo un pēdējo reizi savā mūžā zaudēja samaņu. Tur salonā, mierīgi runādamies, sēdēja Sintrams un Gēsta Berlings, viņiem priekšā kūpēja groka glāzes. Viņi tur bija sēdējuši vismaz kādu stundu.

Anna Šjernheka zaudēja samaņu, bet Ulrika stāvēja pavisam rāmi. Viņa jau agrāk bija nomanījusi, ka ar vajātājiem viss nav kārtībā. Tad kapteinis Ugla un viņa kundze nokārtoja, ka vecā Ulrika varēja palikt Bergā. Sintrams pavisam miermīlīgi viņiem piekrita. Viņš jau savu sievu nevēloties padarīt traku, tas vēl piebilda. Ai, vēlāko laiku bērni!

Es nemaz neprasu, lai kāds ticētu visiem šiem senajiem nostāstiem. Tie laikam gan būs tikai izdoma un dzeja. Bet nožēlas, kas šūpo sirdi savos žņaugos, ka tā sāk vaidēt un vaimanāt, kā vaidēja Sintrama grīdas dēļi zem šūpuļkrēsla līkstīm, bet šaubas, kas skan ausīs, kā Annas Šjernhekas ausīs vientuļajā mežā skanēja kamanu zvaniņu skaņas, — kad gan tās kļūs tikai izdoma un dzeja.

Ai, kaut tās tiešām būtu tikai izdoma un dzeja!

XII STĀSTS PAR EBU DONU

Skaista ir Levezera austrumu krasta pussala, jauku līču, rāmu viļņu šūpu apaijāta, skaista šī lepnā pussala, kur atrodas Borgas pils, bet sargies šo vietu apmeklēt.

Ne no vienas vietas Levezers nav krāšņāks, kā raugoties no šī pakalna paugura. Neviens nespēs pat nojaust šī mana sapņu ezera skaistumu, iekams no Borgas pils kalna nebūs redzējis, kā slīd rīta migla pār ezera zaigaino spoguli, iekams pa mazo, atmiņu pārpilno zilā kabineta logu nebūs redzējis, kā ezers viz un sārtojas rožainajos saulrieta staros. Bet es tomēr saku: neej turp!

Varbūt tevi pārņem vēlēšanās palikt šīs vecās pils skumju pilnajās zālēs, varbūt tu iegūsti šo skaisto vietu par savu īpašumu un tu, jauns un bagāts, un laimīgs, tāpat kā daudzi citi, apmetīsies šeit uz dzīvi, nodibināsi ģimeni un pārvedīsi jaunu sievu.

Nē, labāk šo skaisto pussalu nemaz neredzēt, jo Borgas pilī laime nevar mājot. Un zini, lai cik bagāts, lai cik laimīgs tu būtu, ieiedams šai pilī, šīs vecās, asarām slacinātās grīdas drīz dzers arī tavas asaras, un sienas, kas varētu atkārtot bezgalīgas vaimanas, drīz uzkrās sevī arī tavas nopūtas.

Šajā skaistajā mājā valda drūms liktenis. Šķiet, it kā šajā zemes klēpī būtu apbedīta nelaime, bet miera tā nespēj rast un tādēļ allaž no jauna pieceļas, lai iedvestu dzīvajiem baismas. Būtu es Borgas pils īpašnieks, tad rūpīgi izmeklētu visu zemi, izrakņātu ir eglienas radžu pamatu, ir dzīvojamās ēkas pagraba grīdu, pat tīrumu melno, auglīgo zemi, līdz atrastu šīs raganas tārpu sagrauzto līķi, un tad to apbedītu Melnezera draudzes kapsētas svētītajā zemē. Apbedot viņu, es nežēlotu naudu, bet samaksātu zvaniķim, lai liek par viņu ilgi un skaļi skanēt baznīcas zvaniem, mācītājam un ķesterim es aizsūtītu bagātīgas dāvanas, lai viņi ar spēcīgām dziesmām un runām iesvētītu viņu mūžīgā mierā.

Bet, ja arī tas nelīdzētu, es kādā vētrainā naktī pielaistu uguni vecajām koka sienām, lai liesmas visu iznīcina un neviens cilvēks vairs netop ievilināts šajā nelaimes mājoklī. Neviens tad vairs nedrīkstētu apmeklēt šo nolādēto vietu, vienīgi baznīcas torņa melnie kraukļi varētu vīt sev ligzdu vecajā mūra dūmenī, kas tumšs un drausmīgs paceltos no šīs postažas.

Taču redzot, kā liesmas pārņem jumtu, kā melni dūmi, sarkanas uguns mēles un dzirksteles šaujas no vecās grāfa pils, mani pārņemtu baismas. Man liktos, ka es uguns sprakstoņā un sanoņā dzirdētu bez pajumtes pamesto atmiņu vaidus, zilajos liesmu virpuļos man liktos, ka redzu lidojam padzītos mājas garus. Tad es iedomātos, ka bēdas spēj izdaiļot, nelaime apgarot, un raudātu, jo man ap sirdi būtu tā, it kā vecs dievu templis nodots iznīcībai.

Tomēr ciet klusu, tu nelaimes vēstnesi kraukli! Vēl Borgas pils mirdz savā spožumā pussalas pakalnā, varenā egļu parka aizsargāta; sniega klātie lauki zaigo marta saules mirdzumā, vēl pils istabās skan jautrās grāfienes Elizabetes līksmie smiekli.

Svētdienās viņa apmeklē Melnezera draudzes baznīcu, kas atrodas netālu no Borgas pils, un pēc dievkalpojuma uzlūdz pie sevis dažus viesus. Viņas pilī mēdz ierasties tiesnesis Munkeruds, Bergas kapteinis ar savu ģimeni, baznīcas padomes locekļi un ļaunais Sintrams. Ja Gēsta Berlings pār aizsalušo Levezeru atbraucis Melnezera baznīcā, grāfiene uzlūdz arī viņu. Kādēļ gan lai viņa neielūgtu Gēstu Berlingu?

Viņa nezina, ka ļaudis sāk mēļot par Gēstas biežajiem apciemojumiem Borgas pilī. Varbūt viņš ierodas, vienīgi lai iedzertu un spēlētu kārtis ar Sintramu, bet neviens pēc tā daudz nevaicā — visi taču zina, ka viņa miesa tikpat kā no dzelzs veidota, bet gluži citādi ir ar viņa sirdi. Nav tāda cilvēka, kas ticētu, ka Gēsta neiemīlēdamies spētu lūkoties dzirkstošās acīs un gaišās cirtās, kas vijas ap baltu

pieri.

Jauna grāfiene izturas pret viņu laipni. Bet tur nu gan nav nekā sevišķa. Viņa ir laipna pret visiem. Viņa auklē savā klēpī skrandainus ubagu bērnus, braukdama pa ceļu un ieraudzīdama kādu nabadziņu ceļmalā, viņa liek apturēt zirgus un paņem to savās kamanās.

Gēsta mēdz sēdēt mazajā, zilajā kabinetā, no kura paveras lielisks skats uz ezeru, un lasīt grāfienei dzejas. Ļauna tur nekā nav. Gēsta neaizmirst, ka viņa ir grāfiene, bet viņš nabaga klaidonis un dēkainis, viņam ir labi būt kopā ar tik cēlu un šķīstu dvēseli. Tad jau viņš varētu iemīlēties arī Sābas ķēniņienē, kuras attēls rotā Melnezera baznīcas kanceli.

Viņš vienīgi vēlas tai kalpot, kā pāžs kalpo savai augstajai valdniecei, piesiet tās slidas, paturēt dzijas, stumt ragaviņas. Nemaz nevar būt runas par mīlestību viņu starpā, un Gēsta Berlings ir tieši tāds vīrs, kas var atrast laimi romantiskā, nevainīgā jūsmā.

Jaunais grāfs ir nerunīgs un nopietns, bet Gēsta pilns dzirkstošas līksmes. Taisni tādu sabiedrību vēlas jaunā grāfiene. Neviens, viņā noraugoties, nevarētu iedomāties, ka tā slēpj sevī aizliegtu mīlestību. Viņa domā tikai par deju, deju un izpriecām. Viņa vēlētos, kaut zeme būtu pavisam. gluda, kaut nebūtu ne kalnu, ne ezeru, kaut visu dzīves ceļu varētu nostaigāt rotaļīgā dejā. No šūpuļa līdz kapam viņa vēlētos aizdejot vieglās, plānās zīda kurpītēs.

Bet ļaužu mēles nav visai saudzīgas pret jaunām sievām.

Kad grāfienes viesi ierodas Borgas pilī uz pusdienām, pēc maltītes kungi parasti dodas grāfa istabā, lai atdusētos vai smēķētu, vecās dāmas iegrimst salona mīkstajos krēslos, atbalstīdamas savas cienījamās galvas pret augstajām atzveltnēm, bet grāfiene kopā ar Annu Šjernheku ieiet zilajā kabinetā un bezgalīgā uzticībā iegrimst pārrunās un prātojumos.

Šeit viņas sēž arī nākamajā svētdienā pēc tam, kad Anna Šjernheka atvedusi Bergā veco Ulriku Dilneri.

Nav zemes virsū nelaimīgāka cilvēka par šo jauno meiteni. Visa viņas jautrība izgaisusi, izgaisusi arī līksmā spīts, ar ko viņa izvairījās no pārāk lielas uzmācības.

Visi šī brauciena notikumi nogrimuši tumšā miglā, no kurienes šie rēgi arī iznira. Viņas atmiņā vairs nav neviena skaidra tēla.

Jā, viens tomēr ir, viens, kas saindē viņas dvēseli.

«Ja nu to nedarīja dievs,» viņa mēdz pie sevis čukstēt, «ja nu tas nebija dievs, kas uzsūtīja vilkus?»

Viņa prasa zīmes, viņa prasa brīnumus. Viņa pētī debesis un zemi. Bet no mākoņiem neparādās neviens pirksts, kas norādītu tās ceļu. Viņai pa priekšu neiet ne padebesis, ne liesmu stabs.

Sēžot tagad pretī grāfienei mazajā, zilajā kabinetā, viņas skatiens krīt uz zilo vizbulīšu pušķīti grāfienes baltajā rokā. Zibeņātrumā viņā uzdzirkst apziņa, kur šīs vizbulītes plūktas, viņa zina, kas tās plucis.

Viņai nemaz nav jāvaicā. Kur gan citur visā apkārtnē jau aprīļa sākumā zied zilās vizbulītes, ja ne bērzu birzī Ekebijas stāvajā nogāzē?

Stingu skatienu viņa raugās mazajās, zilajās zvaigznītēs, šajos laimīgajos ziediņos, kam pieder visu sirdis, šajos mazajos pavasara vēstnešos, skaistajos ziediņos, kas šķiet vēl skaistāki, ja, tajos lūkojoties, iedomājas krāšņo ziedoni, ko tie vēstī un kas arī pienāks. Jo ilgāk viņa skatās ziedos, jo vairāk tās dvēselē mostas niknums, gluži kā tāls pērkons, kā spožs zibens tas tuvojas. «Ar kādām tiesībām,» viņa domā, «grāfiene tur šo Ekebijā plūkto vizbulīšu pušķīti?»

Viņi visi ir tikai kārdinātāji. Sintrams, grāfiene, visi cilvēki grib ievilināt Gēstu ļaunumā, bet viņa to aizsargās, aizsargās pret visu ļaunu. Kaut arī tas salauztu viņas sirdi, viņa tomēr to darīs.

Annas galvā iedzirkstās doma, ka viņai jāredz, kā šīs vizbulītes izrauj no grāfienes rokas, aizsviež, samin, sabradā, pirms viņa vēl nav aizgājusi no zilā kabineta.

Tādas domas kvēl jaunās sievietes smadzenēs, un viņa iesāk cīņu ar šīm sīkajām, zilajām zvaigznītēm. Ārā, salonā, vecās kundzes balsta savas cienījamās galvas pret lielo krēslu atzveltnēm un nenojauš nenieka, kungi grāfa istabā mierīgi kūpina savas pīpes, visur valda miers. Vienīgi mazajā, zilajā kabinetā norisinās izmisuma pilna cīņa.

Gudri rīkojas tie, kas neķeras pie šķēpiem, kas klusi prot padoties, nodot savas sirdis dieva rokās un gādībā! Bet nemiera pilnās sirdis allaž klīst pa maldu ceļiem. Ļaunums vienmēr nes līdzi vēl lielāku ļaunumu.

Annai Šjernhekai liekas, ka beidzot viņa padebešos ieraudzījusi zīmi.

— Anna, — ierunājas grāfiene, — pastāsti man kaut ko!

— Ko lai es stāstu?

— Ak, — saka grāfiene, ar saviem baltajiem pirkstiem glāstīdama vizbulītes, — vai tu nevari pastāstīt kaut ko par mīlestību?

— Nē, par mīlestību es nezinu it nekā.

— Ko nu runā! Vai tad šeit nav kāda vieta, ko sauc par Ekebiju, vai tur nav vesels pulks kavalieru?

— Jā, — saka Anna, — šeit ir gan kāda vieta, ko sauc par Ekebiju, un tur atrodas daudzi vīri, kas izsūc zemes dzīvības sulu, padara mūs nopietna darba nespējīgus, vīri, kas samaitā mūsu jauniešus un noved neceļos mūsu ģēnijus. Vai gribi par tiem dzirdēt, gribi dzirdēt viņu mīlestības stāstus?

— Jā, es gribu. Man patīk kavalieri.

Tad Anna Šjernheka sāk runāt, viņa stāsta aprauti, it kā lasītu vecu dziesmu grāmatu, jo viņas vētrainās jūtas to gandrīz nomāc. Ik vārdā trīs apslēpta kaisle, un grāfiene klausās viņā ir izbiedēta, ir ieinteresēta.

— Kas gan ir kavalieru mīlestība, kas kavalieru uzticība? Vienu dienu viņi mīl vienu, otru dienu citu, viena mīļā viņiem austrumos, otra rietumos. Nekas viņiem nav par augstu, nekas par niecīgu, vienu dienu grāfa meita, otru — jauna ubadze. Nekas pasaulē nav plašāks par viņu sirdīm. Bet vai tai, kura iemīl kavalieri! Klusu ciešot tai jānoraugās, kā viņš pie spēļu galda notriec tās mantojumu. Viņai jāuzmeklē, kad tas piedzēries guļ lielceļa grāvmalā. Viņai jāpacieš, ja tas jūsmo par citām sievietēm. Ai, Elizabet, ja kavalieris uzlūdz godīgu sievieti uz deju, viņai vajadzētu atteikt, ja viņš tai dāvā ziedus, viņai tos nāktos nosviest zemē un samīt kājām, ja viņa iemīl kavalieri, drīzāk tai vajadzētu nomirt nekā precēt kavalieri. Kavalieru namā dzīvoja kāds atcelts mācītājs. Viņš savu amatu bija pazaudējis dzeršanas dēļ. Gājis baznīcā piedzēries. Izdzēris svētā vakarēdiena vīnu. Vai esi dzirdējusi par šo vīru?

— Nē.

— Kad viņu atcēla no amata, viņš klejoja apkārt ubagodams. Dzēra kā neprātīgs. Bija pat ar mieru zagt, lai tikai iegūtu degvīnu.

— Kā viņu sauc?

— Viņa vairs nav Ekebijā . . . Ekebijas majoriene viņu ņēma savā gādībā, deva viņam drēbes un pierunāja tavu vīramāti, grafiem Donu, pieņemt viņu par skolotāju tavam vīram, jaunajam grafam Henrikam Donam.

— Atceltu mācītāju!

— Ak, viņš bija spēcīgs vīrs ar lielām zināšanām. Viņa dēļ nebija jābaiļojas, ja tikai viņš nedzēra. Grāfiene Marta arī nebija visai pedantiska. Viņu pat uzjautrināja doma pakaitināt mācītāju un baznīcas padomi. Tomēr viņa aizliedza kaut ko minēt bērniem par skolotāja pagātni. Tad viņas dēls zaudētu cieņu pret savu skolotāju, viņas meita pat ne vārda ar to nepārmītu, jo viņa bija gluži kā svētā.

Tā nu viņš ieradās Borgā. Viņš kautri turējās durvju tuvumā, sēdās uz krēsla maliņas, pie galda klusēja un, tiklīdz pilī ieradās viesi, aizbēga pils lielajā parkā.

Bet tur parka vientuļajās ejās viņš bieži satika jauno Ebu Donu. Viņai nepatika skaļās viesības, kas nemitīgi notika pils zālēs, kopš grāfiene Dona bija kļuvusi atraitne. Viņa nespēja spītīgi lūkoties ļaudīm acīs. Viņa bija tik bāla, tik kautra. Kaut gan viņai jau bija septiņpadsmit gadu, tā bija bikls bērns, tomēr ļoti skaista ar savām brūnajām acīm un glezni sārtajiem vaigiem. Viņas trauslais, slaidais augums viegli liecās uz priekšu. Viņas šaurā roka ar kautru spiedienu liegi iegulās tavā rokā. Viņas mazā mute bija visklusākā un arī visnopietnākā mute. Ai, viņas balss, viņas klusā, maigā balss, kas vārdus izrunāja tik lēnām un skaidri, bet nekad neskanēja pārgalvīgi un ar jaunības dedzību, bija vienmēr gurda un rāma, it kā noguruša mūziķa pēdējais akords.

Viņa nebija līdzīga citām. Viegli un klusi viņas kājas mina zemi, it kā viņa būtu bikla bēgle. Viņas plaksti allaž bija nolaisti, lai pasaule netraucētu to gremdēties iekšējās vīzijās. Viņas dvēsele jau no bērnu dienām bija novērsusies no pasaules.

Kad viņa bija maziņa, tas vecmāmuļa mēdza stāstīt pasakas, un kādā ziemas vakarā viņas abas sēdēja pie kamīna, bet vecmāmuļai pietrūka pasaku. Viņu pasakās bija atdzīvojušies un cīnījušies senie varoņi. Līdzīgi uguns liesmām tie bija dzirkstījuši un mirdzējuši, bet nu visi varoņi bija uzvarēti un skaistās princeses pārvērtušās oglēs, līdz jauna liesma tās atkal sauks pie dzīvības. Taču mazās meitenes rociņa vēl vienmēr gulēja uz vecās zīda svārkiem, tā glāstīja apģērba krokas, šī jaukā auduma krokas, kurš čaukst tik glāsmaini. Šie klusie glāsti bija viņas lūgšanas, jo viņa piederēja pie tiem bērniem, kas nekad nemēdz lūgt ar vārdiem.

Tad vecā pavisam klusu sāka stāstīt par kādu mazu bērnu Jūdu zemē, par kādu mazu bērnu, kas bija piedzimis, lai kļūtu varens ķēniņš. Bērnam piedzimstot, eņģeļi dziedājuši slavas dziesmas. No austrumiem, zvaigznes vadīti, ieradušies valdnieki un dāvājuši viņam zeltu un dārgu vīraku, un sirmi vīri un sievas pravietojuši viņa godību. Šis bērns uzaudzis un kļuvis skaistāks un gudrāks par visiem citiem bērniem. Jau divpadsmit gadu vecumā viņa gudrība pārspējusi augsto priesteru un mācītu vīru gudrību.

Tā vecā stāstīja mazajai par pasaules lielāko skaistumu, par šī bērna dzīvi ļauno cilvēku vidū, kas negribējuši viņu atzīt par savu ķēniņu.

Viņa stāstīja, ka bērns pieaudzis par vīru, bet brīnumi vēl vienmēr apstarojuši visu viņa būtni.

Visas dzīvās radības viņu mīlējušas un viņam kalpojušas, izņemot vienīgi cilvēkus. Zivis pašas skrējušas viņa tīklā, maize pildījusi viņa grozus, ūdens pēc viņa vēlēšanās pārvērties par vīnu.

Bet cilvēki šim lielajam ķēniņam nedevuši zelta kroni, necēluši viņu zelta tronī. Ap viņu nebijis augstmaņu, kas zemu liektu galvas viņa priekšā. Cilvēki viņam ļāvuši staigāt kā nabagam savā vidū.

Tomēr viņš bijis pret cilvēkiem tik labs, šis lielais ķēniņš. Viņš izārstējis viņu vainas, atdevis neredzīgajiem acu gaismu un uzcēlis mirušos.

«Bet,» vecā sacīja, «cilvēki nevēlējās šo labo ķēniņu par savu valdnieku. Viņi izsūtīja pret viņu savus kara algotņus, sasaistīja viņu, ieģērba āksta mētelī, uzlika viņam galvā āksta kroni un veda viņu uz soda vietu, uzveldami tā kamiešos smagu krustu. Ai, mīļais bērns, labais ķēniņš mīlēja augstos kalnus. Naktīs viņš mēdza tur uzkāpt, lai runātos ar debesu iemītniekiem, un dienās viņš sēdēja kalnu nogāzēs un runājās ar cilvēkiem. Bet nu viņi to uzveda augstā kalnā, lai sistu krustā. Viņi iedzina viņa rokās un kājās naglas un pakāra labo ķēniņu pie krusta kā kādu laupītāju vai noziedznieku.

Ļaudis viņu izsmēja. Vienīgi viņa māte un draugi raudāja pie krusta, tāpēc, ka viņam bija jāmirst, iekams kļuva ķēniņš.

Ai, kā par viņa nāvi sēroja nedzīvās lietas!

Saule zaudēja savu mirdzumu, kalni notrīcēja, baznīcas priekškars pārplīsa, kapi atvērās, un mirušajiem bija jāpieceļas un jāapliecina savas bēdas.»

Tad mazā, iespiedusi galvu vecmāmuļas klēpī, šņukstēja tā, it kā viņas sirds gribētu lūzt.

«Neraudi, meitiņ! Labais ķēniņš piecēlās no kapa un uzbrauca debesīs pie sava tēva.»

«Vecmāmiņ,» bērns šņukstēja, «un viņš nedabūja nevienas karaļvalsts?»

«Viņš sēž debesīs pie dieva labās rokas.»

Bet šie vārdi nespēja izkliedēt mazās skumjas. Viņa raudāja tik nevaldāmi un sirsnīgi, kā tikai bērns var raudāt.

«Kādēļ cilvēki izturējās pret viņu tik ļauni? Kādēļ viņiem ļāva būt tik ļauniem?»

Šīs nepārvaramās bēdas gandrīz izbiedēja veco sievu.

«Teic, vecmāmiņ, teic, ka tas nav taisnība! Teic, ka tā tas nebeidzās! Teic, ka viņi nebija ļauni pret labo ķēniņu! Teic, ka viņš dabūja savu karaļvalsti zemes virsū!»

Viņa apskāva vecmāmuļu un neatlaidīgi lūdzās, kamēr asaras nebeidza ritēt pār viņas vaigiem.

«Bērns, bērns,» sacīja vecmāmuļa, lai viņu mierinātu, «daudzi tic, ka viņš nāks vēlreiz. Tad viņš uzvarēs visu zemi un to valdīs. Tā būs brīnišķīga karaļvalsts šajā skaistajā zemē. Tā pastāvēs tūkstošiem gadu. Tad plēsīgie zvēri kļūs rāmi, mazi bērni varēs rotaļāties pie čūsku alām, lāči ganīsies kopā ar govīm. Neviens vairs nedarīs otram sāpes, šķēpus un zobenus pārkals izkaptīs un arklos. Visur valdīs prieks un līksmība, jo vienīgi labajiem piederēs zeme.» Mazā, no asarām valgā sejiņa staroja.

«Un labais ķēniņš tad dabūs troni, vecmāmiņ?»

«Zelta troni.»

«Un kalpotājus, un augstmaņus, un zelta kroni?»

«To visu viņš dabūs.»

«Vai viņš drīz nāks, vecmāmiņ?»

«Neviens nezina, kad ķēniņš nāks.»

«Vai es drīkstēšu sēdēt uz ķeblīša pie viņa kājām?»

«Tu drīkstēsi.»

«Vecmāmiņ, es esmu tik priecīga,» meitenīte apgalvoja.

Daudzas ziemas vakaru pēc vakara vecā sieva un mazā meitenīte sēdēja pie kamīna un runāja par labo ķēniņu un viņa valstību. Dienām un naktīm mazā sapņoja par tūkstošgadu valstību. Viņa nebeidza to savā iztēlē izgreznot un izrotāt ar skaistumu un krāšņumu, kādu vien spēja iedomāties.

Tā tas ir ar daudziem klusiem bērniem, kas dzīvo mūsu vidū, viņi nes sevī slepenus sapņus, par kuriem pat neiedrošinās runāt. Daudzās mīkstu matu segtajās galviņās slēpjas dīvainas domas, brūnās, maigās acis zem nolaistiem plakstiem redz brīnišķīgas ainas, daudzu daiļu jaunavu līgavainis mājo debesīs. Daudzas maigas rokas grib glāstīt sava ķēniņa kājas, svaidīt tās ar eļļu un žāvēt ar saviem matiem.

Eba Dona neuzdrīkstējās par to minēt ne vārda, bet kopš tā vakara viņa dzīvoja, vienīgi lai sagaidītu sava ķēniņa tūkstošgadu miera valstību.

Kad rietumos iedegās vakara blāzma, viņa bieži domāja, vai no tās neparādīsies viņas ķēniņš; maiga mirdzuma apstarots, miljoniem eņģeļu pavadīts, tas ies viņai garām, un viņa varbūt drīkstēs pieskarties tā mēteļa krokām.

Viņa labprāt domāja par dievbijīgajām sievietēm, kas, apsegušas galvas ar mūķenes autu, ieslēgušās pelēkās klostera sienās, grima dvēseles dzīlēs, meklējot tur mirdzošas vīzijas.

Tā viņa bija uzaugusi un tāda satika jauno skolotāju parka vientulīgajās alejās.

Negribu par šo vīru sacīt vairāk ļauna, nekā tas nepieciešams. Gribu ticēt, ka viņš mīlēja šo bērnu, kas drīz vien izvēlējās viņu par pavadoni savās vientuļajās gaitās. Ticu, ka viņa gars ieguva spārnus, staigājot līdzās šai klusajai jaunavai, kas līdz šim vēl nevienam nebija atklājusi savu sirdi. Man šķiet, ka tādos brīžos viņš pats jutās līdzīgs bērnam, labs, bijīgs un krietns.

Bet, ja nu viņš to mīlēja, kādēļ gan aizmirsa, ka visļaunākā dāvana, ko viņš jaunavai varēja sniegt, bija viņa mīlestība? Ko gan viņš vēlējās, atmests no šīs pasaules, ko gan domāja, iedams līdzās grāfa meitai? Ko gan domāja nosviestais mācītājs, kad jaunā meitene viņam atklāja savus bijīgos sapņus? Ko gan vēlējās bijušais dzērājs un kauslis, kas pirmajā izdevīgajā gadījumā atkal kļūs par tādu, iedams līdzās jaunavai, kura sapņoja par savu debesu līgavaini? Kādēļ viņš nebēga no tās tāltālu? Vai gan nebūtu bijis labāk, ja viņš klīstu ubagodams apkārt pasaulē nekā labs, bijīgs un krietns še — klusajās, ēnainajās alejās, jo savu bijušo dzīvi viņš nevarēja padarīt par nebijušu un nespēja arī novērst, ka Eba Dona viņu iemīlēja.

Nedomā, ka viņš izskatījās pēc nožēlojama dzērāja pelēkiem vaigiem un iesarkušām acīm! Viņš vēl vienmēr bija stalts vīrs, skaists un nesalauzts pie miesas un pie dvēseles. Viņam bija karaliska gaita un miesa kā tēraudā veidota, ko pat vistrakulīgākā dzīve nespēj sagraut.

— Vai viņš vēl dzīvo? — grāfiene vaicā.

— Ai, nē, viņš droši vien miris. Tas jau noticis pirms daudziem, daudziem gadiem.

Pēkšņi Annā Šjernhekā pamostas izbailes par savu darbu. Viņa sāk domāt, ka nekad neminēs grāfienei šī vīra vārdu, ļaus ticēt, ka viņš tiešām miris.

— Tajā laikā viņš vēl bija jauns, — Anna atsāk savu stāstu. — Viņā no jauna iekvēlojās dzīves prieks. Viņš bija apdāvināts runātājs, un viņa sirds bija dedzīga un viegli iejūsmināma.

Kādā vakarā viņš runāja ar Ebu Donu par savu mīlestību. Viņa tam neatbildēja, pastāstīja vienīgi to, ko vecmāmuļa reiz kādā ziemas vakarā stāstījusi, un aprakstīja savu sapņu zemi. Tad viņa prasīja no tā kādu solījumu. Meitene lika zvērēt, ka viņš kļūs dieva vārda sludinātājs, tā kunga ceļa sagatavotājs, lai drīzāk paātrinātu tūkstošgadu valstības atnākšanu.

Ko viņš varēja darīt? Viņš bija atcelts mācītājs, un neviens ceļš tam nebija tik noslēgts kā tieši šis. Bet viņš neuzdrošinājās atklāt patiesību. Viņa sirds neļāva darīt maigajam, mīļotajam bērnam sāpes. Viņš apsolīja it visu, ko viņa vēlējās.

Tad visi tālākie vārdi viņu starpa kļuva lieki. Bija skaidrs, ka reiz viņa būs tā sieva. Šajā mīlestībā nebija ne skūpstu, ne glāstu. Viņš tikko uzdrošinājās meitenei tuvoties. Viņa bija tik liega un jūtīga kā zieds. Bet lāgiem viņas brūnās acis novērsās no zemes un meklēja viņu. Mēnesnīcā, kad viņi sēdēja verandā, meitene piekļāvās viņam cieši klāt, un viņš tik maigi skūpstīja tās matus, ka viņa to pat nenojauta.

Bet tev jāsaprot, viņa grēks bija tas, ka viņš aizmirsa ir pagātni, ir nākotni. Savu nabadzību un zemo kārtu viņš gan varēja aizmirst, bet nedrīkstēja aizmirst, ka var pienākt diena, kad viņas sirdī sacelsies mīlestība pret mīlestību, zeme pret debesīm un viņai vajadzēs izvēlēties vai nu viņu, vai savu tūkstošgadu valstības ķēniņu. Bet Eba nebija tik spēcīga, lai šādu cīņu izturētu.

Aizritēja vasara, rudens un ziema. Kad pienāca pavasaris un ledus sāka kust, Eba Dona saslima. Ielejas bija pārplūdušas, upes mutuļoja, ezera ledus bija kļuvis nedrošs, ceļi neizbraucami ne ar ratiem, ne kamanām.

Tad grāfiene Dona gribēja atsaukt ārstu no Karlstades. Cita ārsta tuvumā nebija. Bet viņas pavēlei neviens neklausīja. Ne ar draudiem, ne ar lūgšanām viņa nespēja piespiest kalpotājus doties ceļā. Viņa krita ceļos kučiera priekšā, tomēr kučieris atteicās braukt. Bēdās par savu meitu viņa dabūja nervu lēkmi. Viņa ir mežonīga kā priekā, tā skumjās, šī grāfiene Dona.

Eba Dona mocījās ar plaušu karsoni, viņas dzīvībai draudēja briesmas, bet ārsts nebija aizsniedzams.

Tad uz Karlstadi devās mājskolotājs. Doties ceļā šādā laikā nozīmēja rotaļāties ar savu dzīvību, bet viņš to darīja. Viņa ceļš gāja pāri ledus gabaliem un drausmiem atvariem, lāgiem viņam nācās vilkt ārā zirgu un ratus no dūņām un dubļiem. Stāsta, ka ārsts atteicies braukt līdz, bet viņš to piespiedis ar pistoli rokā.

Kad viņš atgriezās, grāfiene bija ar mieru mesties viņa priekšā ceļos. «Ņemiet visu!» viņa teica. «Sakiet, ko jūs vēlaties, ko prasāt: manu meitu, manu mantu, manu naudu!»

«Jūsu meitu,» mājskolotājs atbildēja.

Pēkšņi Anna Šjernheka apklusa.

— Nu, un tad, un tad? — grāfiene Elizabete Dona vaicā.

— Tagad pietiek, — Anna atbild, jo viņa pieder pie tiem nabaga cilvēkiem, kas svārstās bailēs un šausmās. Tā viņa jau mocījusies veselu nedēļu. Viņa nezina, ko īsti grib. Tas, kas vienu brīdi šķiet pareizs, nākamajā mirklī jau liekas nepareizs. Nu viņa vēlas, kaut šo stāstu nekad nebūtu iesākusi.

— Man sāk likties, ka tu mani tikai izjoko, Anna. Vai tiešām tu nesaproti, ka man jādzird šī stāsta beigas?

— Daudz jau man vairs nav ko stāstīt. Jaunajai Ebai Donai bija pienācis cīņas mirklis. Mīlestība sacēlās pret mīlestību, zeme pret debesīm.

Grāfiene Marta viņai stāstīja par brīnišķo braucienu, ko jaunais vīrs veicis tās labā, un viņa teica meitai, ka atalgojumam apsolījusi viņas roku.

Jaunā meitene jau tiktāl bija atveseļojusies, ka apģērbta gulēja uz dīvāna. Viņa bija gurda un bāla un vēl nerunīgāka kā parasti.

Dzirdot šos vārdus, viņa kā pārmezdama pacēla uz māti savas brūnās acis un sacīja:

«Māt, un tu mani gribi atdot atceltam mācītājam, cilvēkam, kas apgānījis savas tiesības kļūt par dieva kalpu, vīram, kas bijis zaglis, ubags?»

«Mans bērns, kas tev to stāstījis? Es domāju, ka tev nekas nav zināms.»

«Es to uzzināju. Dzirdēju to tajā dienā, kad saslimu, dzirdēju to no taviem viesiem.»

«Bet, bērns, domā par to, ka viņš izglābis tavu dzīvību.»

«Es domāju par to, ka viņš mani piekrāpis. Viņam vajadzēja man pateikt, kas viņš ir.»

«Viņš saka, ka tu to mīlot.»

«Es viņu mīlēju. Bet es nespēju mīlēt vīru, kas mani pievīlis.»

«Kādā ziņā viņš tevi pievīlis?»

«To tu, māt, nespēj saprast,»

Viņa negribēja stāstīt mātei par savu sapņu tūkstošgadu valstību, ko viņas mīļajam vajadzēja pārvērst īstenībā.

«Eba,» sacīja grāfiene, «ja tu viņu mīli, tad nevaicā, kas viņš bijis, bet ej pie viņa par sievu. Grāfienes Donas vīrs būs diezgan bagāts un varens, lai visi aizmirstu viņa jaunības grēkus.»

«Viņa jaunības grēku dēļ es neraizējos, māt, bet nevaru viņu precēt tādēļ, ka tas nekad nespēs kļūt par to, par ko es vēlētos viņu redzēt.»

«Eba, neaizmirsti, ka esmu viņam devusi savu jāvārdu!»

Jaunā meitene kļuva gluži bāla.

«Māt, es tev saku, ja tu mani piespiedīsi viņu precēt, tu mani šķirsi no mana dieva.»

«Esmu nolēmusi darīt tevi laimīgu,» grāfiene atbild. «Esmu pārliecināta, ka ar šo vīru tu būsi laimīga. Tev jau tagad izdevies viņu pārvērst par īstu svēto. Esmu nolēmusi neņemt vērā viņa zemo kārtu un aizmirst, ka viņš ir nabags un nicināts, lai dotu tev iespēju viņu glābt. Jūtu, ka rīkojos pareizi. Tu zini, ka es nicinu visus vecos aizspriedumus.»

Bet to visu viņa saka vienīgi tādēļ, ka necieš, ja kāds pretojas viņas gribai. Var jau būt, ka viņa tiešām tā domāja, kā runāja. Grāfieni Martu nav viegli izprast.

Pēc grāfienes Martas aiziešanas jaunā meitene kādu laiciņu mierīgi palika guļot uz dīvāna. Viņa vēl vienmēr izcīnīja smagu cīņu. Zeme sacēlās pret debesīm, mīlestība pret mīlestību, bet viņas bērnības mīļais paturēja virsroku. Gulēdama tieši šeit uz dīvāna, viņa redzēja krāšņās saulrieta debesis. Viņa domāja, ka tas ir labā ķēniņa sveiciens, un tādēļ, ka dzīvodama tā viņam nespētu palikt uzticīga, jaunava nolēma mirt. Citādi viņa nevarēja rīkoties, ja māte bija izšķīrusies, ka viņai jākļūst tā cilvēka sievai, kurš nevar būt viņas labā ķēniņa kalps.

Viņa piegāja pie loga, atvēra to un ļāva, lai vakara vēsais, mitrais gaiss plūst pār tās vārgo ķermeni.

Viņa viegli varēja nomirt. Tas bija neizbēgami, ja viņas slimība uzliesmotu par jaunu, un tā arī notika.

Izņemot mani, Elizabet, neviens nezina, ka viņa pati meklēja nāvi. Es viņu atradu pie loga. Dzirdēju viņas drudža murgus. Viņa labprāt vēlējās redzēt mani pie savas gultas šajās pēdējās stundās.

Es viņu redzēju mirstam, redzēju, kā viņa vakara stundā izstiepa rokas pret sārto rieta blāzmu un viņas sejā atplauka smaids, it kā tā redzētu kādu, kas parādās šajā blāzmā un viņu sagaida. Man bija jānodod viņas pēdējais sveiciens tam vīram, ko viņa bija mīlējusi. Man vajadzēja viņas vārdā izlūgties piedošanu, ka viņa nespēja kļūt tā sieva. Labais ķēniņš to viņai nebija atļāvis.

Bet es neuzdrošinājos teikt šim vīram, ka viņš ir tās slepkava. Neuzdrošinājos uzvelt viņa plecos tik smagu nastu. Un tomēr vai viņš, kas ar meliem iekaroja tās mīlestību, nebija slepkava? Vai viņš tas nebija, Elizabet?

Grāfiene Dona jau sen vairs neglāsta zilos ziediņus. Nu viņa pieceļas, un ziedi nokrīt zemē.

— Anna, tu vēl vienmēr mani izjoko. Tu saki, ka šis stāsts ir vecs un tas vīrs sen jau esot miris. Bet es taču zinu, ka pagājuši tikko pieci gadi kopš grāfienes Ebas nāves, un tu pati saki, ka esi visu to piedzīvojusi. Tu neesi veca. Saki man, kas ir šis vīrs!

Anna Šjernheka iesmejas.

— Tu taču gribēji dzirdēt stāstu par mīlestību. Tu tādu dzirdēji, tas pat izvilināja tev asaras un padarīja tevi nemierīgu.

— Tu gribi teikt, ka esi melojusi?

— Viss tas ir vienīgi meli un izdoma!

— Tu esi ļauna, Anna.

— Var jau būt. Arī pārāk laimīga es neesmu, varu to tev pasacīt. Bet vecās kundzes piecēlušās, un kungi nāk salonā. Nāc iesim!

Uz sliekšņa viņas aptur Gēsta Berlings, kas devies tās uzmeklēt.

— Jums ar mani jāpaciešas, — viņš smiedamies sauc.

— Es jūs nomocīšu tikai minūtes desmit, bet tagad jums jādzird kāda dziesma.

Viņš stāsta, ka šonakt sapņojis neparasti skaidru sapni, sapņojis, ka rakstījis dzejas. Un tad viņš, kuru ļaudis pa jokam sauc par dzejnieku, kaut gan tas līdz šim nav uzrakstījis nevienu pašu vārsmu, piecēlies un pa pusei nomodā, pa pusei snaudā rakstījis. No rīta viņš uz sava galda atradis veselu poēmu. To viņš nemūžam par sevi nebūtu ticējis. Lai nu dāmas noklausās šīs vārsmas. Un viņš lasa:

Uzlēca mēness, nesdams līdz dienas saldāko mirkli.

No dzidrā, zilā debessjuma

tas sudrabvizmu izlēja pār terasi vīnstīgu apvīto,

pie kuras pakājes urnā skuma

zeltsārta, trausla lilija, vējš liegi šūpoja to.

Uz terases kāpnēm baltajām

veci un jauni mēs sēdējām.

Ļāvām, lai valodas rimst, sirdīs dziesmas dzimst,

senās dziesmas par dzīves saldāko mirkli.

Gaisā līgoja salda, reibīga rezēdu smarža.

No ceru biezokņiem tumšiem

rēgainas ēnas pār rasoto mauru liecās.

No mūsu sirds atvariem dziļiem

iznira gars, debesu bezgala tālēs tas tiecās;

turp, kur mūžības gaisma mirdz un zaigo,

tās mirdzā neredz pat zvaigzni spožo.

Ai, kas spēj iegrožot jūtu kvēli maigo

nakts ēnu rotaļu spēlē,

kad prātus jauc rezēdu reibīgā smarža!

Viegli bira sārtas rozes pēdējās lapas,

kaut neskāra tās vēja pūsma.

Mēs domājām: tā mūsu dzīve reiz gaisīs,

sairs, sadegs kā liesma;

klusi, bez žēlām no zemes smagmes mūs raisīs.

Bēdas un priekus lai klusi nesam,

jo strādnieki tavi, kungs, šajā pasaulē esam.

Nāve ir dzīves alga. Lai bijīgām sirdīm tai pretī ejam

un mirstam viegli, kā birst rozes pēdējās lapas.

Sikspārnis gaisu šķēla baigām spārnu vēdām,

mēness mirdzā virpuļoja, griezās.

No mūsu dvēseles dzīlēm pacēlās jautājums spraigs,

griezīgs kā asmens prātā spiedās,

sens kā skumjas, sens kā sāpes, mocošs un baigs:

kurp mēs ejam, kurp vedīs mūs rokas tavas,

kad kājas vairs neskars zemes zaļās pļavas?

Kas gan spēj vadīt cilvēku gara gaitas?

Drīzāk var vadīt putnu, kas gaisu šķeļ baigām spārnu vēdām.

Pie pleca man pieglauda savus smaržīgos matus

meitene mīļotā un teica klusi:

«Nedomā jel, ka dvēsele izgaist bezgala telpā!

Miršu ja es, nedomā, atstāts, ka būsi!

Gars mans ienirs tavā dvēselē, tavas sirds elpā,

nākšu un mūžam pie tevis es būšu.»

Kādas baismas nu skāra manu sirdi!

Viņai mirt! Drausmais likten, kam mani tā tirdi!

Vai tiešām es pēdējoreiz skūpstu mīļās cirtainos matus?

Gadi ir gājuši. Tomēr vēl bieži krēslas mirkļos

sēžu es senajā vietā, atmiņās grimdams.

Bet vairos es mēness vizmu terasē, vīnstīgu apvītā,

jo vienīgi mēness zina, cik bieži, skūpstīdams

zagšus mīļās matus, es asaras lēju, ka mana mīļotā

prom no manis mūžībā tiecās.

Ai, atmiņas sāpīgās, kā plosāt jūs manu sirdi!

Kā lai izpērku grēku, dievs žēlīgais, dzirdi!

Jo ierāvu sirdi tik šķīstu un skaidru es neprāta mirkļos.

— Gēsta, — saka Anna, bet viņas balsi aizžņaudz bailes, — ļaudis melš, ka tu esot piedzīvojis vairāk dzejas, nekā citi tās uzrakstījuši visā savā mūžā. Bet varbūt nemaz nebūtu ļauni, ja tu tiešām rakstītu dzejas. Šī te ir īstais nakts murgs.

— Tavs spriedums nav laipns.

— Ierasties šeit un lasīt par nāvi un postu! Kaunēties tev vajadzētu!

Gēsta nemaz neklausās viņas runā. Viņa skatieni vērsti uz jauno grāfieni. Tā sēž nekustīgi kā marmora tēls. Viņam pat liekas, ka jaunā sieviete zaudēs samaņu.

— Ejiet! — viņa saka. — Kas lai iet? Vai jāiet man?

— Mācītājam! — viņa izdveš.

— Ciet klusu, Elizabeti

— Nodzēries mācītājs lai atstāj manu māju!

— Anna, Anna, — vaicā Gēsta, — ko viņa grib sacīt?

— Tagad labāk ej, Gēsta.

— Kādēļ lai es ietu? Ko tas viss nozīmē?

— Anna, — saka grāfiene Elizabete, — saki viņam, saki viņam! . . .

— Nē, grāfien, teic to pati!

Grāfiene sakož zobus un savaldās.

— Berlinga kungs, — viņa saka, — jums ir ievērojamas dāvanas likt ļaudīm aizmirst, kas jūs esat. Tikai šodien es to uzzināju. Nupat es dzirdēju stāstu par Ebas Donas nāvi, par to, ka viņu nonāvējusi apziņa, ka vīrs, ko viņa mīl, nav tās mīlestības cienīgs. No jūsu poēmas es nopratu, ka šis vīrs esat jūs. Nevaru tikai saprast, kā cilvēks ar tādu pagātni uzdrošinās rādīties godīgas sievietes sabiedrībā. Es tiešām to nespēju saprast, Berlinga kungs. Vai tagad jums viss skaidrs?

— Jā, grāfienes kundze. Gribu sev par attaisnojumu sacīt tikai pāris vārdu. Es biju pārliecināts, visu laiku biju pārliecināts, ka jūs visu par mani zināt. Nekad neesmu centies kaut ko apslēpt, bet nav jau nekāda prieka izkliegt savas dzīves visrūgtākās bēdas ceļmalās, vismazāk vēl pašam par to runāt.

Viņš dodas projām.

Tai pašā mirklī grāfiene Dona uzliek savu šauro kāju uz zilā zvaigžņu pušķīša zemē.

— Tagad tu esi izpildījusi manu vēlēšanos, — skarbi saka Anna Šjernheka grāfienei, — bet ar mūsu draudzību arī beigas. Nedomā, ka es tev piedošu, ka tu pret viņu izturējies tik cietsirdīgi. Tu viņu padzini, izsmēji, apvainoji, bet es, es esmu ar mieru sekot viņam cietumā, pat pie kauna staba, ja tas būtu vajadzīgs. Es viņu aizsargāšu, es viņu glābšu. Tu izpildīji manu vēlēšanos, bet to es tev nemūžam

nepiedošu!

— Ak Anna, Anna!

— Ja nu es tev to stāstīju, domā, es to stāstīju ar priecīgu sirdi? Vai gan es še nesēdēju un neizrāvu savu sirdi gabalu pa gabalam no krūtīm?

— Kādēļ tu to darīji?

— Kādēļ? Tādēļ, ka es nevēlējos — es nevēlējos, ka viņš kļūtu precētas sievas mīļākais . . .

XIII MARIJAS JAUNKUNDZE

Cietiet klusu, dieva dēļ, cietiet klusu!

Pār manu galvu kaut kas san. Tur laikam laižas kamene. Nē, palieciet klusu! Kāda smarža! Ai, tas taču ir dievkociņš un lavandas, un ievas, un ceriņi, un narcises. Cik brīnišķīgi sajust šīs smaržas rudens vakarā pilsētā! Tiklīdz es iedomājos šo mazo zemes gabaliņu, jau ap mani plūst sanoņa un smarža, un es nemanot pārceļos mazā, četrstūrainā rožu dārziņā, kur smaržo rozes un ko ieslēdz ligustra žogs. Dārziņa stūros atrodas ceriņu lapenes ar šauriem koka soliem un visapkārt gan sirdsveidīgi, gan kā zvaigznes veidotas puķu dobes, cauri dārziņam vijas šauras, baltām smiltīm nokaisītas taciņas. Dārziņu no trim pusēm ieslēdz mežs. Pīlādži un ievas pieslienas dārziņam vistuvāk, šo skaisto koku ziedu smarža jaucas ar ceriņu smaržu. Aiz tiem paceļas stalti bērzi, bet tālāk sākas egļu mežs, īsts mežs, tumšs un kluss, un skuju piebārstīts.

Ceturtajā pusē atrodas mazs, pelēks namiņš. Šis rožu dārziņš, par ko es tagad domāju, astoņpadsmitā gadsimta divdesmitajos gados piederēja vecajai Moreisa kundzei, kas pelnīja iztiku, izšujot zemniekiem dažādus rokdarbus un rīkojot mielastus viņu godībās.

Dārgie draugi! No visiem tiem jaukumiem, ko es jums novēlu, vispirms gribu minēt izšujamo rāmi un rožu dārziņu. Lielu, senlaicīgu izšujamo rāmi ar nodilušām malām un apdrāztiem stūriem, tik lielu, ka pie tā var strādāt reizē pieci seši cilvēki, sacenzdamies, kas izšūs ātrāk, kam iznāks visskaistākie mezgli kreisajā pusē; sēžot pie šā rāmja, ēd ceptus ābolus, tērzē, rotaļājas un smejas tā, ka mežā vāveres aiz bailēm noveļas no kokiem. Ziemai, dārgie draugi, es jums novēlu izšujamo rāmi, bet vasarai rožu dārziņu! Ne jau lielu dārzu, kas izmaksā vairāk, nekā spēj sagādāt prieku, nē, mazu rožu dārziņu, kā to ļaudis agrāk sauca. Tik lielu dārziņu, ko jūs paši varētu apkopt. Mazā pauguriņa virsotnē ziedētu meža rožu krūms, pakāji rotātu neaizmirstuļu vainadziņš, bet lejā, ir maurā, ir taciņās, līgotos kuplās magones, un pašā malā atrastos brūni velēnu soli, aiz kuriem un pat uz pašiem soliem augtu saulgriezes un ķeizarkroņi.

Vecajai Moreisa kundzei savā laikā piederēja daudz kas. Viņai piederēja trīs jautras, čaklas meitenes un mazs namiņš ceļa malā. Augšā lādē viņai bija savs iekrāts grasis, un vēl viņai piederēja biezas zīda šalles, krēsli ar augstām atzveltnēm un daudzas zināšanas, tik derīgas cilvēkam, kam pašam jāpelna dienišķā maize.

Taču pats labākais no visa, kas viņai piederēja, bija izšujamais rāmis, kas viņai cauru gadu deva maizi, un rožu dārziņš, kas sniedza prieku augu vasaru.

Bet man jāpastāsta, ka vecās Moreisa kundzes namiņā dzīvoja kāda īrniece, maza, kalsna jaunkundze, apmēram gadus četrdesmit veca; viņa mājoja jumta istabiņā. Marijas jaunkundzei, kā viņu parasti mēdza saukt, daudzās lietās bija pavisam savdabīgi uzskati; tā tas bieži gadās ar vientuļiem cilvēkiem, kas visas lietas un parādības redz tikai savām acīm.

Marijas jaunkundze ticēja, ka mīlestība ir nejauka, visa ļaunuma un nelaimes pirmsākums šajā bēdu ielejā.

Ik vakarus, iedama gulēt, viņa mēdza salikt rokas un noskaitīt vakara lūgšanu. Noskaitījusi tēvreizi, viņa parasti nobeidza, lūgdama, lai dievs to pasargā no mīlestības.

— Tas būtu tikai posts, — viņa sacīja. — Es esmu veca, neglīta un nabaga. Nē, man jāsargās iemīlēties!

Diendienā viņa sēdēja augšā Moreisa kundzes mazajā jumta istabiņā, izrakstīdama aizkarus un galdautus. Visas šīs lietas viņa pārdeva zemniekiem un muižniekiem. Viņa gribēja sapelnīt naudu mazam namiņam.

Viņa karsti vēlējās mazu namiņu pakalnā pretim Melnezera draudzes baznīcai, namiņu augstu pakalnā, lai no tā atklātos tāls skats uz apkārtni; tas bija viņas sapnis. Bet par mīlestību viņa negribēja ne dzirdēt.

Kad vasaras vakaros viņa krustceļos izdzirda vijoles skaņas, kur muzikants, sēdēdams uz žoga, spēlēja, bet jaunieši virpuļoja dejā, ka putekļi vien virmoja pa gaisu, viņa meta lielu līkumu pa mežu, lai tikai nevajadzētu redzēt dejas un dzirdēt šīs skaņas.

Otrā ziemsvētku dienā, kad Moreisa kundzes mājiņā ieradās kādas piecas vai sešas jaunavas, lai vecā kundze un viņas meitas rotātu un greznotu tās ar līgavas miršu vainagiem, augstiem, zaigainiem stikla kroņiem ar zīda lentēm, piespraustu pie krūtīm pašdarinātus rožu pušķus, bet kleitas izrotātu ar drānas ziedu vijām, tad Marijas jaunkundze palika savā istabā, lai neredzētu, kā šīs jaunavas greznoja par godu mīlestībai.

Kad Moreisas meitenes ziemas vakaros sēdēja lielajā, mājīgajā istabā pie izšujamā rāmja, bet krāsnī smaržoja un sprakstēja āboli, kad skaistais Gēsta Berlings vai labsirdīgais Ferdinands, ieradušies viesos, ķircināja meitenes, vai nu izraudami viņu adatas, vai mulsinādami taisīt nepareizus dūrienus, un visa istaba skanēja smieklos un jautrībā, kad rokas zem rāmja satikās slepenā spiedienā, tad Marijas jaunkundze īgni salocīja savu šujamo un pazuda, jo viņa nīda mīlestību un tās gaitas.

Bet mīlestības ļaunos darbus viņa pazina un varēja daudz ko par tiem pastāstīt. Viņa nebeidza brīnīties, ka mīlestība vēl uzdrošinās rādīties zemes virsū, ka viņu neaizbiedēja pamesto vaimanas, nevēlamās mīlas važās saistīto vaidi un to lāsti, kurus mīlestība bija padarījusi par noziedzniekiem. Viņa brīnījās, ka mīlestība vēl tik viegli un brīvi var lidot par zemi, ka no kauna un bēdām tā nenogrimst bezdibenī.

Jā, jauna viņa bijusi tāpat kā citi, bet mīlestību allaž nīduši. Nekad viņa nepadevās dejas un mūzikas vilinājumiem. Viņas mātes ģitāra karājās bēniņos noputējusi un sarūsējušām stīgām. Nekad viņa uz tās neatskaņoja sēras mīlas dziesmas.

Mātes audzētās rozes stāvēja uz viņas loga. Viņa tik tikko tās aplaistīja. Viņai nepatika puķes, šie mīlestības bērni. puķu lapas bija noputējušas. To zaros zirnekļi auda savus tīklus, un pumpuri nekad neatvērās.

Bet Moreisa kundzes rožu dārziņā, kur lidoja tauriņi un dziedāja putni, kur smaržīgie ziedi sūtīja mīlas vēstis sanošām bitēm, kur viss pauda nīstās jūtas, tur viņa reti spēra kāju.

Tad pienāca laiks, kad nolēma Melnezera baznīca uzstādīt jaunas ērģeles. Tas notika tai vasarā, pirms kavalieri nāca pie varas. Ieradās jauns ērģeļu meistars. Arī viņš kļuva Moreisa kundzes īrnieks, arī viņu ievietoja jumta istabiņā.

Viņš darināja šīs dīvainās ērģeles ar tik savādām skaņām, to varenās bazūnes ielauzās mierīgajā korāļa melodijā, pēkšņi tās tur skanēja tā, ka bērniem agrīnajā ziemsvētku rīta dievkalpojumā pat asaras ritēja pār vaigiem.

Var jau šaubīties, vai šis jaunais ērģeļu taisītājs tiešām bija tāds meistars. Bet viņš bija jautrs puisis, tā acīs it kā dzirkstīja saules stari. Ikvienam viņš zināja pateikt laipnu vārdu, ir bagātam, ir nabagam, ir vecam, ir jaunam. Drīz vien viņš ar mājiniekiem kļuva liels draugs, ai, pat vairāk nekā draugs!

Vakaros, atgriezies no darba, viņš mēdza turēt Moreisa kundzes dziju vai arī strādāja kopā ar jaunajām meitenēm rožu dārziņā. Tad viņš skandēja «Akselu» un dziedāja «Fritjofu». Pacēla Marijas jaunkundzes kamoliņu, lai cik bieži tas noripoja zemē, pat izlaboja viņas veco sienas pulksteni.

Nevienu balli viņš ātrāk nepameta, iekams nebija dejojis ar visām, sākot ar visvecāko sievu un beidzot ar mazām meitenītēm; ja viņam gadījās neveiksmes, viņš piesēdās pie pirmās sievietes, kas nāca tā ceļā, un izstāstīja savas bēdas. Jā, viņš bija tāds vīrs, kādu sievietes iztēlojās savos sapņos! Nevar gan apgalvot, ka viņš ar kādu sievieti būtu runājis par mīlestību. Bet viņš bija nodzīvojis tikai dažas nedēļas Moreisa kundzes jumta istabiņā, kad visas meitenes jau bija tajā iemīlējušās, un arī nabaga Marijas jaunkundze juta, ka veltas bijušas viņas lūgšanas.

Tas bija skumju un līksmes pilns laiks. Asaras slacīja izšuvumu rāmi, izdzēsdamas zīmējumu. Vakaros bieži ceriņu lapenē sēdēja bāla sapņotāja, un augšā savā mazajā kambarītī Marijas jaunkundze dziedāja sēras mīlas dziesmiņas, ko bija mācījusies no mātes, pavadīdama tās ar tagad uzskaņoto ģitāru.

Bet jaunais ērģeļu meistars līksms un bezrūpīgs staigāja apkārt, veltīdams savus smaidus visām šīm salkstošajām sievietēm, kas viņa prombūtnē ķildojās tā mīlestības dēļ. Pēdīgi pienāca diena, kad viņam bija jādodas tālāk.

Pajūgs jau bija piebraukts pie durvīm, ceļa soma piesieta ratu aizmugurē, un jauneklis atvadījās. Viņš noskūpstīja Moreisa kundzes roku, apskāva raudošās meitenes, noskūpstīdams tās uz vaigiem. Viņam pašam bija jāraud, jo šajā mazajā, pelēkajā namiņā bija pavadījis tiešām saulainu vasaru. Beidzot viņš palūkojās pēc Marijas jaunkundzes.

Viņa pašlaik kāpa lejā, tērpusies savā skaistākajā tērpā. Uz krūtīm platā, zaļā zīda lentē karājās ģitāra, un rokās viņa turēja rožu pušķi, jo šogad viņas mātes rozes bija uzziedējušas. Viņa apstājās pie jaunekļa un dziedāja ģitāras pavadījumā:

Tu projām steidzies, ak, atgriezies,

kur Vermlandes meži līgo.

Lai laime tev smaida, bet atceries

jel draugu, kas ilgās sēro.

Tad viņa iesprauda ziedus jaunekļa svārku pogcaurumā, apskāva viņu un noskūpstīja uz lūpām. Jā, un tad viņa pazuda kāpnēs, šī vecā Marija!

Mīlestība atriebās un padarīja viņu smieklīgu visu acīs. Bet nekad viņa vairs mīlu nenosodīja. Ģitāru viņa vairs nepakāra, lai tā noputētu pie sienas, un allaž rūpīgi aplaistīja mātes rozes.

Viņa bija mācījusies saprast mīlestību ar visām tās skumjām, asarām un ilgām.

— Labāk skumt ar mīlestību nekā līksmot bez tās, — nu viņa mēdza sacīt.

Laiks aizritēja. Ekebijas majorieni padzina, kavalieri nāca pie varas, un notika, kā nupat stāstīju, ka Gēsta Berlings kādā svētdienas vakarā lasīja Borgas grāfienei poēmu un viņa aizliedza viņam turpmāk ierasties tās mājā.

Stāsta, ka Gēsta, aizvērdams priekšnama durvis, redzējis pils pagalmā iebraucam vairākas kamanas. Viņš uzmetis skatienu dāmai, kas sēdējusi pirmajās kamanās. Lai cik drūmi viņš juties, tomēr, ieraugot šo sievieti, tas kļuvis vēl drūmāks. Viņš steidzies projām, lai viņu nepamanītu, bet sirdi pārņēmušas smagas nojautas. Vai tiešām sarunas salonā bija atbūrušas šo sievieti? Vienmēr vienai nelaimei mēdz sekot otra.

Bet no pils izsteidzās kalpotāji, atpogāja kamanu ādu, atsedza segas. Kas tad bija ieradusies? Kas bija šī mazā sieviete, kas izkāpa no kamanām? Tā tiešām bija viņa, Marta Dona, slavenā grāfiene!

Viņa bija visneprātīgākā un jautrākā sieviete. Pasaules prieki bija pacēluši viņu savā tronī un padarījuši par karalieni. Rotaļas un izpriecas bija viņas pavalstnieki. Dzīves kauliņus metot, viņas daļa izrādījās rotaļas, dejas un dēkas.

Viņai vairs nebija tālu līdz piecdesmitiem, bet viņa piederēja pie tām gudrajām sievietēm, kas gadus neskaita.

— Vecs ir tas, — viņa mēdza sacīt, — kas nespēj dejot un līksmot. Tikai tas pazīst gadu riebīgo nastu, es ne.

Jaunības dienās prieks nebūt nebija pastāvīgs valdnieks viņas tronī, bet nedrošība tās līksmo dzīvi padarīja vēl valdzinošāku. Tauriņspārnotā majestāte vienu vakaru mieloja ar kafiju galma dāmas Stokholmas pilī, bet nākamajā vakarā jau, ģērbusies frakā, dejoja Parizē. Viņa apmeklēja Napoleona kara nometni, brauca ar Nelsona floti zilajā Vidusjūrā, (piedalījās Vīnes kongresā, uzdrošinājās pat nakti pirms kādas slavenas kaujas dejot Briselē.

Kur vien šalca līksme, tur bija Marta Dona, līksmes karaliene. Dejodama, spēlēdama, rotaļādamās traucās grāfiene caur pasauli. Ko gan viņa nebija redzējusi, ko piedzīvojusi! Viņai dejojot, troņi tika sagrauti, viņa bija paspēlējusi veselas hercogistes, smējusies par postošajiem kariem! Viņas dzīve bija jautrība un bezprāts, un tāda tā arī palika. Viņas miesa vēl nebija par vecu dejai un sirds — mīlestībai. Nekad viņu nenogurdināja masku balles un komēdiju spēles, jautri stāsti un sēras dziesmas.

Ja lāgiem no kara nometnē pārvērstās pasaules padzina jautrību, Marta Dona uz īsāku vai ilgāku laiku ieradās vecajā grāfa pilī Levezera krastā. Uz turieni viņa atgriezās arī tad, kad Svētās alianses laikā firstu galmi tai šķita pārāk drūmi. Tāda apmeklējuma laikā viņa reiz pieņēma Gēstu Berlingu par savu bērnu mājskolotāju. Šeit ziemeļos viņa jutās visai tīkami. Šī zeme bija īstā prieku valstība. Te bija dziesmas un rotaļas, dēkaini vīri, skaistas un līksmas sievietes. Te viņai netrūka dzīru un viesību, vizināšanos mēnesnīcā ar laivām, braucienu kamanās pa tumšiem mežiem, netrūka drausmīgu notikumu un mīlestības skumju un sāpju.

Bet kopš savas meitas nāves viņa vairs neapmeklēja Borgas pili. Veselus piecus gadus viņa to nebija redzējusi. Tagad viņa ieradās palūkoties, kā tās vedekla spēj dzīvot šeit starp egļu mežiem, lāčiem un sniega kupenām. Viņa pat uzskatīja par pienākumu atbraukt un pavērot, vai muļķīgais Henriks ar savu garlaicību nav šo jauno bērnu nomocījis līdz nāvei. Tagad viņa būs mājas miera eņģelis. Saulstari un laime bija iesaiņoti viņas četrdesmit ādas somās, viņas biedrenes bija jautrība, kučieris — joki, galma dāmas — rotaļas.

Kad viņa uzskrēja pa kāpnēm, to saņēma atplestām rokām. Apakšējā stāvā viņu sagaidīja guļamistaba. Pamazām mājā ieradās viņas galma dāmas, viņas kalpotāji un istabenes, viņas četrdesmit ādas somas un trīsdesmit cepuru kārbas, viņas tualetes piederumi, šalles un kažoki. Visur valdīja kņada un nekārtība. Durvis aizcirta, uz kāpnēm skanēja steidzīgi soļi. Skaidri redzams, ka ieradusies grāfiene Marta.

Bija pavasara vakars, īsti skaists vakars, kaut gan vēl tikai aprīlis un ledus nebija nokusis. Marijas jaunkundze bija atvērusi logu. Viņa sēdēja savā istabā un ģitāras pavadījumā dziedāja.

Viņu tā bija aizgrābusi dziesma un atmiņas, ka tā pat nepamanīja, ka pie mājas piebrauca un apstājās kāds pajūgs. Pajūgā sēdēja grāfiene Marta, un viņa uzjautrinājās, redzot, ka istabas logā sēž Marijas jaunkundze, uzkārusi plecos ģitāru, un, pacēlusi acis uz debesīm, dzied vecas, salkanas mīlestības dziesmas.

Beidzot grāfiene izkāpa no ratiem un iegāja istabā, kur mīļās meitenes sēdēja ap izšujamo rāmi. Grāfiene nebija augstprātīga, viņu bija skāruši revolūcijas vēji.

Viņa pati neesot vainīga, ka piedzimusi par grāfieni, tā mēdza sacīt, bet viņa vismaz dzīvojot tā, kā viņai pašai tīkot. Viņa jutās tikpat jautri zemnieku kāzās kā galma ballēs. Viņa spēlēja teātri savām kalpotājām, ja tai nebija citu skatītāju, un ar savu šauro, skaisto seju un dzirkstošo dzīves prieku visur ieviesa jautrību.

Moreisa kundzei viņa pasūtīja dažādas segas un uzslavēja meitenes. Viņa palūkojās rožu dārziņā un stāstīja par saviem ceļojumiem. Viņa allaž piedzīvoja dēkas. Beidzot viņa pat uzdrošinājās uzkāpt pa šausmīgi stāvajām un šaurajām kāpnēm, lai uzmeklētu Marijas jaunkundzi.

Tur viņas tumšās acis lūkojās vientuļajā vecmeitā, un tās melodiskā balss it kā glāstīt glāstīja.

Viņa no Marijas jaunkundzes nopirka aizkarus, jo nevarot dzīvot Borgas pilī, ja tās logiem trūkstot izrakstītu aizkaru, un visus galdus viņa gribēja apklāt ar Marijas jaunkundzes darinātiem galdautiem.

Beidzot viņa paņēma Marijas ģitāru un dziedāja par līksmi un mīlestību. Viņa stāstīja dažādus notikumus, un Marijas jaunkundze jutās it kā pārnesta šajā līksmajā, skaļajā pasaulē. Grāfienes smiekli bija tik melodiski, ka pat putni rožu dārziņā sāka dziedāt līdz, un viņas seja, kas vairs nebija jauna un daiļa, jo smiņķis bija saēdis ādu un juteklība ap muti iezīmējusi asas līnijas, Marijas jaunkundzei tomēr šķita tik apburoša, ka viņa pat nespēja saprast, kāpēc mazais spogulītis nepaturēja sevī šo attēlu uz visiem laikiem, ja tas bija pavīdējis tā spodrajā vizmā.

Aiziedama grāfiene noskūpstīja Marijas jaunkundzi un lūdza to ierasties Borgas pilī.

Marijas jaunkundzes sirds bija tukša kā mazo bezdelīgu ligzdas ziemsvētku laikā. Viņa bija brīva, bet alka važu, gluži kā vecuma dienās atbrīvots vergs.

Tagad Marijas jaunkundzei atkal sākās līksmes un skumju pilnas dienas, bet tikai īsu laiciņu, ne ilgāk kā astoņas dienas.

Grāfiene viņu nemitīgi vadāja sev līdz uz Borgas pili. Viņa spēlēja tai teātri, stāstīja par saviem pielūdzējiem, un Marijas jaunkundze smējās tā, kā savu mūžu nebija smējusies. Viņas kļuva lielas draudzenes. Grāfienei drīz vien viss bija zināms par jauno ērģeļu meistaru un viņa aizbraukšanu. Mijkrēšļa stundās viņa lika Marijai sēsties sev līdzās mazajā, zilajā kabinetā. Tad viņa uzkarināja Marijas kaklā ģitāru un piespieda to dziedāt mīlestības dziesmas. Bet grāfiene sēdēdama vēroja, kā pret logu stikliem rieta blāzmā iezīmējās vecās meitas sausais, kalsenais stāvs un mazā, neglītā galva, un viņa sacīja, ka šī nabaga vecava atgādinot senlaiku pils jaunavu. Bet ik dziesma stāstīja par maigiem ganiem un cietsirdīgām ganēm, un Marijas jaunkundzes balstiņa bija tik spiedzoša, ka grāfiene, protams, nevarēja vien nopriecāties par šo komēdiju.

Tad Borgas pilī rīkoja viesības, un tas tik saprotams, jo bija taču pārbraukusi grāfa māte. Kā parasti valdīja liela jautrība. Sabiedrība šoreiz nebija visai plaša. Bija ielūgti vienīgi tuvākie kaimiņi.

Ēdamistaba atradās apakšējā stāvā, un notika, ka pēc vakariņām viesi nekāpa augšā, bet salasījās grāfienes Martas telpās. Tad grāfiene pēkšņi paķēra Marijas jaunkundzes ģitāru un sāka dziedāt. Viņa bija jautra dāma, šī grāfiene Marta, un prata atdarināt cilvēkus. Nu viņai iešāvās prātā atdarināt Marijas jaunkundzi. Acis uz debesīm pacēlusi, viņa dziedāja sīciņā, pīkstošā bērna balsī.

— Ai nē, grāfien, ai, nē! — Marijas jaunkundze lūdzās. Bet grāfiene bija līksma, un arī viesi nespēja valdīt smieklus, kaut gan vairums atzina, ka nav labi izjokot nabaga Mariju.

Grāfiene paķēra no kādas vāzes sauju novītušu rožu, traģiski žestikulēdama, viņa devās pie Marijas jaunkundzes un dziedāja:

Tu projām steidzies, ak, atgriezies,

kur Vermlandes meži līgo.

Lai laime tev smaida, bet atceries

jel draugu, kas ilgās sēro.

Tad viņa kaisīja rozes pār Marijas galvu. Viesi smējās, bet Marijas jaunkundzi pārņēma neprātīgas dusmas. Viņa izskatījās tāda, it kā būtu ar mieru izraut grāfienei acis no pieres.

— Tu esi ļauna sieviete, Marta Dona, — viņa sacīja. — Nevienai godīgai sievietei neklātos ciest tevi savā sabiedrībā.

Tad arī grāfiene Marta saskaitās.

— Ārā, ārā! — viņa kliedza. — Man pietiek tavu muļķību.

— Labi, es iešu, — Marijas jaunkundze sacīja, — bet vispirms prasu, lai samaksā par maniem aizkariem un galdautiem, ko tu šeit esi atvedusi.

— Šīs vecās skrandas! — grāfiene sauca. — Viņa grib samaksu par šīm vecajām skrandām! Vari tās ņemt sev līdz! Negribu tās ne acīs redzēt! Ņem uz vietas tās prom!

Tad grāfiene svieda Marijai acīs galdautus un norāva visus aizkarus, jo viņu bija pārņēmusi dusmu lēkme.

Nākamajā dienā jaunā grāfiene lūdza savu vīramāti, lai viņa saderot mieru ar Marijas jaunkundzi, bet grāfiene to negribēja ne dzirdēt. Marijas jaunkundze viņai bija apnikusi.

Grāfiene Elizabete tad aizbrauca pie Marijas jaunkundzes un nopirka visus aizkarus, piekārdama tos pils augšējā stāvā. Marijas jaunkundzei tas bija liels gandarījums.

XIV BRĀLĒNS KRISTOFERS

Kavalieru namā dzīvoja kāds vecs laupītāju putns. Viņš pastāvīgi sēdēja pie kamīna, rūpēdamies, lai neizdziest uguns. Sirms un salīcis viņš bija. No kuplas kažoka apkakles pacēlās tievs un garš kakls, uz kura skumji šūpojas neliela galva ar lielu degunu un pusizdzisušām acīm. Kā ziemā, tā vasarā šis laupītāju putns staigāja, ģērbies kažokā.

Senajās dienās viņš piederēja pie tā pulka, kas liela ķeizara vadībā aplidoja visu Eiropu, bet tagad viņa vardu un titulu neviens vairs neuzdrošinājās minēt. Vermlande zināja vienīgi to, ka viņš bija piedalījies lielajā karā, varonīgi cīnījies sīvajās kaujās un ka pēc 1815. gada bijis spiests pamest savu nepateicīgo tēvzemi. Viņš bija atradis patvērumu pie Zviedrijas kroņprinča, un tas savukārt viņam ieteica nozust nomaļajā Vermlandē. Tādi nu bija laiki, ka tas, kas kādreiz licis drebēt pasaulei, tagad varēja tikai priecāties, ja neviens nezināja pat viņa senāk slaveno vārdu. Viņš bija apsolījis princim, ka neatstās Vermlandi un bez vajadzības neteiks, kas viņš tāds. Tā viņu aizsūtīja uz Ekebiju, kroņprincis viņam iedeva ļoti siltu ieteikšanas rakstu pašam majoram. Tad viņam atvērās kavalieru nama durvis. Sākumā visi gan brīnījās, kas ir šis slavenais vīrs, kas slēpās zem pieņemta vārda. Bet pamazām viņš kļuva par īstu Vermlandes kavalieri. Ikviens viņu sauca par brālēnu Kristoferu, lāgā nezinādams, kā viņš ieguvis šo vārdu.

Bet nav viegli laupītāju putnam dzīvot sprostā. Saprotams, ka viņš radis dzīvot pavisam citādos apstākļos nekā lēkāt no kārtiņas uz kārtiņu un ņemt maizi no kopēja rokas. Kaujās un nāves briesmās bija pulsējušas viņa asinis. Trulais miers viņam pretīgs.

Tiesa gan, arī citi kavalieri nemaz nebija tādi māju putni, bet nevienam asinis nekvēloja tik karsti kā brālēnam Kristoferam. Viņa dziestošo dzīves prieku spēja iededzināt vienīgi lāču medības vai sieviete, viena vienīga sieviete.

Kad viņš pirms desmit gadiem ieraudzīja grāfieni Martu, kas jau bija atraitne, tad pilnīgi atžirga. Viņa bija nepastāvīga kā karš, uztraucoša kā briesmas, dzirkstoša, pārgalvīga sieviete. Viņš to mīlēja.

Bet tagad viņš sēdēja šeit, kļuva vecs un sirms un nespēja bildināt šo sievieti. Jau piecus gadus viņš to nebija redzējis. Viņš sakrita un pamazām izdzisa, kā tas notiek ar sagūstītiem ērgļiem. Ar katru gadu viņš kļuva kalsnāks un arvien vairāk sala. Viņam vēl ciešāk bija jātinas kažokā, vēl tuvāk jāpievirzās pie kamīna.

Un tā nu viņš tur sēž, nosalis, sakritis, sirms, arī tās dienas rītā, kad atskan lieldienu šāvieni un uzšaujas svētku ugunskura liesmas. Visi kavalieri atrodas pagalmā, bet viņš sēž savā aizkrāsnē.

Ai, brālēn Kristofer, brālēn Kristofer, vai tad tu to nezini?

Smaidīdams atnācis liegais pavasaris.

Daba atmostas no trulā ziemas miega, zilajos padebešos līksmi rotaļājas liegspārnotie gari. Kā meža rožu biezie ziedi zaigo viņu sejas mākoņu vālos.

Uz dzīvi mostas lielā māte — zeme. Apskurbusi kā bērns, viņa pieceļas no pavasara paliem, no pavasara lietus dušas. Līksmi margo ir akmeņi, ir augsne. «Dosimies dzīves virpulī!» gavilē pat sīkākā dvašas pūsma. «Kā vieglas pūkas mēs lidosim dzidrajā gaisā! Kā liegs sārtums iekvēlosimies jauno meiteņu vaigos.»

Pavasara līksmie gari līdz ar gaisu un ūdeni iespiežas ik ķermenī, kā nemierīgas dzirkstis plosās asinīs, straujāk liek pukstēt sirdīm. Visu pārņēmusi viena vienīga jūtoņa. Šie liegspārnotie gari pieskaras ir sirdīm, ir ziediem, ikkatrai dzīvai radībai, un viņu balsis skan kā tūkstoš vētru zvani: «Prieks un līksme! Prieks un līksme! Klāt smaidošais pavasaris.»

Bet brālēns Kristofers sēž mierīgi, nekā nenojauzdams. Viņš atspiež galvu stingajos pirkstos un sapņo par ložu lietu un kaujas laukā gūto slavu. Viņš savās vīzijās uzbur lauru vainagus un rozes, kam lieks pavasara maigums.

Cik žēl šī vientuļā, vecā svešinieka, kas mitinās kavalieru namā bez saviem ļaudīm, bez tēvzemes, nedzirdēdams dzimto valodu, nabaga vientulis, kas reiz bez vārda atdusēsies Brubijas kapsētā. Vai gan tā viņa vaina, ka viņš dzimis ērglis, dzimis vajāt un nogalināt?

Ai, brālēn Kristofer, diezgan ilgi tu esi sapņojis kavalieru namā. Celies, dzer dzīves dzirkstošo vīnu lepnās pilīs! Vai tu nezini, brālēn Kristofer, ka šodien majors saņēmis kādu vēstuli, karaļa vēstuli, aizzīmogotu ar karalisko zīmogu! Vēstule rakstīta majoram, bet tās saturs skar tevi. Brīnišķīgi redzēt tevi, veco laupītāju putnu, lasot šo vēstuli. Tavas acis sāk mirdzēt, tava galva lepni paceļas. Tavas sprosta durvis vaļā, pasaules tāles atvērtas tavu nemierīgo spārnu vēdām.

Brālēns Kristofers kaut ko meklē savas lādes dibenā. Tad viņš izvelk rūpīgi paslēpto, zeltā izšūto uniformu un ģērbj to mugurā. Galvā viņš uzliek spalvām rotāto cepuri un pamet Ekebiju, jādams uz sava lieliskā, baltā zirga.

Tas taču pavisam kas cits nekā sēdēt nosalušam aizkrāsnē. Nu arī viņš redz, ka atnācis pavasaris.

Viņš saslejas seglos un laiž zirgu rikšos. Ar zvērādu apšūtais apmetnis pland vējā. Viegli plīvo cepures spalvas. Arī viņš atjaunojies, tāpat kā zeme. Atmodies no garā ziemas miega. Krāšņi zaigo vecais zelts. Skaista izskatās lepnā karavīra seja zem trīsstūrainās cepures.

Brīnišķīgs jājiens! Kur nodimd viņa zirga pakavi, tur urdz jautri strauti un uzzied anemones. Atbrīvoto gūstekni gavilēm sveic gājputni. Visa daba priecājas līdz ar viņu.

Viņš tuvojas stalti kā uzvarētājs. Viņam pa priekšu vieglā padebesī jāj ziedonis. Liegs un gaisīgs ir šis vieglais gars. Viņš pūš mežragu un dzirkstī laimē. Un ap brālēnu Kristoferu jāj viņa veco kara biedru štābs. Tur, seglos pacēlusies, stāv laime, uz krāšņa rikšotāja sēž slava un ugunīgā arābietī — mīlestība. Brīnišķīgs ir šis jājiens un brīnišķīgs pats jājējs. Lielais valodnieks strazds viņam uzsauc:

— Brālēn Kristofer, brālēn Kristofer! Kurp dodies? Uz kurieni tu jāsi?

— Uz Borgu precībās, uz Borgu precībās! — atbild brālēns Kristofers.

— Nejāj uz Borgu, nejāj uz Borgu! Neprecētie vīri brīvi no rūpēm, — strazds viņu pamāca.

Bet viņš šo brīdinājumu neievēro. Viņš tikai jāj kalnā un no kalna lejā, līdz nokļūst Borgā. Viņš izlec no segliem un dodas pie grāfienes.

Viss veicas lieliski. Grāfiene Marta viņu laipni uzklausa. Brālēns Kristofers skaidri noprot, ka viņa neatteiksies no tā spožā vārda un labprāt valdīs viņa pilī. Viņš vēl atliek vislielākās baudas mirkli, kad parādīs viņai karaļa vēstuli. Šoreiz šīs gaidas tik saldas.

Viņa tērzē un pakavē tam laiku, stāstīdama daudzus jautrus notikumus. Par visu viņš smejas, visu apbrīno. Bet, tā kā viņi atrodas istabā, kur Elizabete uzkārusi Marijas jaunkundzes aizkarus, grāfiene pastāsta arī šo jocīgo gadījumu. Viņa to izpušķo jautrām piezīmēm.

— Redziet, — viņa saka, — redziet, cik es nejauka! Un te nu šie aizkari karājas, lai ik dienu, ik stundu atgādinātu manus grēkus. Pavisam atjautīga grēku izpirkšana. Ai, šie drausmīgie, izrakstītie aizkari!

Lielais karavīrs Kristofers uzlūko viņu kvēliem skatieniem.

— Arī es esmu vecs un nabags, — viņš saka, — un veselus desmit gadus esmu sēdējis aizkrāsnē, ilgodamies pēc savas mīļās. Varbūt žēlīgā grāfiene smejas arī par to?

— Tas pavisam kas cits! — grāfiene izsaucas.

— Dievs man ņēmis laimi un tēvzemi un piespiedis ēst svešu ļaužu maizi, — pavisam nopietni saka brālēns Kristofers. — Esmu mācījies cienīt nabadzību.

— Arī jūs! — sauc grāfiene un paceļ rokas. — Cik gan cilvēki kļuvuši tikumīgi! Ai, cik viņi kļuvuši tikumīgi!

— Jā, — brālēns Kristofers atbild, — ievērojiet vienu,

grāfien, ja dievs man atkal atdotu bagātību un varu, tad es gan zinātu ar tām labāk rīkoties nekā dalīties ar augstāko aprindu dāmu, izkrāsotu, bezsirdīgu radījumu, kas izsmej nabaga cilvēkus.

— Jūs rīkotos pareizi, brālēn Kristofer.

Tad brālēns Kristofers iziet ārā no istabas un dodas uz Ekebiju. Bet gaišie gari viņu vairs nepavada, strazds viņu neuzrunā, un viņš vairs neredz smaidošo pavasari.

Ekebijā viņš atgriezās tieši tajā brīdī, kad vajadzēja atskanēt lieldienu šāvieniem un aizdegties lieldienu raganai. Lieldienu ragana ir liela salmu lelle, viņas seja veidota no lupatas, uz kuras ar ogli uzvilktas acis un mute. Mugurā viņai ubadzes skrandainie brunči. Viņai līdzās nolikts krāsns kruķis un slota un kaklā uzkārts rags ar burvju ziedi. Viņa pilnā gatavībā doties uz Raganu kalnu.

Majors Fuchsis pielādē savu bisi un vairākas reizes izšauj gaisā. Tad aizdedzina sausu žagaru kaudzi un tur iesviež raganu, liesmas jautri uzšaujas gaisā. Kavalieri dara visu, lai pēc vecām parašām aizdzītu ļaunos garus.

Drūmu skatienu brālēns Kristofers noraugās šajā ainā. Pēkšņi viņš izrauj no piedurknes biezo karaļa vēstuli un iesviež to sārtā. Tikai dievs zina, ko viņš šajā mirklī domāja. Varbūt viņš iedomājās, ka tur ugunī sadega pati grāfiene Marta. Varbūt viņš domāja, ja nu arī šī sieva nav vairāk vērta par salmiem un skrandām, tad pasaulē vispār nav nekā vērtīga.

Viņš no jauna ieiet kavalieru namā, iekur kamīnā uguni, paglabā savu uniformu. No jauna viņš sēž pie kamīna un ar katru mīļu dienu kļūst sirmāks un vecāks. Viņš mirst pamazām, kā mirst sagūstītie ērgļi.

Viņš nav gūsteknis, bet brīve to vairs nevilina. Viņam atveras plašā pasaule. Taču viņš vairs nespēj pacelt spārnus tālam lidojumam.

XV DZĪVES CEĻI

Smagi ir ceļi, kas jānoiet cilvēkiem zemes virsū.

Tuksnesis, purvi un klintis. Kādēļ gan tik daudz sāpju drīkst turpināt savas gaitas, līdz apmaldās tuksnesī, nogrimst purvā vai nogāžas no kalna? Kur paliek mazās puķu meitenes, kur paliek mazās teiku princeses, kuru pēdās aug rozes, kur paliek viņas, kam jākaisa ziedi smagajā dzīves ceļā?

Tagad Gēsta Berlings, dzejnieks, ir nolēmis precēties. Viņš tikai meklē līgavu, kas būtu diezgan nabaga, diezgan zemas kārtas, diezgan niecīga trakajam mācītājam.

Viņu ir mīlējušas skaistas un cēlas sievietes, bet tām nenāksies sacensties viņa rokas dēļ. Izstumtais meklē starp izstumtajiem.

Ko viņš izvēlēsies, ko atradīs?

Ekebijā no kāda vientuļa meža ciema augstu kalnos lāgiem ierodas jauna, nabadzīga meitene un pārdod slotas. Šajā trūkuma un posta apsēstajā ciemā mājo daudzi plānprātiņi, un nabaga slotu pārdevēja pieskaitāma šiem nelaimīgajiem.

Bet viņa ir skaista. Viņas biezie, melnie mati sapīti tik lielās bizēs, ka tikko turas uz galvas, viņas vaigu apaļums tik liegs, deguns taisns un ne visai liels, acis zilas. Viņa sevī iemieso šo grūtsirdīgo madonnu skaistuma tipu, kādu vēl tagad var atrast Levezera krastmalas daiļo meiteņu vidū.

Nu, lūk, tagad Gēsta Berlings atradis sev līgavu! Pusē jukusī slotu pārdevēja būs īsti piemērota sieva trakajam mācītājam. Viņi viens otram kā radīti.

Viņam tikai jāaizbrauc uz Karlstadi pēc gredzeniem, un tad Levezera krastmala atkal piedzīvos līksmu dienu. Lai viņi visi vēlreiz smejas par Gēstu Berlingu, kad viņš saderināsies ar slotu pārdevēju, kad svinēs ar to kāzas! Lai viņi smejas! Kaut ko jautrāku viņš līdz šim vēl nav izdarījis!

Kā gan lai izstumtais neiet pa izstumto ceļu, dusmu ceļu, skumju ceļu, nelaimes ceļu? Kas par to, ja viņš sabrūk, ja viņš aiziet bojā? Vai visā pasaulē ir kāds radījums, kas censtos viņu glābt? Vai ir kāds, kas sniegtu viņam palīdzīgu roku, spirdzinošu malku? Kur paliek mazās puķu meitenes, kur paliek mazās teiku princeses, kur paliek viņas, kam jākaisa ziedi dzīves smagajā ceļā?

Nē, nē, jaunā, biklā Borgas grāfiene neizjauks Gēstas Berlinga plānus. Viņa domās par savu labo slavu, viņa domās par sava vīra dusmām un vīramātes naidu, viņa nedarīs nenieka, lai aizkavētu Gēstas Berlinga rīcību.

Garajos Melnezera draudzes baznīcas dievkalpojumos viņa nodurs galvu, saliks rokas un aizlūgs par Gēstu Berlingu, Bezmiega naktīs viņa var raudāt un baiļoties Gēstas dēļ, bet viņai nav ziedu, ko kaisīt izstumto ceļā, nav ūdens lāsītes, ko pasniegt izslāpušajam. Viņa neizstieps roku, lai atturētu Gēstu no bezdibeņa malas.

Gēsta Berlings necenšas savu izredzēto ietērpt zīdā un izrotāt dārgakmeņiem. Viņš ļauj, lai meitene kā agrāk staigā no mājas uz māju, pārdodama slotas, bet, kad viņš Ekebijas dzīrēs būs ielūdzis vietējos dižciltīgos vīrus un sievas, tad pasludinās savu saderināšanos. Tad viņš iesauks meiteni no virtuves tieši tādu, kāda tā būs atgriezusies no garā gājiena, apputējušām un netīrām drānām, varbūt skrandaina, varbūt nesukātiem matiem, apjukušām acīm un nesakarīgu vārdu plūsmu uz lūpām. Viņš vaicās viesiem, vai nav izvēlējies piemērotu līgavu, vai trakajam mācītājam nav jālepojas ar tik skaistu līgavu, kam tāda madonnas seja, tik zilas, sapņainas acis?

Viņš gribēja, lai agrāk par to neviens neuzzinātu, bet viņam nelaimējas saglabāt šo noslēpumu, un to dabūja zināt arī jaunā grāfiene Dona.

Bet ko viņa var darīt, lai Gēstu aizkavētu? Pienākusi saderināšanās diena, pienākusi krēslas stunda. Grāfiene stāv zilajā kabinetā pie loga un lūkojas uz ziemeļiem. Viņai gandrīz liekas, ka tā saredzētu Ekebiju, kaut gan viņas acis aptumšo asaras un ārā plīvo migla. Viņa tik skaidri redz, kā mirdz lielās trīsstāvu mājas logi, iedomājas, kā glāzēs dzirkstī šampanietis, kā skan tosti un kā Gēsta Berlings pasludina savu saderināšanos ar slotu pārdevēju.

Ja nu viņa būtu Gēstas tuvumā, pavisam klusi uzliktu roku uz pleca vai vienkārši uzmestu viņam laipnu skatienu, vai tas neatgrieztu viņu no izstumto tumšā ceļa? Ja viens viņas vārds Gēstu dzinis tādā izmisumā, vai tad viens vārds arī nespētu viņu aizkavēt?

Viņa notrīs, domājot, kādu netaisnību Gēsta grib nodarīt šai nelaimīgajai meitenei. Viņa notrīs, domājot par lielo netaisnību pret šo nabadzīti, ko tagad kārdina mīlēt Gēstu, varbūt tikai uz vienu dienu. Bet varbūt — un viņa notrīs šausmās, domājot par to netaisnību, ko Gēsta grib nodarīt pats sev — piekaļot šo nožēlojamo radījumu smagām važām pie sevis uz visu mūžu un uz visiem laikiem laupot savam garam iespēju lidot augstumos.

Patiesību sakot, pie visa vainīga tikai viņa. Ar savu nicināšanu viņa dzinusi Gēstu šajās maldu takās. Kādēļ viņa, kas nākusi, lai svētītu, lai atvieglotu, ievija grēcinieka ērkšķu vainagā vēl vienu dzeloni?

Jā, tagad viņa zina, kas tai darāms. Viņa liks iejūgt melņus kamanās, aizjoņos pāri Levezeram, kā vējš iedrāzīsies Ekebijā, uzmeklēs Gēstu Berlingu un sacīs tam, ka viņa to nenicina, ka pati nezināja, ko darīja, kad viņu padzina no savas mājas. . . Nē, kaut ko tādu viņa nespēs paveikt, viņa tā samulsīs, ka nevarēs pasacīt ne vārda. Viņa taču ir precēta sieva, viņai jāuzmanās. Ja viņa kaut ko tādu darītu, tas izraisītu daudzas tenkas. Bet, ja nu viņa tā nerīkosies, kas notiks ar Gēstu?

Viņai jādodas ceļā.

Tad grāfienei ienāk prātā, ka šāds brauciens vispār nav iespējams. Pa Levezeru vairs nevar braukt ar zirgiem. Ledus kūst, tas jau atvirzījies no krasta. Ledus tik vaļīgs, saburbējis, ka taisni bail tanī raudzīties. Virspusē burbuļo ūdens, vietām tas sakrājies melnās lāmās, vietām gan vēl balti zaigo ledus. Bet lielākā ezera daļa tomēr pelēka un netīra no kūstošā sniega, un pār ezera virsmu kā garas, melnas švīkas lokās ceļi.

Kā gan viņai varēja ienākt prātā doties pāri ezeram? Vecā grāfiene Marta, viņas vīramāte, nekad to neatļautu. Cauriem vakariem viņai jāpaliek pie vecās dāmas, klausoties tās galma nostāstos, kas ielīksmo pašu stāstītāju.

Tomēr beidzot pienāk nakts, vīra nav mājās, viņa ir brīva.

Braukt viņa nevar, kalpotājus baidās saukt, bet baismas tomēr viņu dzen ārā no mājas. Citādi viņa nevar.

Smagi ir ceļi, kas jāstaigā cilvēkiem zemes virsū: tuksnesis, purvi un klintis.

Bet ar ko lai salīdzina šo ceļu naktī pāri kūstošam ezeram? Vai tas gan nav ceļš, kas staigājams pašām mazajām puķu meitenēm, nedrošs, līgojošs, glums, vai tas nav to ceļš, kuras dziedē brūces, to ceļš, kuras visu grib vērst par labu, vieglo soļu, žiglo skatienu un drošsirdīgo, mīlestības pārpilno siržu ceļš?

Pusnakts bija jau pāri, kad grāfiene aizsniedza Ekebijas. krastmalu. Viņai bija jāiet pa slidenu ledu, jātiek pāri platām plaisām, jābrien pa izburbējušu ledu, kur ap kājām šļakstēja ūdens; dažreiz viņa paklupa un pat rāpoja.

Tas bija grūts ceļš. Viņa bija gājusi raudādama, kļuvusi slapja un gurda, un šajā ledainajā tumsā, vientulībā un tukšumā viņu bija pārņēmušas drausmas domas.

Pašā Ekebijas krastā viņai vajadzēja brist līdz potītēm pa ūdeni, lai sasniegtu krastmalu. Un, kad viņa beidzot bija nokļuvusi krastā, tad spēja tikai apsēsties uz akmens un raudāt aiz noguruma un izmisuma,

Smagi ceļi staigājami cilvēku bērniem, un mazās puķu meitenes lāgiem saļimst pie sava ziedu groziņa tieši tajā mirklī, kad aizsniegušas to, kura ceļā gribēja kaisīt ziedus.

Šī jaunā, dižciltīgā dāma tomēr bija maza, cēla varone. Savā saulainajā dzimtenē viņa šādus ceļus nebūtu staigājusi. Viņai ir tiesības atsēsties šī drausmā, briesmīgā ezera malā, jo viņa tik slapja, tik gurda, tik nelaimīga, un atcerēties savas dzimtenes jaukās, ziediem rotātās takas.

Bet nu viņai vienalga — vai ziemeļi vai dienvidi. Viņa ir ierauta dzīves virpulī. Viņa neraud ilgās pēc dzimtenes. Viņa, šī mazā puķu meitene, raud tāpēc, ka jūtas tik gurda un bezspēcīga aizsniegt tā cilvēka ceļu, kurā vēlējās kaisīt ziedus. Viņa raud, baidīdamās, ka ieradusies par vēlu.

Te pa krastmalu skriešus dodas daži cilvēki. Viņi traucas garām, to neredzēdami, bet grāfiene sadzird viņu vārdus.

— Ja gāžas dambis, tad sagāzīsies arī smēde, — viens saka. — Un dzirnavas un darbnīcas, un kalēju mītnes, — piebilst cits.

Tad viņa jūt jaunu drosmi, pieceļas un seko šiem cilvēkiem.

Ekebijas dzirnavas un smēde atradās uz šauras zemes strēles, kam apkārt šalca Bjerkšjē. Šalkdama tā gāzās lejup pa šo zemes strēli, pārvērzdamās balti putojošā ūdenskritumā; lai aizsargātu apbūvēto zemes gabalu, šeit bija uzcelts liels viļņlauzis. Bet dambis bija vecs, un muižā valdīja kavalieri. Tajā laikā šeit viss virpuļoja dejās, un nevienam neienāca prātā novērot straumi un ledu, un laiku, kas sagrauza veco dambi.

Tad sākas pavasara pali, un dambis nespēj noturēties.

Ūdenskritums pie Ekebijas ir līdzīgs milzīgām granīta kāpnēm, pa kurām šņākdami krīt Bjerkšjē upes ūdeņi. Trakajā straumē tie gluži apskurbuši, gāžas cits pār citu, met šļakatas. Tad niknumā saslienas, svaidās baltām putu lēkšķēm uz akmeņiem vai plostiem, atkal saslienas, lai no jauna gāztos, trakotu, šalktu un dunētu.

Tagad šie mežonīgie, trakie viļņi, pavasara gaisa un iegūtās brīves apreibuši, metas pret veco dambi. Šalkdami, putodami tie joņo tam virsū, atsitas, lec atpakaļ, it kā savas balti cirtotās galvas būtu satriekuši pret akmens sienu. Traka, vētraina cīņa — viļņi tver ledus gabalus kā vairogus, baļķus kā laužņus, viņi triecas, laužas, gāžas pret nabaga veco mūri, tad uz brīdi aprimst, it kā kāds tiem būtu uzsaucis piesargāties. Pēc tam metas no jauna, tiem līdzi krīt no dambja nogruvis akmens un nogrimst dzelmē.

Liekas, ka tas viļņus būtu pārsteidzis, tie apstājas, gavilē, apspriežas … un tad ar jaunu sparu traucas cīņā! Un atkal mežonīgi, nežēlīgi, trakā iznīcināšanas priekā apreibuši, tie pārgalvīgi triecas pret dambi, nesdami līdzi ledus blāķus un baļķus.

— Ja tikai varētu sagraut dambi, — saka viļņi, — sagraut dambi, tad kristu arī dzirnavas un smēde.

Pienākusi brīvības diena … nost ar cilvēkiem un cilvēku darbu! Viņi mūs piekvēpinājuši oglēm, pieputinājuši miltiem, dzinuši mūs darba jūgā kā vēršus, kalpinājuši mūs, iesprostojuši, ar dambi aizslēguši mums ceļu, piespieduši mūs dzīt smago dzirnu ratu, vilkt nejaukos baļķus. Bet tagad mēs iegūsim brīvību.

Pienākusi brīvības diena! Dzirdiet to, Bjerkšjē viļņi, dzirdiet to, mūsu brāļi un māsas purvos un dīķos, kalnu upēs un strautos! Nāciet, nāciet! Mutuļojiet Bjerkšjē upē, nāciet ar svaigiem spēkiem, nāciet dunēdami, šņākdami salauzt gadsimtiem veco slogu, nāciet! Lai sabrūk tirānijas mūri! Nāvi Ekebijai!

Un viļņi nāk. Vilnis pēc viļņa metas kritumā, lai brāztos ar galvu pret dambja mūri, lai palīdzētu šajā dižajā darbā. Jaunās pavasara brīvības apskurbuši, spēcīgi, vīrišķīgi, vienprātīgi tie sagrauj nīstamā viļņlauža akmeni pēc akmens, zemes kārtu pēc zemes kārtas.

Bet kādēļ cilvēki nepretojas mežonīgajiem viļņiem? Vai Ekebija izmirusi?

Nē, cilvēku tur diezgan, sajucis, neprātīgs, apmulsis pūlis. Nakts ir tik tumša, viņi neredz cits citu; neredz pat, kur kāju likt. Viļņu šalkoņa tik spēcīga, lūstošo ledus blāķu un baļķu dunoņa tik apdullinoša, ka cilvēki nedzird paši savu balsi. Trakais reibonis, kas spārno mežonīgos viļņus, pārņēmis arī cilvēku smadzenes, cilvēki zaudējuši ir domas, ir saprātu.

Dimd fabriku zvani.

— Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird! Mēs pie Ekebijas smēdes ejam bojā. Mūs applūdina kalnu strauts. Dambis grīļojas, smēde ir briesmās, dzirnavas apdraudētas, briesmās mūsu mazie, nabadzīgie un tomēr tik mīļie mājokļi.

Viļņi laikam domā, ka zvani aicina to biedrus, jo cilvēki nerādās. Bet mežos un purvos sākas traka steiga.

— Sūtiet palīgus, sūtiet palīgus! — sauc zvani.

— Beidzot pēc gadsimtu verdzības mēs esam brīvi. Nāciet, nāciet! — šalc viļņi. Krācošie ūdeņi un dunošie fabriku zvani dzied Ekebijas slavai un mirdzumam nāves dziesmu.

Pa to laiku uz muižu pie kavalieriem sūta vēsti pēc vēsts.

Vai gan viņiem tagad laika domāt par smēdi un dzirnavām? Ekebijas plašajās zālēs salasījušies simtiem viesu. Virtuvē gaida slotu pārdevēja. Pienācis pārsteiguma sasprindzinātais mirklis. Glāzēs dzirkstī šampanietis, patrons Jūlijs pieceļas teikt svētku runu. Visi vecie Ekebijas dēkaiņi līksmo, iedomādamies lielo pārsteigumu, kāds pārņems viesus.

Ārā pa Levezera ledu jaunā grāfiene Dona iet šausmu, dzīvības briesmu pilno ceļu, lai iečukstētu Gēstam Berlingam ausīs brīdinājuma vārdus. Lejā, pie ūdenskrituma, viļņi mežonīgi cīnās pret Ekebijas godu un slavu, bet plašajās zālēs valda vienīgi līksme un sasprindzinātas gaidas, mirdz vaska sveces, plūst vīns. Tur iekšā nevienam neienāk prātā, kas notiek ārā, tumšajā, vētrainajā pavasara naktī.

Nu pienācis īstais brīdis. Gēsta pieceļas un dodas virtuvē pēc līgavas. Viņam jāiet cauri priekšnamam, un tā plašās durvis atvērtas. Viņš apstājas un lūkojas piķa melnajā naktī… Un viņš dzird, viņš dzird . ..

Viņš dzird zvanu dunoņu, ūdenskrituma šalkoņu. Viņš dzird lūstošo ledus blāķu troksni, sasviesto baļķu rīboņu, dzird dumpīgo viļņu šļakatas, izsmieklu, gaviļu pilno brīvības dziesmu.

Tad viņš, visu aizmirsdams, traucas tumšajā naktī. Lai viņi tur iekšā stāv paceltām glāzēm un gaida uz viņu līdz pastara dienai, tagad viņam tas vienalga. Lai gaida līgava, lai apdziest runa patrona Jūlija lūpās. Šonakt viņi nepārmīs gredzenus, spožā sabiedrība nesagaidīs lielo pārsteigumu.

Vai jums, dumpīgie viļņi, tagad jums no tiesas būs jācīnās par savu brīvību! Tagad pie ūdenskrituma ieradies Gēsta Berlings, ļaudīm radies vadonis, nu viņu izbiedētajās sirdīs iedegas drosme, uz dambja mūriem uzkāpj sargi, nu sāksies varena cīņa.

Klausieties, kā viņš uzsauc ļaudīm! Viņš pavēl, viņš visus ierauj darbā.

— Mums vajadzīga gaisma, vispirms gaisma, ar dzirnavnieka lākturi šeit nepietiek. Lūk, tur žagaru kaudzes, nesiet tās šurp krastā un aizdedziniet! Darbs sievām un bērniem. Tikai ātrāk, sakraujiet lielu kaudzi un tad aizdedziniet! Ugunskurs apgaismos mūsu darbu, to redzēs apkārtnē, mums steigsies palīgā. Pielūkojiet, ka tas neizdziest! Nesiet salmus, nesiet žagarus, lai gaiši mirdz liesmas!

Raug, jūs pieaugušie vīri, šeit jums būs darbs! Te ir baļķi, te koki, celiet aizsargdambi, ko mēs nolaidīsim priekšā grūstošajam dambim. Žiglāk, žiglāk pie darba, spēcīgi, droši! Sagatavojiet smilšu maisus un akmeņus, arī tos mēs gāzīsim pie dambja! Cilājiet strauji savus cirvjus, lai dimd veseru sitieni, lai vārpstas urbjas baļķos, lai dzied zāģi sausajās plankās!

Kur paliek zēni? Šurp, šurp, jūs pārgalvīgie palaidņi! Ņemiet kārtis, ņemiet ķekšus un stājieties cīņas degpunktā! Šurp uz dambja, zēni, pašos viļņos, kas krāc, kas šņāc, kas apšalc mūs ar baltām putu šļakatām! Aizsargājieties, grūdiet atpakaļ dumpīgos garus, kas sagrauj mūsu dambi! Grūdiet atpakaļ ledus blāķus un baļķus, ja citādi nelīdz, metieties paši viļņos, aizturiet akmeņus ar savām rokām! Saķeriet tos, turiet tos kā dzelžainos žņaugos! Cīnieties, zēni, jūs nebēdņi, jūs trakuļi! Šurp, steidzieties uz mūra! Mēs cīnīsimies par katru zemes pēdu.

Pats Gēsta nostājas dambja bīstamākajā vietā, un tur viņš stāv baltu viļņu šļakatu varā, zem viņa kājām grīļojas zeme, viļņi krāc un puto, un trako, bet viņa mežonīgā sirds līksmo briesmās, nemierā un cīņā. Viņš smejas, uzsauc zēniem atjautības. Tik jautru nakti viņš vēl nav piedzīvojis.

Glābšanas darbs noris sekmīgi, ugunskura liesmas mirdz, dimd vīru cirvji, dambis nekustas.

Pie ūdenskrituma ierodas arī pārējie kavalieri un simts viesu. Ļaudis skrien no tuvienes un tālienes, visi strādā gan pie ugunskura, gan pie palīgdambja, gan pie smilšu maisiem, citi stāv uz dambja un atgaiņā ledus blāķus un koku gabalus.

Tā, tagad galdnieki jau pagatavojuši aizsargdambi, tagad tas tikai jānolaiž priekšā vecajam, nedrošajam viļņlauzim. Turiet pa tvērienam akmeņus un smilšu maisus, un virves, un ķekšus, lai viļņi neaizskalo šo aizsargdambi, lai uzvaru gūst cilvēki un uzvarētie viļņi paliek cilvēku verdzībā!

Tad notiek, ka tieši pašā izšķirošajā brīdī Gēsta ierauga kādu sievieti, kas sēž uz akmens ūdens malā. Ugunskura liesmas viņu apgaismo, viņa sēž un skatās viļņos. Migla un viļņu šļakatas aizsedz sievietes seju, Gēsta nespēj viņu skaidri saredzēt, tomēr tā skatiens netiek no viņas vaļā. Atkal un atkal viņam jāraugās turp. Viņš jūt, ka šī sieviete tieši viņam nes kādu vēsti.

Starp visiem šiem simts cilvēkiem, kas kustas un darbojas upes malā, viņa vienīgā sēž pavisam rāmi, viņš nespēj novērst no tās skatienu, viņš redz tikai šo sievieti.

Viņa sēž pašā ūdens malā, viļņi sitas pret tās kājām, un putu šļakatas viņu apšļāc. Viņa laikam gan pavisam slapja. Ģērbusies melnā tērpā, apsegusi galvu ar melnu lakatu, atspiedusi zodu rokās, viņa neatlaidīgi lūkojas Gēstā, kas stāv viļņlauža malā. Viņš jūt, ka šīs rāmās acis viņu sauc un vilina, un, kaut gan viņš nevar saskatīt tās vaibstus, viņš tomēr domā vienīgi par šo sievieti, kas sēž pie baltajiem viļņiem.

«Tā ir pati Levezera nāra, kas izkāpusi no upes un grib mani ievilināt nelaimē,» viņš domā. «Viņa tur sēž un aicina un vilina, man viņa jāaizdzen.»

Visi šie balti putotie viļņi viņam šķiet melnās sievietes karapulki. Viņa tos sakūdījusi, ved cīņā pret Gēstu.

— Man nudien viņa jāaizdzen, — viņš saka.

Gēsta paķer kādu ķeksi, nolec no dambja un steidzas pie sievietes.

Viņš atstāj savu bīstamo vietu uz dambja, lai aizdzītu ūdens jaunavu. Šajā trauksmes mirklī viņam likās, it kā pret viņu būtu sacēlušās visas ļaunās varas. Viņš pats nezināja, ko domāja, kam ticēja, bet viņam bija jāaizdzen šī melnā sieviete, kas sēdēja krastmalā uz akmens.

Ak Gēsta, kādēļ izšķirošajā brīdī tava vieta pamesta? Vīri atnes aizsargdambi, viņi uzkāpj viļņlauzī. Viņiem pie rokas virves un akmeņi, un smilšu maisi, ko mest uz aizsargdambja, lai to nodrošinātu, spraigi viņi stāv, gaida un klausās. Kur palicis viņu vadonis? Apklususi balss, kurai jārīko un jāpavēl.

Bet Gēsta Berlings dzenas pēc ūdens jaunavas, apklususi viņa balss, neskan viņa pavēles.

Tad viņi nolaiž aizsargdambi bez Gēstas norādījumiem. Viļņi atlec, dambis grimst dzelmē, tam pakaļ lido akmeņi un smilšu maisi. Bet vai darbu var labi veikt bez vadoņa? Trūkst uzmanības, trūkst kārtības. Viļņi dodas atkal uzbrukumā, ar jaunu niknumu tie triecas pret šo jauno šķērsli, tie jau aizveļ akmeņus, pārrauj tauvas, atbrīvo smilšu maisus. Viļņiem laimējas, Laimējas! Ņirgādamies, gavilēdami viļņi paceļ smago dambi uz saviem kamiešiem, rausta un purina, un beidzot dambis to varā. Prom šo nejauko aizsargdambi, prom to Levezerā! Tagad jauniem spēkiem uzbruksim šim vecajam, nedrošajam, nespēcīgajam dambim.

Bet Gēsta Berlings dzenas pēc ūdens jaunavas. Viņa ierauga Gēstu, kad viņš nāk, svaidīdams rokās ķeksi. Sievieti sagrābj baismas. Mirkli šķiet, ka viņa metīsies ūdenī, bet tad apdomājas un skrien uz zemes pusi.

— Ūdens jaunava! — Gēsta sauc, vicinādams pār viņu savu ķeksi. Viņa iebēg krastmalas biezajos alksnājos, sapinas zaros un apstājas.

Tad Gēsta nomet ķeksi, pieiet viņai klāt un uzliek roku uz tās pleca.

— Jūs šonakt esat vēlu prom no mājas, grāfien Elizabet, — viņš saka.

— Laidiet mani, Berlinga kungs, ļaujiet man doties uz mājām!

Viņš tūlīt paklausa un novēršas.

Taču tāpēc, ka viņa ir ne tikai dižciltīga dāma, bet īstenībā maza, sirsnīga sieviete, kas nespēj panest domas, ka kādu cilvēku iedzinusi izmisumā, tāpēc, ka viņa ir mazā puķu meitene, kas savā groziņā allaž nes rozes, ko kaisīt vientuļās takās, viņa tūlīt nožēlo savu soli, pieiet pie Gēstas un saņem tā roku.

— Es ierados, — viņa saka un pēkšņi apstājas, — es ierados, lai… Ai, Berlinga kungs, jūs taču neesat to izdarījis? … Mani pārņēma bailes, redzot jūs dodamies šurp, bet tieši jūs es gribēju satikt. Gribēju jūs lūgt aizmirst manus ļaunos vārdus un kā agrāk apmeklēt mūsu māju.

— Kā grāfiene šeit nokļuva?

Viņa nervozi iesmejas.

— Es jau zināju, ka atnākšu par vēlu, tomēr nevēlējos nevienam kaut ko minēt par šo gājienu. Turklāt jūs taču saprotat, ka braukt pa ezeru vairs nevar.

— Vai grāfiene gāja pa ezeru?

— Nu jā, protams, Berlinga kungs. Bet, lūdzu, izklaidējiet manas šaubas! Vai jūs saderinājāties? Jūs mani saprotat. Es tā vēlējos, lai tas nenotiktu. Tas būtu netaisni, un man likās, ka es pie visa esmu vainīga. Jums nevajadzēja veltīt tik lielu vērību maniem vārdiem. Esmu svešiniece, šīs zemes parašas lāgā nepazīstu. Borgas pilī tāds tukšums, kopš jūs vairs mūs neapciemojat, Berlinga kungs.

Gēstam Berlingam, stāvot šajā purvainajā zemē starp slapjiem alkšņiem, šķiet, it kā viņu apbērtu ar rozēm. Līdz ceļiem viņš grimst rožu ziedos, tumsā zaigo rozes, kāri viņš ieelpo to smaržu.

— Vai patiesi jūs saderinājāties? — viņa vaicā.

Tagad viņam jāatbild un jādara gals jaunās sievietes

baismām, kaut gan Gēstā tās modina neizsakāmu prieku. Gaiša un silta kļūst viņa sirds, iedomājot, kādu ceļu grāfiene nostaigājusi, cik viņa slapja un nosalusi, kādas bailes pārdzīvojusi, cik asaraini skan viņas balss.

— Nē, — viņš saka, — es neesmu saderināts.

Tad viņa vēlreiz satver tā roku un to noglāsta.

— Es tā priecājos, tā priecājos, — viņa izsaucas, un tās balss sāk drebēt raudās.

Tagad viss dzejnieka ceļš zaigo rozēs. No viņa sirds izzūd viss tumšais, viss ļaunais un naidīgais.

— Cik jūs esat laba, cik laba! — viņš saka.

Pavisam tuvu viņiem viļņi dodas uzbrukumā pret Ekebijas slavu un mirdzumu. Ļaudīm trūkst vadoņa, nav neviena, kas viņu sirdīs iedvestu drosmi un cerību, viļņlauzis sagāžas, pāri tam uzšalc viļņu bangas, uzvaras gavilēs viļņi traucas pret zemes strēli, kur atrodas dzirnavas un smēde. Neviens vairs nedomā pretoties viļņu varai, katrs domā tikai par to, kā izglābt savu dzīvību un mantu.

Bet abiem jauniešiem skaidrs, ka Gēstam jāpavada grāfiene. Viņš taču nevar pieļaut, ka jaunā sieviete viena pati dodas šajā tumšajā naktī, nevar pieļaut, ka viņa vēlreiz iet vientuļa šo ceļu pa izburbējušo ledu. Viņi aizmirst pat, ka Gēsta nepieciešams tur, pie dambja, viņi jūtas tik laimīgi, jo atjaunota agrākā draudzība.

Viegli varētu likties, ka šie jaunie cilvēki viens otru mīl, — bet vai tomēr to tik droši var zināt? Nepilnīga un drumslās satriekta līdz manim nonākusi viņu dzīves gaišā teika. Es gandrīz nezinu nenieka no tā, ko juta viņu sirdis. Ko lai es saku par viņu rīcības cēloni? Zinu tikai vienu, ka šajā naktī kāda jauna, skaista sieviete lika uz spēli savu dzīvību, savu godu un labo vārdu, lai tikai atgrieztu nabaga nožēlojamu vīru uz pareizā ceļa. Zinu tikai, ka šajā naktī Gēsta Berlings ļāva sagrūt mīļotā nama slavai un mirdzumam, lai pavadītu sievieti, kas viņa labā bija pārvarējusi nāves baismas, savu biklumu un nedomāja par sodu.

Domās es viņus bieži esmu pavadījusi šajā naktī pa Levezera ledu, šajā šausmu naktī, kas viņiem abiem beidzās tomēr tik labi. Man šķiet, ka viņu sirdīs nav nekā slēpjama un aizliegta, kad viņi dodas pāri Levezeram, jautri tērzēdami, stāstīdami viens otram visu, kas noticis kopš viņu šķiršanās.

Viņš no jauna ir pāžs un vergs, kas guļ pie viņas kājām, un viņa ir atkal tā dāma.

Viņi ir tikai līksmi, tikai laimīgi. Neviens nemin ne vārda par mīlestību.

Smiedamies viņi brien pa ūdeni uz krastu. Viņi smejas, pazaudējot ceļu un to atkal atrodot, krītot un pieceļoties, viņi smejas un smejas.

Šī svētītā dzīve atkal kļuvusi līksma rotaļa, un viņi bijuši tikai nerātni, saķīvējušies bērni. Ai, cik labi ir salīgt mieru un sākt rotaļu no jauna!

Baumas nāca, un baumas gāja. Ar laiku nostāstu par grāfienes gājienu uzzināja arī Anna Šjernheka.

— Es tagad redzu, — viņa sacīja, — ka dieva koklei ir vairākas stīgas. Es piespiedīšu savu sirdi apmierināties un palikšu tur, kur esmu nepieciešama. Dievs spēs padarīt Gēstu Berlingu par vīru arī bez manas palīdzības.

XVI GRĒKU IZPIRKŠANA

Mīļie draugi, ja gadītos, ka jūs satiekat savā ceļā nabaga nožēlojamu gājēju, mazu, nomocītu radījumu, kam cepure nokarājas uz muguras, kas kurpes nes rokā, vairīdamies katra aizsarga pret saules versmi un ceļa akmeņiem, ja jūs satiekat nespēcīgu radījumu, kas apzināti noliec galvu pret zemes nelaimēm, tad, klusu trīsu pārņemti, grieziet viņam ceļu! Tas ir svētceļnieks, saprotiet, svētceļnieks, kas dodas pie svētā kapa.

Grēku izpircējam jānēsā rupjš mētelis, viņam jāpārtiek no sausas maizes un ūdens, kaut arī viņš būtu karalis. Viņam jāiet kājām, braukt viņš nedrīkst. Nekas viņam nevar piederēt, viņam jāubago. Viņam jāguļ dadžos. Viņam jāloka ceļi uz asās kapa grants. Viņam sevi jāper ar mezglainu pātagu. Vienīgi ciešanās viņš drīkst izjust saldmi, vienīgi sāpēs baudu.

Šī rupjā mēteļa nesēja un ērkšķaino ceļu gājēja reiz bija arī grāfiene Elizabete. Viņas pašas sirds to apsūdzēja grēkā. Viņas sirds alka sāpju, kā nogurušais alkst siltas peldes. Postu un ciešanas viņa savilka pār savu galvu, kamēr pati gavilēdama nokāpa ciešanu naktī.

Viņas vīrs, jaunais grafs ar večuka galvu, atgriezās mājās tieši tajā rītā, kad pavasara pali bija izpostījuši Ekebijas dzirnavas un smēdi. Tikko viņš pārbrauca, grāfiene Marta aicināja viņu pie sevis un pastāstīja dīvainas lietas.

— Tava sieva šonakt nebija mājās, Henrik, un bija prom daudzas stundas. Viņa pārnāca kāda vīra sabiedrībā. Zinu, kas ir šis vīrs. Dzirdēju tavu sievu aizejam un pārnākam, kaut gan viņa to nevēlējās. Viņa tevi krāpj, Henrik. Viņa tevi pieviļ, šī svētule, kas, mani kaitinādama, visos logos sakar izrakstītos zemnieku aizkarus. Viņa tevi nekad nav mīlējusi, manu nabaga puisīt. Viņas tēvs tikai gribēja izdot to pie vīra. Viņa gāja pie tevis, lai būtu labi apgādāta.

Grāfiene Marta tik labi prata visu apgaismot, ka grāfs Henriks kļuva aiz dusmām vai traks. Viņš gribēja pieprasīt šķiršanos. Gribēja aizsūtīt sievu atpakaļ pie viņas tēva.

— Ai nē, mīļais draugs, — grāfiene Marta pretojās, — tā jau viņa pilnīgi nokļūtu ļaunā varā. Viņa ir izlutināta un slikti audzināta. Atļauj man viņu ņemt savā ziņā, lai es tai mācītu cienīt pienākumu!

Grāfs lika iesaukt jauno grāfieni un viņai pateica, ka tagad tai visās lietās jāpaklausot viņa mātei.

Ai, kāda aina tam sekoja! Šajā skumjām pielijušajā mājā laikam gan vēl nebija spēlēta nožēlojamāka komēdija.

Jaunais vīrs apbēra sievu pārmetumiem. Viņš pacēla rokas pret debesīm un vaimanāja, ka viņa vārdu mīdījusi dubļos nekaunīga sieva. Viņš draudēja tai ar dūrēm un vaicāja, vai viņa vispār saprotot, kādu sodu pelnījusi par savu noziegumu.

Bet sieva nepavisam nebaidījās no vīra. Viņai vēl vienmēr likās, ka rīkojusies pareizi. Viņa atbildēja, ka esot jau saķērusi briesmīgas iesnas un šis sods būšot liels diezgan.

— Elizabet, — grāfiene Marta ierunājās, — ar šīm lietām nemēdz jokot.

— Mēs abas, — atbild jaunā sieviete, — nekad neesam varējušas vienoties, kad jājoko un kad jābūt nopietnam.

— Bet tas taču tev jāsaprot, Elizabet, ka neviena godīga sieva naktī nepametīs savu māju, lai klīstu apkārt ar pazīstamu dēkaini.

Tad Elizabete Dona saprata, ka vīramāte nolēmusi viņu pazudināt. Viņa redzēja, ka nu tai jācīnās līdz pēdējai iespējai, lai šai sievietei nelaimētos iegrūst viņu bezgalīgā postā.

— Henrik, — viņa lūdzās, — neļauj, ka tava māte nostājas starp mums! Ļauj man tev pastāstīt, kā viss notika! Tu esi taisnīgs, tu mani nedrīksti nosodīt neuzklausījis. Ļauj man tev visu pastāstīt, un tu redzēsi, ka esmu rīkojusies pēc tavām pamācībām.

Grāfs klusu ciezdams pamāja ar galvu, un nu grāfiene Elizabete pastāstīja, ka viņa iedzinusi Gēstu Berlingu izmisumā, atklāja visu, kas noticis zilajā kabinetā un ka tagad sirdsapziņa viņai likusi glābt cilvēku, pret kuru bijusi netaisna.

— Man taču nebija nekādu tiesību viņu tiesāt, — Elizabete sacīja, — un tu pats mani esi mācījis, ka neviens upuris nav par lielu, lai izpirktu nodarītu netaisnību. Vai nav tiesa, Henrik?

Grāfs pievērsās savai mātei.

— Ko šādā gadījumā teiks mana māte? — viņš vaicāja. Viņa mazais stāvs sasprindzinātībā bija kļuvis pavisam stīvs un augstā piere savilkta daudzās majestātiskās grumbās.

— Es, — atbildēja grāfiene, — es tikai teikšu, ka Anna Šjernheka ir gudra meitene un ka viņa zināja, ko darīja, stāstīdama šo notikumu Elizabetei.

— Māte mani pārpratusi, — grāfs sacīja. — Es vaicāju, ko domā mana māte par šo stāstu. Vai grāfiene Marta Dona ir mēģinājusi pierunāt savu meitu, manu māsu, precēt atceltu mācītāju?

Grāfiene Marta brīdi klusēja. Ak, šis Henriks, kāds viņš gan muļķis! Nu jau viņš dzenas pa nepareizām pēdām. Viņas medību suns tagad seko pa paša mednieka pēdām un ļauj, lai zaķis aizskrien. Bet, ja grāfiene Marta Dona zaudēja valodu, tad tikai uz vienu mirkli.

— Mīļais draugs! — viņa sacīja, paraustīdama plecus.

— Mums ir pamatots iemesls necilāt visas šīs tenkas par kādu nelaimīgu mācītāju. Un šī paša iemesla dēļ es tagad tevi lūdzu izvairīties no katra atklāta skandāla. Ļoti iespējams, ka šonakt šis vīrs gājis bojā.

Viņa runāja maigā, žēlā balsī, bet visā šajā stāstā nebija ne vārda patiesības.

— Elizabete šorīt ilgi gulēja un tāpēc arī nav dzirdējusi, ka ļaudis ezerā meklē Berlinga kungu. Viņš Ekebijā nav atgriezies, un jābaidās, ka būs noslīcis. Šorīt ledus ezerā salūzis. Palūk, kā vētra to saskaldījusi tūkstoš gabalos.

Grāfiene Elizabete paraudzījās pa logu. Ezers bija gandrīz brīvs no ledus.

Tad viņu pārņēma kauns. Viņa bija gribējusi izbēgt dieva taisnajam sodam, bija melojusi un liekuļojusi. Viņa pār saviem pleciem bija metusi nevainības balto mēteli.

Izmisusi tā metās vīra priekšā ceļos, un pār viņas lūpām plūda atzīšanās vārdi.

— Tiesā mani! Atgrūd mani! Es viņu mīlēju. Nešaubies, ka es viņu mīlēju. Sāpēs es plēšu savus matus, plēšu savas drānas. Tagad man viss vienalga, ja viņš ir miris. Es vairs nevēlos aizsargāties. Tagad es tev teikšu visu patiesību. Es savam vīram atrāvu mīlestību un dāvāju to kādam svešiniekam. Ai, es izstumtā, mani sagrābusi aizliegta mīlestība!

Tu jaunā, izmisusī sieviete, guli nu pie sava soģa kājām, stāsti viņam visu, visu! Esiet sveicinātas, sāpes! Esi sveicināts, apkaunojums! Ai, kaut tu varētu piespiest debesu zibeņiem liesmot pār tavu jauno galvu!

Stāsti savam vīram, kādas šausmas tevi sagrāba, kad juti sevi kaislības varā, kad tevi paņēma šīs neatvairāmās, visuvarenās jūtas, cik ļoti tu pati mocījies savas nemierīgās sirds dēļ! Drīzāk tu būtu vēlējusies redzēt kapsētā spokus nekā savas dvēseles dēmonus.

Stāsti viņam, ka tu esi atgrūsta no dieva vaiga, jūties necienīga staigāt zemes virsū. Stāsti, ka cīnījies sāpēs un asarās.

— Ak dievs, pasargā mani! Ak, dieva dēls, tu, kas izdzen ļaunos garus, pasargā mani! — tā tu lūdzies.

Stāsti viņam, ka tu atzini par labāku visu noklusēt! Lai neviens neuzzina tavu nekrietnību. Tu ticēji, ka dievam tāda rīcība tīkama. Tu arī ticēji, ka staigā tā kunga ceļus, gribēdama glābt jauno vīru, ko tu mīlēji. Viņš par tavu mīlestību nezināja nenieka. Tu nedrīkstēji ļaut aiziet viņam bojā tevis dēļ. Vai tu pati zināji, kas pareizi? Vai pati zināji, kas nepareizi? Vienīgi dievs to zināja, nu viņš tevi soda. Viņš dusmās satrieca tavas sirds elku. Viņš tevi vadījis uz lielā, svētā, atpestošā grēku izpirkšanas ceļa.

Stāsti viņam, ka tagad tu zini — ar slēpšanos nevar kļūt atpestīts! Tumsu mīl ļaunie gari. Lai tavu soģu rokas tver rīkstes! Kā veldzējošs balzams tavas grēka brūces skars sāpes. Tava sirds ilgojas ciešanu.

Teic to visu viņiem, nometusies vīra priekšā uz ceļiem un dziļā izmisumā lauzīdama rokas, runādama sāpju pārņemtā balsī un spalgi smiedamās, domādama par sodu un negodu, līdz tavs vīrs, satver tevi aiz rokas un uzrauj augšā.

— Uzvedies, kā pienākas grāfienei Donai, jeb vai būšu spiests palūgt mātei, lai viņa tevi pārmāca kā mazu bērnu!

— Dari ar mani, kas tev tīk!

Tad grāfs teica savu spriedumu:

— Par tevi aizlūdza mana māte. Tāpēc tu drīksti palikt mana mājā. Bet, sakot ar šo dienu, visu noteiks māte un tu viņai paklausīsi.

Redziet grēku izpirkšanas ceļu! Jaunā grāfiene kļuvusi par zemāko no visam kalponēm. Cik ilgi, ak, cik ilgi?

Cik ilgi spēs pazemoties lepnā sirds? Cik ilgi spēs klusēt nepacietīgas lūpas, cik ilgi valdīsies karstās rokas?

Salda ir pazemojuma nelietība. Kamēr mugura lokās zem darba smagās nastas, sirds klusē. Pie tā, kas guļ cietās salmu cisās tikai dažas īsas stundas, miegs ierodas neaicināts.

Kaut arī vecā sieva pārvēršas par pašu ļauno garu, lai tikai mocītu jauno, jaunā pateicas savai labdarei. Viņa vēl allaž jūtas vainīga. Tādēļ triec viņu no miega ik rītus pulksten četros! Liec šo nepieradušo strādnieci pie smagām stellēm! Tas ir labi. Grēciniecei pašai varbūt trūktu spēka sevi smagi pātagot.

Kad notiek lielā veļas mazgāšana pavasarī, grāfiene Marta pavēl Elizabetei stāvēt pie veļas baļļas mazgātuvē. Viņa pati ierodas pārlūkot jaunās darbu.

— Tavā baļļā ūdens ir par aukstu. — Un viņa paņem no katla verdošu ūdeni un lej to uz grāfienes Elizabetes kailajām rokām.

Saltā dienā veļas mazgātājām jāstāv ezermalā un jāskalo veļa. Pāri viņām joņo smagi negaisa mākoņi un izmērcē tās gluži slapjas. Pielijuši un smagi kā svins kļūst viņu brunči. Grūti saturēt rokās smago vāli. No smalkajiem nagiem tek asinis.

Bet grāfiene Elizabete nesūdzas. Lai slavēta dieva žēlastība! Kur lai grēku izpircējs gūst veldzi, ja ne ciešanās? Uz grēku izpircēja muguras tik viegli krīt mezglainā pātaga, it kā tā būtu vīta no rožu lapām.

Jaunā sieviete drīz uzzina, ka Gēsta Berlings ir dzīvs. Vecā tikai gribējusi izvilināt viņas atzīšanos. Jā, un tad? Tie ir dieva ceļi. Dieva prāts! Tādējādi viņš uzvedis grēcinieci uz grēku izpirkšanas ceļa.

Tikai viens viņu nomāc. Kas notiks ar vīramāti, kuras sirdi dievs tā nocietinājis viņas dēļ? Ak, vecā netiks bargi sodīta, jo viņai jābūt ļaunai, lai palīdzētu grēciniecei iegūt dieva žēlastību.

Viņa nezināja, ka bieži tās sirdis, kas pārdzīvojušas vislielāko saldkaisli, meklē baudu nežēlībā. Kad nabaga nemierīgai, apmāktai dvēselei trūkst glaimu un glāstu, un deju, un rotaļu reiboņas, tā allaž grimst savās tumšajās dzīlēs, meklēdama nežēlību. Notrulinātās jūtoņas atrod līksmi, mocot zvērus un cilvēkus.

Vecā nemaz neapzinās, ka rīkojas ļauni. Viņa tikai domā, ka pārmāca neuzticīgu sievu. Daudzreiz viņa naktīs nespēj aizmigt, cenzdamās izgudrot jaunas mocības.

Kādā vakarā viņa apstaigā pils istabas un pavēl jaunajai grāfienei sekot ar sveci rokās, Elizabete tur sveci kailā rokā, bez svečtura.

— Svece izdegusi, — jaunā aizrāda.

— Ja svece izdegusi, lai deg svečturis, — atbild grāfiene Marta.

Un viņas iet tālāk, kamēr kūpošais deglis nodziest grāfienes Elizabetes apdegušajā rokā.

Taču tās ir tikai bērnišķības. Bet ir dvēseles mokas, kas pārspēj visas fiziskās ciešanas. Grāfiene Marta rīko viesības, un jaunajai jāapkalpo viesi viņas pašas namā.

Lūk, tā būs grēku izpircējas lielā diena. Viņas pazemojumu nu redzēs sveši cilvēki. Viņi redzēs, ka tā vairs nav cienīga sēdēt pie sava vīra galda. Ai, ar kādu izsmieklu viesu saltie skatieni kavēsies pie viņas!

Tomēr notiek ļaunāk, daudz ļaunāk. Neviens skatiens viņai nepievēršas. Visi viesi pie galda sēž klusi un nomākti, ir vīrieši, ir sievietes.

Bet Elizabete to krāj kā kvēlošas ogles uz savas galvas. Vai viņas grēks patiesi tik briesmīgs? Vai tiešām jākaunas būt tās tuvumā?

Un tad nāk kārdinājums. Raug, Anna Šjernheka, viņas bijusī draudzene, un kaimiņš, tiesnesis Munkeruds, saņem viņas roku, kad viņa pienāk ar cepeša bļodu, izņem bļodu no rokām un neļauj viņai aizbēgt.

— Sēdi vien, bērns! — saka tiesnesis. — Tu nekā ļauna neesi nodarījusi.

Nu visi viesi vienā balsī apgalvo, ka viņi atstāšot šo māju, ja viņa nepalikšot pie galda. Viņi nav bendes kalpi. Nav grāfienes Martas algādži. Viņi vis neļaus, lai par tiem smejas, kā šis plikgalvis grafs.

— Ai, jūs labie kungi! Ai, mīļie draugi! Neesiet tik žēlsirdīgi! Tā jūs mani piespiedīsiet izkliegt savu grēku. Ir kāds cilvēks, ko es pārāk mīlēju.

— Bērns, tu jau pat nesajēdz, ko nozīmē grēkot. Tu pati nenojaut, cik tu esi šķīsta. Gēsta Berlings pat nezināja, ka tu viņu mīli. Ieņem savu vietu savā namā! Tu nekā ļauna neesi nodarījusi.

Kādu laiciņu viņi iedveš tai drosmi un paši kļūst līksmi kā bērni. Ap galdu skan smiekli un joki.

Šie karstasinīgie, jūsmīgie cilvēki, viņi ir tik labi, bet tomēr viņus sūtījis pats kārdinātājs. Viņi grib tai iestāstīt, ka viņa ir mocekle, viņi izsmej grāfieni Martu gluži kā kādu ļaunu spīganu. Bet viņi nekā nesajēdz. Viņi nesaprot, ka dvēsele alkst šķīstības, nesaprot, ka grēku izpircēja sirdij jādeg saules versmē, ka viņa kājām jānoasiņo uz lielceļa akmeņiem.

Lāgiem grāfienei Elizabetei stundām ilgi jāsēž pie izšuvumu rāmja, un tad grāfiene Marta viņai nebeidz stāstīt par Gēstu Berlingu, šo dēkaini un atcelto mācītāju. Ja viņai pietrūkst tenku, viņa izdomā tās pati, cenzdamās, lai jaunās sievas ausīs visu augu dienu skanētu šis vārds. Šādas dienas jaunajai grāfienei iedveš vislielākās šausmas. Šādās dienās viņa saprot, ka tās grēku izpirkšanai nebūs gala. Viņas mīla negrib mirt. Viņai liekas, ka drīzāk nomirs pati. Viņai sāk pietrūkt spēka. Bieži viņa jūtas ļoti slima.

— Bet kur paliek tavs varonis? — ņirgājas grāfiene Marta. — Diendienā esmu gaidījusi, ka viņš šeit ieradīsies, visu kavalieru pavadīts. Kādēļ viņš neielaužas Borgas pilī, neuzsēdina tevi tronī, bet mani un manu dēlu saistītus neiemet pils tornī? Vai viņš tevi jau aizmirsis?

Jaunā gandrīz sāk aizstāvēt Gēstu Berlingu, grib stāstīt, ka pati aizliegusi kaut ko darīt viņas labā. Bet nē, labāk ciest klusu un panest šīs mokas.

Diendienā viņa sakrīt zem pārmērīgi smagā darba nastas. Viņu pastāvīgi moka drudzis, un viņa jūtas tik nevarīga, ka tikko spēj nostāvēt kājās. Viņa vēlas vienīgi mirt. Visi dzīves spēki izsīkuši. Krūtīs nedrīkst kvēlot mīlestība un prieks. Ciešanas viņai vairs neiedveš ne mazāko baiļu.

Šķiet, it kā vīrs vispār vairs nezinātu, ka viņa atrodas pasaulē. Augam dienām viņš sēž, ieslēdzies savā istabā, pētīdams vecus rakstus un pussalasāmus dokumentus.

Viņš lasa savu pergamentā rakstīto ciltsgrāmatu, kas apzīmogota ar karalisko zīmogu, šis zīmogs tik liels un varens, veidots no sarkanas lakas, un karājas pie grāmatas koka futrālī. Viņš aplūko savas cilts ģerboņus, kur baltā laukumā veidotas baltas lilijas un zilas lijas. Šādas lietas viņš izprot un labi māk izskaidrot. Atkal un atkal viņš pārlasa vecās bēru runas un rakstus par dižajiem grāfiem Donām, šajos rakstos viņus salīdzina ar senajiem bībeles varoņiem un grieķu dieviem.

Raug, šie vecie raksti viņu allaž ielīksmojuši. Bet par savu jauno sievu viņš vispār vairs nedomā.

Viens grāfienes Martas vārds nonāvējis viņa mīlestību. Māte sacīja: «Viņa tevi precēja naudas dēļ.» Tādus vārdus neviens vīrs nespēj paciest. Tie izdzēš katru mīlestību. Tagad viņam vienalga, kā klājas jaunajai sievai. Ja viņa mātei laimējas uzvest to uz pienākuma ceļa, labi. Grafs Henriks savu māti gaužām apbrīnoja.

Šis posts ilga veselu mēnesi. Bet viss šis laiks varbūt nebija tik vētrains un sabangots, kā tas var likties, ja notikumi savirknēti pāris uzrakstītās lappusēs. Grāfiene Elizabete vienmēr saglabāja ārējo mieru. Tikai vienu vienīgu reizi, kad izdzirda, it kā Gēsta Berlings būtu noslīcis, viņa zaudēja savaldīšanos. Bet tik liels bija viņas izmisums, apzinoties, ka nav spējusi saglabāt mīlestību pret savu vīru, ka viņa laikam būtu ļāvusi grāfienei Martai sevi nomocīt līdz nāvei, ja kādā vakarā ar viņu nesāktu runāt vecā saimniecības vadītāja.

— Grāfienei jārunā ar grāfu, — viņa sacīja. — Ak tu mīļais dievs, grāfiene taču vēl tīrais bērns. Grāfiene varbūt pat nemaz nesajēdz, kas viņai gaidāms, bet es visu saprotu.

Taču taisni to nu Elizabete nevarēja sacīt savam vīram, jo viņam vēl aizvien bija smagas aizdomas.

Tajā naktī viņa klusi apģērbās un aizsteidzās projām. Mugurā viņai bija kalpones drēbes un rokās — mazs sainītis. Viņa bija nodomājusi uz visiem laikiem pamest savu māju.

Viņa negāja, lai izbēgtu no ciešanām un mokām. Bet nu viņai likās, ka dievs tai sūtījis zīmi, ka tagad viņa drīkst aiziet, ka nu viņai jācenšas saglabāt veselību un spēkus.

Viņa nedevās pāri ezeram uz austrumiem, jo tur dzīvoja vīrs, ko viņa karsti mīlēja. Arī uz ziemeļiem viņa negāja, jo tur dzīvoja daudzi viņas draugi, arī uz dienvidiem ne, jo tālu tālu dienvidos bija viņas tēva mājas un tai viņa pat soli nevēlējās tuvoties. Viņa nogriezās uz austrumiem, jo tur nebija mīļu māju, nebija mīļa drauga, nebija neviena pazīstama cilvēka, neviena palīga un mierinātāja.

Viņas soļi nebija viegli, jo pati neticēja, ka būtu ar dievu izlīdzinājusies. Bet viņa tomēr priecājās, ka turpmāk savu grēku nastu varēs nest svešinieku vidū. Viņu vienaldzīgie skatieni skars salti kā tērauds, ko pieliek uztūkušam loceklim.

Viņa bija nodomājusi doties tik tālu, līdz meža biezoknī atradīs kādu mājiņu, kur varēs palikt, kur viņu neviens nepazīst. «Jūs redzat, kā man izgājis,» viņa tad sacīs, «vecāki mani padzina. Ļaujiet man še palikt, kamēr es pati atkal varēšu nopelnīt sev maizi! Bez naudas es neesmu.»

Tā viņa devās ceļā gaišajā jūnija naktī, jo maijs jau bija pagājis vienās ciešanās. Ai, skaistais maijs, kad bērzu gaišais zaļums jaucas ar egļu tumšumu un kad no tāliem dienvidiem atšalc siltais vējš!

Es laikam esmu nepateicīgākā no visiem, kas baudījuši tavas veltes, tu skaistais maijs. Ne ar vārdu es neesmu cildinājusi tavu krāšņumu.

Ai, maijs, tu gaišais un mīļais mēnesi, vai tu esi novērojis mazu bērnu, kas, mātes klēpī sēdēdams, klausās pasakas? Kamēr bērns dzird nostāstus par ļauniem milžiem un skaistām princesēm, viņš klausās ieplestām acīm, bet, tiklīdz māte sāk stāstīt par laimi un saules mirdzumu, mazais aizver actiņas un klusi aizmieg pie mātes krūtīm.

Redzi, skaistais mēnesi, arī es esmu tāds bērns. Lai citi klausās stāstus par ziediem un saules mirdzumu, es izvēlos tumšās naktis, vīziju un dēku pārpilnas, es izvēlos smagos likteņus, maldu pilno siržu sāpes un ciešanas.

XVII EKEBIJAS DZELZS

Bija pavasaris, un visa Vermlande sūtīja savu dzelzi uz Gēteborgu.

Bet Ekebijai nebija dzelzs, ko sūtīt. Rudenī pa daļai bija valdījis ūdens trūkums, un pavasarī Ekebijā valdīja kavalieri.

Visu laiku Bjerkšjē ūdenskrituma platajās akmens kāpnēs putoja stiprs, sīvs alus, un garā Levezera ūdeņi bija pārvērtušies degvīnā. Viņu laikā ēzes neredzēja rūdu, bet kalēji, izmetušies kreklos un koka tupelēm kājās, stāvēja pie ēzēm, grozīdami uz iesmiem milzīgus cepešus, un kalēju palīgi garajās lūkšās turēja uz liesmām pildītus tītarus. Viņu laikā lietuvju pakalnos virpuļoja dejas. Tad darba soli bija pārvērsti guļvietās un laktas spēļu galdos. Kavalieru laikā dzelzi nekala.

Bet pienāca pavasaris, un Gēteborgas lielajā tirdzniecības kantorī sāka gaidīt Ekebijas dzelzi. Tur cilāja ar majoru un majorieni noslēgto līgumu par daudziem centneriem dzelzs. Bet kāda daļa kavalieriem gar majorienes līgumu? Viņi rūpējās, lai nerimtu prieki un līksmība, dejas un dzīres. Viņi rūpējās, lai Ekebijas pakalnos nebeigtos jautrība.

Pienāca Stemnes dzelzs, pienāca Seljes dzelzs. Cauri mežonīgajiem kalnājiem līdz Venernas ezeram aizplūda Čimsbergas dzelzs. Dzelzs pienāca no Udeholmas un Munkforsas un no visam daudzajām lietuvēm. Bet kur paliek Ekebijas dzelzs?

Vai Ekebija vairs nav Vermlandes lielāka lietuve? Vai neviens vairs nerūpējas par vecās muižas godu? Kā pelnus putina vējš, tā Ekebiju putina vieglprātīgie kavalieri. Viņi tikai rūpējas, lai Ekebijas pakalnos nerimtu dejas. Par ko citu lai spētu rūpēties viņu nelietīgās smadzenes?

Bet upes un strauti, laivas un plosti, ostas un slūžas brīnās un vaicā:

— Vai tad Ekebijas dzelzs nenāks?

Un meži un kalni, ielejas un ezeri čukst un vaicā:

— Kur paliek Ekebijas dzelzs? Vai no Ekebijas dzelzs vairs nenāks?

Un meža biezoknī sāk smieties ogļu cepļi. Liekas, smīn arī veseri un smēde, ēzes atpleš savas platās rīkles un skaļi ņirgājas, un tirdzniecības kantora galdi, kuros glabājas majorienes līgumi, lokās smieklos.

— Vai jūs esat dzirdējuši kaut ko tik traku? Ekebijai trūkst dzelzs, vislielākajai Vermlandes lietuvei trūkst dzelzs!

Mostieties, jūs bezrūpīgie, celieties, jūs padzītie! Vai tiešām jūs pacietīsiet, ka Ekebiju aptumšo tāda neslava? Ai, tik tiešām, kā jūs mīlat šo skaistāko zemes stūrīti dieva zaļajā pasaulē, tik tiešām, kā jūs pēc tā ilgojaties svešās gaitās, tik tiešām, kā jūsu acis kļūst valgas, dzirdot tās vārdu svešumā, celieties, kavalieri, glābiet Ekebijas godu!

Nu, bet, ja atpūtušies Ekebijas veseri, tad taču tie būs darbojušies pārējās sešās dzelzs lietuvēs? Tur būs dzelzs atliku likām.

Un Gēsta Berlings dodas ceļā runāt ar pārējo sešu lietuvju pārvaldniekiem.

Vispirms gan jāmin, ka uz Hegforsu, kas atrodas netālu no Ekebijas pie Bjerkšjē krācēm, viņš nebrauca. Šī lietuve atradās par daudz tuvu Ekebijai, bija tikpat kā zem pašu kavalieru gādības.

Bet viņš brauca dažas jūdzes uz ziemeļiem, kamēr nokļuva līdz Letaforsai. Ļoti skaista vieta, tur nav ko teikt. Levezers te veido plašu līci, aiz tā paceļas varena Gurlitas klints ar savu stāvo šķautni, mežonīga un romantiska, kā jau tas vecai klintij pieklājas. Bet smēde nu gan nav kartībā. Zobrats salauzts un tāds bijis visu cauru gadu. Nu, bet kādēļ jūs neesat parūpējušies, lai to izlabo?

— Galdnieks, mīļais draugs, galdnieks, kas vienīgais to prot izlabot, visu laiku bija aizņemts citā vietā. Mēs neesam izkaluši neviena centnera dzelzs.

— Nu, bet kādēļ tad jūs neaizsūtījāt pēc šī galdnieka?

— Nesūtījām! It kā to nebūtu darījuši katru mīļu dienu, bet viņš jau nevarēja ierasties. Viņam Ekebijā bija jāceļ lapenes un bumbotavas.

Tad Gēsta saprata, kā viņam šajā braucienā veiksies.

Viņš brauc tālāk uz Bjernīdu, arī visai skaistu un pievilcīgu vietu, kā radītu vecai pilij. Pār ieapaļu ieleju paceļas skaistas, varenas ēkas, ieleju no trim pusēm ieslēdz augstas kalnu grēdas, bet ceturtajā zaigo Levezers. Gēsta labi zina, ka nekur nav skaistākas pastaigas mēnesnīcā kā gar šo ezera krastmalu, garām smēdei, kas celta varenā uzspridzinātas klints velvē. Bet dzelzs — vai šeit atrodama dzelzs?

Nē, protams, ne. Viņiem taču trūcis ogļu, bet no Ekebijas nebijis iespējams dabūt naudu oglēm un ogļračiem. Lietuve nav strādājusi visu cauru ziemu.

Tad Gēsta Berlings dodas atkal uz dienvidiem. Viņš nonāk Honā, kas atrodas Levezera austrumu krastā, nonāk pat līdz Levstaforsai dziļi mežos, bet tur viņam neveicas labāk. Dzelzs it nekur nav atrodama, un pie visa tā vainīgi paši kavalieri.

Gēsta atgriežas Ekebijā, un kavalieri drūmi noraugās tajos nelielajos dzelzs krājumos, kas vēl atrodas Ekebijā no agrākiem laikiem. Viņu galvas smagās skumjās noliecas, jo viņi dzird, ka visa daba zobojas par Ekebiju, viņiem šķiet, ka zeme trīs elsās, ka koki locīdamies viņiem draud un ka zāle un ziedi vaimanā par Ekebijas zaudēto godu.

Bet kādēļ tik daudz vārdu, kādēļ tāda izbrīna? Tur taču nāk Ekebijas dzelzs!

Tur tā stāv sakrauta uz plostiem Klarelfas malā, gatava doties lejup pa upes straumi, lai to nosver uz Karlstades svariem, lai sūta laivās pa Veneras ezeru līdz pašai Gēteborgai. Ekebijas gods ir glābts.

Bet kā gan tas iespējams? Ekebijā taču nebija vairāk par piecdesmit centneriem dzelzs, citās lietuvēs it nemaz. Kā gan iespējams, ka piekrautie plosti nu ved tādu milzumu dzelzs uz Karlstadi? Jā, par to pavaicājiet kavalieriem.

Kavalieri paši pavada šos smagos, nejaukos plostus, viņi nolēmuši aizvest Ekebijas dzelzi līdz Gēteborgai. Ekebijas dzelzi nedrīkst pavadīt parastie plostnieki, vienkāršie mirstīgie. Kavalieri ieradušies ar ēdieniem un dzērieniem piekrautiem groziem, ar mežragiem un vijolēm, ar šautenēm un makšķerēm un spēļu kārtīm. Viņi ir ar mieru darīt it visu šīs dārgās dzelzs labā, viņi nepametīs to, iekams tā nebūs nodota Gēteborgā. Paši to iekraus un izkraus, paši rīkosies ar burām un airiem. Šādam uzdevumam viņi tieši piemēroti. Vai gan visā Klarelfas upē vai Venernas ezerā atrodas kāds sēklis, ko viņi nepazītu? Vai viņu rokas tikpat veikli neprot rīkoties ar burām un airiem kā ar vijoles lociņu un grožiem?

Ja viņi vispār kaut ko uz pasaules mīl, tad tā ir uz plostiem uzkrautā Ekebijas dzelzs. Viņi to uzmana kā vissmalkāko stiklu, rūpīgi segdami to ar brezenta pārklājiem. Neviens gabaliņš nedrīkst palikt neapsegts. Šie smagie, pelēkie stieņi tagad izpirks Ekebijas godu. Lai tos neskar neviena svešinieka vienaldzīgais skatiens! Ai, Ekebija, tu mūsu sapņu zeme, lai mirdz tava slava!

Neviens kavalieris nav palicis mājās. Tēvocis Eberhards pametis savu rakstāmgaldu, brālēns Kristofers izlīdis no savas aizkrāsnes. Līdzi dodas pat maigais Levenborgs. Neviens nedrīkst palikt malā, ja glābjams Ekebijas gods.

Bet Levenborgs nedrīkst redzēt Klarelfas upi. Trīsdesmit septiņus gadus viņš to nav redzējis un tikpat daudz gadu nav iekāpis nevienā laivā. Viņš nīst mirdzošos ezerus un pelēkās upes. Ūdens viņam atgādina pārāk drūmus notikumus, tāpēc viņš no tā vairās, bet šodien arī viņš nevarēja palikt mājās. Arī viņam jāpiedalās, lai glābtu Ekebijas godu.

Pirms trīsdesmit septiņiem gadiem Levenborga acu priekšā Klarelfas upē noslīka viņa līgava, un kopš tās dienas aptumšojies viņa prāts.

Kamēr viņš tā stāv, raudzīdamies ūdenī, viņa vecās smadzenes pavisam apmulst. Pelēkā upes plūsma ar daudzajiem sīkajiem vilnīšiem ir sudrabzvīņaina milzu čūska, kas guļ un uzglūn laupījumam. Dzeltenie, augstie smilšu krasti, caur kuriem upe izurbusi sev ceļu, ir slepenu alu sienas, šajās alas mājo čūskas, un platais lielceļš, kas gar augstajiem krastiem aizstiepjas līdz laivu piestātnei, kur atrodas plosti, ir ieeja šausmu un nāves pilnajā alā.

Sīkais vecītis stāv un raugās ar savām mazajām, zilajām acīm. Vējš plivina garos, sirmos matus, un parasti liegi sārtie vaigi baismās nobāluši. Viņš droši zina, it kā kāds viņam to būtu teicis, ka tūliņ šai ceļā parādīsies kāds cilvēks un iegāzīsies glūnīgās čūskas rīklē.

Kavalieri pašlaik grib tvert ķekšus, lai atgrūstu plostus no malas, kad Levenborgs sauc:

— Pagaidiet, dieva dēļ, pagaidiet, es jūs lūdzu!

Kavalieri saprot, ka viņa prāts atkal aptumšojies, juzdams plosta kustības, bet viņi tomēr nogaidīdami paceļ ķekšus.

Un viņš, kas redz, kā upe uzglūn savam laupījumam un katrā ziņā nākamajā mirklī tur kāds iegāzīsies, brīdinādams norāda uz ceļa pusi, it kā tur jau saredzētu nācēju.

Ikvienam zināms, ka dzīvē bieži notiek tādas satikšanās, kāda nu notika šeit. Cilvēks, kas vēl spēj brīnīties, droši vien būs pārsteigts, ka kavalieriem tieši tajā rītā vajadzēja atrasties ar saviem plostiem pie Klarelfas upes, kad grāfiene Elizabete bija devusies tālajā ceļā. Protams, daudz dīvaināk būtu bijis, ja jaunā sieviete savā nelaimē nebūtu radusi palīdzīgu roku. Nu gadījās, ka viņa, gājusi visu nakti, nonāca uz šī lielceļa, kas iet līdz piestātnei, tieši tajā brīdī, kad kavalieri gribēja doties ceļā. Viņi mierīgi stāvēja, nolūkodamies, kā jaunā sieviete runājas ar pārcēlāju, kas jau atraisīja savu laivu. Viņa bija ģērbusies kā vienkārša kalpone, un kavalieri pat nenojauta, kas viņa tāda. Tomēr viņi nespēja novērst acis, jo šajā augumā bija kaut kas pazīstams. Kamēr viņa stāvēja, runādamās ar pārcēlāju, uz lielceļa savirpuļoja vesels putekļu mākonis, un no tā izlīda liela, dzeltena kariete. Grāfiene saprata, ka tā ir Borgas kariete, ka tur jau ievērojuši viņas prombūtni un devušies to meklēt un ka viņu tūliņ ieraudzīs. Viņa vairs nespēja aizbēgt ar pārcēlāja mazo laiviņu, vienīgo patvērumu tai varēja sniegt tikai kavalieru plosti. Viņa nu steidzās uz plostu pusi, pat neievērodama, kādi cilvēki tos vada. Bija labi, ka viņa to nepamanīja, jo citādi drīzāk būtu metusies zem zirgu kājām nekā meklējusi glābiņu šeit.

Nokļuvusi uz plosta, viņa tikai kliedza: —Paslēpiet mani, paslēpiet mani! — Tad viņai paslīdēja kāja, un tā pakrita uz dzelzs stieņiem. Bet kavalieri lūdza, lai viņa apmierinoties. Strauji viņi atgrūda plostu no krastmalas, un tas ieslīdēja Klarelfas straumē, dodamies pret Karlstadi, tieši tajā brīdī, kad krastmalā piebrauca kariete.

Karietē sēdēja grafs Henriks un grāfiene Marta. Grāfs pieskrēja pie pārcēlāja, lai jautātu, vai viņš nav redzējis jauno grāfieni. Bet, tā kā grafs Henriks mazliet kautrējās vaicāt par aizbēgušu sievu, viņš tikai sacīja:

— Ir kaut kas pazudis!

— Ak tā, — noteica pārcēlājs.

— Kaut kas pazudis. Es vaicāju, vai jūs ko neesat redzējis.

—Par ko kungs īsti runā?

— Tas vienalga, bet man kaut kas pazudis. Es vaicāju, vai jūs šodien neesat pārcēlis pār upi kādu cilvēku.

Bet tā viņš netika ne pie kādas skaidrības, un nu sarunā vajadzēja iejaukties grāfienei Martai. Vienā mirklī viņai bija skaidrs, ka meklētā atrodas uz viena no plostiem, kas aizpeld pa straumi.

— Kādi ļaudis brauc ar šo plostu?

— Laikam gan kavalieri, kā mēs viņus mēdzam dēvēt.

— Ā! — grāfiene izsaucās. — Jā, tad tava sieva nonākusi drošās rokās, Henrik. Tad jau labākais būs tūliņ doties uz mājām.

Bet uz plosta nemaz nevaldīja tāda jautrība, kā tas likās grāfienei Martai. Kamēr vien bija redzama dzeltenā kariete, jaunā sieva sēdēja, paslēpusies aiz stieņiem, un nebilda ne vārda, pat bīdamās pakustēties. Viņa tikai neatlaidīgi lūkojās uz krastu.

Iespējams, ka kavalierus viņa pazina tikai tad, kad dzeltenā kariete jau bija nozudusi. Šķita, ka viņa no jauna gribēja bēgt, bet tuvāk stāvošais kavalieris to aizturēja, un grāfiene, klusi vaimanādama, nokrita uz dzelzs stieņiem.

Kavalieri neuzdrošinājās sacīt nevienu vārdu, tāpat to izvaicāt. Viņa izskatījās tāda, it kā būtu tuvu ārprātam.

Bezrūpīgās galvas nu smagi nomāca atbildība. Jau šī dzelzs bija diezgan liela nasta viņu nepieradušajiem kamiešiem, un nu viņiem vēl būs jāuzņemas rūpes par šo jauno, dižciltīgo dāmu, kas bija pametusi savu vīru.

Satikdami ziemā dažādās godībās šo jauno sievieti, daudzi no viņiem iedomājās savu mazo māsiņu, ko kādreiz ikviens bija mīlējis. Kad viņš ar savu mazo māsiņu bija rotaļājies un izmēģinājis spēkus, tad vajadzēja to paaijāt; ar māsiņu tērzēdams, viņš mācījās vairīties no rupjiem vārdiem un izteicieniem. Ja kāds svešs puika mežonīgās rotaļās pārāk strauji skrēja tai pakaļ vai dziedāja neglītas dziesmas, tad viņš neizsakāmā sarūgtinājumā metās uz šo nejauko puiku, to gandrīz vai nosizdams, jo mazā māsiņa nedrīkstēja dzirdēt nejaukus vārdus, viņa bija sargājama no sāpēm un rūpēm, lai nekad savā dzīves ceļā nesatiktu ļaunumu vai naidu.

Grāfiene Elizabete bija bijusi viņu jautrā māsa. Kad viņa ielika kavalieru lielajās plaukstās savas mazās rociņas, šķita, it kā viņa sacītu: «Palūk, cik es trausla! Bet tu esi mans lielais brālis, tu mani pasargāsi ir no citiem, ir no sevis paša.» Un, kamēr vien grāfiene atradās to tuvumā, viņi bija tikai laipni bruņinieki.

Tagad kavalieri ar šausmām raudzījās viņā, tikko to pazīdami. Viņa bija sakritusi un novārgusi, kaklam trūka liegā apaļuma, vaigi bija kļuvuši caurspīdīgi. Savā nakts gājienā viņa laikam gan bija kritusi un sasitusies, jo pie tās deniņiem vīdēja maza brūce, no kuras lāgu lāgiem sūcās asins pilieni, un viņas gaišie, cirtainie mati, kas apvija tās pieri, bija aplipuši asinīm. Viņas drānas pēc ilgā gājiena pa putekļaino un rasaino ceļu bija netīras un kurpes nošķiebušās. Kavalierus pārņēma smaga sajūta, it kā viņi redzētu kādu svešu, nepazīstamu sievieti. Tai grāfienei Elizabetei, ko viņi pazina, nebija tik mežonīgi mirdzošu acu. Viņu nabaga māsiņa bija gandrīz iedzīta ārprātā. Šķita, no citas pasaules ieradusies sveša dvēsele cīnījās ar īsto dvēseli, lai varētu mājot šajā nožēlojamajā, nomocītajā miesā.

Bet kavalieriem nemaz nav jāraizējas, ko viņi iesāks ar jauno grāfieni. Viņā pamostas vecās domas. Viņai no jauna šķiet, ka tā atkal ierauta kārdinājumā. Dievs grib viņu pārbaudīt. Lūk, viņa atrodas starp draugiem! Vai tiešām viņa jau nodomājusi novērsties no grēku izpirkšanas ceļa?

Viņa pietrūkās kājās un sauca, ka tai jātiekot malā.

Kavalieri mēģināja to mierināt. Viņi sacīja, ka grāfiene varot justies gluži droša. Viņi to pasargāšot no visām briesmām un vajātājiem.

Viņa lūdzās un lūdzās, lai atļaujot iesēsties mazajā laiviņā, kas bija piesieta pie plosta, un irties malā, lai tad vientuļa turpinātu savu ceļu. Bet viņi taču nevarēja atļaut tai aiziet. Kas ar viņu notiks? Labāk, ja viņa paliek pie tiem. Viņi esot gan tikai nabaga vīri, bet gan jau atradīšot līdzekli, kā viņai palīdzēt.

Tad viņa baismās lauzīja rokas un lūdzās, lai ļaujot tai iet. Bet kavalieri neuzdrošinājās izpildīt viņas lūgumu. Viņi redzēja, cik tā nonīkusi un vārga, viņi baiļojās, ka jaunā sieviete varētu nomirt ceļmalā.

Gēsta Berlings stāvēja no tās mazliet atstatāk un raudzījās ūdenī. Varbūt jaunā sieviete nevēlējās viņu redzēt. To viņš nezināja, bet tā sirds līksmoja un smējās. «Nevienam tagad nav zināms, kur atrodas šī jaunā sieviete,» viņš domāja. «Mēs viņu varam aizvest uz Ekebiju. Turēsim viņu tur paslēptu, un mēs, kavalieri, būsim pret viņu labi. Viņa būs mūsu karaliene, mūsu valdniece, bet neviens nezinās, ka viņa atrodas pie mums. Mēs viņu rūpīgi sargāsim. Varbūt viņa pat kļūs laimīga, dzīvodama starp mums, visi vecie vīri viņu lutinās kā savu meitu.»

Nekad viņš nebija uzdrošinājies noskaidrot, vai grāfieni mīl. Viņš to nespēja iegūt negrēkodams un nevēlējās jauno sievieti ievilkt dubļos un netīrumos, vienīgi to viņš skaidri zināja. Taču paslēpt viņu Ekebijā, izturēties pret to labi, kad visi citi tai darījuši tik daudz ļauna, rūpēties, lai viņa baudītu visu, kas dzīvē jauks un daiļš, ai, kādi sapņi, kādi svētlaimīgi sapņi!

Bet Gēsta atmodās no saviem sapņiem, jo jaunā grāfiene bija dziļi satraukta un viņas balsī skanēja izmisuma griezīgās skaņas. Viņa bija nometusies kavalieru priekšā ceļos un lūdzās, lai ļaujot tai iet.

— Dievs man vēl nav piedevis! — viņa sauca. — Ļaujiet man iet!

Gēsta redzēja, ka neviens kavalieris nespēs paklausīt viņas lūgumam, tāpēc tas jādara viņam, viņam, kas mīlēja šo sievieti.

Viņam bija grūti pat kustēties, visi locekļi likās kā sastinguši, bet viņš tomēr aizvilkās līdz grāfienei un sacīja, ka aizvedīšot to malā.

Viņa tūliņ pietrūkās kājās. Gēsta iecēla to laiviņā un aizīrās līdz austrumu krastam. Viņš pieturēja laiviņu pie kādas šauras taciņas un palīdzēja Elizabetei izkāpt.

— Kas ar jums tagad notiks, grāfien? — viņš sacīja.

— Viņa pacēla pirkstu un nopietni norādīja uz debesīm.

— Ja jums kādreiz nepieciešams atbalsts, grāfien…

Viņš nespēja parunāt, balss liedzās paklausīt, bet viņa to

saprata un atbildēja:

— Es aizsūtīšu jums vēsti, ja jūs būsiet nepieciešams.

— Es būtu vēlējies jūs pasargāt no visa ļauna, — viņš sacīja.

Ardievodamās viņa sniedza roku, un Gēsta nespēja izteikt ne vārda. Salta un gļēva tās roka gulēja viņa rokā.

Grāfiene juta vienīgi kādu iekšēju balsi, kas to spieda doties svešumā. Viņa tikko nojauta, ka nupat pamet vīru, ko mīl.

Tad Gēsta ļāva viņai aiziet, īrās atpakaļ pie kavalieriem. Uzkāpis uz plosta, viņš trīsēja un jutās tik noguris, bezspēcīgs un nomocīts. Viņam šķita, ka paveicis sava mūža visgrūtāko darbu.

Vēl dažas dienas viņš valdījās, kamēr bija glābts Ekebijas gods. Viņš gan aizveda dzelzi līdz Kanikenesai, bet tad tā dzīves prieks un drosme sabruka uz ilgiem laikiem.

Kamēr kavalieri atradās uz plosta, viņi nepamanīja Gēstā nekādas pārvērtības. Viņš sasprindzināja nervus, lai tikai uzturētu možu garu, jautrību un bezrūpību, jo tieši ar bezrūpību un jautrību glābjams Ekebijas gods. Kā gan lai viņiem laimētos šis pārdrošais darbs, ja viņi rādīs norūpējušās sejas un viņu sirdis būs sagrauztas?

Ja nu tiesa, kā stāsta baumas, ka kavalieriem šoreiz uz plostiem bijis vairāk smilšu nekā dzelzs, ja tiesa, ka viņi uz Kanikenesas svariem nepārtraukti nesuši vienus un tos pašus dzelzs stieņus, kamēr svars sasniedzis daudzus simtus centneru, ja tiesa, ka to viņi varējuši izdarīt tikai tāpēc, ka svērājs un viņa palīgi par daudz iebaudījuši no Ekebijas ēdienu un dzērienu groziem, tad arī kļūst saprotams, ka viņiem tiešām vajadzēja rādīt jautras sejas.

Kas gan to tagad var zināt? Bet, ja tā tiešām būtu noticis, tad skaidrs, ka Gēstam Berlingam nebija laika nodoties skumjām. Tomēr viņš nejuta ne briesmu, ne dēku prieka. Bet, kad darbs bija pabeigts, viņš izmisis sabruka.

— Ai Ekebija, tu mana ilgu zeme, — viņš pats sev uzsauca, — lai gaiši mirdz tavs gods!

Tiklīdz kavalieri visu bija nokārtojuši ar svērāju un dabūjuši kvīti, viņi iekrāva savu dzelzi kādā Venernas ezera liellaivā. Bija pieņemts, ka kravu līdz Gēteborgai pavadīja kārtīgi laivinieki, un Vermlandes lietuvēm vairs tālāk nebija ko bažīties, ja bija saņemta kvīts, ka Karlstadē nodots nolīgtais daudzums. Bet kavalieri savu pasākumu negribēja darīt līdz pusei, viņi vēlējās aizvest dzelzi līdz pašai Gēteborgai.

Ceļā uz turieni viņiem uzbruka nelaime. Naktī sacēlās vētra, sāka svaidīt laivu, uzdzina to uz zemūdens klints, un laiva nogrima ar visu dārgo kravu. Dibenā nogāja arī mežragi, spēļu kārtis un neizdzertās vīna pudeles. Bet, ja visu labi apdomā, kas par to, ka šī krava nogrima? Ekebijas gods bija glābts. Dzelzi taču Kanikenesā nosvēra. Kaut arī majoram bija jāraksta Gēteborgas lieltirgotājam skarba vēstule, ka viņš nevēlas naudu, ja dzelzs nav saņemta, bet nogrimusi dzelmē, tad tas arī neko nenozīmē, jo Ekebija ir bagāta un tās gods bija glābts.

Bet ja nu ostas slūžas, dzelzs raktuves un cepļi, plosti un laivas sāk čukstēt dīvainas lietas? Jā meži klusi sašalcas, ka viss šis brauciens bijis tikai krāpšana, ja visā Vermlandē apgalvo, ka plosti veduši tikai šos nedaudzos centnerus dzelzs un laivas avārija tikusi rūpīgi sagatavota? Tad tomēr šie vīri veikuši pārdrošu darbu, īstu kavalieru joku. Tāds pasākums nekaitē vecā nama godam.

Tas gan noticis pirms daudziem gadiem. Var jau būt, ka kavalieri nopirka dzelzi, varbūt viņi to atrada sakrātu un paglabātu noliktavās. Īsto patiesību šajā lietā nekad nedabūs zināt. Vismaz svērājs negribēja ne dzirdēt, ka kavalieri būtu izdarījuši krāpšanu, un viņam taču tas vislabāk zināms.

Atgriezušies Ekebijā, kavalieri uzzināja jaunas vēstis. Grafa Donas laulība tikšot atcelta. Grafs aizsūtījis uz Itāliju savu pils pārvaldnieku, lai tas ievāktu pierādījumus, ka laulība nav bijusi likumīga. Pārvaldnieks ap vasaras vidu atgriezās ar apmierinošām ziņām. Kādas šīs ziņas bija, nemāku lāgā sacīt. Ar vecām teikām jābūt tikpat uzmanīgam kā ar apvītušām rozēm — no mazākā pieskāriena ziedlapiņas sabirst. Ļaudis melsa, it kā Itālijā grafu pāri salaulājis kāds neīsts mācītājs. Es arī par to vairāk nekā nezinu, bet viens ir skaidrs: Brubijas tiesa atzina, ka grafa Donas un Elizabetes fon Turnes laulība nav bijusi likumīga.

Jaunā sieva par to gan nekā nezināja. Viņa dzīvoja pie zemniekiem tālā novadā, ja vispār vēl bija dzīva.

XVIII LILJEKRUNA MĀJAS

Kavalieru vidū bija kāds vīrs, ko es bieži esmu minējusi kā izcilu mūziķi. Viņš bija liela auguma, kaulains, prāvu galvu un cirtainiem, melniem matiem. Tajā laikā viņam droši vien nebija vairāk par četrdesmit gadiem, bet tā sejas panti bija parupji un neglīti un gaita pagausa. Tādēļ daudziem viņš likās vecs. Viņš bija labs, bet grūtsirdīgs vīrs.

Kādā pēcpusdienā viņš paņēma savu vijoli un pameta Ekebiju. Ne no viena viņš neatvadījās, tomēr cerēja nekad vairs neatgriezties. Kopš grāfienes Elizabetes nelaimes dzīve Ekebijā viņam šķita pretīga. Viņš gāja visu vakaru un cauru nakti, līdz saullēktā nonāca pie kādas nelielas muižiņas, sauktas Levdala; šī muižiņa piederēja viņam.

Bija agrs rīts, un visi vēl dusēja. Liljekruns apsēdās nama priekšā uz zaļā, garā sola un aplūkoja savu īpašumu. Mīļais dievs! Vai gan bija kāda vieta, skaistāka par šo? Pagalma mauriņš apaudzis ar biezu, smalku, gaišu zāli. Šim mauriņam līdzīga nebija visā pasaulē. Šeit varēja ganīties jēri, šeit bērni varēja plosīties un rotaļāties, un tomēr mauriņš bija biezs un zaļš. Izkapts šo mauriņu neskāra, bet reizi nedēļā mājasmāte lika no tā izslaucīt visus gružus, skaidas un sausās lapas. Viņš aplūkoja ar smiltīm nokaisīto celiņu savā priekšā un žigli sarāva kājas. Bērni vakarvakarā bija celiņā izkasījuši skaistus rakstus, un nu viņa lielās kājas tos izjaukušas. Kā gan viss šeit auga un zaļoja! Seši sērmūkšļi, kas ieslēdza pagalmu, bija lieli kā gobas un kupli kā ozoli. Tādus kokus viņš nekur nebija redzējis. Cik tie bija krāšņi ar saviem resnajiem stumbriem, kuplo, zaļo lapotni, no kuras nokarājās lielie, baltie ziedu čemuri! Liljekrunam tie atgādināja debesu zvaigznes. Taisni jābrīnās, ka šajā pagalmā auga koki. Lūk, vecais vītols, tik resns, ka pat divi vīri to nevarētu apņemt. Koka stumbrs gan bija apsūnojis un caurumains, tajā kādreiz iespēris zibens, bet mirt šis vītols nevēlējās. Ik pavasari nolauztais stumbrs dzina jaunas, zaļas lapas, lai pierādītu, ka tajā vēl slēpjas dzīvības sulas. Ieva mājas austrumu galā bija tā salapojusi, ka aizēnoja visu ēku. Viss kūdras jumts bija klāts baltām ziedlapiņām, jo ieva jau bija noziedējusi. Un tīrumos vietvietām izkaisītie bērzi! Tiem jau šajās mājās bija īsta paradīze. Bērzi te attīstīja tik dažādus veidus, it kā cenzdamies atdarināt visas koku sugas. Viens līdzinājās liepai, kupls un lapots ar košu lapu vainagu, cits bija taisns un stāvs kā apse, cita zari nokarājās gluži kā sēru vītolam. Ikviens izskatījās savādāks, bet jauki bija it visi.

Tad Liljekruns piecēlās un apstaigāja māju. Dārzs bija tik brīnum krāšņs, ka Liljekruns apstājās un tajā noraudzījās aizturētu elpu. Pašlaik ziedēja ābeles. Jā, to jau viņš zināja. To viņš bija redzējis daudzās citās muižās, tikai nevienā vietā tās neziedēja tik skaisti kā tajā, kur viņš tās bija redzējis ziedos kopš pirmās laulības dienas. Saliktām rokām, uzmanīgiem soļiem viņš pastaigājās pa dārza celiņu. Celiņa smiltis bija baltas un balti visi koki, daži rožaini sārti. Kaut ko tik skaistu viņš nekad nebija redzējis. Ik koku viņš pazina kā mīļu māsu vai rotaļu biedru. Ziemas ābeļu ziedi bija balti, bet vasaras — rožaini sārti. Paradīzes ābolu koks dega purpurā. Taču visskaistākā bija vecā, nepotētā meža ābele, kuras sīvos āboliņus pat ēst nevarēja. Tā bija izšķērdīgi piebērta ziediem un šķita gluži kā liela sniega kupena rīta saules mirdzumā.

Neaizmirstiet, ka bija agrs rīts! Rasotās lapas gaiši vizēja, visi putekļi bija noskaloti. No kokiem apaugušā kalna, kura pakājē atradās mājas, atmirdzēja pirmie saules stari. Likās, it kā tie būtu aizdedzinājuši egļu galotnes. Jaunā āboliņa lauku, kviešu un rudzu un tikko sadīgušo auzu tīrumu klāja viegla dūmaka, kā visskaistākais šķidrauts, un ēnas iezīmējas asi kā mēnesnīcā.

Liljekruns apstājās un noraudzījās sakņu dobēs starp dārza celiņiem. Viņš saprata, ka mājasmātei un kalponei darba šeit nav trūcis. Viņas ir rakušas, kaplējušas un mēslojušas, ravējušas nezāles un irdinājušas zemi, līdz tā kļuva smalka un mīksta. Nolīdzinājušas dobes un nogludinājušas to malas, viņas ņēmušas auklas un mietiņus un sadalījušas dobes strēlēs un četrstūros. Tad viegliem, uzmanīgiem soļiem izminušas mazas taciņas, pa kurām gājušas un nākušas, līdz visas dobes bija apsētas. Bērni līksmi un laimīgi bija piedalījušies šajā darbā, kaut arī tas nemaz nebija tik viegls, kaut arī viņiem bija jāstrādā salīkušu muguru un jāliecas, lai varētu aizsniegt dobes otru malu. Tomēr katrs sapratīs, cik viņa darbs vērtīgs.

Tagad sēklas sāka dīgt.

Dievs lai tās svētī, cik drosmīgi tur bija izlīduši ir zirņi, ir pupas, lepodamies ar savām divām biezajām, sirdsveidīgajām lapām! Cik vienādi un biezi sadīguši burkāni un bietes! Visjaukākās bija sīkās, cirtotās pētersīļu lapiņas, kas tikko pabāza asniņus virs zemes, it kā rotaļādamās ar pašu zaļo dzīvību.

Bet šeit bija viena sīka dobīte ar nevienādu sadalījumu, kuras mazie četrstūri šķita īstie rotaļu lauciņi. Tā bija bērnu pasaule.

Liljekruns aši paņem vijoli un sāk spēlēt. Lielajos krūmos, kas aizsargā namu no ziemeļu vējiem, atskan putnu dziesmas. Ikviena dzīva radība, kam dievs dāvājis kaut mazāko balstiņu, nevarēja klusēt, tik burvīgs bija šis rīts. Vijoles lociņš kustējās pats no sevis.

Liljekruns staigāja šurp un turp pa celiņiem un spēlēja. «Nē,» viņš sevī domāja, «skaistākas vietas nav pasaulē.» Kas gan ir Ekebija pret Levdalu! Viņa nama jumts gan bija ar kūdru segts un pats nams tikai vienstāva. Nams atradās pašā mežā, tā aizmugurē pacēlās kalni, bet pakājē pletās ieleja. Nekā sevišķa tur nebija. Te nebija ne ezera, ne ūdenskrituma, ne liedaga, ne parku, un tomēr te bija tik skaisti. Te bija skaisti tāpēc, ka šī bija laba, mierīga māja. Šeit bija viegli dzīvot. Viss, kas citur radītu rūgtumu un naidu, šeit tika izlīdzināts ar maigumu un mīlestību. Tieši tādai ir jābūt mājai.

Namā, kādā istabā, kuras logs ir dārza pusē, dus namamāte. Pēkšņi viņa pamostas un klausās, bet nekustas. Smaidīdama viņa guļ un klausās. Mūzika nāk tuvāk un tuvāk, un pēdīgi šķiet, ka spēlmanis apstājies zem viņas loga. Ne jau pirmo reizi viņa dzird šo mūziku pie sava loga. Tā viņš mēdz ierasties, viņas vīrs, ja viņi Ekebijā paveikuši kādu traku, mežonīgu darbu.

Tur viņš stāv un sūdz grēkus un lūdz piedošanu. Viņš mūzikā stāsta par tumšajām varām, kas viņu vilina projām no sievas un bērniem, no visa, ko viņš dziļi mīl. Bet viņš tos mīl. Ai, cik karsti viņš tos mīl!

Vīram spēlējot, viņa pieceļas un, pati lāgā neapzinādamas, apģērbjas. Vīra mūzika viņu dziļi saviļņojusi.

— Ne jau greznība un ērta dzīve mani vilina, — viņš spēlē, — ne mīlestība uz citām sievietēm, ne godkāre, bet dzīves valdzinošā daudzkrāsainība. Dzīves saldme, dzīves rūgtums, dzīves daudzpusība mani sauc un aicina. Bet tagad man pietiek, jūtos gurds un apmierināts. Nekad vairs nepametīšu savu māju. Piedod, esi pret mani saudzīga!

Tad viņa atvelk loga aizkarus un attaisa logu, un viņš ierauga sievas skaisto, laipno vaigu.

Viņa ir laba, viņa ir gudra. Kā maigi, svētīgi saules stari tās skatieni krīt uz visu. Viņa vada, viņa kopj. Kur viņa mīt, visam jāaug un jāzaļo. Viņa sevī nes laimi.

Viņš uzmetas sēdus uz palodzes un jūtas laimīgs kā jauns mīlētājs.

Tad viņš noceļ sievu no loga un aiznes to ābeļdārzā. Tur viņš stāsta sievai, cik viss šeit krāšņs, rāda viņai sakņu dobes un bērnu stādījumus un sīkās, jaukās pētersīļu lapiņas.

Bērni atmodušies gavilē un jūsmo par tēva atgriešanos. Viņi neatstāj tēvu nevienu mirkli. Viņam nu jāredz daudz jauna un ievērojama, mazās dzirnaviņas, kuras griežas upītē, putnu ligzdas vītolā un abi mazie kumeliņi, kas atskrējuši tikai pirms pāris dienām.

Tad tēvs un māte, un bērni apstaigā visus laukus. Viņam jāapskatās, kā saauguši rudzi, kā sazēlusi zāle, kā no zemes šaujas kartupeļu krūzainās lapas.

Viņam jāaplūko govis, kad tās atgriežas no ganībām, jāpriecājas par visiem teliņiem un jēriem, jāuzmeklē vistu olas un jādod zirgiem maize.

Bērni augu dienu viņam seko pa pēdām. Šodien nav jāmācās, nav jāstrādā, šodien var klaiņāt kopā ar tēvu!

Vakarā viņš bērniem spēlē polku. Visu cauru dienu viņš bijis tik maigs tēvs un jauks rotaļu biedrs, ka bērni aizmieg, lūdzot dievu, lai tēvs pie viņiem paliktu vienmēr.

Viņš arī paliek veselas astoņas dienas un jūtas tik jautrs kā jauns zēns. Visā viņš iemīlējies — sievā, bērnos, un Ekebija viņam nenāk ne prātā.

Bet tad kādā rītā viņš ir pazudis. Viņš to vairs nespēja panest, šeit par daudz laimes. Ekebijā bija tūkstoškārt ļaunāk, bet Ekebijā pulsēja pati dzīve, tur virpuļoja notikumi. Ai, cik daudz bija Ekebijā par ko sapņot, par ko spēlēt! Kā gan lai viņš dzīvo bez kavalieru pārgalvībām, bez garā Levezera, ap kuru šalca trakās dēkas?

Viņa muižā viss ritēja savu mierīgo gaitu. Zem laipnās mājasmātes rokām viss auga, zaļoja, ziedēja. Šajā namā visi staigāja, klusas laimes apstaroti. Viss, kas citur radītu naidu un rūgtumu, šeit atrisinājās bez sāpēm un vaimanām. Viss šeit bija tā, kā tam jābūt. Bet, ja mājas tēvs ilgojas dzīvot kā Ekebijas kavalieris, kas par to? Vai vērts apsūdzēt sauli, ka tā ik vakarus noriet un pamet zemi tumsā?

Kas gan ir nepārvarams, izņemot padevību? Kas gan ir drošs par uzvaru, izņemot pacietību?

XIX DOVRES RAGANA

Dovres kalnu ragana ieradusies Levezera malā. Tur viņa redzēta, maza, salīkusi, ģērbusies ādas kamzolī un apjozusies ar sudrabā kaltu jostu. Kādēļ viņa ieradusies no vilku alām cilvēku mājokļos? Ko meklē šī kalnu vecene zaļajās ielejās?

Viņa staigā ubagodama. Par spīti savai bagātībai, viņa tomēr ir skopa un kāra pēc dāvanām. Kalnu aizās viņai paslēpti smagi tīra sudraba stieņi, leknajās pļavās ganās lieli ganāmpulki melnu govju grezni rotātiem ragiem. Tomēr viņa staigā tāss vīzēs un nospeķotā kažociņā, kura raibi izrakstīto malu tikko var saredzēt zem gadsimtiem nogulušās netīrumu kārtas. Viņa sūc sūnām pildītu pīpi un lūdz dāvanas pat no vistrūcīgākajiem iebūviešiem. Kauns dot tādam, kas nekad nepateicas, kam nekad nav gana!

Viņa ir veca. Kad gan staroja jaunības sārtumā viņas platā, brūnā, taukaini spīdošā seja ar plakano degunu, kad dzirkstīja jaunības līksmē viņas šaurās acis, kas tagad netīrajā sejā kvēlo kā ogles pelnos? Kad viņa kā jauna meitene sēdēja uz ganu mājiņas žoga, ar sava āžraga skaņām atbildēdama ganu zēna mīlas dziesmām? Viņa jau dzīvo daudzus gadu simteņus. Pat visvecākie ļaudis neatceras laiku, kad viņa nebūtu klīdusi pa pasauli. Viņu tēvi jau redzējuši to kā veceni, kad paši vēl bijuši bērni. Arī tagad viņa vēl nav mirusi. Es, kas par viņu rakstu, esmu to redzējusi. Viņa ir varena. Viņa, lapu burvja meita, nebaidās neviena! Droši viņa liek savas platās kājas lielceļu grantī. Viņa var uzburt krusu, var vadīt zibeni. Viņa var nomaldināt ganāmpulkus un uzlaist aitām vilkus. Laba viņa var darīt maz, bet ļauna gaužām daudz. Gudrākais — ar viņu nenaidoties. Ja viņa ubago kazu vai veselu kuli vilnas, dod viņai to! Citādi nosprāgs zirgs, nodegs māja, saslims govis, nomirs bērns vai čaklā mājasmāte zaudēs prātu.

Nekad viņa nav patīkama viešņa. Tomēr labāk saņemt to ar smaidošu seju. Kas zina, kādā nolūkā šī nelaimes nesēja klaiņā ielejās? Viņa nenāk vienīgi tādēļ, lai piepildītu savas tarbas. Viņai seko ļaunas zīmes, dārziem uzbrūk kāpuri, mijkrēslī drausmi kauc un gaudo lapsas, riebīgi, melni un sarkani tārpi, spļaudami puvešus, parādās pie māju sliekšņiem.

Viņa ir lepna. Viņas galvā slēpjas senču varenās gudrības. Tas pacilā domas. Viņas spieķī ietēsti reti rūnu raksti. Spieķi viņa nepārdotu par visu ielejas zeltu. Viņa prot dziedāt burvju dziesmas, viņa prot vārīt burvju dziru, viņa pazīst visus augus, pār rāmo ūdens līmeni viņa prot raidīt burvju šāvienus un sacelt viesuļus.

Kaut es prastu lasīt šīs simtgadu vecenes dīvainās domas! Iznākusi no mežu biezokņiem, nokāpusi no kalnu augstienēm, — ko gan viņa domā par ielejas iedzīvotājiem? Viņai, kas tic Tūram, milžu nogalinātājam, un varenajiem lapu dieviem, šie kristīgie liekas kā rāmi sētas suņi, salīdzinot ar pelēkajiem vilkiem. Nevaldāma kā sniegputenis, spēcīga kā kalnu strauts, viņa nekad nespēs mīlēt ielejas dēlus.

Tomēr viņa bieži nokāpj no kalniem, lai pavērotu šo ieleju punduru parašas. Cilvēki, viņu ieraugot, šausmās nodreb, bet spēcīgā mežu meita mierīgi pastaigājas viņu vidū, jo viņu sargā šausmas. Vēl nav aizmirsti viņas senču varoņdarbi, vēl nav aizmirsti arī viņas pašas darbi. Kā kaķis paļaujas uz saviem nagiem, tā viņa — uz savu smadzeņu gudrību un burvju dziesmās slēpto dievu spēku. Neviens karalis nav drošāks par savu varu kā viņa par savu šausmu valstību, kurā ir vienīgā valdniece.

Tā Dovres ragana jau apstaigājusi daudzus ciemus. Nu viņa ieradusies Borgā un nebīstas doties uz paša grāfa pili. Reti viņa iet pa virtuves durvīm. Viņa dodas tieši uz terases platajām kāpnēm. Viņa tik mierīgi čāpo ar savām platajām tāss vīzēm pa puķēm rotāto celiņu, it kā staigātu pa kalna taku.

Gadās, ka grāfiene Marta tieši šajā brīdī iznākusi uz terases apbrīnot jūnija dienas krāšņumu. Pa grantēto celiņu pie namamātes dodas divas kalpones. Viņas nāk no žāvētavas, nesdamas uz kārts svaigi žāvētu šķiņķi.

— Vai cienīgā grāfiene nepārbaudīs un nepaodīs šķiņķi? — vaicā kalpones. — Vai tas labi izžāvēts?

Grāfiene Marta, kas tajā laikā nu bija Borgas pils namamāte, pārliecas pār terases margām un aplūko šķiņķi, bet tai pašā mirklī vecā lapiete uzliek savu roku uz viena šķiņķa.,

Raug, šī brūni mirdzošā gaļa, šīs treknās tauku kārtas! Šī svaigi žāvētā šķiņķa jaukā kadiķu smarža! Īstais dievu mielasts! Ragana to iekāro. Viņa uzliek savu roku uz šķiņķa.

Ai, kalnu meita nav radusi ubagot un lūgt! Vai gan aiz viņas žēlastības puķes nezied un cilvēki nedzīvo? Viņa var uzsūtīt salnas un vētras, un ūdens plūdus, kas visu iznīcinātu. Tāpēc viņai nepieklājas lūgt un ubagot. Ko viņa vēlas, tam uzliek savu roku, un tas viņai pieder.

Grāfienei Martai tomēr nekas nav zināms par vecās varu.

— Taisies, ka pazūdi, tu ubadze! — viņa uzsauc.

— Dod man šķiņķi! — saka Dovres ragana, vilku karaliene.

— Viņa jau ir traka! — izsaucas grāfiene un pavēl, lai kalpones dodas uz klēti ar savu nastu.

Tad simts gadu vecās sievas acis iedzalkstās niknumā un iekārē.

— Dod man brūno šķiņķi! — viņa atkārto. — Citādi tev klāsies ļauni.

— Labāk es to atdodu žagatām, nevis tādai kā tev.

Nu vecā niknumā notrīs. Mežonīgi vicinādama, viņa paceļ gaisā savu rūnu rakstiem greznoto spieķi. Viņas lūpas murmina dīvainus vārdus. Mati saslienas gaisā, acis kvēlo, seja savelkas drausmā grimasē.

— Tevi pašu apēdīs žagatas! — viņa beidzot izsaucas. Un viņa aiziet, murminādama lāstus, mežonīgi vicinādama spieķi. Viņa atgriežas mājup. Viņa vairs nedodas tālāk uz dienvidiem. Tagad meža biezokņu meita paveikusi darbu, kādēļ tai bija jānokāpj no kalnu augstienēm.

Grāfiene Marta stāv uz kāpnēm un smejas par vecās trako niknumu. Bet drīz viņas lūpās sasalst smiekli, jo tur jau tās nāk! Viņa pat nespēj ticēt savām acīm. Viņai šķiet, ka tā sapņotu, bet tur tās nāk, žagatas, kas viņu apēdīs.

No dārza, no parka uz viņu lido žagatas izplestiem nagiem un knābjiem, gatavas tos cirst viņas miesā. Ķērkdamas un klaigādamas tās laižas šurp. Grāfienes acu priekšā pavīd melni un balti spārni. Kā murgos viņa redz, ka priekšējiem pulkiem seko citi, visas apkārtnes žagatas, visas debesis aizsegtas melnbaltiem spārniem. Priekšpusdienas saules mirdzumā metāliski zaigo spārnu spalvas. Kā nikni laupītāju putni žagatas loka savus kaklus. Vienmēr ciešākā aplī šie drausmīgie putni ieslēdz grāfieni, skardami ar nagiem un knābjiem viņas seju. Tad viņai jābēg priekšnamā un jāaizslēdz durvis. Baismās trīsēdama, viņa atspiežas pret durvīm, kamēr ārā riņķo ķērcošo žagatu bari.

Nu grāfiene tika izslēgta no vasaras saldmes un zaļuma, no visa dzīves prieka. Kopš šīs dienas viņa pazina tikai aizslēgtas durvis, nolaistus aizkarus, tikai izmisumu un baismas, līdz ārprātam sakāpinātu apmātību.

Arī šo nostāstu var uzskatīt par ārprātīgu, bet tas laikam ir patiess. Simtiem cilvēku zinās šo nostāstu un varēs apliecināt, ka tāda ir bijusi šī senā teika.

Putni nosēdās uz kāpņu margām un jumta. Viņi it kā gaidīja grāfienes parādīšanos, lai varētu mesties tai virsū. Viņi vija sev ligzdas parka kokos un tur palika. Nebija iespējams aizdzīt šos putnus. Ja viņus šāva, kļuva vēl ļaunāk. Viena krituša vietā ieradās desmitiem jaunu. Lāgiem lieli bari bija spiesti doties pēc barības, bet vienmēr mājās palika uzticami sargi. Un, tiklīdz parādījās grāfiene Marta, tiklīdz viņa palūkojās pa logu vai atvilka aizkarus, vai kaut uz mirkli iznāca uz kāpnēm, žagatas atgriezās. Šalcošām spārnu vēdām viss bars laidās uz pili, un grāfiene paslēpās visattālākajā istabā.

Viņa apmetās uz dzīvi savā guļamistabā līdzās sarkanajai priekšistabai. Bieži esmu noklausījusies aprakstus, kāda šī istaba izskatījusies tajā šausmu laikā, kad žagatas ielenkušas Borgas pili. Logi un durvis bijušas segtas smagiem aizkariem, grīdas klājuši biezi tepiķi, cilvēki tur staigājuši uz pirkstgaliem un runājuši čukstošā balsī.

Grāfienes sirdi bija pārņēmušas šausmas. Viņas mati nosirmoja. Viņas seja tapa krunkaina. Vienā mēnesī viņa pārvērtās sirmgalvē. Viņai trūka spēka norūdīt sirdi pret šo briesmīgo burvību. Naktīs viņa pamodās, skaļi kliegdama, ka to plosa žagatas. Dienās viņa raudāja par savu šausmīgo, nenovēršamo likteni. Vairīdamās no cilvēkiem, bailēs, ka viņiem varētu sekot putnu bars, viņa bieži sēdēja savā atzveltnes krēslā, aizsegusi seju rokām, šūpodama ķermeni, nomākta un nomocīta šajā smacīgajā gaisā, lāgiem uzlēkdama kājās un skaļi vaimanādama.

Par šādu dzīvi ļaunākas nebija. Vai gan ikvienam nav viņa jānožēlo?

Man par viņu vairs nav ko sacīt, un tas, ko līdz šim esmu stāstījusi, nav bijis nekas labs. Mani gandrīz sāk mocīt sirdsapziņas pārmetumi. Jaunībā viņa taču bija labsirdīga un dzīvespriecīga, un manu sirdi ielīksmojuši daudzi jautri nostāsti par šo sievu, kaut gan šeit es tos neesmu minējusi.

Bet tā nu tas ir, kaut arī šī nabaga zemes meita to nezināja, ka dvēsele mūžam ir alku pārpilna. Izpriecas un rotaļas to nepiepilda. Negūstot citas barības, dvēsele kā plēsīgs zvērs saplosa vispirms citus, tad pati sevi.

Tāda arī bijusi šīs teikas doma.

XX JĀŅI

Jāņos norisinājās šis notikums, un Jāņos es to tagad rakstu, Jāņos, visskaistākajā vasaras laikā.

Tas notika toreiz, kad Forsas muižas īpašnieks, ļaunais Sintrams, baiļojās un sēroja. Viņš dusmojās par gaismas uzvaru, dusmojās, ka tumsa padzīta. Viņu saniknoja koku lapu kuplums un maigi zaļais paklājs, kas sedza zemi.

Viss zaigoja skaistumā. Pat putekļainā un pelēkā lielceļa malas bija rotātas ziediem, skaistiem Jāņu ziediem, smaržīgām vīgriezēm, ziliem pulkstenīšiem un vanagnadziņiem.

Kad kalnus klāja Jāņu krāšņums un dzidrais gaiss aiznesa Brubijas baznīcas zvanu skaņas līdz pat Forsas muižai, kad zemē valdīja burvīgais svētku miers, tad Sintrams sacēlās niknumā. Viņam likās, ka dievs un cilvēki uzdrošinājušies aizmirst, ka arī viņš vēl atrodas pasaulē, un tādēļ viņš nolēma braukt uz baznīcu. Lai visi tie, kas uzgavilē ziedonim, ierauga viņu, Sintramu, tumsības kungu, nāves bruņinieku, ziemas valdnieku.

Viņš uzvilka mugurā vilkādas kažoku un rokās spalvainus dūraiņus. Viņš lika iejūgt kamanās sarkano zirgu un pie izrotātām ilksīm piesiet zvaniņus. Saģērbies tā, it kā būtu trīsdesmit grādu aukstums, viņš devās uz baznīcu. Viņam šķita, ka slieces čirkst no saltuma. Viņam šķita, ka baltās putas zirga sānos ir salna. Siltumu viņš nepazina. Tāpat kā saule izstaro siltumu, tā viņš izstaroja aukstumu.

Viņš brauca pa auglīgo klajumu, kas pletās ziemeļos no Brubijas baznīcas. Viņam bija jābrauc garām lieliem, bagātiem ciemiem un tīrumiem, kas trīsēja cīruļu dziesmās. Nekur neesmu dzirdējusi tik līksmi dziedam cīruļus kā šajos tīrumos. Bieži pārdomāju, kā gan viņš varēja nedzirdēt šīs neskaitāmo dziedoņu balsis.

Daudz kas ceļā būtu radījis viņā īgnumu, ja vien viņš atvērtu acis. Pie katras būdiņas durvīm viņš būtu ieraudzījis divus bērzus un pa atvērtajiem logiem redzējis, ka istabas sienas un griestus rotā ziedi un zaļumu vītnes. Pat ubagu meitene gāja pa lielceļu ar ceriņu čemuru rokās, un ikvienas zemnieces mutautiņā slēpās ziedu pušķītis.

Pagalmos pacēlās ziediem un vainagiem greznotās Jāņu kārtis. Zāle ap tām bija nomīdīta, jo visu vasaras nakti jaunieši šeit bija griezušies jautrā dejā.

Levezerā salasījās plostnieki. Jāņiem par godu bija uzvilktas mazas, baltas buras, kaut arī nejuta ne vēja pūsmas, un ik mastā šūpojās zaļš vainags.

Pa daudzajiem ceļiem, kas veda uz Brubijas baznīcu, nāca baznīcēni. Sevišķi krāšņas izskatījās sievietes gaišajos pašaustajos tērpos, kas bija šūdināti šai dienai. Visi bija ģērbušies svētku drānās.

Cilvēki nebeidza priecāties par lielo svētdienas mieru, silto gaisu, raženiem tīrumiem un zemenēm, kas jau sārtojās ceļmalā. Viņi vēroja rāmo gaisu, cīruļu dziesmas, dzidrās debesis un sacīja:

— Šķiet, šī tiešām ir tā kunga diena.

Tad atbrauca Sintrams. Lādēdamies viņš vicināja pātagu pār nodzītā zirga muguru. Nejauki čirkstēja kamanu slieces, riebīgi tinkšķēja ilkšu zvaniņi, pārskanēdami baznīcas zvanus. Zem biezās jērenīcas viņa piere bija saraukta niknās grumbās.

Baznīcēni notrīsēja, un viņiem likās, ka redz pašu nelabo. Pat šajā ziedoņa dienā viņiem nebija lemts aizmirst ļaunumu un saltumu. Smags ir zemes iemītnieku liktenis.

Gar baznīcas sienu vai uz kapsētas mūriem koku pavēnī sēdēja cilvēki, gaidīdami dievkalpojuma sākumu, un izbrīnā nolūkojās, kā Sintrams kāpj baznīcas kalniņā. Nupat viņu sirdis laimē bija līksmojušas, ka viņi var mīt šo zaļo zemi un baudīt dzīves saldmi. Ieraugot Sintramu, viņu sirdis sažņaudzās ļaunās nojautās.

Sintrams iegāja baznīcā un ieņēma savu vietu, nomezdams cimdus uz sola, un cimdos iešūto vilku nagu skrapstoņa bija dzirdama visā baznīcā. Dažas priekšējos solos sēdošās sievas, ieraugot šo spalvaino stāvu, zaudēja samaņu, un tās vajadzēja iznest ārā.

Tomēr Sintramu neviens neuzdrošinājās izdzīt. Viņš traucēja baznīcēnu svinīgumu, bet neviens neuzdrīkstējās pavēlēt tam atstāt baznīcu, jo visi baiļojās no viņa dusmām.

Velti vecais mācītājs runāja par jauko ziedoni. Neviens viņā neklausījās. Ļaudis neatlaidīgi domāja par ļaunumu un saltumu, un nelaimēm, ko uzsūtīja ļaunais Sintrams.

Kad dievkalpojums beidzās, ļaunais uzkāpa pašā baznīcas kalna virsotnē. Viņš nolūkojās Brubijas ezera šaurumā, mācītāja muižā un Levezera līčos rietumu krastā. Visi redzēja, ka viņš savilka dūres un kratīja tās pret ezeru un tā zaļajiem krastiem. Tad viņa skatieni slīdēja uz dienvidiem līdz pat Levezera zilajām jomām, kas it kā noslēdza pašu ezeru. Viņa skatieni traucās arī uz ziemeļiem garām Gurlitas klintij, kur ezeru apņem augstas kalnu grēdas, un atkal viņa dūre savilkās. Ikviens saprata — ja Sintrama rokā būtu zibens, viņš to mestu uz šo rāmo zemi, ja tas būtu viņa varā, viņš izplatītu postu un nāvi. Viņa sirds bija tā pieradusi pie ļaunuma, ka vienīgi posts viņu varēja ielīksmot. Pamazām viņš pats bija mācījies mīlēt vienīgi ļaunumu un nelietību. Viņš bija ārprātīgāks par visārprātīgāko, bet to neviens nesaprata.

Tad sāka klīst dīvainas baumas. Stāstīja, ka zvaniķim, slēdzot baznīcas durvis, nolūzusi slēdzene, jo atslēgas caurumā bijis iebāzts kāds papīrs. Viņš šo papīru iedevis mācītājam. Kā jau saprotams, šis raksts bija domāts citas pasaules radījumam.

Ļaudis klusu sačukstējās par šī raksta saturu. Mācītājs rakstu bija sadedzinājis, bet baznīcas sargs to paguvis izlasīt, iekams liesmas to aprijušas. Burti bija kvēlojuši dzidri sarkani uz melnā papīra. Viņš nespēja atturēties, to nelasījis. Čukstēja, ka viņš izlasījis — ļaunais izpostīšot visu zemi, cik tālu tā redzama no Brubijas baznīcas torņa. Būšot redzami tikai meži, cilvēku vietā šeit dzīvošot lāči un lapsas. Tīrumi gulēšot neapkopti, un šajā apkārtnē nedzirdēšot ne gaiļa dziesmas, ne vistas kladzināšanas. Ļaunais kalpošot savam kungam, izplatīdams pār visu galvām postu. To viņš esot apsolījis.

Ļaudis tagad drūmiem skatieniem lūkojās nākotnē, jo zināja, cik liela bija šī ļaunā vara, ka viņš draudējis iznīcināt visu dzīvo radību, pārvērst auglīgo ieleju postažā un ka viņš savā kalpībā mīļu prātu ņems ir mēri, ir badu, ir karu, lai tikai padzītu katru, kura krūtīs mājoja labais, līksmais darba prieks.

XXI MŪZIKA

Kad Gēstu Berlingu kopš jaunās grāfienes aizbēgšanas nekas vairs nespēja iepriecināt, kavalieri nolēma meklēt palīdzību mūzikā, pie šīs visuspēcīgās fejas, kas mierina daudzus nelaimīgos.

Tādēļ viņi kādā jūlija vakarā pavēlēja Ekebijas lielajā salonā atvērt visas durvis un logus. Istabā ieplūda saule un gaiss, vēlā vakara lielā, sārtā saule, vēlā vakara maigais, smaržīgais gaiss.

Mēbelēm novilka svītrotos pārvalkus, atvēra klavieres, un no lielajām Venēcijas lustrām noņēma vieglo tillu. Marmora galdu kāju zeltītās ķetnas atkal reiz mirdzēja baltajā marmorā. Virs spoguļiem dejoja ielokos veidotās baltās dievietes. Rieta blāzmā margoja mēbeļu zīda damasta krāšņie ziedi. Salonā ienesa rozes. To smarža piepildīja visu telpu. Tur bija brīnišķīgas nepazīstamas rozes, ko no svešām zemēm atveduši uz Ekebiju. Tur bija dzeltenās rozes, kuru ziedlapiņās kā cilvēka asinis sārti zaigo smalkās dzīsliņas, tur bija piena baltas rozes bārkstainām, cirtainām malām un kuplās tumšsārtās, kuru ziedlapiņas izbeidzas it kā ar dzidra ūdens vizmojumu, un purpura sārtās, margodamas melnās ēnās. Viņi ienesa visas no svešajām zemēm atvestās Altringera rozes, kas ar tām vēlējās ielīksmot skaistu sievu acis.

Tad viņi atnesa šurp notis un nošu pultis, dažāda lieluma mūzikas instrumentus un vijoles, jo nu Ekebijā valdīs jaukā mūzika un mēģinās mierināt Gēstu Berlingu.

Pavēlniece mūzika šim gadījumam ir izvēlējusies vecā, labā Haidna Oksfordas simfoniju, ko kavalieri centīgi iestudē. Patrons Jūlijs vada diriģenta zizli, un pārējie katrs spēlē savu instrumentu. Spēlēt prot it visi kavalieri. Citādi jau viņi nebūtu nekādi kavalieri.

Kad viss kārtībā, aizsūta pēc Gēstas. Viņš vēl vienmēr jūtas vārgs un nomākts, tomēr priecājas par šo skaisto telpu un jauko mūziku, ko drīz dzirdēs. Visiem jau ir zināms, ka cietējam un bēdu nomāktajam vislabākā sabiedrība ir mūzika Tā ir jautra un rotaļīga kā bērns. Tā ir dedzīga un valdzinoša kā jauna sieva. Tā ir laba un gudra kā tie vecie cilvēki, kas nodzīvojuši krietnu mūžu.

Tad kavalieri spēlē tik klusi, tik liegi.

Mazais Rusters šo lietu ņem visai nopietni. Brilles uzlicis, viņš rūpīgi lasa notis, viņa lūpas izvilina no flautas maigas skaņas, un viņa pirksti rotaļājas ar flautas vārstulīšiem un caurumiem. Tēvocis Eberhards sēž, noliecies pār violončellu, parūka viņam noslīdējusi uz pieres, lūpas aizkustinājumā trīs. Bergs lepni pūš savu garo fagotu, lāgiem viņš aizmirstas un ļauj plaušām vaļu, bet tad patrons Jūlijs uzsit ar takts zizli pa viņa resno skaustu.

Viss noris labi, noris spīdoši. No nedzīvajām notīm viņi izvilina pašu mūziku. Izplet savu burvju mēteli, mīļā mūzika, un aizved Gēstu Berlingu līksmības valstībā, kur viņš mīl mājot!

Ai, vai tiešām tas ir Gēsta Berlings, kas tur sēž bāls un nomākts, un vecie kungi viņu cenšas uzjautrināt kā mazu bērnu! Tad Vermlandē priekiem būs pienācis gals.

Es saprotu, kādēļ šie vecie vīri Gēstu mīlēja. Zinu, cik gari ir ziemas vakari un kā grūtsirdība pārņem prātus šajās vientuļajās mājās. Saprotu it labi, kā bija, kad tur ieradās Gēsta.

Iedomājieties svētdienas pēcpusdienu, kad darbi ir beigti un domas kļūst tik trulas! Iedomājieties uzmācīgo ziemeli, kas sviež istabā tādu saltuma šalti, ka nekādas liesmas to nevar aizdzīt! Iedomājieties vienīgo tauku sveci, kas pastāvīgi jātīra! Iedomājieties vienmuļo korāli, ko dzied virtuvē!

Pēkšņi atskan kamanu zvaniņi, žiglas kājas nodauza priekšnamā sniegu, un istabā ienāk Gēsta Berlings. Viņš smejas, viņš joko. Viņš ir pati dzīvība, viņš ir pats siltums. Viņš atver klavieres, viņš spēlē tā, ka jābrīnās par šīm vecajām stīgām. Viņš prot spēlēt visas melodijas, dziedāt visas dziesmas. Viņš dara laimīgus visus mājas iemītniekus. Nekad viņš nesala, nekad viņš nebija gurds. Viņu ieraudzīdami, skumjie aizmirsa savas skumjas. Ai, cik viņa sirds bija laba! Cik viņš bija līdzcietīgs pret vārgiem un nabagiem! Jā, jums vajadzētu paklausīties sirmgalvju runas par viņu.

Bet nu, viņiem tā spēlējot, Gēsta sāk raudāt. Viņam šķiet, ka dzīve, visa dzīve ir tik nožēlojama. Viņš atspiež galvu rokās un raud. Kavalierus pārņem izbailes. Šīs nav maigās, dziedinošās asaras, ko parasti uzbur mūzika. Gēsta izmisis šņukst. Kā galvu zaudējuši viņi noliek savus instrumentus.

Labā mūzika, kas arī mīl Gēstu Berlingu, sāk zaudēt drosmi, bet tad viņa atceras vienu vīru starp šiem kavalieriem, lielo, nepieveicamo sapņotāju.

Tas ir maigais Levenborgs, kas upes dziļajā dzelmē zaudējis savu līgavu un kas vairāk par citiem dievina Gēstu. Tagad viņš aizzogas pie klavierēm. Uzmanīgi viņš tās aplūko, it kā glāstīdams pārvelk pirkstus pār kauliņiem.

Augšā, kavalieru namā, Levenborgs sev iekārtojis lielu koka galdu, uz kura uzzīmējis klaviatūras taustiņus un pielicis nošu pulti. Tur viņš var nosēdēt stundām ilgi, kamēr viņa pirksti slīd pār baltajiem un melnajiem taustiņiem. Tur viņš vingrinās gammās un etīdēs, tur viņš spēlē arī Bēthovenu. Mūzika bijusi viņam sevišķi labvēlīga, un viņš paguvis norakstīt visas trīsdesmit divas sonātes.

Bet vecais vīrs neuzdrīkstas spēlēt citu instrumentu kā vienīgi savu koka galdu. Pret klavierēm viņš jūt dziļu bijību un bailes. Klavieres viņu vilina, bet vēl vairāk iedveš baismas. Šis vecais instruments, uz kura spēlētas tik daudzas polkas, ir viņa svētums. Nekad viņš nav uzdrošinājies to aiztikt. Ai, šis brīnišķīgais instruments, kas spēj atdzīvināt lielā meistara darbus! Viņam tikai jāpieliek pie taustiņiem auss, un viņš jau dzird andantes un skerco skaņas. Jā, klavieres ir tas altāris, pie kura pielūdzama pavēlniece mūzika. Bet šādu instrumentu viņš nav spēlējis visā sava mūžā. Pats viņš nekad nav bijis tik bagāts, lai varētu sev nopirkt klavieres, un šīs te nav uzdrošinājies aizskart. Majoriene arī nelabprāt būtu viņam atvērusi šīs klavieres.

Viņš gan dzirdēja, ka uz šīm klavierēm spēlētas polkas un valši un plinkšķinātas Belmaņa dziesmas. Bet šāda viegla mūzika nespēja izvilināt šim instrumentam īsto skaņu. Nē, ja uz tām spēlētu Bēthovenu, cik dzidri un maigi tad gan skanētu šīs klavieres.

Nu Levenborgam šķiet, ka pienākusi viņa un Bēthovena stunda. Viņš saņems drosmi un aizskars šo svētumu, lai jauno kungu, viņa mīluli, ielīksmo dievišķīgā melodija.

Viņš apsēžas pie klavierēm un sāk spēlēt. Viņš ir tik nedrošs un saviļņots, uzsit pāris taktis, meklē īstās skaņas, savelk pieri grumbās un no jauna meklē, bet tad aizsedz seju ar rokām un raud.

Jā, mīļā mūzika, viņam tik sāpīgi to saprast. Svētums nav bijis nekāds svētums. Šeit neslēpjas un nesapņo dzidras, gaišas skaņas, šeit trūkst dobjo, vareno toņu, nav spēcīgo vētras grāvienu. Šeit nav paslēpusies neviena bezgalīgi saldā skaņa, it kā vēdītu paradīzes dvesma. Tās ir tikai vecas, klaudzošas klavieres un vairāk nekas.

Tad mūzika dod atjautīgajam pulkvedim mājienu. Viņš paņem Rusteru, un viņi aiziet uz kavalieru namu un atnes Levenborga koka galdu ar uzkrāsotiem taustiņiem.

— Lūk, Levenborg, — atgriezies saka Berenkreics, — še būs tavas klavieres! Spēlē tagad Gēstam!

Tad Levenborgs beidz raudāt un apsēžas spēlēt savam draugam Bēthovenu. Gan draugs nu atkal kļūs līksms.

Sirmgalvis jūt sevī brīnišķīgas skaņas. Viņš nemaz nespēj iedomāties, ka Gēsta nedzirdētu tā burvīgo spēli. Droši vien Gēsta ievēros, cik jauki viņš šovakar spēlē. Nu viņu vairs netraucē nekādas grūtības. Viegli viņš veido savus triļļus un pasāžas. Nejūt ne mazāko grūtību. Viņš vēlētos, kaut viņu dzirdētu pats maestro.

Jo ilgāk viņš spēlē, jo lielāka sajūsma viņu spārno; Ik skaņu viņš nu dzird dievišķīgā varenībā.

«Skumjas, skumjas,» viņš spēlē, «kādēļ lai es jūs nemīlētu? Vai tāpēc, ka jūsu lūpas tik bālas, jūsu vaigi novītuši, tāpēc, ka jūsu skāvieni smacē un jūsu skatieni pārvērš akmenī?

Skumjas, skumjas, lepnākās starp skaistajām sievietēm, kuru mīlestību grūti iekarot, bet kas dedzina kvēlāk par visām citām. Jūs atstumtās, es jūs sildīju pie savas sirds, es jūs mīlēju. Mani glāsti no jūsu locekļiem aizdzina visu saltumu, un jūsu mīlestība mani piepilda ar svētlaimi.

Ai, kā es cietu, kā ilgojos, kopš zaudēju savu sirdsmīļo! Ap mani bija tumša nakts, un tumša nakts bija manī. Debesis bija slēgtas manām ilgām. No zvaigžņotā izplatījuma pie manis nenāca mierinātājs gars.

Bet manas ilgas pārrāva krēslaino plīvuru. Pa mēnesstaru tiltu tu, mana mīļā, nolaidies pie manis. Gaiša tu nāci, mana dārgā, un tava mute smaidīja. Tevi ieslēdza līksmi ģēniji. Viņu galvas bija rozēm vainagotas. Viņi spēlēja flautas un kokles. Kāda svētlaime tevi ieraudzīt!

Bet tad tu izgaisi, tu izgaisi! Un, kad es gribēju tev sekot, nebija vairs mēness staru tilta. Man trūka spārnu, saistīts es gulēju zemes pīšļos. Manas vaimanas līdzinājās plēsīga zvēra rūkoņai, pērkona grandiem. Kā vēstnešus es pie tevis gribēju nosūtīt zibeņus. Es nolādēju zaļo zemi. Lai uguns iznīcina augus, lai plosās mēris! Es piesaucu nāvi un tumsības varas. Mūžīgās elles liesmas man šķita saldākas par manu postu.

Skumjas, skumjas! Tad jūs kļuvāt manas draudzenes. Kādēļ lai es jūs nemīlētu, kā mīl skaistās, lepnās sievietes, kuru mīlestību grūti iekarot, bet kas dedzina kvēlāk par visām citām?»

To pauda nabaga mistiķa mūzika. Jūsmā un laimē starodams, viņš sēdēja pie sava koka galda, klausīdamies brīnišķīgajās skaņās, pārliecināts, ka arī Gēsta tās dzirdēs un gūs mierinājumu.

Gēsta sēdēja, viņā nolūkodamies. Sākumā šī nelgas spēle viņu noskaņoja vēl drūmāk, bet tad viņš atmaiga. Šis sirmgalvis, spēlēdams un pats baudīdams savu Bēthovenu, bija neatvairāms.

Gēsta iedomājās, ka arī šis biklais, bezrūpīgais vīrs kādreiz grimis ciešanās, ka arī viņš zaudējis savu sirdsmīļo. Bet tagad viņš sēdēja pie sava koka galda, starodams laimē. Vai tiešām tik maz vajadzēja cilvēka svētlaimei?

Gēsta jutās pazemots.

«Nu, Gēsta,» viņš pats sev sacīja, «vai tiešām tu nevari ciest un panest vairāk? Tu, kas visu mūžu esi rūdīts nabadzībā, tu, kas esi dzirdējis ik koku mežā, ik zāli pļavā sludinām pacietību un atteikšanos, tu, kas esi uzaudzis zemē, kur ziema tik barga un īsā vasara skopa, vai tiešām tu jau esi aizmirsis izturības mākslu?

Ai, Gēsta, ar drošu sirdi un smaidu uz lūpām vīram jāpanes viss, ko dzīve tam sniedz, citādi viņš nav nekāds vīrs. Lai tev visa kā trūkst, lai tu būtu zaudējis savu sirdsmīļo, lai sirdsapziņas mokas nomāktu tevi, bet izturies kā vīrs un vermlandietis. Tavam skatienam jāmirdz priekā, sagaidi savus draugus ar līksmiem vārdiem!

Barga ir dzīve, barga ir daba. Bet kā pretmetu savai nežēlībai tā rada līksmi un drosmi, jo citādi neviens to nevarētu panest.

Drosme un līksme! Šķiet, it kā tās būtu dzīves galvenie pienākumi. Agrāk tu tās nekad neesi aizliedzis, nedari to arī tagad.

Vai tu gan esi niecīgāks par Levenborgu, kas tur sēž pie sava koka galda, par visiem citiem kavalieriem, šiem drosmīgajiem, bezrūpīgajiem, mūžam jaunajiem? Tu zini it labi, ka nevienam no viņiem ciešanas nav gājušas secen.»

Gēsta paraugās viņos. Ak, kas par skatu! Tur viņi sēž tik nopietni un klausās mūziku, ko tomēr neviens nedzird.

Pēkšņi Levenborgu no viņa sapņiem iztraucē līksmi smiekli. Viņš paceļ pirkstus no taustiņiem un sajūsmā klausās. Tie ir Gēstas Berlinga smiekli, senie, labie, laipnie, aizraujošie smiekli. Sirmgalvim tie šķiet kā vissaldākā mūzika.

— Vai tad es nezināju, ka Bēthovens man palīdzēs, Gēsta! — viņš izsaucās. — Nu tu esi izārstēts.

Tā labā mūzika izārstēja Gēstas Berlinga grūtsirdību.

XXII BRUBIJAS MĀCĪTĀJS

Eros, tu visspēcīgais, tu labi zini, ka bieži var likties, it kā cilvēks būtu atbrīvojies no tavas varas. Visas saldās jūtas, kas vieno cilvēkus, šķiet, viņa krūtīs mirušas. Ārprāts izstiepj savas rokas pēc šī nelaimīgā, bet tad parādies tu, visuvarenais, tu, dzīvības sargātājs, un, kā uzzied svētā vīra spieķis, tā atplaukst izkaltusi sirds. Nav skopāka vīra par Brubijas mācītāju, nav neviena, ko ļaunums un cietsirdība tā šķirtu no cilvēkiem. Ziemā viņa istaba ir nekurināta, viņš sēž uz nekrāsota sola, ģērbjas skrandās, ēd sausu maizi un plosās dusmās, ja viņa namā parādās kāds dāvanu lūdzējs. Viņa zirgi stallī mirst badā, viņa govis grauž ceļmalas sauso zāli un sūnas no māju sienām, bet sienu viņš pārdod. Līdz pat lielceļam dzirdami izsalkušo aitu blējieni. Zemnieki viņam atmet ēdiena druskas, ko pat suņi neēd, apģērbu skrandas, ko pat ubagi atsakās pieņemt. Viņš lūdz dāvanas no bagātiem un aizdod nabagiem uz procentiem. Roka viņam izstiepta lūgt dāvanu, mugura saliekta pateikties. Ieraugot naudas gabalu, viņa sirds bailēs sažņaudzas, iekams šis naudas gabals nav viņa rokās. Nelaimīgs ir tas, kas nespēj viņam noteiktā laikā samaksāt savu parādu!

Vēlu viņš precējās, bet būtu bijis labāk, ja viņš vispār nebūtu precējies. Nomocīta un pārpūlēta nomira viņa sieva.

Viņa meita kalpo pie svešiem ļaudīm. Viņš kļūst vecs, bet tas nemazina viņa skopumu. Skopulības ārprāts viņu neatstāj.

Bet kādā jaukā augusta dienā Brubijas kalnā uzbrauc četru zirgu vilkta smaga kariete. Karietē sēž veca, smalka kundzene ar veselu svītu; viņai ir līdz kučieris, sulainis un istabene. Viņa atbraukusi satikt Brubijas mācītāju. Savā jaunībā viņa to mīlējusi.

Toreiz, kad viņš dzīvoja viņas vecāku namā kā mājskolotājs, viņi viens otru iemīlēja, kaut gan lepnā dzimta viņus izšķīra. Tagad viņa atbraukusi, lai pirms nāves to vēlreiz redzētu. Vienīgais, ko dzīve viņai vēl var sniegt, ir redzēt savu jaunības mīļoto.

Mazā, smalkā jaunkundze sēž savā karietē un sapņo. Viņa nebrauc Brubijas kalnā pie nabadzīga mācītāja. Viņa atrodas ceļā uz vēso bērzu lapeni parkā, kur to sagaida viņas mīļais. Viņa to redz, viņš ir jauns, viņš prot skūpstīt, viņš prot mīlēt. Tagad, zinot, ka drīz viņa to ieraudzīs, tā attēls nostājas tik gaiši viņas acu priekšā. Cik viņš skaists, cik skaists! Viņš prot jūsmot, viņš prot kvēlot, viņš piepilda ar aizgrābtību visu tās būtni.

Nu viņa jau nodzeltējusi, novītusi, novecojusi. Viņš to vairs nepazīs, jo viņai jau sešdesmit gadu; tomēr viņa nav atbraukusi, lai rādītu sevi, bet gan lai pati lūkotos savā jaunības mīļajā, ko laika zobs atstājis neskartu, kas vēl vienmēr ir jauns, skaists, ar kvēlu sirdi.

Viņa nāk no tālienes un par Brubijas mācītāju nav dzirdējusi ne vārda.

Kariete uzbrauc kalnā, un no kraujas redzama mācītāja māja.

— Dieva žēlsirdības labad, — spiedz ceļmalā ubags, — iedodiet nabadziņam kādu grasi!

Cēlā dāma iedod viņam sudraba gabalu un vaicā, vai šeit tuvumā nav Brubijas mācītāja muiža.

Ubags viņā paraugās ar skarbu, viltīgu skatienu.

— Tur ir mācītāja muiža, bet mācītāja nav mājās, neviena tur nav mājās.

Mazā, smalkā jaunkundze nobāl. Vēsā bērzu birze izgaist, izgaist viņas mīļais. Kā gan viņa varēja cerēt, ka pēc četrdesmit gadiem viņu vēl atradīs?

— Ko cienījamā jaunkundze meklē mācītāja muižā?

Cienījamā jaunkundze ir ieradusies, lai satiktu mācītāju. Viņa to pazinusi senās dienās.

Viņus šķīruši četrdesmit gadi un četrdesmit jūdzes. Bet ar katru nobraukto jūdzi viņa nometusi veselu skumju un ciešanu pilnu gadu, un šeit, pie mācītāja muižas, viņa ir atkal tikai divdesmit gadus veca, bezrūpīga jaunava, ko nenomāc nekādas atmiņas.

Ubags stāvēdams viņā noraugās, redz, kā svešā tā acu priekšā pārvēršas sešdesmit gadu vecā sirmgalvē un tad atkal divdesmit gadu vecā jaunavā.

— Mācītājs pārbrauks pēcpusdienā, — viņš saka. — Cienījamā jaunkundze darītu pareizi, ja iegrieztos tur lejā, Brubijas viesnīcā, un atbrauktu pēcpusdienā. Ubags galvo, ka pēcpusdienā mācītājs būs mājās.

Nākamajā brīdī smagā kariete ar mazo, novītušo dāmu ripo lejup uz Brubijas viesnīcas pusi, bet ubags trīsēdams tajā noraugās. Viņam gribētos mesties zemē un skūpstīt karietes sliedes.

Nomazgājies, noskuvies, kurpēs ar spožām sprādzēm un zīda zeķēs, smalkos svārkos un kruzuļotā apkaklē šīs pašas dienas pēcpusdienā Brubijas mācītājs stāvēja Brubijas prāvesta kundzes priekšā.

— Smalka jaunkundze, grāfa meita, — viņš saka. — Vai tiešām prāvesta kundzei liekas, ka es viņu drīkstētu ielūgt savā mājā? Manas grīdas ir netīras, manā priekšnamā trūkst mēbeļu, zāles griesti mitrumā sapelējuši un sazaļējuši. Palīdziet man, prāvesta kundze!

— Sakiet, ka mācītājs aizbraucis!

— Mīļā prāvesta kundze, viņa braukusi veselas četrdesmit jūdzes, lai satiktu mani, nabaga mācītāju. Man pat trūkst gultas, ko viņai piedāvāt atpūtai. Man pat nav gultu viņas kalpotājiem.

— Nu, ļaujiet viņai aizbraukt!

— Mīļā, labā prāvestien! Vai tiešām prāvesta kundze nesaprot, ko es domāju? Drīzāk es atdotu visu, ko savā mūžā ar centību un rūpēm esmu sakrājis, nekā ļautu viņai aizbraukt, neuzaicinādams to savā namā. Kad es viņu redzēju pēdējo reizi, viņai bija divdesmit gadu, un iedomājieties, prāvesta kundze, kopš tā laika pagājuši četrdesmit gadi! Palīdziet man, lai varētu viņu uzņemt savā namā! Šeit būs nauda, ja ar to varētu līdzēt, bet nauda vien to nespēs!

Ai, Eros! Sievas tevi mīl. Tevis labā viņas drīzāk nostaigās simt soļu nekā vienu vienīgu citas dievības labā.

Nu iztukšo Brubijas prāvesta nama istabas, iztukšo virtuvi, iztukšo pieliekamo kambari. Brubijas prāvesta mājas darba ratus piekrauj mantām un aizved uz mācītāja muižu. Kad prāvests atgriezīsies no iesvētāmām stundām, viņam būs jāstaigā tukšās istabās; veltīgi viņš atvērs virtuves durvis un sauks pēc pusdienām, tur neviena nebūs. Ne viņu gaidīs pusdienas, ne prāvestiene, ne kalpone! Kas lai še spētu līdzēt? Tā vēlējies Eross, visuvarenais Eross.

Pēcpusdienā Brubijas kalnā atkal brauc smagā kariete. Mazā jaunkundze, karietē sēdēdama, domā, vai atkal viņu negaida kāda liksta, vai tiešām viņa beidzot satiks savas dzīves vienīgo prieku.

Tad kariete iegriežas mācītāja muižā, bet vārtos apstājas. Lielā kariete ir par platu, vārti par šauriem. Kučieris šmiukstina ar pātagu, zirgi sparojas, sulainis lādas, bet karietes riteņi ieķērušies vārtos. Grāfa meita nevar iebraukt sava mīļā pagalmā.

Bet tur kāds nāk, tur nāk viņš! Viņš to izceļ no ratiem, nes viņu uz rokām, kas tikpat spēcīgas kā senās dienās, tikpat siltas kā pirms četrdesmit gadiem. Viņa lūkojas acīs, kas staro tāpat kā toreiz, kad bija pieredzējušas tikai divdesmit piecas vasaras.

Viņu pārņem siltu jūtu straume. Viņa atceras, ka reiz viņš to nesis savās rokās augšup pa terasi. Viņa, kas bija domājusi, ka saglabājusi mīlestību savā sirdī visus šos gadus, tagad saprot, ka tomēr bija aizmirsusi, ko nozīme gulēt spēcīgās rokās, lūkoties jaunās, starojošās acīs.

Viņa neredz, ka tās mīļais jau sirmgalvis. Viņa redz vienīgi acis, tikai acis.

Viņa neredz melno grīdu, neredz mitrumā sapelējušos griestus, viņa redz vienīgi starojošās acis. Brubijas mācītājs ir stalts vīrs, šajā mirklī skaists vīrs. Viņš kļūst skaists, raugoties savā mīļajā.

Viņa dzird viņa dzidro, spēcīgo balsi, balsi, kas skan tik glāstoši. Vienīgi viņš tā prot runāt. Kam gan bija vajadzīgas šīs prāvesta mēbeles, kam šie ēdieni, kam kalpotāji? Vecā jaunkundze to visu pat nepamana. Viņa dzird tikai tā balsi, redz tā acis!

Nekad, nekad līdz šim viņa nav bijusi tik laimīga!

Cik glīti viņš palokās! Cik glīti un lepni, it kā viņa būtu firstiene un viņš tās galma mīlulis. Sarunā viņš lieto senlaicīgus, izsmalcinātus teikumus. Viņa tikai smaida un jūtas laimīga.

Novakarē viņš sniedz tai roku, un viņi pastaigājas vecajā, nolaistajā dārzā. Viņa neredz ne panīkušo dārzu, ne kaut ko neglītu. Biezie krūmi šķiet jauki apgriezti, nezāles līdzinās skaistam, zaļam mauram, dārzu apēno garas alejas, un tumši zaļajās lapotnēs zaigo baltas statujas — jaunība, uzticība, cerība un mīlestība.

Viņa zina, ka viņš bijis precējies, bet to aizmirsusi. Kā gan viņa varētu atcerēties tādas lietas? Viņai ir tikai divdesmit, viņam divdesmit pieci gadi. Nu, protams, viņam tikai divdesmit pieci, viņš staro spēka pārpilnībā. Vai tiešām tas ir viņš, nākošais skopais Brubijas mācītājs, šis smaidošais jauneklis? Lāgiem viņa ausīs ieskanas tumšas, liktenīgas nojautas. Bet vēl viņš nepazīst ne nabago vaimanas, ne piekrāpto lāstus, ne apsmieto nicinājuma, ne izsmiekla dziesmu, ne naida, viss tas viņam vēl svešs. Viņa sirdī kvēlo vienīgi tīra un nevainīga mīlestība. Vai tiešām šis lepnais jauneklis kādreiz tā mīlēs zeltu, ka tā dēļ rāpos ceļa netīrumos, ubagos ceļmalās, cietīs pazemojumus, cietīs apsmieklu un zaimus, cietīs saltumu, cietīs badu, lai tikai iegūtu zeltu? Vai tiešām viņš šī nožēlojamā metāla dēļ mērdēs savu bērnu badā, nomocīs savu sievu? Tas nav iespējams. Tāds viņš nevar būt. Viņš ir krietns cilvēks, kā visi citi. Viņš nav nekāds nezvērs.

Viņa jaunības mīļā taču neiet līdzās šādam nicinātam nelietim, kas nav pat cienīgs sava mācītāja amata! To viņa patiesi nedara.

Ai, Eros, visuvarenais dievs, vismaz šovakar ne. Šovakar viņš nav Brubijas mācītājs, arī nākamajā dienā un dienā pēc tam ne.

Trešajā dienā viņa aizbrauc. Vārti paplašināti. Kariete ripo no Brubijas kalna tik ātri, cik ātri to nes atpūtušos zirgu kājas. Kāds sapnis, kāds brīnišķīgs sapnis! Visas šīs trīs dienas pagāja bez neviena mākonīša!

Smaidīdama viņa atgriežas savā pilī, pie savām atmiņām. Nekad viņa vairs nedzirdēja minam mācītāja vārdu, netaujāja vairāk par viņu. Viņa vēlējās līdz mūža galam sapņot šo sapni.

Savā vientuļajā mājā sēdēja Brubijas mācītājs un izmisumā raudāja. Viņa to bija padarījusi jaunu. Vai tiešām viņš kļūs atkal vecs? Vai atkal atgriezīsies ļaunais gars un viņš kļūs nicināts, nicināts kā līdz šim?

XXIII PATRONS JŪLIJS

P

atrons Jūlijs iznesa no kavalieru nama savu sarkani krāsoto lādi. Ar smaržīgu pomeranci viņš piepildīja prāvu, zaļu blašķi, kas to bija pavadījusi daudzos ceļojumos, un lielajā izrotātajā ēdienu cibā salika sviestu, maizi un jauku, zaļganbrūnu, noziedējušu sieru, treknu šķiņķi un ar aveņu ievārījumu pildītus cepumus. Tad patrons Jūlijs asarām acīs sāka atvadīties no brīnišķīgās Ekebijas. Pēdējo reizi viņš noglaudīja bumbotavas kociņus un kalpotāju bērnu apaļos vaidziņus. Viņš apstaigāja dārza lapenes un uzmeklēja parka grotas. Viņš devās stallī un laidarā, noglaudīja zirgiem gurnus, paraustīja niknā vērša ragus un ļāva teļiem nolaizīt savas kailās rokas. Beidzot viņš valgām acīm devās uz galveno ēku, kur to gaidīja atvadu mielasts.

Ai, dzīve, dzīve! Kā gan tā spēj sevī slēpt tik daudz skumju? Ēdiens viņam šķita kā saindēts, vīns līdzinājās žultij. Arī visi citi kavalieri saviļņojumā nespēja ne parunāt. Asaras aizmigloja tiem acis. Atvadīšanās runas pārtrauca šņuksti. Ai, dzīve, dzīve! Patrons Jūlijs kopš šīs dienas tvīks vienās ilgās. Nemūžam viņa lūpas vairs nesavilksies smaidā, dziesmas nomirs viņa atmiņā, kā mirst ziedi rudens salnās. Viņš nobālēs, sakritīs, novītīs kā salnas kosta roze, kā izkaltusi lilija. Kavalieri nekad vairs neredzēs nabaga Jūliju. Tumšas nojautas joņoja viņa dvēselē, kā joņo tumšas ēnas pār tikko sazēlušu tīrumu. Viņš brauks uz mājām nomirt.

Nu viņš še stāvēja, ziedošas veselības un labsajūtas pārpilns. Bet tādu viņi to vairs neredzēs. Nekad viņi vairs jokodamies nejautās, kad viņš pēdējo reizi spēja noliekties un saskatīt kāju pirkstus, nekad viņos vairs neiedzirkstīsies vēlēšanās izlietot Jūlija apaļos vaigus kā rotaļu bumbiņas. Niknā kaite jau bija iesakņojusies plaušās un nierēs. Tā viņu saēda. Sen jau viņš to nomanījis. Viņa dienas ir skaitītas.

Ai, kaut jel Ekebijas kavalieri paturētu savu mirušo. draugu atmiņā! Ai, kaut jel viņi to neaizmirstu!

Viņu sauc pienākums. Tur, mājās, viņu gaida māte. Veselus septiņpadsmit gadus gaida viņu atgriežamies no Ekebijas. Tagad viņa atsūtījusi aicinājumu, viņam jāpaklausa. Jūlijs zināja, ka tas nozīmē viņa nāvi, bet kā labam dēlam viņam jāpaklausa.

Ai, šīs dievišķīgās dzīres! Ai, šīs jaukās krastmalas, pļavas, lepnais ūdenskritums! Ai, neprātīgās dēkas, baltā, slidenā dejas grīda, mīļais kavalieru nams! Ai, vijoles un mežragi, ai, dzīve un līksmība! Šķirties no visa tā nozīmē mirt.

Tad patrons Jūlijs devās virtuvē un atvadījās no visiem mājas ļaudīm. Ikvienu viņš lielā saviļņojumā apskāva un skūpstīja, sākot ar saimniecības vadītāju un beidzot ar veco ravētāju. Kalpones raudāja un nožēloja viņa likteni. Kā gan tik labs un jautrs kungs varētu nomirt, vai tiešām viņas to nekad vairs neredzēs!

Patrons Jūlijs izrīkoja, lai no šķūņa izvelk viņa veco pajūgu, no staļļa izved zirgu.

Dodot šo rīkojumu, viņa balss gandrīz atteicās klausīt. Pajūgs vairs netrūdēs Ekebijas šķūnī, vecajai Kajsai jāšķiras. no tās iemīļotās siles! Viņš negribēja sacīt neviena ļauna vārda par savu māti, bet viņai gan vajadzēja iedomāt vismaz šo pajūgu un Kajsu, ja nedomāja par savu dēlu. Kā gan tie abi izturēs tālo ceļu?

Taču visrūgtākā bija šķiršanās no kavalieriem.

Mazais, apaļais patrons Jūlijs, kas drīzāk varēja ripot nekā iet, jutās traģiski saviļņots līdz pat pirkstu galiņiem. Viņš sev likās kā varonīgais atēnietis, kas savu mācekļu pulciņā mierīgi tukšo indes kausu. Viņš sev šķita kā vecais karalis Gēsta, kas pareģoja, ka zviedru tauta viņa pīšļus reiz izraks no zemes klēpja.

Beidzot viņš tiem nodziedāja savu vislabāko dziesmu. Viņš domāja par gulbi, kas mirst dziedādams. Lai viņa draugi to atceras kā karalisku garu, kas negrimst vaimanās, bet iet nāvei pretī gavilēdams.

Un tad bija iztukšots pēdējais kauss, nodziedāta pēdējā dziesma, izjustas pēdējās skavas. Viņš uzvilka mēteli un paņēma rokā pātagu. Neviena acs nepalika sausa, Jūlija paša acis asarās tā aptumšojās, ka viņš nekā neredzēja.

Kavalieri viņu saķēra un meta gaisā. Ap viņu skanēja urā saucieni. Viņu kaut kur nosēdināja, kur, to viņš pat nesaskatīja. Atskanēja pātagas šmiuksts, pajūgs sakustējās. Viņš aizbrauca. Kad viņš nāca pie samaņas, tad atradās jau uz lielceļa.

Kavalieri gan bija raudājuši un jutuši dziļas skumjas, tomēr tās neuzvarēja viņu sirds jautrību. Viens no kavalieriem, vai nu dzejnieks Gēsta Berlings, vai lielais kāršu spēlmanis, vecais karavīrs Berenkreics, vai no dzīves gurdais brālēns Kristofers, bija tā iekārtojis, ka veco Kajsu nevajadzēja izvest no staļļa, arī sapelējušo pajūgu ne. Bet siena orē bija iejūgts liels, baltraibs vērsis, un, kad tur bija ielikta sarkani krāsotā lāde, ēdiena ciba un zaļā blašķe, viņi paņēma patronu Jūliju, kura acis bija aptumšojušas asaras, un nosēdināja viņu nevis uz lādes, nevis uz maizes cibas, bet gan baltraibā vērša mugurā.

Lūk, tādi ir cilvēki! Pārāk vāji, lai panestu sāpes visā to rūgtumā. Protams, kavalieri sēroja par savu draugu, kas aizbrauca mājās mirt, sēroja par šo vīstošo liliju, šo nāvei lemto dziedātāju gulbi. Bet viņu sirds skumjas izgaisa, redzot, kā Jūlijs aizbrauca, kratīdamies lielā vērša mugurā, kā viņa resnais stāvs vēl trīsēja elsās, kā viņa skavām izstieptās rokas izmisumā noslīga lejup un acis, žēlsirdību meklēdamas, vērās debesīs.

Braucot tālāk, patrona Jūlija acis noskaidrojās, un viņš ievēroja, ka sēž kāda kustoņa mugurā. Stāsta, ka viņš tad sācis pārdomāt notikumus, kas norisinājušies šajos septiņpadsmit gados. Pat vecā Kajsa bija acīm redzot pārvērtusies. Vai tiešām Ekebijas auzas un treknais āboliņš viņu tā varēja uzpūst? Un viņš sauca, — es gan nezinu, vai lielceļa akmeņi un cilpās ieskrējušie putni to sadzirdēja, — bet viņš patiesi sauca:

— Velns lai mani parauj, Kajsa, tev nudien izauguši ragi! Brītiņu pārdomājis, viņš lēni noslīdēja no vērša muguras, ierausās orē, apsēdās uz lielās maizes cibas un, smagās domās nogrimis, brauca tālāk.

Pēc kāda laiciņa, kad viņš tuvojās Brubijai, tas izdzirda ritmisku melodiju:

«Viens un divi,

trīs un četri.

Vermlandes zēni soļo jautri.»

Tādu melodiju viņš dzirdēja, bet tie nebija nekādi zēni, bet gan Bergas un tiesneša Munkeruda līksmās, skaistās meitenes. Savas maizes cibiņas viņas nesa garās nūjās uz muguras un, par spīti vasaras tveicei, jautri soļoja uz priekšu, dziedādamas: «Viens un divi, trīs un četri — — —»

— Uz kurieni, patron Jūlij? — viņas sauca, ieraudzījušas braucēju, nemaz neievērodamas skumju mākoni, kas apvija tā pieri.

— Es aizbraucu no grēku un izpriecu nama, — atbildēja patrons Jūlijs. — Negribu ilgāk palikt kopā ar šiem sliņķiem un slaistiem, un palaidņiem. Dodos uz mājām pie savas mātes.

— Ai, nē, tas nav tiesa! — viņas sauca. — Patrons Jūlijs taču nepametīs Ekebiju!

— Jā gan, — viņš atbildēja, uzsizdams ar dūri uz lādes. — Kā Lats pameta Sodomu un Gomoru, tā es aizbēgu no Ekebijas. Tagad tur vairs nav neviena taisnīga vīra. Bet, kad zeme sabruks un no debesīm birs pelni, es tikai priecāšos par dieva taisno tiesu. Ardievu, meitenes, sargieties no Ekebijas!

Ar šiem vārdiem viņš gribēja doties tālāk, taču līksmajām meitenēm bija kas cits prātā. Viņas bija nodomājušas uzkāpt Dundera klintī. Bet ceļš bija tāls, un viņas ar prieku būtu aizbraukušas līdz kalna pakājei patrona Jūlija orē.

Laimīgi tie cilvēki, kas var priecāties par dieva jauko sauli, kam galvas nav jāpārklāj pelnu maisiem! Divās minūtēs meičas bija panākušas savu gribu. Patrons Jūlijs apgrieza savu pajūgu un brauca uz Dundera klints pusi. Smaidīdams viņš sēdēja uz savas maizes cibas, kamēr ore pildījās ar jautrajām meitenēm. Ceļmalās auga pīpenes un kumelītes, dzeguzenes un lēciņas. Lāgiem arī vērsim bija nepieciešama atpūta. Tad meitenes izkāpa no ores un plūca ziedus. Drīz vien patrona Jūlija galva un vērša ragi bija rotāti vainagiem.

Tālāk ceļmalā auga gaišie bērzi un tumšie alkšņi. Meitenes nolauza zarus un izpušķoja ori. Tagad visa ore izskatījās kā ceļojošs meža puduris. Visa diena pagāja priekos un gavilēs.

Jo vairāk diena slīdēja uz priekšu, jo līksmāks kļuva patrons Jūlijs. Viņš izdalīja meitenēm savus ēdiena krājumus un dziedāja viņām jautras dziesmas. Kad viņas beidzot stāvēja Dundera klints augstienē un pie viņu kājām pletās ainava, tik skaista un varena, ka meiteņu acis kļuva valgas, tad arī patrona Jūlija sirds sita nevaldāmi un pār viņa lūpām plūda vārdi, viņš cildināja savu mīļo zemi.

— Ak Vermlande, — viņš sacīja, — tu skaistā, tu brīnišķā! Bieži, pētīdams tevi uz kartes, es domāju, kas gan tu esi, bet tagad es to saprotu. Tu esi sirma vientule, kas sēž sakrustotām kājām, kamēr rokas atdusas klēpī, un kas nododas pārdomām. Pār savām puspievērtajām acīm tu esi novilkusi smailu cepuri. Tu esi domātāja, svētā sapņotāja, un skaista tu esi. Plašie meži ir tavs tērps. Zilais ūdens un zilganas mežu lentes rotā tavu drānu vīles. Tu esi tik vienkārša, ka svešinieks nesaredz tavu skaistumu. Tu esi nabaga, kādi parasti mēdz būt dievbijīgie. Rāmi tu sēdi, kamēr Venernas ezera ūdeņi apskalo tavas sakrustotās kājas. Pa kreisi atrodas tavi rūdas lauki un dzelzs lietuves. Tie ir tavas sirds puksti. Ziemeļos plešas lielie, tumšie, vientuļie, noslēpumainie meži. Tā ir tava sapņu pārpilnā galva.

Redzot tevi, tu nopietnā milze, manas acis kļūst valgas. Skarbs ir tavs skaistums, tu esi atteikšanās, nabadzība, pārdomas, un tomēr visā tavā skarbumā es saskatu maigas līnijas. Es tevī lūkojos un tevi pielūdzu. Pietiek uzmest skatienu taviem mežiem, palūkoties tavā daiļumā, lai mana dvēsele kļūtu vesela. Stundu pēc stundas, gadu gadā esmu vērojis tavu svētīto seju. Kādus noslēpumus glabā tavas puspievērtās acis, tu skarbā dieve? Vai tu esi atrisinājusi dzīves un nāves mīklu, vai vēl allaž to pārdomā, tu milze, tu svētā? Man tu liecies kā lielu, dziļu domu glabātāja. Bet redzu, kā tavos laukos un mežos staigā cilvēki, radījumi, kuri neapjauš tavu dziļo karalisko nopietnību, kas apvij tavu pieri. Viņi redz tikai tavas sejas un tavu glezno locekļu skaistumu, tas viņus tā sajūsmina, ka viņi aizmirst visu citu.

Vai man, vai mums, visiem Vermlandes bērniem! Skaistumu un vienīgi skaistumu mēs meklējam dzīvē. Mēs, atteikšanās, nabadzības, nopietnības bērni, bezgalīgā lūgšanā paceļam savas rokas un izlūdzamies tikai vienu — skaistumu. Lai dzīve līdzinātos rožu krūmam, lai tur ziedētu mīlestība, vīns un baudas, un lai šīs rozes varētu noplūkt ikviens! Lūk, to mēs lūdzam, bet mūsu zeme ir skarba, nopietna un prasa atteikšanos. Mūsu zeme ir mūžīgo pārdomu simbols, bet mēs neprotam domāt.

Ai, Vermlande, tu skaistā, tu brīnišķā!

Tā viņš runāja valgām acīm un lielā iedvesmā. Meitenes klausījās viņā izbrīnījušās un arī saviļņotas. Bet viņas tikko nojauta, ka šajā joku pilnajā, paviršajā čaulā slēpās dziļas jūtas. Novakarē viņi sakāpa orē; kurp viņas tagad brauc, meitenes pat nenoģida un tikai atjēdzās, kad piebrauca pie Ekebijas lieveņa kāpnēm.

— Tagad iesim iekšā un izlaidīsim vienu deju, meitenes! — izsaucās patrons Jūlijs.

Bet ko sacīja kavalieri, ieraudzījuši, ka atgriezās patrons Jūlijs ar novītušu vainagu galvā un pilnu ori meitenēm?

— Mēs jau varējām iedomāties, ka viņš ceļā būs saticis meitenes, — viņi teica, — citādi sen būtu atgriezies. — Kavalieri atcerējās, ka jau septiņpadsmito reizi patrons Jūlijs gribēja pamest Ekebiju, katru gadu reizi. Tagad patrons Jūlijs bija aizmirsis ir šo pēdējo, ir visus agrākos mēģinājumus. Viņa sirdsapziņa no jauna ieslīgusi letarģiskā miegā.

Viņš bija lielisks vīrs, šis patrons Jūlijs. Viegls dejā, jautrs pie spēļu galda. Viņa roka tikpat veikli rīkojās ar spalvu kā ar vijoles lociņu vai krāsu otiņu. Viņa sirds bija visai jūtīga, allaž viņš zināja skaistus vārdus un jaukas dziesmas. Bet ko tas viss līdzētu, ja viņa sirdsapziņa nepamostos vismaz reizi gadā, līdzīgi tiem tauriņiem, kas kaut uz dažām dienām atbrīvojas no tumsas, lai šūpotos dienas gaismā un saules mirdzumā.

XXIV MĀLA SVĒTIE

Melnezera draudzes baznīca izkrāsota balta ir no iekšpuses, ir ārpuses, baltas sienas, balta kancele, soli, altāris, griesti, palodzes, pat altāra pārklājs balts, viss gluži balts. Melnezera baznīcā nav ne izrotājumu, ne gleznu, ne ģerboņu. Vienīgi virs altāra paceļas kokā veidots krustā sistā tēls ar baltu linu autu. Bet agrāk tā nebija. Tad griesti bija izgleznoti un viss dieva nams pilns dažādiem, gan akmens, gan māla tēliem.

Kādreiz, pirms daudziem gadiem, kāds mākslinieks stāvēja pie Melnezera draudzes baznīcas un vēroja vasarīgās debesis un mākoņu lidojumu pret sauli. Viņš vēroja, kā baltie, mirdzošie padebeši it kā rītausmas blāzmā kāpa augstāk un augstāk, vēroja, kā šie milzeņi pletās un auga un tiecās augstienēs. Gluži kā burinieki tie uzvilka savas baltās buras. Kā karavīri pacēla savus karogus. Viņi devās iekarot debesis. Bet saules, izplatījuma valdnieces, priekšā tie pieņēma citu veidu, šie mainīgie nezvēri pēkšņi pārvērtās nevainīgos radījumos. Plēsīgs lauva kļuva par nopūderētu dāmu. Milzis ar varenām rokām — par sapņainu sfinksu. Daudzi savu balto kailumu slēpa ar zeltu izšūtos apmetņos. Citi nokrāsoja savus salti baltos vaigus. Tur bija līdzenumi. Tur bija meži. Tur bija pilis augstiem torņiem. Baltie padebeši iekaroja vasarīgas debesis. Viņi piepildīja visu zilo debess jumu. Tie aizsniedza sauli un aizsedza to ar saviem tumšajiem plīvuriem.

«Ai, cik tas skaisti,» domāja bijīgais mākslinieks, «kaut pa šiem kalniem un torņiem spētu uzkāpt ilgu pilnie gari, kaut šis šūpojošais kuģis tos nestu augstāk un augstāk!»

Pēkšņi viņš saprata, ka šie vasarīgie, baltie padebeši bija kuģi, kas nes svētlaimīgo dvēseles.

Viņš redzēja arī tās. Tur tās stāvēja uz slīdošiem padebešiem lilijām rokās un zelta vainagiem galvās. Viss izplatījums skanēja to dziesmās. Eņģeļi spēcīgām, plašām spārnu vēdām lidoja tām pretī. Ai, cik daudz šo svēto! Padebesim pieaugot, bija redzami jauni pulki. Kā ūdensrozes ezerā, tā viņi atdusējās padebešu gultās. Viņi rotāja padebešus, kā lilijas rotā pļavas. Kāds gaviļu pilns brauciens! Mākonis slīdēja aiz mākoņa. Visi tie bija pārpilni debesu karapulkiem sudraba bruņās un nemirstīgiem dziedātājiem purpuru rotātos mēteļos.

Šis pats mākslinieks vēlāk bija gleznojis Melnezera draudzes baznīcas griestus. Viņš vēlējās attēlot vasarīgos mākoņus, kas nesa augšup debesu godībā svētos. Roka, kas vadīja otu, gan bija spēcīga, tomēr mazliet neveikla, Un tāpēc šie gleznotie padebeši drīzāk izskatījās pēc pūderētām parūkas cirtām, nevis mīkstiem, vareniem miglas vāliem. Viņš arī nespēja uzgleznot svēto tēlus tā, kā tos skatīja mākslinieka fantāzija, bet tuvināja viņus cilvēku attēliem, ietērpdams garos, sarkanos mēteļos un augstās bīskapu cepurēs vai arī melnos mācītāju talāros ar kruzuļainām, baltām apkaklēm. Viņu galvas bija lielas un augumi sīki, un rokās tiem bija vai nu mutautiņi, vai lūgšanu grāmatas. No viņu mutēm liesmoja latīniski izteicieni, un tos, kuri viņam šķita paši dižākie, tos viņš bija iesēdinājis lielos koka krēslos pašās mākoņu virsotnēs, lai viņi, ērti sēdēdami, varētu iebraukt mūžībā.

Ikviens saprata, ka gari un eņģeļi nabaga māksliniekam neparādījās, un tāpēc neviens arī nebrīnījās, ka viņš šos tēlus nav spējis radīt pārdabiski skaistus. Bet daudziem šī labā, bijīgā mākslinieka gleznas šķita bezgala jaukas un modināja viņos dievbijīgas jūtas. Šīs gleznas būtu bijušas jaukas diezgan arī mūsu skatieniem.

Bet kavalieru valdīšanas gadā grafs Dona pavēlēja visu baznīcu izkrāsot baltu. Griestu gleznojumus iznīcināja. Tāpat iznīcināja arī visus svēto tēlus.

Ai, šie māla svētie!

Būtu gan labāk, ja cilvēku posts manī modinātu tādas sāpes, kādas jutu šo svēto bojā ejas dēļ, ja cilvēku cietsirdība pret citiem cilvēkiem manī modinātu tādu rūgtumu, kādu sajutu šo svēto labad.

Bet iedomājieties tikai! Tur bija svētais Olafs ar vainagotu bruņu cepuri, kara āvu rokās, un pie viņa kājām gulēja uzvarēts milzis. Kanceli greznoja Judīte sarkanā ņieburā un zilos brunčos, vienā rokā viņa turēja zobenu, bet otrā smilšu pulksteni asīriešu karavadoņa galvas vietā. Tur bija noslēpumainā Sābas ķēniņiene zilā ņieburā un sarkanos brunčos, ar vienu zoss kāju un pilnām rokām sibiliešu grāmatu. Tur atradās svētais Jērans, vientuļš kādā kora solā, jo ir viņa zirgs, ir pūķis bija sadauzīti. Tur bija svētais Kristofers ar plaukstošo spieķi un svētais Ēriks ar scepteri un cirvi rokā, ģērbies īsā, ar zeltu izrakstītā apmetnī.

Daudzas svētdienas esmu nosēdējusi Melnezera draudzes baznīcā, dusmodamās par iznīcinātajiem tēliem un ilgodamās pēc tiem. Mani nebūtu traucējis, ka tiem trūktu vai nu deguna, vai kājas, vai zeltījums būtu izbalējis un krāsas nobirušas. Manas acis tos redzētu leģendu mirdzuma apstarotus.

Šie svētie allaž zaudējuši savus scepterus, ausis un rokas, tāpēc viņus vajadzēja atsvaidzināt un no jauna izgreznot. Bet zemnieki svētos nebūtu sabojājuši, ja negadītos Henriks Dona. Viņš lika noņemt šos svētos.

Tāpēc es viņu tā ienīdu, kā vienīgi bērns spēj ienīst. Ienīdu viņu tā, kā izsalkušais ubags ienīst skopu saimnieci, kas liedz maizes kumosiņu. Ienīdu viņu tā, kā nabaga zvejnieks ienīst palaidņa zēnu, kas sabojājis viņa tīklus vai sadauzījis laivu. Vai gan šajos garajos dievkalpojumos es nejutu slāpes un izsalkumu? Bet viņš bija iznīcinājis maizi, kas baroja manu garu. Vai gan es neilgojos bezgalības, debesu izplatījuma? Viņš bija iznīcinājis manu kuģi un saplosījis tīklu, kurā es tvēru brīnišķīgās vīzijas.

Pieauguša cilvēka dvēselē nav vietas īstam naidam. Kā gan es tagad vēl varētu ienīst tik nožēlojamu radījumu kā šo grāfu Donu vai tādu plānprāti kā Sintramu, vai tik nogurušu augstāko aprindu dāmu kā grāfieni Martu? Bet toreiz, kad es vēl biju bērns! Dieva laime, ka viņi tad sen jau bija miruši.

Mācītājs savā kancelē sludināja mieru un saticību, bet viņa vārdi līdz mūsu baznīcas solam neaizskanēja. Ai, būtu bijuši šie senie māla svētie! Viņi nu gan mācētu tā sprediķot, ka es ir dzirdētu viņu vārdus, ir tos saprastu.

Bet tagad es sēdēdama tikai domāju par to, kā šos svētos aizveda un iznīcināja.

Kad grafs Dona nevis uzmeklēja savu sievu un legalizēja viņu laulību, bet gan pasludināja to par atceltu, viņš visos modināja dibinātas dusmas, jo cilvēki zināja, ka sieva viņu pameta, vienīgi lai glābtos no mokām, kas to varēja iedzīt nāvē. Šķita, ka viņš ar kādu labu darbu tagad gribēja iekarot ir dieva, ir cilvēku sirdis un tādēļ pavēlēja izlabot Melnezera draudzes baznīcu. Viņš pavēlēja visu baznīcu izkrāsot baltu un iznīcināt griestu gleznojumus. Viņš pats ar saviem kalpiem iznesa no baznīcas gleznas un tēlus un nogremdēja tos Levezera dzelmē.

Kā gan viņš uzdrošinājās pielikt savu roku šiem dieva varenajiem?

Ai, kādēļ gan notika tāda nelietība! Vai tiešām rokas, kuras bija nocirtušas Holoferna galvu, vairs nespēja pacelt zobenu? Vai Sābas ķēniņiene bija aizmirsusi visas savas slepenās gudrības, kas bīstamākas par saindētām bultām? Svētais Olaf, svētais Olaf, tu senais viking, svētais Jēran, svētais Jēran, tu senais pūķu nogalinātāj, vai tiešām jūsu varoņdarbi rimuši, vai brīnumdarbu mirdzums izdzisis! Bet laikam gan svētie negribēja lietot varas darbus pret savu postītāju. Ja Melnezera zemnieki vairs nevēlējās ziedot naudu, ko nokrāsot svēto mēteļus un apzeltīt vainagus, viņi ļāva, lai grafs Dona tos nogremdē Levezera dzelmē. Viņiem vairs nepatika tur stāvēt un izķēmot dieva namu. Ai, nespēcīgie, varbūt viņi atcerējās tās dienas, kad tos vēl pielūdza, ceļos krizdami?

Es iedomājos šo ar svēto tēliem piekrauto laivu, kura kādā rāmā vasaras vakarā slīdēja pa Levezera līmeni. Airētājs lēnām cilāja airus, mezdams biklus skatienus uz saviem dīvainajiem pasažieriem, kas pildīja viņa laivu; arī grāfs Dona sēdēja laivā, bet viņš nejuta baiļu. Citu pēc cita viņš pats savām rokām paņēma šos svētos un iesvieda ezerā. Viņa piere bija gaiša, un viņš smagi elpoja. Viņš jutās kā cīnītājs par evaņģēlisko mācību. Un nekāds brīnums neglāba šo veco svēto godu. Klusi un nespēcīgi viņi nogrima dzelmē.

Bet nākamajā dienā Melnezera draudzes baznīca bija mirdzoši balta. Nekas vairs netraucēja gremdēties sevī. Debesu godību un svētos drīkst skatīt vienīgi gara acīm. Cilvēku lūgšanām pašām jāpaceļas līdz tā visaugstākā tronim. Nekad vairs viņu acis nevaldzinās svēto apģērbu krokas.

Ai, zaļa ir zeme, cilvēku jaukais miteklis, zilas ir debesis, viņu ilgu mērķis. Pasaule staro tūkstoš krāsās. Kādēļ gan baznīca tik balta? Balta kā ziema, kaila kā nabadzība, bāla kā baismas! Tā nezaigo sarmas vizmā kā mežs ziemā. Tā nestaro kā līgava pērļu un mežģiņu rotā. Baznīca ir balta, baznīca ir salta, bez nevienas gleznas, bez neviena tēla.

Tajā svētdienā grafs Dona sēdēja korī ziediem pušķotā krēslā, lai ikviens viņu redzētu un cildinātu. Tagad viņi godinās vīru, kas licis izlabot vecos solus, iznīcināt neglītās gleznas un tēlus, ielikt logos jaunas rūtis un nokrāsot visu baznīcu baltā krāsā. To jau viņš, protams, varēja darīt. Ja nu viņš gribēja klusināt visuvarenā dusmas, tad pareizi, ka izgreznoja viņa templi, cik jau nu labi prazdams. Bet kādēļ viņš gribēja ņemt maksu?

Vīram, kas nāk ar smagu sirdsapziņu, drīzāk vajadzētu krist ceļos pie kauna staba un lūgt savus brāļus un māsas, lai tie aizlūdz par viņu baznīcā, lai lūdz par viņu dievu, ka tas pacieš šo grēcinieku savā svētnīcā. Grāfam būtu bijis labāk, ja viņš tur sēdētu kā nabaga noziedznieks, nevis korī, klausīdamies slavas dziesmās par padarīto darbu, saņemdams maksu par savu centību izlīgt ar dievu.

Ai, grāf, dievs tevi drīzāk gaidīja pie kauna staba. Viņu nevar piemānīt tikai tāpēc, ka cilvēki neuzdrošinās tevi apsūdzēt. Viņš vēl allaž tas pats bargais dievs, kas liek akmeņiem runāt, ja cilvēki klusē.

Pēc dievkalpojuma, kad atskanēja pēdējā dziesma, neviens vēl nepameta baznīcu, mācītājs kāpa kancelē, lai izteiktu grāfam pateicību. Bet tas nedrīkstēja notikt!

Baznīcas durvis atvērās, un iekšā nāca vecie svētie, izmirkuši slapji Levezera ūdenī, notriepti zaļām gļotām un brūnam dūņām. Viņi laikam gan bija nojautuši, ka nu slavēs vīru, kas viņus izdzinis, izmetis no svētā dieva nama un nogremdējis vēsajos, nemierīgajos viļņos. Vecie svētie arī gribēja teikt savu vārdu.

Viņiem nepatika viļņu vienmuļās šalkas. Viņi bija raduši klausīties dziesmās un lūgšanās. Viņi klusēja un ļāva tam notikt, kamēr domāja, ka tas viss ir dievam par godu. Bet tā tas nebija. Še korī godā un cieņā sēž grāfs Dona un grib, lai viņu pielūdz un slavē dieva svētajā namā. Tādas lietas viņi nespēj paciest. Tāpēc viņi piecēlušies no saviem slapjajiem kapiem un dodas baznīcā, kur visu acis viņus pazīst. Tur iet svētais Olafs ar vaiņagoto bruņu cepuri, tur svētais Ēriks ar zeltā izrakstīto apmetni, tur pelēkais Jērans un svētais Kristofers, vairāk to nav. Sābas ķēniņiene un Judīte nav ieradušās.

Bet, tikko ļaudis atģidušies no pārsteiguma, baznīcu pāršalc čuksti:

— Kavalieri!

Jā, protams, tie ir kavalieri. Viņi, ne vārda neteikdami, dodas pie grāfa, paņem tā krēslu savās rokās, iznes to ārā un noliek baznīcas kalniņā.

Viņi nesaka ne vārda, nepalūkojas ne pa labi, ne pa kreisi. Viņi vienkārši iznes grāfu no dievnama; to izdarījuši, viņi pa tuvāko ceļu atgriežas uz Levezeru.

Neviens viņus neaizkavēja, viņi arī nezaudēja daudz laika, lai visu izskaidrotu. Bet viņu doma skaidra diezgan. «Mums, Ekebijas kavalieriem, pašiem savs uzskats. Grāfs Dona nav cienīgs, ka viņu godina tā kunga namā. Tādēļ mēs viņu iznesām. Lai nu viņu nes atpakaļ, kas vēlas.»

Bet grāfu neviens nenesa atpakaļ. Mācītājs nekad viņu vairs necildināja. Ļaudis bariem plūda ārā no baznīcas. Viņi domāja tikai vienu: kavalieri rīkojušies pareizi.

Viņi atcerējās gaišo, jauno grāfieni, ko Borgas pilī līdz nāvei nomocīja. Viņi atcerējās šo jauko sievieti, kas bija tik laba pret nabagiem, kuru uzlūkojot sirds ielīksmojās un guva mieru.

Protams, grēks jau nu bija tā rīkoties baznīcā, bet ir mācītājs, ir visa draudze saprata, ka viņi paši gandrīz izdarīja vēl lielāku grēku visuzinātāja priekšā. Un šo veco, mežonīgo sirmgalvju priekšā viņiem kaunā bija jānodur acis.

— Ja cilvēki klusē, tad runā akmeņi, — viņi sacīja.

Bet kopš šīs dienas grāfs Dona Borgas pilī vairs nejutās labi. Kādā tumšā naktī augusta sākumā pie lielajām kāpnēm piebrauca slēgta kariete. Karieti aplenca visi kalpotāji, un tad iznāca grāfiene Marta, ievīstīta šallēs, aizplīvurotu seju. Viņu zem rokas veda grāfs, bet viņa trīsēja un drebēja. Tikai ar lielām pūlēm to pierunāja iziet cauri priekšnamam un verandai.

Kad viņa beidzot sēdēja karietē, tur ielēca arī grāfs, durvis aizcirta, un kučieris sāka dzīt zirgus. Otrā rītā, kad atmodās žagatas, grāfs ar savu māti jau bija aizbraukuši.

Kopš tā laika grāfs ilgus gadus nodzīvoja dienvidos. Borgas pili pārdeva, un tā ne vienreiz vien mainīja savus īpašniekus. Visi šo pili iemīlēja. Bet maz bija tādu, kas tur jutās laimīgi.

XXV DIEVA CEĻINIEKS

Dieva ceļinieks, kapteinis Lenarts, kādā augusta pēcpusdienā devās uz Brubijas viesnīcu un iegāja tur virtuvē. Viņš bija ceļā uz savām mājām Hejeseteru, kas atrodas apmēram ceturtdaļjūdzi Brubijas ziemeļrietumos, pašā meža malā.

Kapteinis Lenarts tad vēl nezināja, ka viņš kļūs dieva ceļinieks zemes virsū. Viņa sirds gavilēja priekā, jo viņš atgriezās savā dzimtenē. Viņš bija pieredzējis smagas bēdas, bet nu devās uz mājām, un tagad viss būs labi. Viņš nezināja, ka kļūs viens no tiem, kas nedrīkst atpūsties zem savas mājas jumta, nedrīkst sildīties pie savas mājas pavarda.

Dieva ceļinieks, kapteinis Lenarts, bija jautrs vīrs. Neatradis virtuvē neviena cilvēka, viņš tur sāka niekoties kā izlaists zēns. Dažās sekundēs viņš bija sarežģījis audekla diegus, norāvis ratiņam pavedienu. Viņš uzsvieda sunim virsū kaķi un smējās, ka visa māja trīsēja, raudzīdamies, kā šie abi biedri naida uzliesmojumā lauza veco draudzību un ar nagiem un zobiem metās viens pret otru.

Troksni izdzirdusi, virtuvē ienāca mājasmāte. Viņa apstājās uz sliekšņa un noraudzījās vīrā, kas smējās par saniknotajiem kustoņiem. Viņa šo vīru labi pazina, bet, kad to redzēja pēdējo reizi, viņš sēdēja cietuma ratos dzelžos ieslēgtām rokām. Pirms piecarpus gadiem kāds zaglis Karlstades ziemsvētku tirgū bija nozadzis landrāta kundzes rotas. Bija nozagtas daudzas aproces un gredzeni, un saktas, ko dižciltīgā kundze novērtēja visai augstu, jo tās bija vai nu vīra dāvanas, vai mantojums no vecākiem. Rotas lietas neatrada. Bet ļaudis sāka melst, ka zaglis esot Heljeseteras īpašnieks kapteinis Lenarts.

Viesnīcniece nekad nespēja saprast, kā šīs tenkas radušās. Vai tad kapteinis Lenarts nebija pazīstams kā godīgs un labsirdīgs vīrs? Viņš dzīvoja laimīgā laulībā ar savu kopš pāris gadiem pārvesto sievu, jo viņa līdzekļi nebija ļāvuši agrāk apprecēties. Vai tad viņa kapteiņa alga un lauku īpašums tam tagad nedeva diezgan lielu rocību? Kādēļ gan šis vīrs zagtu gredzenus un aproces? Bet vēl dīvaināk viņai šķita, ka šādām tenkām vispār noticēja; kapteinis Lenarts zaudēja savu titulu, viņam atņēma goda zīmes un notiesāja spaidu darbos uz pieciem gadiem.

Pēc viņa paša izteicieniem, viņš gan bijis tirgū, bet aizbraucis, iekams kaut ko uzzinājis par šo zādzību. Ceļā viņš bija atradis kādu vecu saktu, pacēlis to, paņēmis līdz mājās un atdevis bērniem rotaļāties. Šī sakta tomēr izrādījās zelta un piederēja pie zagtajām lietām. Tā bija viņa nelaime. Bet pie visa patiesībā bija vainīgs Sintrams. Ļaunais muižas īpašnieks bija uzrādījis kapteini Lenartu un nodevis pret viņu smagu liecību. Tomēr tā vien likās, ka viņam bijis pamatots iemesls nogādāt pie malas kapteini, jo drīz pēc tam pret pašu Sintramu cēla sūdzību, ka viņš 1814. gada karā esot pārdevis. norvēģiem ieročus. Ļaudis domāja, ka Sintrams baiļojies no kapteiņa Lenarta liecības. Tagad pierādījumu trūkuma dēļ viņu attaisnoja.

Viesnīcniece nespēja vien noraudzīties šajā vīrā. Viņa mati bija nosirmojuši un mugura salīkusi, viegli viņam nebija klājies. Bet savu laipno vaigu un jautro omu viņš bija saglabājis. Viņš bija vēl tas pats kapteinis Lenarts, kas kādreiz bijis viņas vedējtēvs un dejojis tās kāzās. Viņš vēl vienmēr nevarēja paiet garām cilvēkiem, nepateicis laipnu vārdu un neiespiedis bērna rociņā kādu naudas gabalu. Viņš vēl allaž ikvienai krunkainai vecītei pateiks, ka viņa ar katru dienu kļūst jaunāka un skaistāka, un vēl vienmēr spēs uzkāpt uz mucas un spēlēt vijoli Jāņubērniem. Ak, tu mīļo pasaulīt, jā gan!

— Nu, Katrīnas māt, — viņš iesāka, — vai jums nav bail manī raudzīties?

Viņš bija šeit iegriezies pavaicāt, kā klājas mājās un vai tuvinieki viņu gaida. Viņiem jau zināms, ka viņš nu sodu būs izcietis.

Viesnīcniece tam varēja pastāstīt vienīgi labas ziņas. Viņa sieva bijusi krietna un strādājusi kā vīrs. Viņa muižiņu nomājusi tālāk no jaunā īpašnieka, un tai visos darbos laimējies. Bērni esot veseli, un prieks tajos noraudzīties. Protams, visi viņu gaida. Kapteiņa kundze bija skarba, noslēgta sieviete, kas nemēdza daudz izrunāties, bet to nu viesnīcniece zināja, ka neviens nedrīkstēja ēst ar kapteiņa Lenarta karoti vai sēdēt viņa krēslā, kamēr paša nav mājās. Tagad pavasarī nebija pagājusi neviena diena, kad viņa nebūtu pakāpusies Brubijas kalniņā, lūkodamās, vai viņš nenāk. Viņa tam pašūdinājusi pašaustas drēbes. Nu, lūk, tādēļ jau skaidrs, ka viņu gaida, kaut arī vārdos to nemin.

—Tad jau viņa tam netic? — kapteinis Lenarts vaicāja.

—Nē, kaptein, — viesnīcniece atbildēja. — Neviens tam netic.

Tad kapteinis Lenarts ilgāk vairs šeit neuzkavējās, viņš gribēja steigties uz mājām.

Ārā viņš nejauši satika savus vecos, mīļos draugus. Viesnīcā pašlaik bija ieradušies kavalieri. Viņus bija uzaicinājis Sintrams nosvinēt šeit savu dzimšanas dienu. Kavalieri ne mirkli nekavējās spiest cietumnieka roku un apsveikt viņu dzimtenē. Arī Sintrams to darīja.

— Mīļais Lenart, — viņš sacīja, — esi pārliecināts, ka dievam ar to bijis kāds nodoms.

— Labāk ciet klusu, tu nelieti! — izsaucās kapteinis Lenarts. — Domā, es nezinu, ka nevis dievs tevi izglāba no bendes bluķa!

Citi skaļi smējās. Bet Sintrams par šiem vārdiem nedusmojās. Viņam nebija ne mazāko iebildumu, ja ļaudis norādīja uz tā draudzību ar pašu nelabo.

Jā, tad kavalieri ielūdza kapteini Lenartu tukšot ar viņiem kopā glāzi vīna uz tā atgriešanos. Pēc tam viņš varēšot doties mājās. Bet nu kapteinim izgāja ļauni. Veselus piecus gadus viņš nebija dzēris stiprus dzērienus. Varbūt visu dienu viņš arī nekā nebija baudījis, turklāt garais ceļš to bija nogurdinājis. Jau pēc pāris glāzēm viņš apskurba.

Kad kavalieriem izdevās viņu tā piedzirdīt, ka viņš pats vairs nekā nesajēdza, tie spieda viņam dzert glāzi pēc glāzes; tā darot, viņiem nebija nekāda ļauna nolūka. Viņi domāja labi par vīru, kas veselus piecus gadus nebija nogaršojis šos dzērienus.

Parasti kapteinis bija visai atturīgs vīrs. Tāpat arī saprotams, ka viņa nodoms nebija piedzerties, viņš taču steidzās uz mājām satikt sievu un bērnus. Bet tagad viņš aizmiga uz viesnīcas sola kroga istabā.

Kad nu viņš tur tā gulēja bez samaņas, Gēsta Berlings paņēma ogli un brūkleņu ievārījumu un izkrāsoja viņa seju. Viņš ievilka kapteiņa vaigā īstas noziedznieka līnijas, kādas piederas atbrīvotam cietumniekam. Tumšām ēnām viņš izkrāsoja Lenarta acis, pār degunu pārvilka sārtu rētu, apsedza viņa pieri ar nekārtīgām izpūrušām matu šķipsnām un visu seju notriepa sodrējiem.

Kādu laiciņu viņus šis skats uzjautrināja, tad Gēsta gribēja nomazgāt kapteiņa seju.

— Lai paliek, — Sintrams iebilda, — lai viņš pats redz to, kad atmodīsies! Tas viņu uzjautrinās.

Tā arī palika, kavalieri aizmirsa kapteini. Viņi dzīroja visu cauru nakti. Tikai rītausmā viņi atstāja viesnīcu. Tad viņu galvās bija vairāk vīna nekā saprāta.

Radās jautājums, ko lai viņi iesāk ar kapteini Lenartu.

— Aizvedīsim viņu mājās, — atkal ierunājās Sintrams.

— Iedomājieties, cik ļoti tas iepriecinās viņa sievu! Pat mums sirdis līksmos, to redzot. Es jau jūtos saviļņots, par to domājot. Vedīsim viņu uz mājām!

Šis priekšlikums uzjautrināja it visus kavalierus. Augstais dievs, kā gan tas iepriecinās bargo Heljeseteras saimnieci!

Raustot viņi atmodināja Lenartu un iesēdināja viņu kādā pajūgā, jo miegainie kučieri jau sen gaidīja savus kungus pie lieveņa. Tad viss bars devās uz Heljeseteru. Daudzi iesnaudās un tikko neizvēlās no ratiem, citi skaļi klaigāja, lai aizdzītu miegu. Viņi visi ar savām nogurušajām sejām un uztūkušajām acīm izskatījās pēc īstiem plenčiem.

Beigās viņi tomēr laimīgi tika galā, atstāja zirgus pie virtuves kāpnēm un diezgan svinīgi devās uz galveno ieeju. Berenkreics un patrons Jūlijs veda kapteini zem rokas.

— Sapurinies, Lenart, — viņš sacīja, — tu esi pārbraucis mājās. Vai tiešām tu neredzi, ka esi mājās?

Kapteinis atvēra acis un gandrīz kļuva skaidrā prātā. Viņš pat jutās aizkustināts, ka draugi to pavadījuši uz mājām.

—Draugi, — viņš ierunājās, apstādamies, lai visus viņus vēlreiz sveiktu, — es bieži esmu vaicājis dievam, kādēļ man uzbruka tik dziļas bēdas.

—Ai, ciet klusu, Lenart, nesprediķo! — Berenkreics kliedz.

—Ļauj, lai viņš runā, — Sintrams saka, — viņš prot labi runāt.

—Jā, es vaicāju dievam un nespēju saprast, bet tagad es to saprotu. Viņš gribēja parādīt, cik man uzticami draugi. Draugi, kas mani pavada mājās, lai priecātos kopā ar mani un manu sievu. Jo sieva mani gaida. Piecu gadu posts pret šādu laimi ir tīrais nieks!

Spēcīgas dūres tagad klauvēja pie durvīm. Kavalieriem vairs nebija pacietības viņā klausīties.

Istabā radās dzīvība. Kalpones atmodās un lūkojās pa logu. Viņas uzmeta drānas, bet neuzdrošinājās atvērt šiem skaļajiem vīriem. Beidzot durvju bulta noklaudzēja. Durvīs parādījās pati kapteiņa kundze.

—Ko jūs vēlaties? — viņa vaicāja. Viņai atbildēja Berenkreics:

—Mēs atvedām tavu vīru.

Viņi pagrūda kapteini uz priekšu, un tagad tā redzēja vīru streipuļojam viņai pretī, piedzērušos, ar noziedznieka seju. Un ap vīru viņa redzēja visu šo apreibušo, nejauko dzērāju baru.

Viņa atkāpās, bet vīrs izplestām rokām tai sekoja.

— Tu aizgāji kā zaglis, — viņa izsaucās, — un atgriezies kā plencis! — To izteikusi, viņa devās atpakaļ mājā.

Vīrs nekā nesaprata. Viņš gribēja tai sekot, bet tad viņa to spēcīgi atgrūda.

— Vai tiešām tu domā, ka es tādu vīru ņemšu par savas mājas saimnieku un bērnu tēvu?

Durvis aizcirtās, un viņa tās aizbultēja.

Kapteinis Lenarts metās pret durvīm un sāka tās dauzīt.

Tad kavalieri paši pret savu gribu izplūda smieklos. Viņš par savu sievu bijis tik pārliecināts, bet sieva par to nevēlas ne zināt. Pēc viņu domām, tas patiesi bija smieklīgi.

Dzirdot viņu smieklus, kapteinis Lenarts metās uz viņiem un gribēja tos piekaut. Kavalieri aizskrēja un ielēca pajūgos. Kapteinis dzinās pakaļ, bet kājas aizķērās aiz kāda akmens, un viņš paklupa. Viņš gan piecēlās, bet vairs tiem nesekoja. Viņa mulsajā galvā tomēr pazibēja kāda doma: šajā pasaulē bez dieva ziņas nenotiek nenieka.

— Kurp tu mani gribi vadīt? — viņš sacīja. — Esmu spalviņa, kas lido no tavas dvašas pūsmas. Esmu tava spēļu bumbiņa. Kurp tu gribi mani vadīt? Kādēļ tu aizslēdz man manas mājas durvis?

Tad viņš pameta savu māju, pārliecināts, ka tas bijis tā kunga prāts.

Saulei lecot, viņš stāvēja Brubijas kalnā un nolūkojās ielejā. Ak, toreiz ielejas nabaga iemītnieki vēl nezināja, ka tuvojas viņu glābējs! Nebija neviena nabaga vai apbēdināta, kas savas būdiņas durvis būtu pušķojis brūklenāju vainagiem. Sliekšņus, ko drīz mīs viņa kājas, nekaisīja ar smaržīgām lavandas lapām un lauku ziediem. Mātes nepacēla savus bērnus, lai viņi redzētu šo cilvēku. Viņu istabiņas nebija uzpostas, un kvēpainie pavardi netika aizsegti smaržīgiem paegļu zariem. Toreiz vēl vīri rosīgi nestrādāja savos tīrumos, un viņa skatienus neiepriecināja leknas druvas un labi iztīrīti grāvji.

Ai, tur stāvēdams, viņš ievēroja, ka viss bija izdedzis, sējumi atstāti novārtā un ka ļaudis pat neparūpējās apkopt papuves nākamajai sējai. Viņa skatiens vērsās uz zilajiem kalniem, un rīta spožā saule apmirdzēja brūnus, izdegušus klajumus, kur bija plosījies ugunsgrēks. Viņš redzēja, ka ceļmalās bērzi sausumā gandrīz nokaltuši. Iedams garām mājām, no daudzām zīmēm, no mēslu smakas, sagruvušiem žogiem, mazajām malkas kaudzītēm viņš noprata, ka ļaudis padevušies slinkumam, ka visur valda posts un cilvēki meklē mierinājumu vienaldzībā un degvīnā.

Bet varbūt tieši tas bija labi, ka viņš visu to novēroja. Jo viņam nebija lemts redzēt savus sazēlušos tīrumus, nebija lemts pie savas mājas pavarda raudzīties dziestošās oglēs, nebija lemts just bērnu maigās rociņas savās rokās, nebija lemts just pie sāniem uzticīgu mūža biedri. Varbūt bija labi, ka šim smagu bēdu nomāktajam vīram vajadzēs sniegt mierinājumu citiem to raizēs un postā. Varbūt viņam tas bija labi, ka šajā smagajā laikā, kad neražas gadi bija situši trūcīgos, daudzi turīgākie un laimīgākie cilvēki darīja visu, lai šo postu vēl padziļinātu.

Tā stāvot Brubijas kalnā, kapteinim Lenartam sāka likties, ka varbūt dievam viņš ir nepieciešams.

Jāpiezīmē, ka kavalieri arī vēlāk nespēja saprast, ka viņi būtu vainojami kapteiņa kundzes cietsirdībā. Sintrams par visu klusēja. Apkaimē daudzi pēla šo cietsirdīgo sievu, kas bijusi pārāk lepna saņemt tik labu vīru. Runāja, ka ikvienu, kas uzdrošinājies iebilst par viņas vīru kādu vārdiņu, viņa tūliņ pārtraukusi. Viņa negribēja dzirdēt tā vārdu. Un kapteinis Lenarts necentās viņas šaubas izkliedēt.

Tas notika nākamajā dienā.

Hegberga ciemā uz nāves cisām guļ kāds vecs zemnieks. Viņš jau pieņēmis svēto vakarēdienu, viņa dzīves spēki izsmelti, viņam jāmirst.

Nemierīgi kā cilvēks, kam jādodas tālā ceļā, viņš liek savu gultu iznest te no istabas virtuvē, te no virtuves istabā. Tas liecina vairāk nekā gārdzoņa un dziestošais skatiens, ka pienākusi viņa pēdējā stunda.

Ap viņa gultu sapulcējās sieva, bērni un kalpotāji. Viņš ir bijis laimīgs, bagāts un cienīts vīrs. Viņa nāves gulta nav pamesta. Viņa pēdējā stundā to netraucē uzmācīgi svešinieki. Vecais vīrs runā par sevi, it kā viņš jau stāvētu tā kunga vaiga priekšā, un apkārtējie ar nopūtām un izsaucieniem apliecina viņa vārdu patiesību.

— Esmu bijis uzcītīgs strādnieks un labs mājastēvs, — viņš saka. — Sievu esmu mīlējis kā savu labo roku. Bērnus esmu uzaudzinājis bijībā un paklausībā. Dzēris es neesmu. Neesmu slepeni pārcēlis robežakmeni. Neesmu trencis zirgus aulekšiem kalnā. Ziemās neesmu mērdējis badā savas govis. Vasarās manas aitas nav necirptas nīkušas karstumā.

Un raudošie kalpi ap viņu, līdzīgi atbalsij, sauc:

— Viņš ir bijis labs nama turētājs. Ak, dievs! Viņš savus zirgus nav trencis kalnā, viņš savām aitām nav vasarā licis nīkt necirptām karstumā. Bet istabā nemanot ienācis kāds nabaga vīrs, lai palūgtu kumosiņu maizes. Arī viņš, tā klusi stāvēdams pie durvīm, dzird mirēja vārdus.

Mirējs turpina:

— Esmu nolīdis mežus un nosusinājis pļavas. Laikā aparis savus tīrumus. Manas klētis tika celtas trīskārt lielākas, lai uzkrātu trīskārt lielāku ražu nekā manu senču laikā. No spožiem dālderiem es liku izkalt trīs sudraba kausus. Mans tēvs

darināja tikai vienu.

Vīrs pie durvīm dzird mirēja vārdus. Viņš dzird, kā mirējs nodod par sevi liecību, it kā stāvētu tā kunga vaiga priekšā. Viņš dzird, kā kalpi un mirēja tuvinieki apstiprina viņa vārdus:

—Viņš savus tīrumus apara laikā, to viņš patiesi darīja.

—Dievs man debesis dos labu vietiņu, — saka vecais.

—Tas kungs laipni saņems mūsu mājastēvu, — piebilst kalpi.

Vīrs pie durvīm dzird šos vārdus, un viņu, kas veselus piecus gadus ir bijis tā kunga spēļu bumbiņa, spalviņa, ko nes dieva dvašas pūsma, pārņem dziļas baismas.

Viņš pieiet pie mirēja un saņem tā roku.

— Mīļais draugs, mīļais draugs, — viņš trīsošā balsī saka. — Vai tu esi pārdomājis, kas tas par kungu, kura vaiga priekšā tev drīz būs jāstāv? Viņš ir varens dievs, bargs dievs. Zeme ir viņa tīrumi. Vētra viņa zirgs. Debesis nodreb zem viņa kāju soļiem. Un tu ieradīsies viņa vaiga priekšā un sacīsi: «Esmu laikā aparis savus tīrumus, esmu sējis rudzus, esmu nolīdis mežus.» Vai patiesi tu gribi dižoties viņa

priekšā, pielīdzināties viņam? Tu nezini, cik varens tas kungs, kura valstībā tu tagad dosies.

Vecā acis izplešas, viņa mute šausmās sašķobās, viņa gārdzieni kļūst smagāki.

— Nestājies tā kunga vaiga priekšā ar lieliem vārdiem! — turpina ceļinieks. — Zemes varenie līdzinās izkultiem salmiem viņa šķūnī. Viņa dienas darbs ir radīt jaunas saules. Viņš ir izracis jūras un uzcēlis kalnus. Viņš ietērpis zemi krāšņos augos. Nav viņam līdzīgu strādnieku, ar viņu tu nevari mēroties. Noliecies viņa priekšā, tu bēgošā cilvēka dvēsele! Noliecies zemu pīšļos tava kunga, tava dieva priekšā! Pār tevi trako tā kunga vētra. Kā zibeņi liesmo pār tevi tā kunga dusmas. Liecies viņa priekšā! Pieķēries kā bērns viņa drānu vīlēm un izlūdzies aizsardzību! Noliecies zemu pīšļos un izlūdzies žēlastību! Zemojies, ak, cilvēka dvēsele, sava radītāja priekšā!

Mirēja acis plaši atplestas, viņš saliek rokas, bet tad viņa vaigs sāk starot un gārdzieni apklust.

— Cilvēka dvēsele, bēgošā cilvēka dvēsele! — sauc ceļinieks. — Tik tiešām, kā tu pēdējā mirklī pazemībā esi noliecies tā kunga vaiga priekšā, viņš tevi kā bērnu paņems pie savas rokas un ievedīs tevi savas valstības godībā!

Vecais vēlreiz dziļi nopūšas, un viss ir galā. Kapteinis Lenarts noliec galvu un lūdz dievu. Visi, kas atrodas istabā, smagi nopūzdamies, nodur galvas.

Kad viņi paceļ acis, vecais zemnieks guļ gluži kā iemidzis dziļā mierā. Viņa acis it kā vēl starotu no neredzētiem krāšņumiem, viņa mute smaida, viņa vaigs tik skaists. Viņš ir redzējis dievu.

—Ai tu lielā, skaistā cilvēka dvēsele! — nodomā tie, kas viņu redz. — Nu tu esi nokratījusi šīs zemes pīšļus! Savā pēdējā stundā tu esi pacēlusies līdz savam radītājam. Tu viņa priekšā esi zemojusies, un viņš kā bērnu tevi uzņēmis savās rokās.

—Viņš ir redzējis dievu, — saka vecā dēls, aizspiezdams nomirušā acis.

—Viņš ir redzējis atvērtās debesis, — šņukst bērni un saime.

Vecā mājasmāte ieliek kapteiņa Lenarta rokā savu trīsošo roku.

— Jūs viņam palīdzējāt tikt pāri tam visuļaunākam, kaptein Lenart, — viņa saka.

Tagad viņš cieš klusu. Viņš ir ieguvis spēcīgus vārdus un liela darba dāvanas. Kā, to viņš pats nenojēdz. Kā tauriņš viņš dreb, atbrīvodamies no savas čaulas, kamēr viņa spārni trīs saules mirdzumā, zaigodami gluži kā saule.

Šī stunda ievadīja kapteini Lenartu viņa ceļā. Citādi viņš taču būtu devies mājās pie sievas, rādījis viņai savu īsto vaigu, bet kopš šī acumirkļa viņam likās, ka ir nepieciešams dievam. Viņš kļuva dieva ceļinieks, kas ieradās ar savu palīdzību pie nabaga ļaudīm. Bija grūti laiki un liels posts, tikai gudrība un labsirdība šeit varēja vairāk līdzēt nekā vara un zelts.

Kādā dienā kapteinis Lenarts ieradās pie nabadzīgajiem zemniekiem, kas dzīvoja Gurlitas klints apkaimē. Tur valdīja liels trūkums, kartupeļi bija apēsti, un izdegušajās kraujās uzartajiem tīrumiem trūka sēklu.

Tad kapteinis Lenarts sēdās mazā laiviņā un īrās pāri ezeram uz Forsas muižu pie Sintrama izlūgties rudzu sēklu un kartupeļus. Sintrams viņu saņēma laipni. Viņš to ieveda plašajās, graudu pilnajās klētīs un pagrabos, kas vēl bija pilni pagājušā gada kartupeļiem, viņš ļāva, lai kapteinis piepilda līdzpaņemtos maisus un kules.

Bet, kad Sintrams ieraudzīja viņa laiviņu, tad atzina, ka tā par mazu tik lielai kravai. Ļaunais Sintrams lika sanest maisus savā lielajā laivā un pavēlēja savam kalpam, stiprajam Monam, irties pāri ezeram. Kapteinim Lenartam bija jārūpējas tikai par savu mazo laiviņu.

Stiprajam Monam viņš tomēr netika līdz, jo tas bija varens airētājs un ārkārtīgi spēcīgs. Braukdams pāri ezeram savā mazajā laiviņā, kapteinis nododas sapņiem, viņš domā par sēklas brīnišķīgām gaitām. Tagad to iemetīs melnajā, pelniem klātajā zemē, starp akmeņiem un koku saknēm, un tomēr tā uzdīgs un sazels šajā krāsmatā. Viņš iztēlē redz mīkstos, gaišzaļos stiebrus, kas pacelsies, un domās noliecas un noglāsta maigo zelmeni. Tad viņš apsver, ka šos maigos asnus skars rudens un ziema, un tomēr tie izturēs, svaigi un spēcīgi, lai nākamajā pavasarī augtu un nobriestu. Viņa vecā karavīra sirds līksmo, iedomājot stingros, augstos stiebrus un kuplās vārpas. Tad vārpas vēja pūsmā notrīsēs, līdz pašām koku galotnēm pacelsies vieglie ziedputekšņu mākonīši un it kā baismās un gaidās vārpas pildīsies saldeniem graudiem. Kad izkaptis nopļaus labību, kad spriguļi izkuls graudus, ko dzirnas samals miltos, un tie pārvērtīsies maizē, cik daudzas izsalkušas mutes apmierinās šie graudi, ko ved tur laivā!

Sintrama kalps piebrauca pie laivu piestātnes, un tā laivu ielenca daudzi izsalkuši cilvēki. Tad kalps runāja, kā viņa kungs bija pavēlējis: — Muižas īpašnieks sūta labību un iesalu. Viņš dzirdējis, ka jums aptrūcies degvīna.

Nu ļaudis it kā zaudēja prātu. Viņi skrēja pie laivas, brida ūdenī, lai tikai sagrābtu maisus un kules, bet ne to bija vēlējies kapteinis Lenarts. Arī viņš piebrauca un, redzēdams ļaužu rīcību, iedegās dusmās. Viņš bija vēlējies, lai kartupeļi kļūtu ļaudīm par barību un graudus izlietotu sēklai. Iesalu viņš nebija pat domājis izlūgties.

Viņš kliedza, lai ļaudis maisus liek mierā, bet neviens viņā neklausījās.

— Lai tad rudzi jūsu rīklēs pārvēršas par smiltīm un kartupeļi par akmeņiem! — viņš kliedza, gauži sarūgtināts, ka ļaudis gribēja sēklu izlietot degvīnam.

Tai pašā mirklī šķita, it kā būtu noticis brīnums. Divas sievas, kas ņēmās ap vienu kuli, to pārplēsa, un no tās izbira smiltis. Vīri, kas bija pacēluši maisus, nodomāja, ka tie pildīti akmeņiem, tik smagi tie šķita.

Viss bija tikai akmeņi un smiltis, akmeņi un smiltis. Klusās baismās ļaudis noraudzījās šajā dieva vīrā, kas ieradies viņu vidū. Pat kapteinis pirmajā mirklī bija pārsteigts. Vienīgi stiprais Mons smējās.

—Brauc mājās, — sacīja kapteinis, — iekams ļaudis atjēdz, ka tavos maisos tiešām bijuši tikai akmeņi un smiltis! Citādi baidos, ka viņi tavu laivu nogremdēs ezera dzelmē.

—Es nebaidos, — kalps atbildēja.

— Tomēr tu brauksi, — kapteinis sacīja tik pavēlošā balsī, ka puisis uz vietas paklausīja.

Tad kapteinis izstāstīja ļaudīm, ka Sintrams viņus izmuļķojis, bet ļaudis tomēr ticēja vienīgi tam, ka šeit noticis brīnums. Baumas par šo notikumu aplidoja visu apkārtni, un tāpēc, ka cilvēki labprāt tic brīnumiem, visi bija pārliecināti, ka kapteinis Lenarts spēj darīt brīnumus. Nu viņš pie zemniekiem ieguva lielu varu, un viņi to sauca par dieva ceļinieku.

XXVI KAPSĒTA

Bija skaists augusta vakars. Levezera līmenis mirdzēja kā spogulis, dūmaka aizsedza kalnus, gaisā bija jūtams miklums.

Gar ezera krastmalu gāja pulkvedis Berenkreics, sirmām ūsām, drukns un spēcīgs, kabatā viņam bija kārtis. Viņš iesēdās mazā, lēzenā laivā. Viņu pavadīja majors Fuchsis, tā vecais kara biedrs, un mazais Rusters, flautas spēlmanis, kas agrāk bija kalpojis par bundzinieku Vermlandes strēlniekos un daudzus gadus kā draugs un uzticīgs kalps pavadījis pulkvedi.

Ezera otrā krastā atradās kapsēta. Melnezera draudzes nolaistā kapsēta, kurā rēgojās reti, nošķiebušies dzelzs krusti, bija aizaugusi nezālēm kā nekopts tīrums, kupli tur zaļoja asa zāle savādām, nevienādām lapām, it kā atgādinādama, ka neviena cilvēka dzīve nav līdzīga otrai, bet tikpat mainīga kā šīs zāles lapas. Šeit nebija ne grantētu celiņu, ne kuplu koku, izņemot lielo liepu, kas apēnoja kāda veca mācītāja aizmirsto kapu. Šo skumjo laukumu apņēma augsts un stāvs akmens mūris. Nabadzīga un skumja bija šī kapsēta, līdzinādamās veca skopuļa sejai, kas novītusi, klausoties to ļaužu žēlabās, kuru laimi viņš iznīcinājis. Un tomēr laimīgi tie, kas atdusas kapsētā, ar dziesmām un lūgšanām guldīti šajā svētītajā zemē. Spēlmani Akilonu, kas pagājušajā gadā nomira Ekebijā, vajadzēja aprakt ārpus kapsētas mūra. Šis kādreiz tik lepnais un bruņnieciskais vīrs, drošsirdīgais karotājs, spēlmanis, kam laime sekoja pa pēdām, bija notriecis savu bērnu mantojumu, visu, kas viņam piederēja, visu, ko viņa sieva tik rūpīgi bija kopusi. Kopš daudziem gadiem viņš bija pametis sievu un bērnus, lai dzīvotu brīva kavaliera dzīvi Ekebijā. Pagājušajā vasarā viņš vienā vakarā bija nospēlējis uz kārtīm savu tuvinieku vienīgo patvērumu — mājas. Viņš savu parādu nebija vis izpircis, bet gan nošāvies. Pašnāvnieka līķi apraka aiz šī nabadzīgā, sūnām apaugušā kapsētas mūra.

Pēc viņa nāves palika tikai divpadsmit kavalieru, jo nebija ieradies trīspadsmitais, lai ieņemtu tā vietu, nebija ieradies neviens, izņemot nelabo, kas ziemsvētku vakarā bija izlīdis no smēdes krāsns.

Viņa liktenis kavalierus smagi nomāca. Viņi gan zināja, ka vienam no tiem ik gadu jāmirst. Bet kas par to? Kavalieri nedrīkst novecot. Ja viņu aizmiglotās acis nespēj saredzēt kārtis, ja viņu trīsošās rokas nespēj pacelt vīna glāzes, kāda nozīme tad dzīvei, ko viņi paši tad nozīmē dzīvei? Bet gulēt kā sunim pie kapsētas mūra, kur zeme, kas viņu sedz, nezina miera; ko mīda ganāmpulks, ko ievaino arkls un lāpsta, ko min ceļinieks, pat nesperdams gausāk savus soļus, kur bērni rotaļājas, neapspiezdami ne klaigas, ne smieklus — atdusēties tur, kur akmens mūris pastarā tiesā neļaus aizplūst bazūnes skaņām, kad eņģelis cels mirušos!

Berenkreics iras ar savu laivu pāri ezeram. Vakara mijkrēslī viņš iras pa manu sapņu ezeru, kura krastmalā esmu redzējusi staigājam dievus, no kura dzelmes iznirušas manas sapņu pilis. Viņš iras garām Lagas salai, kur gandrīz no paša ūdens paceļas slaidas egles, augdamas uz apaļās smilšu zemes strēles, kur salas stāvajā kraujas malā vēl atrodas jūras laupītāju pils sagruvušās paliekas. Viņš brauc gar Borgas līča eglaini, kur vecā, kuplā egle vēl ar savām saknēm karājas pāri aizai, kurā kādreiz sagūstījuši lāci, un kur vecie kapu kalniņi liecina par šīs vietas senlaicīgumu.

Viņš apbrauc apkārt līcim, pie kapsētas izkāpj un dodas pa kopto tīrumu, kas pieder Borgas grāfam, uz Akilona kapu.

Nonācis šajā vietā, viņš noliecas un noglāsta zemi, kā noglāsta segu, zem kuras atdusas slims draugs. Tad viņš izņem kārtis un apsēžas līdzās kapam.

— Viņam še vientulībā tik garlaicīgi, mūsu Juhanam Fredrikam. Droši vien viņš ilgojas izspēlēt kādu kāršu partiju.

— Grēks un kauns, ka tādam vīram jāguļ aiz kapsētas mūra, — saka lielais lāču mednieks Anderss Fuchsis, apsēzdamies pulkvedim blakus.

Bet mazais Rusters, flautas spēlmanis, runā saviļņotā balsī, kamēr no viņa iesarkušajām acīm rit asaras.

— Tūliņ pēc jums, pulkvedi, tūliņ pēc jums viņš bija visjaukākais vīrs, kādu es esmu pazinis.

Tā šie trīs vīri sēž pie kapa un nopietni dala kārtis.

Es redzu pasauli, redzu daudzus kapus. Tur zem smagā marmora atdusas pasaules varenie. Pār viņiem plūst sēru marša skaņas. Karogi tiek nolaisti. Redzu to atdusas vietas, kurus dzīvē daudzi mīlējuši. Viņu zaļās kapu kopiņas grezno asarām slacīti un skūpstiem apbērti ziedi. Redzu aizmirstus kapus, nolaistus kapus, kapus, kas nekā nestāsta, bet nekad neesmu redzējusi kapu, kuram par godu spēlētu kārtis.

— Juhans Fredriks vinnējis, — lepni saka pulkvedis. — Vai tad es to nezināju! Es pats viņu iemācīju spēlēt. Jā, nu mēs visi trīs esam miruši, viņš vienīgais dzīvo.

Tad viņš savāc kārtis, pieceļas un savu draugu pavadībā atgriežas Ekebijā.

Mirušajam nu jāzina un jājūt, ka visi nav aizmirsuši ne viņu, ne viņa pamesto kapu. Trakulīgās sirdis citādi sumina tos, ko mīl, bet viņam, kurš atdusas aiz kapsētas mūriem, kura nedzīvajai miesai nav lemts atdusēties svētītā zemē, viņam jāpriecājas, ka visi viņu nav atmetuši.

Draugi, cilvēku bērni, pēc nāves es, bez šaubām, drīkstēšu atdusēties pašā kapsētas vidū, savu senču kapos. Droši vien mani piederīgie par mani rūpēsies, es nebūšu pacēlusi roku, lai izdzēstu savu dzīvību, bet laikam gan es arī nebūšu ieguvusi tādu mīlestību un manis labā neviens nedarīs tik daudz, cik darījuši kavalieri šī palaidņa labā. Droši vien vakara mijkrēslī, kad saule noriet un mirušo kapsētā viss kļūst tik sērīgs un vientulīgs, pie manis nenāks neviens, lai manos kaulainos pirkstos iespiestu izrakstītās kārtis.

Kaut gan kārtis mani nekad nav valdzinājušas, tomēr pie mana kapa neieradīsies arī ar vijoli, lai mans gars, kas klīst pār zemes pīšļiem, varētu līgoties vijoles skaņās kā gulbis mirdzošos viļņos.

XXVII SENĀS DZIESMAS

Kādā rāmā pēcpusdienā augusta beigās Marianna Sinklere sēdēja savā istabā, kārtodama vēstules un citus papīrus.

Visapkārt viņai valdīja nekārtība. Istabā bija sanestas lielas ādas ceļā somas un ar dzelzi apkaltas ceļa lādes. Viņas tērpi mētājās uz dīvāniem un krēsliem. No skapjiem, lādēm un kumodēm bija izņemtas it visas lietas, mirdzēja zīds un linu audekli, zaigoja dārgas rotas lietas, izvēlei bija izklātas šalles un dažādas ādas.

Marianna gatavojās tālam ceļojumam. Nevarēja pat zināt, vai viņa vispār vairs atgriezīsies. Viņa stāvēja savas dzīves ceļa jūtīs un tādēļ sadedzināja daudzas vecas vēstules un dienasgrāmatas, lai pagātnes atmiņas neapgrūtinātu viņas ceļu. Tā kārtodama viņa pēkšņi ierauga sainīti senu dziesmu. Tie bija to veco tautas dainu noraksti, kuras māte mēdza dziedāt bērnībā. Viņa atraisīja aukliņu un lasīja nodzeltējušās lapas.

Laiciņu lasījusi, viņa skumji pasmaidīja. Dīvainu gudrību sludināja šīs senās dziesmas.

— Netici laimei, netici laimes zīmēm, netici rozēm, netici smaržīgiem ziediem!

— Netici smiekliem! — tās teica. — Raug, skaistā Valborgas jaunava brauc zeltītā karietē, viņas lūpas smaida, bet viņas sirdi nomāc tādas skumjas, it kā pār viņas dzīves laimi ripotu riteņi un dimdētu zirgu pakavi.

—Netici dejai! — tās teica. — Daudzas kājas viegli slīd pa vaskoto grīdu, bet sirds tik smaga kā svins. Jautri un neprātīgi dejoja mazā Kerstīna, kamēr aizdejoja savu jauno dzīvi.

—Netici jokiem! — tās teica. — Dažs labs jokodamies sēžas pie galda un tomēr aiz sērām gatavs vai nomirt. Tur sēž jaunā Adelīna un pa jokam liek sev pasniegt hercoga Freidenborga sirdi, pārliecināta, ka tas viņu spēcinās doties nāvē.

Ai, jūs senās dziesmas, kam tad lai tic, vai asarām un skumjām?

Viegli spēj smaidīt skumja mute, bet priecīga sirds nespēj raudāt. Senās dziesmas tic asarām un nopūtām, vienīgi skumjām un skumju zīmēm. Tikai skumjas ir patiesais un nemainīgais, tās ir cietā klints zem tekošām smiltīm. Tikai skumjām var ticēt un skumju zīmēm.

Pat prieks ir tikai skumjas, kas cenšas pašas sevi pievilt. Patiesībā zemes virsū valda tikai skumjas.

— Ai jūs neiepriecināmās, — sacīja Marianna, — cik sekla tomēr jūsu vecā gudrība pret dzīves pilnību!

Viņa piecēlās un paraudzījās pa logu dārzā, kur pastaigājās viņas vecāki. Viņi staigāja turp un atpakaļ pa platajiem celiņiem un runāja par visu, ko ieraudzīja to acis, par zaļo zāli un putniem.

— Re, — sacīja Marianna, — tur pastaigājas kāda sirds un skumjās nopūšas, lai gan nekad nav jutusies tik laimīga kā tieši tagad!

Pēkšņi viņā iedzirkstījās doma, ka galu galā varbūt viss ir atkarīgs tikai no paša cilvēka, ka skumjas un prieks rodas viņa paša parādību uztverē. Viņa sev vaicāja, vai šajā gadā viņu skārusi laime vai nelaime. Bet atbildi gandrīz pati nezināja.

Viņa bija pārdzīvojusi smagas dienas. Viņas dvēsele bija bijusi slima. Smagā pazemojumā viņa tika nospiesta pie zemes. Atgriezdamās savā mājā, pati sev bija sacījusi: «Negribu atcerēties ļaunumu, ko tēvs man nodarījis.» Bet viņas sirds nerimās: «Viņš mani atrāvis no mana mīļā, iedzinis mani izmisumā, sizdams manu māti. Ļauna es viņam nevēlu, bet viņš manī modina bailes.» Viņa pati ievēroja, ka vajadzēja sevi piespiest palikt mierīgi sēžam, kad tēvs apsēdās blakus. Vismīļāk viņa būtu no tā aizbēgusi. Viņa mēģināja sevi pārvarēt, runājās ar viņu kā agrāk un gandrīz pastāvīgi uzturējās tā sabiedrībā. Savaldīties viņa prata, bet tomēr neizsakāmi cieta. Beidzot viņa sāka tēvu ienīst, ienīda tā skaļo, dobjo balsi, smago gaitu, lielās rokas, visu šo spēcīgo milža stāvu. Ļauna viņa tam nevēlēja, nekādā ziņā negribēja viņam kaitēt, bet nespēja tēvam tuvoties, nesajūtot bailes un pretīgumu. Viņas nomāktā sirds tagad atriebās. «Tu man neļāvi mīlēt,» tā teica, «bet es tomēr esmu tava pavēlniece, tu nonāksi tik tālu, ka sāksi ienīst.»

Paradusi novērot it visu, kas notika viņas sirdī, Marianna saprata, ka šis naids padziļinājās, kļuva spēcīgāks ar katru jaunu dienu. Tai pašā laikā viņa juta, it kā uz mūžu būtu saistīta pie šīs mājas. Viņa saprata, ka labāk būtu, ja vairāk meklētu sabiedrību, bet pēc pārciestās slimības sevi nespēja uz to piespiest. Arī tas viņai nesniegs atvieglojumu. Tas viņu vēl vairāk nomocītu, un kādā jaukā dienā viņa zaudētu pašsavaldīšanos, mestu visu tēvam acīs, izteiktu viņam savas sirds sarūgtinājumu, un tad rastos naids un nelaime.

Tā aizritēja pavasaris un vasaras pirmā puse. Jūlijā viņa bija saderinājusies ar baronu Adrianu, lai iegūtu savu pašas māju.

Kādā skaistā priekšpusdienā barons Adrians uz krāšņa kumeļa bija ieauļojis pagalmā. Saulē mirdzēja viņa huzāra uniforma, pieši, zobens un iemaukti zaigoja un margoja, nemaz jau nerunājot par paša jājēja svaigo seju un smaidošajām acīm. Viņu bija saņēmis Melchiors Sinklers, stāvēdams uz sava nama kāpnēm. Marianna bija šūdama sēdējusi pie loga. Viņa redzēja baronu iejājam un tagad dzirdēja ik vārdu, ko viņš pārmija ar tēvu.

— Labdien, saules mirdzuma bruņiniek! — viņam uzsauca muižas īpašnieks. — Pie joda, cik tu gan smalks! Tu taču nejāj precībās?

—Tā ir, tēvoc, tu esi uzminējis, — virsnieks smiedamies atbildēja.

— Kaunies, mīļo zēn! Ar ko tu uzturēsi savu sievu?

—Man nav it nekā, tēvoc. Ja man kas piederētu, tad gan sargātos precēties.

— Nemels nu niekus, saules mirdzuma bruņiniek! Tev taču bijusi nauda, ar ko iegādāt šo krāšņo uniformu.

— Uz kredīta, tēvoc!

— Bet tavam skaistajam zirgam liela vērtība, mīļais junkur. Kur tu to rāvi?

— Aizņēmos, tēvoc.

Lielais muižas īpašnieks jutās uzvarēts.

— Dievs ar tevi, mīļo zēn! — viņš izsaucās. — Tev patiešām nepieciešama sieva, kurai kaut kas pieder. Ja tu vari iegūt Mariannas jāvārdu, tad ņem viņu!

Tādējādi viņi sapratās, iekams vēl barons bija nolēcis no zirga. Melchiors Sinklers zināja, ko darīja, jo barons Adrians bija krietns cilvēks.

Tad precinieks bija devies Mariannas istabā un tūliņ visu noskaidrojis.

— Ai,Marianna, mīļā Marianna! Es jau runāju ar tēvoci. Es tik labprāt vēlētos tevi iegūt par sievu. Saki, ka esi ar mieru!

Tad Marianna bija izvilinājusi visu patiesību. Vecais barons, viņa tēvs, atkal bija ļāvies piekrāpties un nopircis dažas tukšas rūdas raktuves. Visu savu mūžu vecais barons bija pircis rūdas raktuves, un vienmēr tās bijušas tukšas. Māte bija norūpējusies, pats viņš bija iestidzis parādos un tagad bildināja Mariannu, lai ar šīm precībām glābtu senču īpašumu un huzāra uniformu.

Viņa muiža Hedebija atradās otrpus ezera tieši pretī Bjernei. Marianna šo jaunekli labi pazina, viņi bija bijuši rotaļu biedri un apmēram viena vecuma.

— Tu patiesi varētu mani precēt, Marianna. Es dzīvoju tik palaidnīgu dzīvi. Man jājāj uz aizņemtiem zirgiem, un savus drēbnieka rēķinus es nespēju samaksāt. Ilgi tas tā nevar turpināties. Būšu spiests izstāties no armijas, un tad es nošaušos.

— Bet, Adrian, kas gan tā būs par laulību? Mēs taču it nemaz viens otru nemīlam?

— Ak, mīlestība, par tādiem niekiem es nedomāju, — viņš tad bija paskaidrojis. — Man patīk jāt ar labiem zirgiem, patīk medības, bet neesmu nekāds kavalieris, esmu vienkāršs strādnieks. Ja vien man laimētos dabūt tik daudz naudas, ka varu pārņemt savu muižu un nodrošināt mātei mierīgas vecumdienas, es justos apmierināts. Es artu un sētu, jo darbu es mīlu.

Tad viņš bija palūkojies Mariannā ar savām godīgajām acīm, un viņa saprata, ka jauneklis runājis patiesību, jo uz viņu varēja paļauties. Marianna saderinājās, pa daļai lai tiktu projām no vecāku mājas, pa daļai arī tāpēc, ka Adrians viņai allaž bija paticis.

Bet nemūžam viņa nespēs aizmirst mēnesi, kas sekoja tam augusta vakaram, kad atklāti svinēja saderināšanos. Visu šo ārprāta pilno laiku.

Barons Adrians ar katru dienu kļuva skumjāks un klusāks. Viņš gan ieradās Bjernē visai bieži, dažreiz pat vairākas reizes dienā, bet Marianna nevarēja neredzēt, cik viņš bija nomākts. Citu sabiedrībā viņš vēl varēja pajokoties, bet vienatnē ar viņu kļuva nepanesams, garlaicīgs līdz nāvei. Marianna labi saprata, kas notiek ar šo jaunekli. Nebija tik viegli precēt neglītu sievu, kā viņš to bija iedomājies. Laikam viņš juta. pret Mariannu pretīgumu. Viņa pati zināja labāk par visiem, cik neglīta kļuvusi. Marianna gan bija likusi viņam saprast, ka nemaz nevēlas glāstus vai mīlas pierādījumus, bet laikam viņu nomocīja domas, ka šī neglītā sieviete nu būs viņa sieva. Ar katru dienu kļuva ļaunāk. Bet kādēļ viņš sevi tā nomocīja? Kādēļ neatsauca saderināšanos? Viņa bija devusi diezgan nepārprotamus mājienus. Viņa pati šai ziņā nekā nespēja darīt. Tēvs bija aizrādījis, ka viņas labās slavas dēļ šajā ziņā vairs nevar taisīt nekādus jokus. Tad viņa bija sākusi nīst abus šos cilvēkus, un katra izeja, kā izkļūt no šo kungu varas, viņai šķita laba diezgan.

Tad, dažas dienas pēc lielajām saderināšanās godībām, bija nācis negaidīts un brīnišķīgs lūzums.

Pagalmā, tieši pie Bjernes galvenajām ieejas kāpnēm, gulēja liels akmens, kas, stāvēdams ceļā, visus tikai kaitināja. Pret šo akmeni apgāzās pajūgi, pret to klupa ir zirgi, ir cilvēki; kalponēm, nesot smagos piena kubliņus, aizķeras kāja un piens izlija, bet akmens tomēr palika savā vietā, jo tur tas stāvēja jau tik daudzus gadus. Tas jau tur bija Melchiora senču laikā, ilgi pirms Bjernes muižas būves. Muižas īpašnieks Sinklers nespēja lāgā saprast, kādēļ lai viņš šo akmeni nogādātu pie malas.

Bet augusta pēdējās dienās gadījās, ka divas kalpones, iedamas ar lielu nesamo, krita pret akmeni un stipri sadauzījās. Niknums pret akmeni kļuva neizsakāms.

Bija tieši azaida laiks. Muižas īpašnieks vēl apstaigāja druvas, bet ļaudis bija pārnākuši azaidā. Tad Gustavas kundze pavēlēja dažiem vīriem izrakt lielo akmeni.

Vīri ieradās ar dzelzs laužņiem un lāpstām, viņi raka un raka un tiešām beidzot izcēla šo veco miera traucētāju no tā alas. Tad viņi to aiznesa sētas kaktā. Darba bija diezgan veseliem sešiem vīriem.

Tikko akmens bija nogādāts pie malas, pārnāca muižas īpašnieks; viņš tūliņ ievēroja šo nedarbu. Var iedomāties viņa dusmas! Viņam šķita, ka tās vairs nemaz nav viņa mājas. Kas bija uzdrošinājies aiznest akmeni? Ak tā, Gustavas kundze tā pavēlējusi? Jā, šīm sievietēm jau nemaz nav sirds krūtīs. Vai tiešām sieva nezina, ka viņš šo akmeni mīl?

Tad viņš devās pie akmens, pakampa to savās spēcīgajās rokās un pāri visam plašajam pagalmam atnesa to vecajā vietā un nosvieda zemē. Bet šo akmeni seši vīri tikai ar mokām bija pacēluši. Šo varoņdarbu ilgi apbrīnoja visā Vermlandē.

Kamēr viņš nesa akmeni, Marianna bija stāvējusi istabā pie loga un nolūkojusies tēvā. Tik drausmīgu viņa to nekad nebija redzējusi. Viņš bija viņas pavēlnieks, šis šausmīgi spēcīgais vīrs, neaprēķināms, gražīgs pavēlnieks, kas domāja vienīgi par sevi.

Viņas pašlaik ieturēja brokastis, un Mariannai rokā bija maizes griežamais nazis. Neapzinīgi viņa bija pacēlusi nazi gaisā.

Gustavas kundze satvēra viņas roku.

— Marianna!

— Kas ir, māt?

— Ai Marianna, tu izskatījies tik savāda. Tu man iedvesi bailes.

Ilgi Marianna raudzījās mātē. Māte bija maza un sakaltusi, sirmiem matiem un grumbainu seju, kaut gan tikai piecdesmit gadus veca. Viņa mīlēja vīru kā uzticīgs suns, nebijās ne no sitieniem, ne belzieniem. Parasti viņa bija labā omā un tomēr izskatījās skumja. Viņa bija gluži kā vētras kapāts koks jūrmalā, koks, kas nekad nav spējis mierīgi augt. Viņa bija mācījusies staigāt aplinku ceļus, vajadzības gadījumā meloja un izlikās muļķīgāka, nekā bija īstenībā, lai tikai izvairītos no pārmetumiem. Visumā viņa bija sava vīra roku darbs.

— Vai māte bēdātos, ja tēvs nomirtu? — Marianna vaicāja.

— Marianna, tu dusmojies uz tēvu. Vēl vienmēr tu uz viņu dusmojies. Kādēļ gan viss nevarētu kļūt atkal labi tagad, kad esi saderināta?

— Ai, māt! Es pati tur neesmu vainīga. Nav mana vaina, ka es baismās drebu viņa priekšā. Vai tad tu, māt, neredzi, kas viņš par cilvēku? Viņš ir straujš, viņš ir nevaldāms, viņš tevi tā nomocījis, ka tu priekšlaikā esi novecojusi. Kādēļ gan lai viņš būtu mūsu pavēlnieks? Viņš izturas kā ārprātīgs. Kādēļ gan lai es viņu cienītu un godātu? Viņš nav labs, viņš nav žēlsirdīgs. Zinu, ka viņš ir spēcīgs. Ja vien viņš vēlas, viņš mūs katrā laikā var nosist. Ja viņš vēlas, viņš mūs var izsviest no mājas. Vai gan tādēļ man viņš jāmīl?

Bet nu Gustavas kundze pārvērtās. Viņā bija radies ir spēks, ir drosme, viņas vārdi skanēja valdonīgi un noteikti.

— Piesargies, Marianna! Man gandrīz šķiet, ka tēvs rīkojies pareizi, ziemā aizslēgdams tavā priekšā mājas durvis. Tu redzēsi, pār tevi nāks sods. Tev jāmācās paciesties, nevis nīst, Marianna, ciest un nesaukt pēc atriebības.

— Ai māt, es esmu tik nelaimīga.

Tai pašā mirklī notika lūzums. Viņas izdzirda priekšnamā smagu kritienu.

Viņas nekad neuzzināja, vai Melchiors Sinklers stāvējis priekšnamā un pa atvērtajām durvīm dzirdējis Mariannas vārdus vai vienīgi lielā spēka piepūle bija izraisījusi trieku. Kad viņas iznāca priekšnamā, viņš gulēja bez samaņas. Viņas nekad nav uzdrošinājušās izvaicāt par šī kritiena cēloni. Viņš pats izlikās, it kā nekā nebūtu dzirdējis. Marianna nekad nespēja izdomāt līdz galam, ka viņa neapzināti bija atriebusies. Bet, redzot tēvu guļam uz tām pašām kāpnēm, kur viņa to bija mācījusies nīst, Marianna juta, ka izzūd viņas sirds rūgtums. Kad tēvs atguva samaņu un pāris dienu mierīgi bija nogulējis, viņš kļuva tas pats vecais un tomēr pavisam cits.

Marianna redzēja, ka vecāki kopīgi apstaigāja dārzu. To viņi nu darīja allaž. Nekad vairs viņš viens ne izgāja, ne izbrauca no mājas, pukojās par viesiem un katru, kas viņu šķīra no sievas. Viņu bija pārņēmis vecums. Viņš pat nevarēja vairs uzrakstīt kaut vienu vēstuli. To visu vajadzēja kārtot sievai. Nekad viņš neko vairs patstāvīgi neizlēma, bet visos gadījumos vaicāja sievai, un tikai viņa varēja visu noteikt un izlemt. Allaž viņš bija maigs un laipns. Viņš pats ievēroja šo lielo pārmaiņu, un cik laimīga tādēļ jutās sieva!

— Tagad viņai klājas labi, — viņš kādu dienu sacīja Mariannai, norādīdams uz Mustavas kundzi.

— Ai, dārgais Melchior, — Gustavas kundze izsaucās. — Tu taču zini, ka visvairāk es vēlētos, kaut tu atveseļotos.

Viņa patiesi to vēlējās. Viņas lielākais prieks bija stāstīt un runāt par vareno muižas īpašnieku, kāds tas bijis savās spēka dienās. Viņa stāstīja, ka viņš labāk par visiem Ekebijas kavalieriem pratis dzīrot un līksmot, ka viņš noslēdzis darījumus un nopelnījis daudz naudas tieši tad, kad viņa jau baiļojusies, ka vīrs savā mežonībā izputinās visu muižu. Marianna zināja, ka māte jutās laimīga, kaut arī žēlojās. Viņai pietika ar to, ka nu viņa bija viss savam vīram. Viņi abi izskatījās veci, nelaikā salauzti. Mariannai šķita, ka redz savu vecāku nākotni. Tēvs pamazām kļūs nespēcīgāks un vārgāks, trieka viņu padarīs pavisam nevarīgu, un māte rūpēsies par viņu un kops, līdz nāve viņus šķirs. Bet šīs beigas jau varēja pienākt tikai pēc ilgiem gadiem. Gustavas kundze vēl kādu laiku varēs mierīgi baudīt savu laimi. «Tā tam arī jābūt,» nodomāja Marianna. «To dzīve viņai ir parādā.»

Arī viņai pašai neklājās labāk. Izmisuma baismas viņu vairs nespieda precēties, lai nonāktu cita pavēlnieka rokās. Viņas ievainotā sirds bija ieguvusi mieru. Tur bija kvēlojis naids, tāpat kā mīlestība, bet tagad viņa vairs nedomāja par tām ciešanām, ko tēvs tai sagādājis. Viņai pašai bija jāatzīst, ka kļuvusi patiesāka, iekšēji bagātāka, daudz cēlāka nekā agrāk. Vai viņa vēlas, lai kaut viens no šiem notikumiem tai būtu gājis secen? Vai tiešām ciešanas bija uz labu? Vai tiešām viss varēja pārvērsties laimē? Viņa bija nākusi pie atziņas, ka viss, kas modināja tajā augstāko cilvēcību, bija tikai uz labu. Senajām dziesmām nav taisnība. Skumjas nebija vienīgais pastāvīgais. Nu viņa dosies pasaulē lūkoties, kur visvairāk būtu noderīga. Būtu viņas tēva veselības stāvoklis un noskaņa agrākā, viņš nekad neļautu tai atsaukt saderināšanos. Tagad ar Gustavas kundzes starpniecību tas nokārtots. Mariannai bija pat tiesības nodot Adrianam nepieciešamo naudas sumu.

Arī savu līgavaini viņa iedomājās ar labpatiku. Nu viņš būs brīvs. Adriana līksme un dzīvesprieks viņai allaž atgādināja Gēstu Berlingu, nu viņa šo jaunekli atkal redzēs priekā starojot. Viņš atkal pārvērtīsies saules mirdzuma bruņiniekā, kāds toreiz bija ieauļojis viņu pagalmā. Viņa tam nopirks zemi, kur viņš varēs art un rakt pēc sirds patikas, un Marianna noraudzīsies, kā viņš vedīs pie altāra skaistu līgavu.

Šādās pārdomās viņa apsēžas, lai rakstītu viņam un atdotu brīvību. Viņas vārdi ir maigi un pārliecinoši, nopietnas domas iesaistītas jokos un tomēr tā, lai viņš saprastu, ka tā patiesi ir viņas nopietnība.

Kamēr viņa vēl raksta, pagalmā atskan zirga pakavi.

«Mans dārgais saules mirdzuma bruņiniek,» viņa domā, «šoreiz tu ieradies pēdējo reizi.»

Pēc dažiem mirkļiem Mariannas istabā ienāk barons Adrians.

— Bet, Adrian, tu šeit? — izbijusies viņa uzmet skatienu izmētātajām lietām.

Viņš samulst un kautri murmina atvainošanās vārdus.

— Es pašlaik tev rakstīju, — viņa saka. — Še, tu to vari izlasīt tūliņ.

Viņš paņem vēstuli, un, kamēr viņš lasa, Marianna sēdēdama to novēro. Viņa ilgojas redzēt, kā tā vaigs priekā sāks starot.

Bet viņš vēl vēstuli nav pabeidzis, kad tumši pietvīkst, nosviež to zemē, min kājām un nikni lādas.

Mariannu pārņem vieglas trīsas. Viņa mīlas lietās nav nekāda iesācēja un saprot šo nepiedzīvojušo zēnu, šo lielo bērnu.

— Adrian, mīļais Adrian! — viņa izsaucas. — Kādēļ tu man spēlēji šo komēdiju? Nāc saki man visu patiesību!

Viņš pienāk un savās skavās Mariannu grib vai nožņaugt. Nabaga zēns, tik ļoti viņš mocījies un ilgojies!

Pēc īsa laiciņa viņa palūkojas pa logu. Tur kā parasti pastaigājas Gustavas kundze, runādama ar vareno muižas īpašnieku par ziediem un putniem, un šeit istabā sēdēja Marianna un čivināja par mīlestību. «Dzīve mums abām likusi sajust savu dziļo nopietnību,» viņa nodomāja un skumji pasmaidīja. «Mēs abas esam ieguvušas lielu bērnu, ar ko rotaļāties, kas mūs mierinās.»

Bija tomēr tik labi, ka viņu vēl var mīlēt. Kāda saldme klausīties Adriana čukstos par burvīgo spēku, kas no viņas izstrāvojot, klausīties, ka viņš kaunējies un sarcis par saviem vārdiem tajā pirmajā brīdī. Toreiz viņš vēl nebija jutis tās varu. Ai, neviens vīrs nespēj viņai tuvoties, to neiemīlēdams, bet Marianna viņu bija iebiedējusi, viņš juties it kā nomākts.

Tā nebija laime, tā nebija nelaime, bet viņa mēģinās pavadīt savu mūžu kopā ar šo vīru.

Marianna sāka saprast arī pati sevi un atcerējās senās dziesmas, kas stāstīja par meža dūju, ilgu putnu. Nekad šī dūja nedzer skaidru ūdeni, iekams to nav saduļķojusi ar savu kāju, jo tas labāk piederas tās skumjajai noskaņai. Tāpat arī viņa nedzēra no dzīves avotiem dzidru, neaptumšotu laimi. Grūtsirdības apēnota dzīve būs viņai vispiemērotākā.

XXVIII NĀVE ATBRĪVOTĀJA

Mana bālā draudzene, nāve atbrīvotāja, ieradās kapteiņa Uglas mājā augustā, kad naktīs zaigoja mēnesnīca. Bet tieši ieiet šajā viesmīlīgajā namā viņa neuzdrošinājās, jo nav daudz tādu, kas to mīl. Mana bālā draudzene, nāve atbrīvotāja, ir drošsirdīga. Vismīļāk tā lido gaisā, sēžot uz ugunīgām lielgabala lodēm. Galvā tā sev uzliek šņācošas granātas un smejas, kad tās plīsdamas met ap sevi nāvējošas šķembas. Kapsētās viņa griežas rēgainā dejā un nebīstas mēra saindēto slimnīcu, bet nodreb baismās pie taisnīgo sliekšņa, pie krietnu ļaužu durvīm. Nāve vēlas, lai to apsveiktu nevis vaimanām, bet ar klusu prieku, viņu, kas atbrīvo garu no sāpju važām, viņu, kas šķīstī garu no smagajiem zemes pīšļiem, lai tas varētu līgot brīvā, brīnišķīgā izplatījumā.

Nāve iezagās vecajā birzī aiz dzīvojamās ēkas, kur vēl tagad baltie bērzi tiecas pretī debesu gaismai. Tajā birzī, kas toreiz vēl bija jauna un sulīgi zaļa, paslēpās mana bālā draudzene nāve, kamēr vēl zaigoja diena, bet naktī tā stāvēja mežmalā bāla un salta, un tās izkapts mirdzēja mēness staros.

Ai, Eros! Tu biji tas dievs, kam šī birzs visbiežāk noderēja par mājokli. Vecie ļaudis zina stāstīt, kā senāk jaunieši, iedegušies mīlestībā, uzmeklējuši šo birzi, Vēl tagad, braukdama garām Bergas muižai, kratīdamās stāvajos kalniņos un rīdama ceļa putekļus, es līksmi noraugos šajā birzī, kur baltie bērzu stumbri zaigo, atceroties jaunu, skaistu cilvēku mīlestību.

Bet toreiz šajā birzī stāvēja nāve, un viņu redzēja nakts dzīvnieki. Ik vakarus Bergas iedzīvotāji dzirdēja lapsas gaudas, kas vēstīja nāves tuvumu. Zalktis aizlocījās līdz pat dzīvojamai ēkai. Viņš gan neprata runāt, bet visi nojauta, ka tas ir šīs varenās viešņas vēstnesis. Ābelē pie kapteiņa kundzes loga skanēja pūces brēcieni. Jo visa daba jūt nāves tuvumu un baismās nodreb.

Reiz gadījās, ka tiesnesis Munkeruds, atgriezdamies kopā ar savu ģimeni no Brū draudzes mācītāja dzīrēm un braukdams ap pulksten diviem naktī garām Bergai, ieraudzīja viesistabas logā degošu sveci. Viņi it skaidri redzēja balto sveci un dzelteno liesmu un izbrīnā stāstīja par šo sveci, kas degusi vasaras naktī.

Dzirdot šo nostāstu, Bergas jautrās meitenes tikai nosmējās un apgalvoja, ka tiesnesis redzējis rēgus, jo viņu sveces jau sen esot izdedzinātas. Kapteinis apzvērēja, ka nedēļām šajā viesistabā neviens nav mājojis. Bet kapteiņa kundze nebilda ne vārda, tikai nobālēja, jo balta svece ar dzidri dzeltenu liesmu parādījās, ja viņas dzimtā kādu aizsauca nāve, nāve atbrīvotāja.

Drīz pēc tam, kādā mirdzošā augusta dienā, viņu dēls Ferdinands atgriezās no zemes mērīšanas darbiem ziemeļu mežos. Viņš pārnāca bāls un slims, tā plaušās bija ieviesusies neizārstējama kaite, un, tiklīdz kapteiņa kundze jaunekli uzlūkoja, viņa saprata, ka dēlam jāmirst.

Jāmirst šim labajam dēlam, kas ne reizes nebija apbēdinājis savus vecākus. Jauneklim jāpamet zemes prieki un laime un skaistā, mīļotā līgava, kas viņu gaidīja, un bagātās muižas un lietuves, kas būtu tam piederējušas.

Pēdīgi, nogaidījusi mēness griežus, mana bālā draudzene nāve saņēma drosmi un kādā naktī devās uz dzīvojamo ēku. Viņa atcerējās, ka šajā mājā ir badu, ir trūkumu saņēma līksmām sejām — kādēļ gan, lai arī viņu nesaņemtu ar prieku?

Klusi viņa soļoja pār pagalmu, mezdama tumšu ēnu zaļajā maurā, kur mēnesnīcā zaigoja rasas pilieni. Viņa nenāca kā līksms pļāvējs ziediem rotātu cepuri un ar jauku meiteni pie rokas. Viņa gāja salīkusi kā novārdzis slimnieks, mēteļa krokās paslēpusi savu izkapti, kamēr ap viņu lidoja sikspārņi un pūces.

Šajā naktī kapteiņa kundze, kas bija nomodā, dzirdēja klauvējienu pie loga, piecēlās gultā sēdus un vaicāja:

— Kas tur klauvē?

Un vecie ļaudis stāsta, ka nāve viņai atbildējusi:

— Šeit klauvē nāve.

Tad kapteiņa kundze piecēlusies, atvērusi logu, redzējusi pūces un sikspārņus, bet nāves vaigu nav saskatījusi.

— Nāc, — viņa pusbalsī ierunājusies, — mana draudzene un atbrīvotāja! Kādēļ tu tik ilgi kavējies? Esmu tevi gaidījusi, esmu tevi saukusi. Nāc un atpestī manu dēlu!

Tad nāve ieslīdēja šajā namā līksma kā karaliene, kas vecuma dienās atguvusi savu troni, līksma kā bērns, ko aicina rotaļa.

Nākamajā dienā kapteiņa kundze apsēdās pie dēla gultas un runāja par atbrīvoto garu svētlaimi un brīnišķīgo dzīvi.

— Viņi darbojas, viņi rada. Kādi mākslinieki, mīļais dēls, kādi mākslinieki! Saki, par ko tu vēlies būt, kad nonāksi viņu vidū! Varbūt tēlnieks bez kalta, kas veido rozes un lilijas, vakarblāzmas veidotājs? Un, noraugoties krāšņajā saulrietā, es domāšu: to veidojis Ferdinands.

Manu dārgo puisīt, padomā, cik daudz tur būs ko redzēt, cik daudz ko radīt! Iedomājies visus sēklu graudus, kas pavasarī modināmi uz jaunu dzīvi, viesuļus, kas vadāmi, sapņus, kas noraidāmi pasaulē! Un iedomājies šo bezgalīgo lidojumu pa izplatījumu, no vienas pasaules uz otru!

Baudīdams tādu krāšņumu, atceries tad savu māti, mīļo puisīt. Tava nabaga māte redzējusi vienīgi Vermlandi.

Bet kādā dienā tu stāsies tā kunga vaiga priekša un izlūgsies, lai viņš tev dāvina mazu pasauli, kas riņķo izplatījumā, un tu to dabūsi. Kad tu to saņemsi, tā būs tumša un salta, pārpilna bezdibeņiem un klinšu šķautnēm, tur nebūs ne ziedu, ne dzīvnieku. Bet tu pārveidosi šo dieva dāvāto zvaigzni. Tu tur radīsi siltumu un gaisu, un gaismu, veidosi augus un lakstīgalas, un biklās gazeles, bezdibeņos tu liksi gāzties strautiem, tu veidosi kalnus un līdzenumus apsēsi sārtām rozēm. Un, kad es miršu, Ferdinand, kad mana dvēsele baismās trīsēs, dodamās tālajā ceļā un šķirdamās no pazīstamajām vietām, tu mani sagaidīsi aiz loga mirdzošos zelta ratos, ko vilks paradīzes putni, mīļo Ferdinand.

Manu nabaga nemierīgo dvēseli sēdinās tavos ratos pie taviem sāniem un godinās kā kādu karalieni. Tad mēs lidosim izplatījumā, gar mainīgām pasaulēm, tuvojoties šiem debesu dārziem, kas ar katru mirkli kļūst krāšņāki un krāšņāki, un es savā muļķa prātā vaicāšu: «Vai mēs jau neapmetīsimies še vai še, vai še?»

Bet tu klusi pie sevis pasmiesies un mudināsi paradīzes putnus. Beidzot mēs nonāksim pie pašas mazākās pasaules, bet tās viskrāšņākās, ko manas acis skatījušas, tur mēs apstāsimies pie zelta pils, un tu mani ievedīsi savā mūžīgajā līksmības mājoklī.

Klētis tur pilnas labības un grāmatu plaukti grāmatām. Tur nav tumšā egļu meža kā šeit Bergā, kas aizēno skaisto dieva pasauli, bet manas acis lūkosies plašās jūrās un saulainos līdzenumos, un tūkstoš gadi aizritēs kā viena diena.

Tā Ferdinands nomira, ienirdams gaišās vīzijās, uzsmaidīdams aiznāves krāšņumam.

Mana bālā draudzene, nāve atbrīvotāja, pirmo reizi piedzīvoja kaut ko tik jauku. Jo, protams, pie Ferdinanda nāves gultas daudziem bira asaras, vienīgi pats slimnieks uzsmaidīja nāvei ar izkapti, kad tā apsēdās viņa gultas malā, un viņa māte klausījās nāves gārdzoņā kā visskaistākajā mūzikā. Viņa baiļojās, vai tikai nāve spēs paveikt savu darbu, un, kad visam pienāca gals, viņas acīs iemirdzējās asaras, bet tās bija prieka asaras, kas krita uz mirušā stingās sejas.

Nekad manu bālo draudzeni tā nav godinājuši kā Ferdinanda Uglas bērēs. Ja viņai bijusi drosme parādīties, tā būtu ieradusies spalvām rotātā cepurē un zeltu cauraustā mētelī, dejodama bērinieku priekšā, bet nu šī vecā vientule sēdēja sarāvusies uz kapsētas mūra, ietinusies savā vecajā, melnajā mētelī, un lūkojās bēriniekos.

Ai, tās bija krāšņas bēres! Saule un gaišie padebeši it kā apstaroja šo dienu, garās rudzu statiņu rindas greznoja laukus, dzidri un gandrīz caurspīdīgi zaigoja āboli prāvesta dārzā, un zvaniķa rožu dārziņā margoja dālijas un neļķes. Tas bija krāšņs bēru gājiens, kas stiepās cauri liepu alejai. Puķēm rotātajam šķirstam pa priekšu gāja skaisti bērni, kaisīdami ziedus. Nebija redzami ne sēru plīvuri, ne sēru drānas, jo kapteiņa kundze bija vēlējusies, lai viņas dēlu, kas priecīgi aizmiga, uz tā miera vietu nepavadītu drūms bēru, bet gan mirdzošs un jauks kāzu gājiens.

Aiz šķirsta tūliņ sekoja Anna Šjernheka, mirušā jaunekļa skaistā, jaunā līgava. Viņas galvu greznoja līgavas vainags, viņas stāvu sedza līgavas šķidrauts, un ģērbusies viņa bija garā, mirdzoši baltā zīda līgavas tērpā. Tā izrotājusies, viņa sekoja šķirstam, lai viņu iesvētītu mirušajam līgavainim.

Viņai pa pāriem sekoja staltas, vecas dāmas un kungi. Lieliskās, lepnās kundzes bija izrotājušās mirdzošām sprādzēm un saktām, kaklus greznoja baltas pērļu virknes, bet rokas — zelta aproces. Pār viņu augstajām frizūrām plīvoja spalvām, mežģinēm un zīda lentēm greznoti turbāni, un viņu izrakstītos krāšņos zīda tērpus sedza smalkas zīda šalles, ko viņas bija saņēmušas kā līgavas dāvanu. Arī vīri bija tērpušies svētku drānās, frakās ar augstām apkaklēm, zeltītām pogām, kruzuļotām kaklasaitēm un zeltīta brokāta vai izrakstīta samta vestēs. Tas tiešām bija gluži kā kāzu gājiens. Tāda bija bijusi kapteiņa kundzes vēlēšanās.

Viņa pati sekoja Annai Šjernhekai, turēdamās pie sava vīra elkoņa. Būtu viņai bijis mirdzošs brokāta tērps, viņa to apvilktu, būtu viņai piederējušas rotas lietas un spalvām greznots turbāns, viņa ar to pušķotos, lai suminātu savu dēlu tā goda dienā. Bet viņai piederēja vienīgi šī melnā tafta kleita ar nodzeltējušām mežģinēm, kas jau bija pieredzējušas tik daudzas godības, un to viņa uzvilka.

Lai gan bērinieku gājiens bija krāšņs un mirdzošs, tomēr neviena acs nepalika sausa, kad bērinieki, sēru zvaniem skanot, klusi devās uz priekšu. Raudāja ir vīri, ir sievas, ne tik daudz par aizgājēju kā paši par sevi. Lūk, tur gāja līgava, tur nesa līgavaiņa šķirstu, tur gāja viņi paši, rotāti kā dzīrēs, un tomēr — vai ir kāds, kas min zemes zaļās takas, nezinādams, ka arī viņš padots iznīcībai, bēdām, nelaimei un nāvei? Viņi gāja, liedami asaras tādēļ, ka nekas virs zemes tos nespēj pasargāt.

Tikai kapteiņa kundzes acis bija sausas, vienīgi viņa neraudāja.

Kad lūgšanas bija noskaitītas un kaps aizbērts, visi atgriezās pie saviem pajūgiem. Pie kapa palika vienīgi Anna Šjernheka un kapteiņa kundze, lai pateiktu aizgājējam pēdējās ardievas. Vecā kundze apsēdās uz kapa malas un Anna viņai blakus.

— Redzi, — sacīja kapteiņa kundze, — es teicu dievam: «Ļauj, lai nāk nāve atbrīvotāja un aizved manu dēlu, aizved klusajā miera vietā to, ko es tik dziļi mīlu, un manās acīs mirdzēs vienīgi prieka asaras. Es viņu pavadīšu uz kapsētu kā kāzu gājienā, un krāšņo sarkano rožu krūmu, kas aug pie manas istabas loga, es pārstādīšu pie dēla kapa.» Tagad tas noticis. Mans dēls ir miris. Nāvi es esmu sveikusi kā draugu, saukusi to vismīļākajos vārdos. Pār sava dēla stingo seju esmu birdinājusi prieka asaras, un rudenī, kad kokiem nobirs lapas, es šeit pārstādīšu savu rožu krūmu. Bet vai tu, kas šeit sēdi pie maniem sāniem, arī zini, kādēļ es raidīju dievam tādas lūgšanas?

Jautādama viņa paraudzījās Annā Šjernhekā, bet meitene sēdēja klusa un bāla. Varbūt viņa apspieda dobjās balsis, kas pie šī kapa jau sāka tai čukstēt, ka nu beidzot viņa ir brīva.

— Tā ir tava vaina, — sacīja kapteiņa kundze.

Tad meitene sabruka kā zem vesera sitiena. Viņa nespēja atbildēt.

— Anna Šjernheka, kādreiz tu biji lepna un spītīga. Tad tu rotaļājies ar manu dēlu, pievilki un atstūmi viņu. Un tālāk? Viņam ar to bija jāsamierinās, tāpat kā visiem citiem. Varbūt arī viņš un mēs visi mīlējām tavu naudu tikpat karsti kā tevi pašu. Bet tu atgriezies, atgriezies ar svētību mūsu namā, tu biji maiga un padevīga, stipra un laba. Tu mūs aplaimoji ar savu mīlestību, tu padarīji mūs laimīgus, Anna Šjernheka, un mēs, nabaga cilvēki, gulējām pie tavām kājām.

Un tomēr, tomēr es vēlējos, kaut tu nebūtu atgriezusies. Tad man nebūtu jālūdz dievs, lai viņš saīsina mana dēla mūžu. Kad tu ziemsvētkos viņu pameti, viņš būtu spējis tevi aizmirst, bet, kad viņš bija mācījies tevi pazīt tādu, kāda tu tagad esi, viņš to nespētu.

Zini, Anna Šjernheka, tu, kas šodien sekoji manam dēlam līgavas tērpā, tu šajā tērpā viņu nepavadītu Brubijas baznīcā, būtu viņš dzīvojis, jo tu viņu nemīlēji.

Es to redzēju. Tu atgriezies, žēlsirdības vadīta, un gribēji remdināt mūsu postu. Tu viņu nemīlēji. Domā, es nepazīstu mīlestību, domā, neredzu, kur tā mājo un kur tās trūkst? Tad es lūdzos: kaut jel dievs pieņemtu manu dēlu, iekams viņa acis atvērušās!

Ai, būtu tu viņu mīlējusi! Ai, kaut tu nekad nebūtu ieradusies mūsu namā un saldinājusi mūsu dzīvi, ja viņu nemīlēji! Es zināju savu pienākumu. Ja viņš nebūtu nomiris, es viņam teiktu, ka tu viņu nemīli, ka preci viņu tikai aiz tīras žēlsirdības. Man vajadzētu piespiest viņu atdot tev brīvību, un viņa dzīve būtu salauzta. Redzi, tādēļ es lūdzu, lai dievs viņu pieņem, lai man nenāktos laupīt viņa sirdsmieru. Es priecājos par viņa iekritušajiem vaigiem, līksmoju par viņa balss gārdzieniem, baiļojos, kaut tikai nāve spētu paveikt savu darbu.

Viņa apklusa un gaidīja atbildi, bet Anna Šjernheka nespēja runāt, viņa it kā klausījās balsīs savā dvēselē.

Tad kapteiņa kundze izmisusi sauca:

— Ai, laimīgi tie, kas spēj apraudāt savus mirušos, tie, kas drīkst liet par viņiem asaru straumes! Man pie dēla kapa jāstāv sausām acīm, man jāpriecājas par viņa nāvi.

Cik es gan esmu nelaimīga!

Tad Anna Šjernheka cieti piespieda rokas pie krūtīm. Viņa atcerējās to ziemas nakti, kad pie savas jaunās mīlestības bija zvērējusi būt šo nabaga cilvēku atbalsts un mierinājums, un viņa nodrebēja. Vai tiešām viss bijis veltīgi, vai dievs negribēja pieņemt viņas upuri? Vai tiešām visam bija jāpārvēršas lāstā?

Bet, ja nu viņa upurētu it visu, vai tad arī dievs šo darbu nesvētītu, neļautu kļūt viņai par laimes nesēju, atbalstu un palīgu cilvēkiem?

— Kas vajadzīgs, lai tu varētu sērot par dēlu? — viņa vaicāja.

— Nepieciešams, lai es vairs nespētu ticēt savām vecajām acīm. Ja es varētu ticēt, ka tu manu dēlu mīlēji, tad spētu sērot par viņa nāvi.

Tad jaunava piecēlās jūsmā mirdzošām acīm. Viņa noņēma līgavas šķidrautu un pārklāja to kapam, noņēma līgavas vainagu un uzlika to uz kapa.

— Redzi nu, cik ļoti es viņu esmu mīlējusi! — viņa sauca. — Es viņam dāvinu savu šķidrautu un vainagu. Es ar viņu salaulājos. Nemūžam es nepiederēšu nevienam citam.

Nu arī kapteiņa kundze piecēlās. Mirkli viņa stāvēja kā sastingusi, tad viņas augums sāka trīsēt un seja raustīties, bet pēdīgi acīs parādījās asaras, sāpju asaras.

Mana bālā draudzene, nāve atbrīvotāja, nodrebēja, redzēdama šīs asaras. Tātad arī šeit viņu līksmi neapsveica, pat šeit no sirds par viņu nepriecājās.

Viņa uzvilka savu kapuci dziļi uz acīm, lēni noslīdēja no kapsētas mūra un pazuda druvās starp rudzu statiņiem.

XXIX SAUSUMS

Ja nedzīvās lietas spēj mīlēt, ja zeme un ūdens prot atšķirt draugus no ienaidniekiem, tad es labprāt vēlētos iegūt to mīlestību. Es vēlētos, kaut zaļā zeme manus soļus nesajustu kā smagu nastu. Es vēlētos, kaut viņa man piedotu, ka manis labā to ievaino ar arklu un ecēšām, vēlētos, lai tā mīļi atvērtu savu klēpi, uzņemdama manu nedzīvo miesu. Vēlētos, kaut viļņi, kuru spožo spoguli šķeļ mani irkļi, būtu pret mani tikpat iecietīgi, cik iecietīga ir māte pret strauju bērnu, kad tas rāpjas viņas klēpī, nevērodams krāšņo svētku tērpu. Vēlētos būt draugos ar dzidro gaisu, kas līgo pār zilajiem kalniem, ar mirdzošo sauli un skaistajām zvaigznēm. Man bieži liekas, it kā šīs nedzīvās lietas justu un ciestu līdz ar dzīvajām. Robežas starp tām un mums nav nemaz tik lielas, kā cilvēki domā. Vai ir kaut mazākā putekļu daļiņa, kas nav ņēmusi dalību lielajā dzīvības plūsmā? Vai lielceļa virpuļainie putekļi nav glāstīti kā mīksti mati, nav mīlēti kā maigas, palīdzīgas rokas? Vai gan ūdens, kas traucas dzirnakmens ratā, nav kādreiz ritējis kā asinis caur pukstošām sirdīm?

Nedzīvajās lietās vēl allaž mājo dzīvais gars. Ko gan tas sajūt šajā mierīgajā bezsapņu snaudā? Tas dzird dieva balsi Vai viņš ievēro arī cilvēku balsis?

Ai, vēlāko laiku bērni, vai jūs to neesat nojautusi? Kad nemiers un naids pilda zemi, arī nedzīvās lietas gauži cieš. Tad viļņi kļūst mežonīgi un alkatīgi gluži kā laupītājs, tad druvas kļūst liesas kā skopulis. Bet vai tam, kura dēļ meži nopūšas un kalni raud!

Savāds bija gads, kad valdīja kavalieri. Man šķiet, ka cilvēku nemiers tad traucēja pat nedzīvo lietu mieru. Kā gan lai es attēloju šo sērgai līdzīgo trauksmi, kas pārņēma visu zemi? Kā lai netic, ka kavalieri bija apkaimes dievi un visu spārnoja viņu gars? Dēku, bezrūpības, trakulības gars.

Ja varētu visu to izstāstīt, kas tajā gadā notika ar cilvēkiem gar Levezera krastmalu, pasaule brīnītos. Tad atmodās sena mīlestība un iekvēlojās jauna. Tad uzliesmoja vecs naids, un ilgi apvaldīta atriebības kāre dega gaišās ugunīs. Visus bija pārņēmusi bezprātīga dziņa pēc dzīves saldmes, dejām un rotaļām, kāršu spēles un dzīrēm. Tad atraisījās visas dvēselē apslēptās dziņas.

Šis nemiers nāca no Ekebijas. Vispirms tas pārņēma muižas un lielās dzelzs lietuves, ieraudams cilvēkus netaisnībā un grēkā. Tik tālu mēs tam spējam izsekot, jo vecu ļaužu atmiņās vēl uzglabājušies lielo muižu notikumi, bet, cik tālu šis nemiers pārņēma pašu tautu, mēs zinām visai maz. Tomēr lai neviens nešaubās, ka šī laika satraukums pārņēma ciemu pēc ciema, būdiņu pēc būdiņas. Uzliesmoja apslēptie netikumi, maza nesaskaņa vīra un sievas starpā vērtās dziļā plaisā, bija jāuzliesmo arī ikvienam lielam, apslēptam tikumam un spēcīgai gribai, jā gan, arī tai. Ne visi notikumi bija ļauni. Tomēr laiki bija tādi, ka labais bieži atnesa postu, tāpat kā ļaunais. Tas bija it kā vētras skartā mežā, kur koks gāžas pār koku, priede pār priedi un šie milži notriec sev līdz visus sīkos kokus.

Nemaz nešaubieties, ka trakulība bija pārņēmusi arī saimniekus un kalpus! Visas sirdis bija kļuvušas mežonīgas un prāti mulsi. Nekad vēl krustceļos nebija griezušies tik jautrās dejās, nekad tik ātri nebija iztukšotas alus mucas, nekad tik daudz graudu neizšķieda degvīnā. Nekad nebija rīkotas tik biežas dzīres, nekad vēl starp niknu vārdu un naža dūrienu nebija bijis īsāks starpbrīdis.

Bet šis nemiers neaprobežojās tikai ar cilvēkiem. Tas pārņēma visu dzīvo dabu. Nekad vilki un lāči nebija plosījušies ļaunāk, nekad lapsas un ūpji nebija gaudojuši drausmāk, nekad aitas tik bieži nebija apmaldījušās mežos, nekad dārgajiem mājlopiem nebija uzbrukušas tik niknas sērgas.

Cilvēks, kas vēlas novērot visu lietu sakaru, lai pamet pilsētu un apmetas vientuļā būdiņā meža biezoknī. Viņam jāpavada cauras naktis nomodā pie ogļu cepļiem vai gaišajos vasaras mēnešos augas dienas un naktis ezera krastmalā, kamēr pa garo Venernas ezeru šūpojas plosti. Tad viņš mācīsies izprast visas zīmes dabā un iegūs pareizo atziņu, cik ļoti nedzīvās lietas ir atkarīgas no dzīvajām. Viņš novēros, ka dzīvās dabas nemiers traucē arī nedzīvo lietu mieru. Tauta to zina. Tādos laikos meža gari apdzēš cepļu ugunis, jūras gari sadauza laivas, starp cilvēkiem plosās ļaunas slimības un kalnu gari uzlaiž lopiem briesmīgas sērgas. Tā tas notika arī šajā gadā. Nekad tik stipri nebija plosījušies pavasara plūdi. Ekebijas smēde un dzirnavas nebija vienīgie upuri. Mazi strautiņi, kas pavasara palos agrāk bija aizskalojuši vienu otru laivu vai tukšu kasti, tagad gāzās kā negudri, aizraudami un noskalodami veselas mājas. Nekad nebija dzirdēts, ka negaiss vasaras pirmajā pusē būtu nodarījis tik daudz posta. Pēc Jāņiem negaiss norima. Tad iestājās sausums.

Kamēr vien ilga garās dienas, lietus nerādījās. No jūnija vidus līdz septembra sākumam viss Levezera novads tvīka nepārtrauktā saules versmē.

Lietus negribēja līt, zeme nedeva augļus, vējš liedzās sniegt vēsmu. Visu zemi pārplūdināja vienīgi saules tveice. Ai, šis skaistais saules mirdzums, dzīvības devēja saule, kā lai spēju aprakstīt tās nodarīto ļaunumu? Saules kvēle ir līdzīga mīlestībai. Kas gan nezina mīlas nestās bēdas, bet kas gan spētu tai nepiedot? Saules kvēle ir līdzīga Gēstam Berlingam. Tā iepriecina ikvienu, un tāpēc visi cieš klusu par ļaunumu, kādu tā nodara.

Nevienā citā apvidū sausums pēc Jāņiem nespētu atnest tik daudz posta kā Vermlandē. Tur pavasaris bija iestājies vēlu. Zāle bija tikko sazēlusi un nepaguva izaugt. Rudziem pietrūka valgmes tieši tad, kad tie savārpoja. Vasarājs, ko toreiz visvairāk sēja, uz saviem īsajiem stiebriem nesa sīkas vārpiņas. Vēlu iesētās bietes negribēja augt, pat kartupeļi nespēja uzsūkt miklumu no izkaltušās zemes.

Šādos neražas gados baismas iezogas meža būdiņās, no mežiem un kalniem tās pamazām pārņem mierīgos līdzenumu iedzīvotājus.

«Dieva sods kādu meklē,» ļaudis spriež.

Un ikviens sit sev pie krūtīm un saka:

— Vai es tas esmu? Ai, mīļā māte daba, vai es tas esmu? Vai varbūt naidā pret mani nerādās lietus? Vai varbūt dusmās pret mani bargā zeme sacietē un pārvēršas akmenī? Un mūžīgā saules kvēle, vai varbūt tā savā maigumā ik dienas plūst no dzidrajām debesīm, lai sakrātu uz manas galvas degošas ogles? Bet, ja tas neesmu es, ko gan meklē tā kunga roka?

Kamēr rudzi izkalst sīkajās vārpās, kamēr kartupeļi nespēj uzsūkt valgmi no cietās zemes, kamēr lopi iekaisušām acīm, smagi elsodami, krīt pie izžuvušiem avotiem, kamēr ļaužu sirdis sažņaudzas rūpēs par nākotni, apkārtnē klīst savādas baumas.

«Tāda sodība nenāk velti,» ļaudis prāto. «Ko gan meklē tā kunga roka?»

Bija augusta svētdiena. Dievkalpojums bija beidzies. Ļaudis pulciņos klīda pa saules tveicē sakarsušo ceļu. Visapkārt bija redzami izdeguši meži un panīkuši tīrumi. Rudzi jau bija nopļauti un salikti statiņos, bet kūlīši bija mazi un vārpas sīkas. Līdumniekiem šovasar bija viegls darbs, tomēr bieži gadījās, ka aizdegās arī sausie meži. Bet, ko bija saudzējis ugunsgrēks, to izpostīja tārpi. Priedes bija nometušas skujas un stāvēja kailas kā lapu koki rudeņos, bērzu lapas nokarājās kailām cīpslām, izēstas un saplosītas.

Rūpju nospiestajiem baznīcēniem sarunas vielu netrūka. Daudzi vēl zināja pastāstīt, cik ļauni klājies tūkstoš astoņi simti astotajā un devītajā neražas gadā un saltajā tūkstoš astoņi simti divpadsmitajā gadā, kad zvirbuļi krituši nedzīvi salā. Bads viņiem nebija svešs, viņi jau agrāk bija saskārušies ar šo ļauno viesi. Viņi mācēja cept maizi no mizām un prata barot lopus ar sūnām.

Kāda sieva bija izmēģinājusi. cept maizi no brūklenēm un miežu miltiem. Viņa pat bija paņēmusi kumosiņu līdz un deva visiem nogaršot, gaužām lepna uz savu izgudrojumu.

Bet visus nomocīja viens jautājums, tas dega visu acīs, nerimās visu lūpās:

«Ko, ak kungs, meklē tava roka?

Tu bargais dievs, kurš ir vairījies upurēt tev savas lūgšanas un labos darbus, ja tu atrauj mums mūsu trūcīgo dienišķo maizi?»

No drūmā pulciņa, kas bija nogriezies rietumos pār Zunda tiltu un devās Brubijas kalnos, atdalījās kāds vīrs un apstājās ceļa galā, kas veda uz skopā Brubijas mācītāja māju. Viņš pieliecās, paņēma sausu žagaru un nometa to uz skopā mācītāja ceļa.

— Sausas kā šis žagars bijušas tās lūgšanas, ko viņš raidījis tam kungam, — vīrs sacīja.

Viņa tuvākais ceļabiedrs arī apstājās, paņēma sausu zaru un nometa to turpat, kur pirmais vīrs bija nometis savu žagaru.

— Šādam mācītājam tas ir piedienīgs upuris, — viņš: sacīja.

Arī trešais sekoja viņu priekšzīmei.

— Viņš pats allaž ir bijis gluži kā sausums. Viņš mums atstājis vienīgi žagarus un salmus.

Ceturtais sacīja:

— Mēs atdodam viņam to, ko viņš devis mums.

Un piektais:

—  Es nometu šo žagaru, viņu uz mūžu apkaunodams. Lai viņš sakalst un sažūst, kā sakaltis un sažuvis šis zars!

—  Sakaltusi barība sakaltušam mācītājam, — noteica sestais.

Ļaudis, kas viņiem sekoja, dzirdēja to vārdus un redzēja viņu darbus. Nu viņi dabūja atbildi uz saviem mocošajiem jautājumiem.

— Dodiet, kas viņam pienākas! Viņš vienīgais vainīgs pie šī sausuma, — ļaudis kurnēja.

Un ikviens apstājās, teica dažus vārdus un nometa dažus žagarus, iekams devās tālāk.

Mācītāja muižas ceļa galā drīz vien gulēja vesela žagaru un sausu zaru kaudze, Brubijas mācītāja negoda liecinieki. Tāda bija ļaužu atriebība. Neviens nepacēla roku pret' savu mācītāju, neviens nesacīja viņam acīs ļaunus vārdus. Izmisušās sirdis atviegloja savu rūgtumu, metot sausus zarus šajā žagaru kaudzē. Paši viņi neatriebās. Viņi vienīgi parādīja vainīgo atriebēja dieva vaigam.

— Ja mēs neesam tev kalpojuši, kā nākas, tad vainīgs pie visa šis vīrs. Esi žēlsirdīgs, ak, kungs, sodi tikai viņu! Mēs viņu apzīmējam ar kaunu un negodu. Mēs neesam ar viņu kopā.

Drīz tas kļuva par paradumu, ka ikviens, kas gāja šai kauna kaudzei garām, tur pievienoja savu zaru. «Lai to redz dievs un cilvēki!» katrs nodomāja sevī. «Arī es viņu nicinu, vīru, kas modinājis dieva dusmas pār mūsu galvām.»

Vecais skopulis drīz vien ieraudzīja šo kaudzi savā ceļmalā. Viņš lika to aizvākt. Daži pat mēļoja, ka viņš ar to kurinot plīti. Bet nākamajā dienā tajā pašā vietā bija sakrājusies jauna kaudze un, tiklīdz viņš lika to aizvest, drīz vien pacēlās cita.

Tur nu gulēja šie sausie zari un sacīja:

— Kauns, kauns Brubijas mācītājam!

Bija karstās, sausās bula dienas. Smags, dūmakains gaiss ietina līdzenumu un kā spiedīgs izmisums gulās uz krūtīm. Domas uzbudinātajās smadzenēs kļuva mulsas. Brubijas mācītājs bija tapis par sausuma dēmonu. Ļaudīm likās, it kā šis vecais skopulis apsargātu debesu avotus.

Drīz arī pats Brubijas mācītājs saprata ļaužu domas. Viņš zināja, ka ļaudis to uzskata par visas nelaimes cēloni. Dusmodams viņam, dievs lika izkalst zemei. Kuģinieki, būdami briesmās uz jūras, bija metuši kauliņus. Jūrā sviežamais izrādījies viņš. Sākumā mācītājs mēģināja smieties par cilvēku stulbumu un to žagariem, bet, kad bija pagājusi viena nedēļa, viņš vairs nesmējās. Ai, kāda bērnišķība! Vai gan šie sausie žagari viņam var ko nodarīt? Viņš saprata, ka še izteicās gadiem krātais naids. Un tad? Mīlestību saņemt viņš nebija radis.

Bet šādas lietas to nevērta maigāku. Varbūt pēc vecās jaunkundzes apciemojuma viņš bija gribējis laboties. Tagad tas nebija iespējams. Spaidu kārtā viņu neviens nepiespiedīs to darīt.

Bet ar laiku šī žagaru kaudze viņam kļuva par smagu. Pastāvīgi viņam bija jādomā par to, un ļaužu uzskati šajā ziņā sāka iesakņoties viņā pašā. Šī žagaru kaudze bija šausmīga liecība. Viņš sāka novērot tās augstumu, izrēķināja žagaru daudzumu, kas radās klāt katru jaunu dienu. Šīs domas pletās un pieauga un aizēnoja ikkatru citu domu. Žagaru kaudze viņu iznīcināja.

Ar katru dienu viņš vienmēr vairāk un vairāk sāka atzīt, ka ļaudīm taisnība. Viņš sakrita un dažās nedēļās novecoja. Viņu sāka mocīt sirdsapziņas pārmetumi un nervu lēkmes. Viņam likās, ka pie visa vainīga šī šausmīgā žagaru kaudze. Šķita, ka viņa sirdsapziņa nomierinātos un vecuma nespēks to pamestu, ja vien šī žagaru kaudze mitētos augt.

Beidzot viņš augām dienam sēdēja ceļmala, uzmanīdams žagaru kaudzi. Bet ļaudis bija nežēlīgi, žagaru kaudze tagad sāka pieaugt pa naktīm.

Kādā dienā pa lielceļu brauca Gēsta Berlings. Viņš tuvojās mācītāja ceļam. Ceļmalā sēž Brubijas mācītājs, vecs un sabrucis. Tur viņš sēž, ņem sausos žagarus, kārto tos leņķos un kaudzītēs, rotaļādamies ar tiem, it kā būtu kritis bērnišķībā. Gēstu viņa posts satrauc.

—Ko mācītājs šeit dara? — viņš jautā, strauji izlēkdams no ratiem.

—Ak, es še sēžu un izmeklēju sev zarus. Nekā cita es nedaru.

—Mācītājam labāk vajadzētu doties mājās, nevis sēdēt šeit lielceļa putekļos.

—Tomēr labāk, ja es šeit palieku.

Tad arī Gēsta Berlings apsēžas viņam blakus.

—Nav viegli būt mācītājam, — viņš pēc brītiņa ieminas.

—Šeit ielejā tas vēl nav tik smagi, šeit, kur dzīvo cilvēki. Daudz ļaunāk ir kalnos.

Gēsta it labi saprot viņa vārdus. Viņš labi pazīst Vermlandes ziemeļu novadus, kur mācītājam reizēm trūkst pat mājokļa, zina lielos, mežainos apvidus, kur atrodas vienīgi lapu dūmu būdiņas, nabadzīgos novadus, kur jūdzēm tālu jābrauc līdz cilvēka mājoklim, kur mācītājs ir vienīgais izglītotais cilvēks. Brubijas mācītājs šajos novados bija nodzīvojis vairāk nekā divdesmit gadu.

— Tur, lūk, mūs aizsūta, kamēr mēs vēl esam jauni, — saka Gēsta. — Dzīve tur nav panesama. Tā mēs kļūstam samaitāti uz visu mūžu. Daudzi tur augšā ir aizgājuši bojā.

— Tā ir, — Brubijas mācītājs atbild, — vientulība bojā cilvēku.

— Jaunais mācītājs, tur nonācis, — Gēsta dedzīgi turpina, — sprediķo un mudina un domā, ka viss būs labi, ka viņam laimēsies uzvest ļaudis uz labākiem ceļiem.

— Tieši tā.

— Bet drīz vien viņš nomana, ka vārdi nelīdz. Viņa nolūkam stājas ceļā nabadzība. Tā kavē ļaudis kļūt labākiem.

— Nabadzība! — izsaucas mācītājs. — Nabadzība izpostījusi manu dzīvi!

— Jaunais mācītājs, — turpina Gēsta, — tur ierodas tikpat nabags kā visi citi. Viņš saka dzērājam: «Atmet dzeršanu!»

— Bet dzērājs atbild, — viņu pārtrauc mācītājs: — «Dod man ko labāku par degvīnu! Degvīns ziemā ir mans kažoks un vasarā mana veldze. Degvīns ir mana siltā istaba un mīkstā gulta. Dod man to visu, un es atmetīšu dzeršanu!»

— Tad, — turpina Gēsta, — mācītājs teic zaglim: «Tev nebūs zagt,» — un sliktam vīram: «Tev būs mīlēt savu sievu,» — un māņticīgam: «Tev būs ticēt dievam, bet nevis velnam un troļļiem.» Bet zaglis atbild: «Dod man maizi!» — un ļaunais vīrs saka: «Padari mūs bagātus, un mūsu ķildas izbeigsies!» — un māņticīgais: «Māci man visu labāk saprast!» Bet kā lai viņiem palīdz, ja trūkst naudas?

— Tiesa! Ik vārds ir patiesība! — sauc vecais. — Dievam viņi gan ticēja, tomēr vēl vairāk kalnu un mājas gariem. Visus graudus viņi izlietoja degvīnam. Šim postam nevarēja paredzēt gala. Gandrīz visās šaurajās istabās valdīja trūkums. Apslēptās rūpes padarīja sievu mēles asas. Nemīlīgās mājas dzina vīrus aizmirsties reibumā. Viņi nespēja apkopt savus tīrumus un lopus. Viņi baidījās no amatpersonām un izjokoja mācītāju. Ko ar viņiem varēja iesākt? Manus sprediķus viņi nesaprata. Manām mācībām neticēja.

Un neviena cilvēka, ar ko apspriesties, neviena, kas man palīdzētu uzturēt drosmi un paļāvību!

—Daži šo dzīvi tomēr izturējuši, — saka Gēsta. — Dieva žēlastība pret tiem vīriem bijusi tik liela, ka viņi no šīs vientuļās dzīves nav atgriezušies salauzti. Viņiem pieticis spēka pārciest vientulību, nabadzību un bezcerību. Viņi darījuši, kas bijis viņu spēkos, un nav krituši izmisumā. Tādi vīri ir bijuši un būs. Es viņus gribu nosaukt par varoņiem. Gribu viņus godināt, kamēr vien dzīvošu. Es pats to nebūtu pārcietis.

—Man pietrūka spēka, — piebilst mācītājs.

— Tāds mācītājs nu spriež, — domīgi turpina Gēsta, — ka viņš vēlētos kļūt bagāts vīrs, bezgala bagāts. Nabaga cilvēks nespēj uzvarēt ļaunumu. Tad viņš sāk krāt.

— Ja viņš nekrātu, tad nodotos dzeršanai, — saka vecais, — jo redz ap sevi tikai postu.

— Vai arī kļūtu gļēvs un laisks un velti izšķiestu savus spēkus. Bīstami dzīvot tur augšā tam, kas tur nav dzimis.

— Lai krātu, viņam jākļūst cietam. Sākumā viņš tāds tikai izliekas, vēlāk tas kļūst par paradumu.

— Lai sakrātu naudu, viņam jākļūst cietam pret sevi un citiem cilvēkiem, — Gēsta turpina. — Nav viegli mantu krāt. Viņam jācieš naids un nicinājums, sals un bads, viņam jānocietina sirds. Beidzot viņš gandrīz aizmirst, kādēļ īsti sācis krāt.

Brubijas mācītājs kautri palūkojas Gēstā. Viņš sevī brīnās, vai tikai Gēsta te nesēž, viņu izzobodams. Bet Gēsta ir nopietns un dedzīgs. Šķiet, it kā viņš pats sevi aizstāvētu.

— Tā izgājis man, — klusi saka vecais mācītājs.

— Bet dievs viņu sargā, — Gēsta to pārtrauc. — Kad viņš jau diezgan sakrājis, dievs viņā atmodina jaunības sapņus. Dievs tam dod zīmi, ka viņš nepieciešams saviem ļaudīm.

— Bet ja nu mācītājs neklausa šai zīmei, Gēsta Berling?

— Viņš tai nespēj pretoties, — Gēsta Berlings atbild, līksmi pasmaidīdams. — Saldi vilinošas ir domas par mazajām, siltajām mājiņām, ko viņš palīdzēs trūcīgajiem

uzcelt.

— Mācītājs palūkojas uz mazajām būdiņām, ko viņš sēdēdams uzcēlis no negoda kaudzes zariem. Jo ilgāk viņš runājas ar Gēstu, jo vairāk pārliecinās, ka Gēstam taisnība. Viņš taču vienmēr lolojis sevī domu darīt labu tad, kad būs diezgan sakrājis. Šī doma nu neatlaidīgi pārņem viņa prātu Protams, viņš allaž to vēlējies.

— Bet kādēļ tad viņš neceļ šīs mājiņas? — mācītājs bikli ievaicājas.

— Viņš kautrējas. Viņam šķiet, ka daudzi spriedīs, ka viņš to dara aiz bailēm, — Gēsta saka.

— Ak, nē, viņš vienkārši necieš, ja viņu uz kaut ko piespiež.

— Bet viņš taču var palīdzēt slepeni. Šogad palīdzība tik ļoti nepieciešama. Viņš var atrast cilvēku, kas izdala tā dāvanas. Viss man tik skaidrs! — izsaucas Gēsta, un viņa acis staro. — Šogad tūkstošiem saņems maizi no cilvēka, ko viņi apkrauj lāstiem.

— Tā notiks, Gēsta.

Abus šos vīrus, kas tik slikti spējuši pildīt savu iecerēto aicinājumu, pārņem it kā skurbums. Viņos atkal kvēlo jaunības dienu jūsma kalpot dievam un cilvēkiem. Viņi jau iepriekš reibst iedomās, ko visu tik nepaveiks. Gēsta kļūs mācītāja palīgs.

— Vispirms mēs viņiem pagādāsim maizi, — sāka mācītājs.

— Tad pieņemsim skolotājus. Mācīsim ļaudis apkopt savus tīrumus un lopus.

— Mēs izlabosim ceļus un uzcelsim jaunu ciemu!

— Pie Bergas ūdenskrituma būvēsim slūžas, lai top atklāts ceļš no Levezera uz Venernas ezeru.

— Visas lielās meža bagātības nesīs divkāršus ienākumus, ja ceļš uz jūru būs atvērts.

— Pār jūsu galvu līs svētība! — sauc Gēsta.

Viņi lūkojas viens otrā. Viņu acīs staro viena un tā pati jūsmas kvēle.

Bet tai pašā mirklī viņu skatieni pievēršas negoda žagaru kaudzei.

— Gēsta, — saka vecais, — lai visu to paveiktu, nepieciešami stipra vīra spēki, bet es jau esmu tuvu kapam. Tu redzi, kas mani nonāvē.

— Lieciet to novākt!

— Bet kā gan, Gēsta Berling?

Tagad Gēsta pieiet viņam cieši klāt un lūkojas acīs.

— Lūdziet dievu, lai sūta lietu! — viņš saka. —Jums jānotur dievkalpojums nākamajā svētdienā. Lūdziet dievu, lai sūta lietu!

Vecais mācītājs šausmās sabrūk.

— Ja tas taisnība, ja mācītājs nav vēlējies sausumu, ja mācītājs ar savu cietsirdību gribējis Vienīgi kalpot tam kungam, tad lūdziet dievu, lai viņš sūta lietu! Tā būs

dieva zīme. Lai tā mums vēstī, vai viņam mūsu nodomi tīkami.

Kad Gēsta aizbrauca no Brubijas kalna, viņš pats bija pārsteigts par sevi un savu lielo jūsmu. Ai, tad taču dzīve vēl var kļūt skaista. Jā, bet tikai ne viņam. Tie tur augšā par viņa palīdzību negribēja ne dzirdēt.

Brubijas baznīcā patlaban bija beigusies svētruna un noskaitītas parastās lūgšanas. Mācītājs pašlaik gribēja nokāpt no kanceles. Bet viņš vēl šaubījās. Beidzot viņš nometas ceļos un lūdza, lai dievs sūta lietu.

Viņš lūdzās tā, kā lūdz izmisis cilvēks, īsiem, nesakarīgiem vārdiem.

— Ja mani grēki modinājuši tavas dusmas, tad sodi vienīgi mani! Ja tevī vēl ir žēlsirdība, tu žēlastības dievs, tad sūti lietu! Noņem manu negodu! Uzklausi manu lūgšanu, sūti lietu! Atveldzē nabaga izkaltušos tīrumus! Dod saviem ļaudīm maizi!

Diena bija karsta, valdīja nepanesama tveice. Baznīcēni bija sēdējuši kā pussnaudā, bet šie karstie, izmisuma pilnie vārdi viņus uzmodināja.

— Ja man atstāts kaut viens ceļš manu grēku izpirkšanai, tad sūti lietu . . .

Mācītājs apklusa. Durvis bija atvērtas. Pēkšņi baznīcā iešalca spēja vēja brāzma. Tā traucās no kalna pret baznīcu, saceldama veselu putekļu viesuli, kurā virpuļoja ir salmi, ir žagari. Mācītājs vairs nespēja turpināt. Streipuļodams viņš nokāpa no kanceles.

Cilvēki nodrebēja. Vai tiešām tā būtu atbilde?

Bet šis viesulis bija tikai negaisa vēstnesis. Negaiss savilkās neparasti strauji. Kad pēdējā dziesma bija nodziedāta un mācītājs stāvēja pie altāra, atspīdēja zibens un stipri pērkona grāvieni apslāpēja mācītāja vārdus. Kad ķesteris spēlēja pēdējo dziesmas vārsmu, pret zaļganajām baznīcas rūtīm jau sitās pirmie lietus pilieni, un cilvēki steidzās ārā paraudzīties, kā līst. Bet ar to viņi neapmierinājās. Daži raudāja, daži smējās, stāvēdami negaisa lietus gāzēs. Ai, cik smagas bijušas viņu rūpes! Cik nelaimīgi viņi jutušies! Bet dievs ir labs. Dievs sūtījis lietu. Kāda līksme, kāds prieks!

Vienīgi Brubijas mācītājs neiznāca laukā. Viņš bija nometies ceļos pie altāra un vairs nepiecēlās. Prieks bija pārāk liels. Viņš nomira aiz prieka.

XXX BĒRNA MĀTE

Bērns piedzima austrumos no Klarelfas upes mazā zemnieku būdiņā. Jūnija sākumā tur bija ieradusies bērna māte un meklējusi sev darbu. Viņa bija sacījusi

saimniecei, ka tai izgājis ļauni un tās bargā māte izturējusies pret viņu tik nežēlīgi, ka viņai vajadzējis bēgt. Viņa sevi nosauca par Elizabeti Kārļa meitu, bet, no kurienes ieradusies, to negribēja sacīt, tad varbūt viņas vecāki uzzināšot, ka viņa ieradusies šeit, atbraukšot tai pakaļ un nomocīšot viņu līdz nāvei, to viņa zinot. Algu viņa neprasīja, vienīgi barību un pajumti. Darbu tā protot, varot aust vai vērpt, vai apkopt

govis, ko nu viņi labāk vēloties. Ja viņi gribot, viņa pat spējot par sevi samaksāt.

Ar gudru ziņu viņa bija šeit ieradusies kailām kājām, kurpes nesdama rokās; rokas bija sastrādātas, viņa runāja vietējā izloksnē, bija ģērbusies zemnieces drānās. Zemnieki viņai noticēja.

Saimniekam gan likās, ka viņa izskatās diezgan vārga, tāpēc liela palīga no tās negaidīja. Bet kaut kur viņai, nabadzītei, taču jāpaliek. Un viņa drīkstēja palikt.

Kaut kas viņā visus valdzināja, un mājas ļaudis izturējās pret to ļoti laipni. Viņa bija nokļuvusi labās mājās. Cilvēki šeit bija klusi un nopietni. Mājasmāte viņu iemīļoja, tiklīdz pamanīja, ka viņa prot aust smalkus rakstus. Viņa aizņēmās šim rakstam piemērotus stāvus no tuvējām prāvesta mājām, un bērna māte visu vasaru nosēdēja pie stellēm.

Nevienam neienāca prātā, ka viņa jāsaudzē. Visu laiku viņa strādāja kā vienkārša zemnieka sieva. Bet viņa pati labprāt nodevās darbam. Sevišķi nelaimīga viņa arī nejutās. Dzīve zemnieku mājās viņai patika, kaut arī vajadzēja atteikties no visām ierastajām ērtībām. Šajās mājās visu uzņēma vienkārši un mierīgi. Visu prātus saistīja vienīgi darbs, un dienas pagāja tik vienmuļi, ka dažreiz pat varēja kļūdīties un, svētdienai pienākot, justies, it kā būtu tikai nedēļas vidus.

Kādā dienā augusta beigās visi rāvās ar auzu ievākšanu, un bērna māte devās līdzi citiem druvā siet kūlīšus. Tur viņa pārāk samocījās, un bērns nāca par agru pasaulē. Viņa bērnu bija gaidījusi tikai oktobrī.

Mājasmāte stāvēja ar bērnu lielajā istabā pie krāsns, lai zīdainīti sasildītu, jo viņš, nabadziņš, sala pat siltajā augustā. Bērna māte gulēja turpat kambarītī un klausījās, ko runāja par viņas bērnu. Viņa iedomājās, ka kalpi un kalpones pienāk un aplūko mazulīti.

— Ak, tu nabadziņš! — viņi pastāvīgi atkārtoja un allaž piebilda:

— Nabadziņš, kam nav pat tēva!

Viņi nesūdzējās par bērna brēkšanu. Bija pat noteikti pārliecināti, ka mazam bērnam jābrēc, un, visu nopietni apsverot, bērns savam vecumam bija liels diezgan. «Būtu viņam tikai bijis tēvs, tad viss būtu kārtībā,» viņi sprieda.

Māte gulēdama klausījās viņu runās un jutās saviļņota. Arī viņai šis stāvoklis sāka likties visai svarīgs. Kā gan viņš, nabadziņš, izsitīsies šajā pasaulē?

Viņas agrākais plāns bija šāds. Pirmo gadu viņa paliks šī zemnieka mājās. Tad noīrēs kādu mazu istabiņu un nopelnīs maizi auzdama. Viņa bija pārliecināta, ka nopelnīs bērna uzturam un apģērbam. Lai vīrs domā, ka viņa bijusi tā necienīga. Viņa bija domājusi, ka bērns varbūt kļūs labāks cilvēks, ja to uzaudzinās vientulībā, nekā ja tā audzināšanu vadītu muļķīgs un iedomīgs tēvs. Bet tagad, pēc bērna piedzimšanas, viņa visu redzēja savādāk. Viņai šķita, ka pati bijusi patmīlīga.

— Bērnam nepieciešams tēvs, — viņa pati klusi sevī noteica.

Ja mazulītis nebūtu bijis tik vārgs, ja viņš būtu varējis ēst un gulēt kā citi bērni, ja viņa galviņa pastāvīgi nenoslīgtu uz viena pleciņa, ja viņš, lēkmēm uznākot, gandrīz nenomirtu, tad šis jautājums, protams, nebūtu tik svarīgs.

Nebija viegli izšķirties, un izšķirties viņai vajadzēja tūliņ. Bērnam jau bija trīs dienas, un Vermlandes zemnieki parasti pēc trim dienām savus bērnus mēdz kristīt.

Kādā uzvārdā lai viņa mazo liek ierakstīt baznīcas grāmatās, kas zina, ko mācītājs gribēs noskaidrot par bērna māti? Būtu netaisni pret maziņo ierakstīt viņu kā ārlaulības bērnu. Ja nu no šī bērna izaug nevarīgs un slimīgs cilvēks, vai viņa uzdrošināsies nest atbildību, ka atrāvusi bērnam visas tās priekšrocības, ko sniegtu viņa augstā kārta un bagātība?

Bērna māte bija ievērojusi, ka parasti, bērnam piedzimstot, valda liels prieks un saviļņojums. Nu viņai šķita, ka šim mazulim, ko visi tikai nožēloja, nebūs viegla dzīve. Viņa vēlētos, kaut viņš gulētu zīdā un mežģinēs, kā jau grafa dēlam piederas. Viņa vēlētos redzēt savu dēlu bagātībā un spožumā.

Bērna mātei sāka likties, ka viņa izturējusies visai netaisni arī pret bērna tēvu. Vai gan viņai bija tiesība paturēt bērnu tikai sev? To viņa nedrīkst darīt. Viņa nedrīkst paturēt viena pati tādu dārgumu, kura vērtību cilvēks pat nespēj aprēķināt. Tad viņa rīkotos netaisni.

Pie vīra viņa labprāt nevēlējās atgriezties. Viņa baiļojās, ka tā būtu viņas nāve. Bet maziņajam draudēja lielākas briesmas nekā viņai. Katru mirkli viņš varēja nomirt un vēl nebija kristīts.

Tas, kādēļ viņa pameta savu māju, smagais grēks, kas bija ieviesies viņas sirdī, tagad bija izgaisis. Nu viņā kvēloja vienīgi mīlestība pret šo mazo radījumu. Pienākums atdot bērnam viņa īsto vietu dzīvē nemaz nevarēja būt pārāk grūts.

Bērna māte tad lika atsaukt mājastēvu un mājasmāti un viņiem visu izstāstīja. Vīrs brauca uz Borgas pili pateikt grāfam Donam, ka viņa grāfiene ir dzīva un viņam piedzimis dēls.

Zemnieks atgriezās vēlu vakarā. Grāfu viņš nebija saticis, jo grāfs esot aizceļojis, bet viņš iegriezies Melnezera draudzes baznīcā un runājis ar mācītāju.

Tā grāfiene uzzināja, ka viņas laulība atcelta un viņai vairs nav vīra.

Mācītājs viņai bija atsūtījis laipnu vēstuli un piedāvāja savu māju.

Viņa saņēma arī sava tēva vēstuli, adresētu grāfam Henrikam; šī vēstule laikam bija pienākusi Borgas pilī pāris dienu pēc viņas aiziešanas. Droši vien tieši šī vēstule, kurā vecais kungs skubināja grāfu legalizēt laulību, bija iedvesusi grāfam domu, ka visvieglāk atbrīvoties no sievas.

Var iedomāties, ka bērna māti pārņēma drīzāk dusmas nekā bēdas, klausoties zemnieka stāstā.

Visu nakti viņa nespēja ne acu aizvērt. «Bērnam nepieciešams tēvs,» atkal un atkal viņu nomocīja šīs domas.

Nākamajā dienā viņa aizsūtīja zemnieku uz Ekebiju un lika atsaukt Gēstu Berlingu.

Gēsta centās izvaicāt nerunīgo vīru, bet tomēr nekā neuzzināja. Jā, grāfiene visu vasaru pavadījusi viņa mājā. Viņa jutusies vesela un nodevusies darbam. Tagad piedzimis bērns. Bērns esot vārgs, bet māte drīz vien būšot spirgta un vesela.

Gēsta vaicāja, vai grāfienei zināms, ka viņas laulība atcelta.

Jā, viņa to zinot. Uzzinājusi vakar.

Visu ceļu Gēstu mocīja gan karstumi, gan aukstumi.

Ko grāfiene no viņa vēlas? Kādēļ sūtīja pēc Gēstas?

Viņš iedomājās Levezera krastā pavadītās vasaras dienas. Vienos priekos, rotaļās un līksmē tās bija aizritējušas, kamēr grāfiene tai pašā laikā mocījās darbā un bēdās.

Nekad viņam nebija ienācis prātā, ka viņi vēlreiz tiksies. Ai, būtu viņš vismaz drīkstējis cerēt! Tad viņš tagad ierastos pie viņas kā krietnāks cilvēks. Nu viņam aiz muguras bija vienīgi parastās bezprātības.

Pulksten astoņos vakarā viņi bija pie mērķa, un Gēstu tūliņ ieveda pie bērna mātes. Telpā valdīja krēsla. Viņš tikko varēja saredzēt, ka grāfiene gulēja gulta. Istabā ienāca arī mājastēvs un mājasmāte.

Bet jāzina, ka sieva, kuras vaigs viņam zaigoja pretī istabas mijkrēslī, vēl allaž Gēstam bija visaugstākais un skaistākais, viscēlākā dvēsele, kas iemiesojusies zemes pīšļos. Izjuzdams no jauna tās klātbūtnes svētlaimi, Gēsta būtu varējis krist ceļos pie viņas gultas un pateikties, ka drīkst viņu atkal redzēt, bet viņš jutās tik dziļi saviļņots, ka nespēja ne runāt, ne kaut ko darīt.

— Dārgā grāfien Elizabeti — viņš tikai izsaucās.

— Labvakar, Gēsta!

Viņa sniedza tam roku, kas atkal bija kļuvusi maiga un caurspīdīga. Klusi viņa smaidīja, kamēr Gēsta apvaldīja savu saviļņojumu.

Ieraugot Gēstu, bērna māti nepārņēma nekādas spējas un kvēlas jūtas. Viņa tikai brīnījās, ka Gēsta, šķita, vairāk ievēroja viņu, kur taču viņam vajadzēja gan saprast, ka galvenais ir bērns.

— Gēsta, — viņa laipni ierunājās. — Tev man jāpalīdz, kā kādreiz solīji. Tu zini, ka vīrs mani atstūmis, un manam bērnam tagad nav tēva.

— Jā, grāfien, bet to jau varēs novērst. Tagad, kad piedzimis bērns, grāfu vienkārši piespiedīs atzīt un legalizēt jūsu laulību. Varat uz mani paļauties, es jums palīdzēšu.

Grāfiene pasmaidīja.

— Vai tiešām tu domā, ka es sevi gribu uzspiest grāfam Donam?

Gēsta apmulsa. Ko tad viņa vēlas? Ko no viņa prasa?

— Panāc šurp, Gēsta! — viņa sacīja un no jauna sniedza viņam roku. — Tu nedrīksti par maniem vārdiem tagad ļaunoties, bet es domāju, ka tu, kas esi, kas esi…

— Atcelts mācītājs, dzērājs, kavalieris, Ebas Donas slepkava, varu jums uzskaitīt visus savus nopelnus …

— Vai tu jau sadusmojies, Gēsta?

— Es vismīļāk vēlētos, kaut grāfiene vispār vairs nerunātu.

Bet bērna māte turpināja:

— Ir daudzas, Gēsta, kas labprāt aiz mīlestības velētos kļūt tavas sievas, bet ar mani tā nav. Ja es tevi mīlētu, tad neuzdrošinātos runāt tā, kā es tagad to daru. Sevis pašas labā es kaut ko tādu nelūgtu, Gēsta, bet redzi, bērna labā es to daru. Protams, tas tevi ļoti pazemo, jo esmu neprecēta sieva un man ir bērns. Es gan nedomāju, ka tu to darīsi tādēļ, ka esi sliktāks par citiem, lai gan arī par to es domāju! Bet visvairāk gan ceru, ka tu to darīsi tāpēc, ka esi labs, ka esi varonis un proti nest upurus. Bet varbūt es prasu par daudz. Varbūt vīram šāds piedāvājums nav pieņemams. Ja tu mani pārāk nicini, ja tu nespēj būt cita vīra bērna tēvs, ja tev tas derdzas, tad saki vaļsirdīgi! Es neļaunošos. Es pati saprotu, ka prasu pārāk daudz, bet bērns ļoti slims, Gēsta. Būtu tik nežēlīgi, ja, viņu kristot, nevarētu minēt tā mātes vīra vārdu.

Vīrs, kas šos vārdus dzirdēja, juta to pašu, ko tajā pavasara dienā, kad viņam vajadzēja izcelt grāfieni krastmalā un pamest likteņa varā. Nu viņam vajadzēja palīdzēt iznīcināt viņas nākotni, visu nākotni. Viņam, kas to mīlēja, viņam tas jādara.

— Es darīšu visu, ko grāfiene vēlas, — viņš sacīja. Nākamajā dienā viņi runāja ar Brū draudzes prāvestu, jo Brū draudze ir vecākā visā Melnezera novadā un tur viņus vajadzēja uzsaukt.

Labais prāvests bija gauži aizkustināts, dzirdot šo stāstu, viņš bija ar mieru uzņemties visu atbildību.

— Jā, — viņš sacīja, — tev viņai jāpalīdz, Gēsta. Citādi viņa zaudēs prātu. Viņa iedomājas, ka kaitējusi bērnam, nolaupot tā likumīgo stāvokli. Šai sievietei ir ārkārtīgi jūtīga sirdsapziņa.

— Bet es zinu, ka padarīšu viņu nelaimīgu! — izsaucās Gēsta.

— To tu patiesi nedrīksti darīt, Gēsta. Tagad tev jākļūst prātīgam, jo nu tev jārūpējas par sievu un bērnu.

Tad prāvests apsolījās aizbraukt uz Melnezera draudzi un parunāt ir ar tiesnesi, ir mācītāju. Gala iznākums bija tāds, ka nākamajā svētdienā Melnezera baznīcā uzsauca Gēstu Berlingu un Elizabeti fon Turni.

Tad bērna māti vislielākajā slepenībā aizveda uz Ekebiju, un tur bērnu kristīja.

Prāvests šajā gadījumā ar viņu runāja un aizrādīja, ka viņa vēl var atteikties precēt tādu vīru, kāds ir Gēsta Berlings. Vispirms viņai būtu jāaizraksta tēvam.

— Man nav ko nožēlot, — viņa atbildēja. — Iedomājieties, ja nu mans bērns nomirtu, nedabūjis tēvu!

Kad viņus uzsauca trešo reizi, bērna māte jau bija spirgta un vesela. Pēcpusdienā Ekebijā ieradās prāvests un viņus salaulāja. Bet nevienam neienāca prātā, ka te svinēja kāzas. Nebija ielūgts neviens viesis. Viņi jau tikai bērnam pagādāja tēvu, tas bija viss.

Bērna māte staroja laimē, it kā viņa būtu sasniegusi visaugstāko mērķi dzīvē. Līgavainis bija skumjš. Viņš nespēja aizmirst, ka Elizabete aizsvieda savu nākotni šādā laulībā. Ar šausmām viņš ievēroja, ka grāfiene viņu gandrīz nemaz nemana. Visas tās domas piederēja bērnam.

Pēc dažām dienām bērna tēvs un māte piedzīvoja lielas bēdas. Sāpju lēkmei uznākot, bērniņš nomira.

Daudziem pat likās, ka bērna māte nemaz tik dziļi un smagi nesēro, kā to varēja sagaidīt. Viņa bija it kā kādas gaismas apstarota. Viņa it kā gavilēja, ka sava bērna labā bija spējusi aizmest visu savu nākotni. Kad maziņais nonāks starp eņģeļiem, viņš taču atcerēsies, ka pasaulē dzīvo māte, kas viņu bija tik karsti mīlējusi.

Tas viss notika tik klusi un nemanīti. Kad Melnezera draudzes baznīcā pirmo reizi uzsauca Gēstu Berlingu un Elizabeti fon Turni, daudzi nemaz nezināja, kas ir šī līgava. Mācītāji un muižnieki, kas visu zināja, cieta klusu. Šķita, ka viņi baiļojās, ka tie, kas bija zaudējuši ticību sirdsapziņas spēkam, nepareizi iztulkos jaunās sievietes rīcību. Viņi tik ļoti baiļojās, ka kāds varētu sacīt: «Palūk tik, viņa taču nav varējusi pārvarēt mīlestību uz Gēstu! Tagad viņa to apprecējusi, slēpdamās aiz tik skaista iemesla.» Ai, šie vecie kungi vēl allaž baiļojās jaunās sievietes dēļ. Viņi negribēja dzirdēt, ka par to runātu ļauni. Viņi pat nespēja atzīt, ka viņa būtu grēkojusi. Viņi nevēlējās redzēt, ka kaut mazākais traips aptumšotu šo dvēseli, kas pati tik ļoti vairījās no visa ļauna.

Tieši tad vēl kāds visai svarīgs notikums novirzīja uzmanību no Gēstas laulībām. Majoram Samzelijam uzbruka nelaime. Viņš ar laiku bija kļuvis liels savādnieks un vairījās no cilvēkiem. Viņš sēdēja vientulībā, vērodams savus lāčus.

Arī bīstams viņš bija kļuvis, jo pastāvīgi nēsāja sev līdz pielādētu šauteni, lāgu lāgiem izšaudams un sevišķi neraudzīdamies, kam trāpa. Kādā dienā viņam iekoda pieradināts lācis, un majors, pats negribēdams, šāva uz to. Ievainotais zvērs metās tam virsū un, tā kā majors stāvēja pie pašiem režģiem, tad ārkārtīgi spēcīgi iekoda tam rokā. Lācis pēc tam izlauzās un aizbēga uz mežu.

Majors slimoja tik ļoti, ka viņam bija jāpaliek gultā, un no šī kodiena viņš arī nomira, bet tas notika tikai īsi pirms ziemsvētkiem. Ja majoriene zinātu, ka viņas vīrs zaudējis veselību, viņa būtu varējusi atkal valdīt Ekebijā. Bet kavalieri saprata, ka majoriene neieradīsies, iekams šis velna gads nebūs notecējis.

XXXI AMOR VINCIT OMNIA [1]

Melnezera draudzes baznīcā zem kora kāpnēm bija mazs kabūzītis, kur gulēja sanestas kapraču nolietotās lāpstas, salauzti baznīcas soli, dažādi skārda gabali un; citas grabažas.

Bet tur, kur putekļi visbiezāki, it kā noslēpta cilvēku acīm, stāv liela, ar skaistu perlamutra mozaiku rotāta lāde. Ja no tās nokasa putekļus, tā mirdz un zaigo kā pasakaina kalnu kristāla siena. Lāde ir noslēgta un slēdzene labi noglabāta, to neviens nedrīkst lietot. Neviens mirstīgais nedrīkst iemest skatienu šajā lādē. Nevienam nav zināms, kas tanī atrodas. Tikai tad, kad astoņpadsmitais gadsimts tuvosies beigām, lādē drīkstēs ielikt slēdzeni, atvērt vāku un cilvēku acis varēs skatīt krāšņumus, kas lādē slēpjas.

Tāda bijusi tā vīra vēlēšanās, kam lāde piederējusi. Uz lādes vāka metāla plāksnē iegravēti vārdi: «Labor vincit omnia» [2] . bet te gan noderētu uzraksts: «Amor vincit omnia». Pat šī vecā lāde pieputējušajā kabūzītī ir mīlestības varenības mēma lieciniece. Ai, Eros, visuvarenais dievs!

Ai, mūžīgā mīlestība! Vecs ir cilvēku dzimums zemes virsū, bet tu to esi pavadījusi cauri gadsimtiem.

Kur palikuši austrumu dievi, spēcīgie varoņi, kuru bruņas bija zibeņi un kam svētās upes krastos upurēja medu un pienu? Viņi ir miruši. Miris ir Bels, varonīgais karotājs, miris Tots, milzis ar vanaga galvu. Miruši krāšņie Olimpa dievi, miruši arī varonīgie dievi, kas dzīvoja mūriem iežogotajā Valhallā. Visi senie dievi ir miruši, dzīvo vienīgi Eross, visuvarenais dievs.

Viss, ko tavas acis skata, ir viņa darbs. Viņš uztur ciltis. Visur tu viņu redzi. Vai ir tāda vieta, kur tu neievērotu viņa kailo kāju pēdas? Viņa spārnu vēdas ir pamat melodija visam, ko dzird tavas ausis. Viņš mājo cilvēku sirdīs un snaudošos sēklu graudos. Noliec bijībā galvu un ievēro viņa klātbūtni pat nedzīvās lietās.

Vai ir virs zemes tāds, kas neilgojas un nealkst? Vai ir tāds, kas spēj izvairīties no viņa varas? Kritīs visi atriebības dievi, kritīs spēka un varmācības varas. Vienīgi tu, mīlestība, esi mūžīga.

Tēvocis Eberhards sēž pie sava rakstāmgalda. Tas ir brīnišķīgs, darināts ar simts atvilktnēm, marmora plati un metāla apkalumiem. Vientuļš sēdēdams kavalieru namā, viņš centīgi un aizrautīgi strādā.

Ai, Eberhard, kādēļ tu, līdzīgi citiem kavalieriem, nejūsmo, klaiņādams pa mežiem un laukiem šajās aizejošās vasaras dienās? Neviens, to tu zini it labi, nesodīts nedrīkst pielūgt gudrības dievi. Tu esi tikko pāri sešdesmitiem, bet tava mugura jau sakumpusi, tavu pakausi sedz liekie mati, tavu pieri pār iekritušajām acīm izvago neskaitāmas grumbas, un vecuma iezīmes redzamas šajās tūkstoš sīkajās krunciņās ap tavu bezzobaino muti.

Ai, Eberhard, kādēļ tu nejūsmo, klaiņādams pa mežiem un laukiem? Nāve tieši tāpēc tevi aizraus agrāk no tava rakstāmgalda, ka tu neesi klausījis dzīves aicinājumam.

Tēvocis Eberhards pavelk tumšu svītru zem raksta pēdējām rindiņām. No neskaitāmām atvilktnēm viņš izņem lielus žūkšņus nodzeltējušu aprakstītu lapu, viņa lielā darba daļas, darba, kas padarīs Eberharda Bergrēna vārdu slavenu uz laiku laikiem. Bet tajā brīdī, kad viņš izvilcis loksni pēc loksnes un lielā sajūsmā noraugās šajos papīros, istabā ienāk jaunā grāfiene.

Tur viņa nāk, šo veco vīru jaunā pavēlniece, viņa, kam šie vīri kalpo un ko dievina vairāk nekā dēla vecāki savu pirmo mazdēlu. Tur viņa nāk, ko viņi atrada nabadzībā un slimībā un kam ziedoja visas pasaules krāšņumu tāpat kā pasaku princis, kas paaugstināja nabaga skaistuli, ko satika mežā. Tikai viņai skan Ekebijas vijoles un mežragi. Tikai viņas dēļ šajā lielajā namā visi strādā, pūlas un kustas.

Viņa jau atveseļojusies, kaut arī vēl joprojām diezgan vārga. Lielā nama vientulība viņu garlaiko, un, zinādama, ka visi kavalieri aizbraukuši, viņa vēlas apskatīt šo kavalieru izdaudzināto telpu.

Klusi viņa ienāk istabā un lūkojas izrakstītajās sienās, dzeltenvaļņainajos gultu aizkaros, bet, ievērojusi, ka istabā kāds atrodas, samulst.

Tēvocis Eberhards pieceļas un svinīgi dodas viņai pretī un ved pie sava rakstāmgalda, kur sakrauta liela papīru kaudze.

—Palūk, grāfien, — viņš saka. — Nu mans darbs pabeigts. Tagad tas, ko esmu uzrakstījis, ies pasaulē. Nu notiks ievērojamas lietas.

—Kas tad notiks, tēvoc Eberhard?

—Ai, grāfien, mans darbs uzliesmos kā zibens, kas apgaismo un nogalina. Kopš Mozus noveda veco Jehovu no Zinaja kalna un apsēdināja viņu godības krēslā saiešanas templī, viņš tur mierīgi sēdēja, šis vecais Jehova, bet tagad cilvēki redzēs, kāds viņš ir patiesībā: viņš ir tikai iedomas, rēgs, muļķība, mūsu pašu smadzeņu nedzīvi dzimis auglis. Viņš sabruks, tiks iznīcināts, — noteica vecais, uzlikdams savu krunkaino roku uz papīru kaudzes. — Šajos papīros tas viss apgaismots, un, kad cilvēki tos būs lasījuši, viņiem būs man jātic. Viņu acis atvērsies, viņi redzēs paši savu muļķību, viņi izlietos krustus malkai, baznīcas — labības noliktavām, un mācītāji apstrādās zemi.

—Ai, tēvoc Eberhard, — saka grāfiene, viegli notrīsēdama, — vai tiešām jūs esat tik bīstams? Vai patiesi šeit rakstītas tik drausmīgas lietas?

— Drausmīgas? — izsaucas sirmgalvis. — Tikai patiesība! Bet mēs esam gluži kā mazi bērni, kas paslēpj seju sievu brunčos, tiklīdz ierauga kādu svešinieku. Mēs esam pieraduši novērst savu vaigu no patiesības, tā mums kļuvusi svešiniece. Nu viņa ieradīsies un dzīvos mūsu vidū, tagad mēs visi to mācīsimies pazīt.

— Visi?

— Visi, ne tikai filozofi vien, bet visi cilvēki, grāfien.

— Un Jehova būs miris?

— Arī visi eņģeļi un visi svētie, visi velni un visi meli.

— Kas tad vadīs pasauli?

— Vai tiešām grāfiene domā, ka kāds to vadījis agrāk? Vai tiešām grāfiene tic, ka bez dieva ziņas nekrīt ne mats no galvas? Pasauli neviens nav vadījis, neviens to arī nevadīs.

— Bet kas notiks ar mums, cilvēkiem?

— Mēs būsim tie paši, kas bijuši, — pīšļi. Izdegusi liesma vairs nespēj degt, tā ir pagalam. Mēs esam malkas pagales, ko iededzina dzīvības liesma. Dzīvības dzirkstele lido no mums uz citiem. Tā iekvēlojas, uzliesmo un nodziest. Tā ir dzīve.

— Ai tēvoc Eberhard, vai tiešām nav nekādas gara dzīves?

—Nekādas.

—Arī aiz kapa ne?

—Arī tur ne.

—Nav ne laba, ne ļauna, ne mērķu, ne cerību?

—Nē, nav.

Jaunā sieviete pieiet pie loga. Viņa lūkojas rudens zeltīto koku lapās, ģeorģinēs un asterēs, kas savas gurdās galvas noliekušas uz rudens vēja šaustītiem stublājiem. Viņa redz Levezera melnos viļņus, tumšās, nemierīgās rudens debesis, un mirkli arī viņu pārņem iznīcības nojautas.

— Tēvoc Eberhard, — viņa saka, — pasaule ir tik pelēka un nejauka. Viss ir veltīgs! Es vēlētos mirt!

Bet tad viņas dvēseli sažņaudz sāpes. Dzīvības stiprie spēki un kvēlās jūtas sauc pēc laimes, pēc dzīves.

— Vai tiešām nav nekā, kas dzīvi padarītu skaistāku, tagad, kad jūs man esat atņēmuši dievu un nemirstību?

— Darbs, — atbild sirmgalvis.

Grāfiene no jauna lūkojas pa logu, un viņa jūt nicinājumu pret šo kailo gudrību. Viņa jūt neaptveramo dabu, jūt visur dzīvo garu, jūt spēku, kas mājo šķietami nedzīvā matērijā, bet kas tomēr spēj pārvērsties tūkstošveidīgā dzīvībā. Viņas dedzīgās domas meklē apzīmējumu dieva garam visā dabā.

— Ai, tēvoc Eberhard, — viņa saka, — kas gan ir darbs? Vai tas ir dievs? Vai tas ir pašmērķis? Nē, mini citu vārdu!

— Cita es nezinu, — atbild sirmgalvis.

Nu jau viņa pati atradusi šo vārdu, tas ir nabags, bieži nozākāts vārds.

— Tēvoc Eberhard, kādēļ jūs neminat mīlestību?

Ap bezzobaino muti, savelkoties tūkstoš sīkajām krunciņām, atplaukst mulss smaids.

— Šajā darbā, — saka sirmgalvis, uzsizdams savu kaulaino dūri uz papīra kaudzes, — ir nonāvēti visi dievi, arī Erosu es neesmu aizmirsis. Mīlestība nav nekas cits kā vienīgi miesas dziņas. Kādēļ lai šīs dziņas mēs celtu augstāk par visām citām dziņām? Tad arī izsalkumu var padarīt par dievu! Un nogurumu! Tie tikpat svarīgi. Lai izbeidzas neprātība! Lai dzīvo patiesība!

Tad jaunā grāfiene nodur galvu. Tā tas nav, viņam nav taisnība, bet viņa neprot diskutēt.

— Jūsu vārdi ievainojuši manu dvēseli, — viņa saka, — tomēr es tiem vēl neticu. Jūs varat nogalināt atriebības un varas dievus, bet citus ne.

Sirmgalvis paņem viņas roku, uzliek to uz papīriem un, neticības fanātisma apgarots, saka:

— Kad jūs to būsiet izlasījusi, jums vajadzēs ticēt..

— Labāk lai manas acis to nekad neskata! — viņa atbild. — Kad es ticēšu jūsu vārdiem, tad vairs nespēšu dzīvot.

Skumju pārņemta, viņa pamet veco filozofu. Bet pēc viņas aiziešanas sirmgalvis sēž, dziļās domās grimis.

Šīs nodzeltējušās, pagānisku domu pārpilnās lappuses vēl nav gājušas pasaulē. Tēvoča Eberharda vārds vēl nav atmirdzējis slavas augstumos.

Viņa lielais darbs guļ paglabāts kādā lādē Melnezera draudzes baznīcas pieliekamajā kabūzītī. Tikai gadsimta beigās tas ieraudzīs dienas gaismu.

Bet kādēļ viņš tā rīkojās? Varbūt viņš baiļojās, ka tomēr nav spējis pierādīt savu vārdu patiesību? Varbūt baiļojās, ka viņu vajās? Tad jūs maz pazīstat tēvoci Eberhardu.

Saprotiet jel! Viņš mīlēja patiesību, nevis slavu. Tādēļ viņš upurēja šo slavu, lai bērns, ko viņš tik tēvišķīgi mīlēja, spētu nomirt ticībā, kas tam bija tik dārga.

Ai, mīlestība, patiesi tu esi mūžīga!

XXXII NĪGORDAS MEITENE

Neviens nezina to vietu zem kalna nogāzes, kur egles visbiezākās un zemi sedz mīksts biezu sūnu paklājs. Kā gan lai to zinātu? Nekad šo vietu vēl nav minuši cilvēka kāja, neviena cilvēka mute tai nav devusi nosaukumu. Uz šo slēpto vietu neved neviena taka. No visām pusēm to ieslēdz augsti klinšu bluķi, biezi kadiķi to aizsargā, vētras sagāzti koki to iežogo, gans to nespēj atrast, lapsas to nonicina. Tā ir pati vientuļākā vieta visā mežā, bet tagad to meklē tūkstošiem cilvēku.

Kas par bezgalīgu meklētāju virkni! Šie cilvēki piepildītu visu Brubijas baznīcu, ne tikai vien Brubijas, bet arī Levīkas un Melnezera. Ak, kas par bezgalīgu meklētāju virkni!

Augstmaņu bērni, kas nedrīkst sekot meklētājiem, stāv ceļmalās vai, uzkāpuši uz žogiem, novēro šo garo gājienu. Mazie bērni pat nebūtu ticējuši, ka pasaulē ir tik daudz cilvēku. Pat lieli izauguši, viņi atcerēsies šo nebeidzamo, viļņojošo cilvēku straumi. Tikai atminoties vien bezgalīgo virkni, kas plūda pa ceļu, kur parasti caurām dienām neredzēja nekā cita kā dažu vientuļu gājēju, dažus ubagus vai zemnieka ratus, viņu acis pildīsies asarām.

Visi, kas dzīvo tuvu ceļam, ir satraukti un vaicā:

— Vai zemei uzbrukusi nelaime? Vai mūsu zemē iebrucis ienaidnieks? Uz kurieni jūs dodaties, ceļinieki? Uz kurieni jūs dodaties?

— Mēs meklējam, — viņi atbild. — Mēs jau esam meklējuši veselas divas dienas. Arī šodien mēs vēl meklēsim, bet ilgāk nespēsim. Mēs izmeklēsim visu Bjernes mežu un priedēm apaugušās augstienes rietumos aiz Ekebijas.

Šī meklētāju virkne nāk no Nīgordas, nabadzīga novada austrumu kalnos. Kopš astoņām dienām pazudusi daiļā meitene ar kuplajiem, melnajiem matiem un sārtajiem vaigiem. Slotu pārdevēja, ko Gēsta Berlings bija izraudzījis par savu līgavu, ir apmaldījusies biezajos mežos. Jau astoņas dienas viņa nav redzēta.

Tad Nīgordas ļaudis devās to meklēt. Un ikviens, ko viņi satika ceļa, gāja tiem līdz. No katras mājas viņiem piebiedrojās jauni meklētāji.

Atkal un atkal jaunie pienācēji vaicā:

— Jūs Nīgordas ļaudis, kā tas noticis? Kādēļ jūs ļāvāt šai skaistajai meitenei vienai pašai iet meža biezoknī? Mežs ir liels, un dievs laupījis meitenes saprātu.

— Viņu neviens neaiztiks, — atbild meklētāji, — viņa arī nevienam nedara ļaunu. Viņa iet droši kā bērns. Kas gan var iet drošāk nekā tas, kas atrodas tā kunga ziņā? Agrāk viņa vienmēr atgriezās mājās.

Garā meklētāju virkne dodas cauri austrumu mežiem, kas noslēdz Nīgordas novadu no līdzenuma. Tagad, trešajā dienā, tā iet garām Brubijas baznīcai uz mežiem aiz Ekebijas.

Kur vien šī virkne parādās, visur to saņem izbrīnas vētra. Allaž kādam meklētājam jāapstājas, lai varētu atbildēt uz jautājumiem.

— Uz kurieni jūs dodaties? Ko jūs meklējat?

— Mēs meklējam melnīgsnējo, zilacaino meiteni. Viņa aizgājusi mežā nomirt. Viņa jau pazudusi kopš astoņām dienām.

— Kādēļ gan viņa devās mežā mirt? Vai viņa cieta izsalkumu? Vai viņa jutās nelaimīga?

— Badu viņa necieta, bet pavasarī to piemeklēja nelaime. Viņa bija ieraudzījusi trako mācītāju Gēstu Berlingu un jau daudzus gadus viņu mīlējusi. Labāka nekā viņa nezināja, dievs bija ņēmis tās saprātu.

—Dievs patiesi ņēmis viņas saprātu, jūs Nīgordas vīri.

—Nelaime uzbruka pavasarī. Agrāk Gēsta Berlings viņā pat nepaskatījās. Bet pavasarī viņš sacīja, ka meitene kļūšot viņa līgava. Tā bija tikai rotaļa, viņš drīz to aizmirsa, bet meitene nespēja aizmirst. Pastāvīgi viņa atgriezās Ekebijā. Kā sunītis tecēja pa viņa pēdām. Gēstam Berlingam tas apnika. Kad viņa pēdējo reizi ieradās Ekebijā, kavalieri rīdīja to ar suņiem. Kopš tās dienas viņa pazudusi.

Celieties, vīri, ejiet ārā no savam mājām! Apdraudēta cilvēka dzīvība. Kāda meitene aizgājusi mežā nomirt: Varbūt viņa jau mirusi? Varbūt viņa tur vēl klīst un nespēj atrast pareizo ceļu? Mežs ir liels, un viņas saprātu ņēmis dievs.

Stājieties meklētāju virknē, sekojiet mums! Lai auzas paliek statiņos, kamēr sīkie graudi izbirs no vārpām, lai kartupeļi sapūst zemē, palaidiet zirgus vaļā, lai viņi stallī nemokās slāpēs, atveriet laidara durvis, lai govis naktīs varētu atgriezties zem jumta, ņemiet bērnus līdz, jo bērni pieder dievam! Dievs ir ar mazajiem, viņš vada to soļus. Bērni mums palīdzēs, kur cilvēku gudrība nespēj līdzēt.

Nāciet visi, vīri un sievas, un bērni! Kas gan drīkstētu palikt mājās? Kas var zināt, vai tieši viņš nav ierocis tā kunga rokā? Nāciet visi, kam nepieciešama žēlsirdība, lai jūsu dvēsele reiz nemaldītos pa tuksnešiem, veltīgi meklēdama atpūtu! Nāciet! Dievs ņēmis šīs meitenes saprātu, un mežs tik liels.

Kas atradīs vietu, kur egles aug visbiežāk un kur vismīkstākā sūna? Vai tur pie pašas kalna pakājes neguļ kas tumšs? Tas tikai brūnais skudru pūznis. Slavēts lai tas kungs, kas vada neprātīgo soļus, tur nav nekā vairāk!

Ai, kāda gājēju virkne! Tas nav rotājies svētku gājiens, kas apsveic uzvarētāju, kaisīdams ziedus viņa ceļa un tam uzgavilēdams, nav svētceļnieku gājiens, kas, korāļus dziedādams un sevi pātagodams, dodas uz svēto kapu, nav izceļotāju bars, kas brauc čīkstošos, piekrautos ratos, lai savā trūkumā meklētu jaunu dzimteni, tā nav arī armija ar bungu rīboņu un ieročiem, tie ir tikai darba drānās ģērbušies zemnieki ar nonēsātām skotelēm, tikai viņu sievas ar adīkļiem rokās un bērniem uz muguras vai bērni, kas tek, turēdamies pie mātes brunčiem. Cik cēli ir redzēt, kā cilvēki vienoti kādam lielam mērķim! Lai viņi dodas apsveikt savu labdari, slavēt dievu, meklēt sev jaunus tīrumus, aizstāvēt savu tēvzemi, lai viņi dodas! Bet šos cilvēkus nedzen ne bads, ne dievbijība, ne karš. Nesavtīgas ir viņu pūles, bez atalgojuma viņu darbs! Viņi tikai iet meklēt kādu muļķīti. Cik daudz sviedru tiek liets, cik soļu nostaigāts, cik baiļu un lūgšanu maksā šis gājiens, un to vienīgais atalgojums ir atrast nabaga apmaldījušos meiteni, kuras saprātu ņēmis dievs.

Ai, vai tādu tautu var nemīlēt? Vai tiešām cilvēks, kas stāvējis ceļmalā un redzējis šo gājienu, nenobirdinās asaras, atceroties vīrus ar skarbajām sejām un sastrādātajām rokām, sievas ar pāragri novītušām sejām, gurdos bērnus, kuru soļus vadīs dievs uz īsto vietu?

Tas piepilda visu lielceļu, šis noskumušo meklētāju gājiens. Nopietniem skatieniem viņi pētī mežu, drūmi dodas uz priekšu, jo zina, ka drīzāk meklē mirušu, nevis dzīvu.

Šis tumšais plankums pie klinšu sienas, tas tomēr nav skudru pūznis, bet gan vētras apgāzts koks. Slavēts lai dievs, tas ir tikai vētras apgāzts koks! Bet biezie zari, apsegdami zemi, aizklāj to skatieniem.

Gājiens ir tik garš, ka pirmie spēcīgie vīri jau atrodas pie meža rietumos aiz Bjernes, kad pēdējie vārguļi, darbā salauztie sirmgalvji un sievas, kas nes bērnus, vēl tikko pagājuši garām Brubijas baznīcai.

Tad viss garais, viļņainais gājiens pazūd tumšajā mežā. Priekšpusdienas saules mirdzums viņus ievada tumšajā eglainē, vakara rieta stari tos sagaidīs iznākam no meža.

Viņi meklē jau trešo dienu, pie šā darba pieraduši. Viņi meklē zem stāvajām klintīm, kur tik viegli var paslīdēt kāja, meklē starp vētras sagāztajiem kokiem, kur viegli var lauzt roku vai kāju, meklē zem biezajiem egļu zariem, kas, noliekušies virs mīkstajām sūnām, it kā aicina uz atdusu.

Lāča midzeni, lapsas alu, āpša dziļo pazemes mājokli, ogļu cepļa melno dobumu, sārto brūklenāju lauciņu, egli apdegušām, baltām skujām, kalnu, kur pirms mēneša plosījies ugunsgrēks, milža nomesto akmeni, visu, it visu viņi atraduši, bet nav atraduši vietu pie klints sienas, kur guļ kaut kas melns. Neviens tur nav bijis aplūkot, vai tas ir skudru pūznis vai nogāzts koka stumbrs, vai cilvēks. Ai, tas patiesi ir cilvēks, bet neviens nav tur bijis un to ieraudzījis.

Rieta saule viņus sagaida jau otrā meža malā, bet jauno sievieti, kuras saprātu ņēmis dievs, viņi nav atraduši. Ko lai viņi tagad iesāk? Tumsā mežs ir bīstams, tur atrodas purvi ar bezdibeņa akačiem un klintis ar dziļām aizām. Un ko gan viņi, kas, saulei mirdzot, nekā neatrada, spēs atrast, saulei norietot?

— Dosimies uz Ekebiju! — kāds pūlī iesaucas.

— Dosimies uz Ekebiju! — tagad sauc visi. — Prom uz Ekebiju!

Vaicāsim kavalieriem, kādēļ viņi rīdīja, ar suņiem meiteni, kurai saprātu ņēmis dievs, kādēļ viņi to dzina izmisumā. Mūsu nabaga izsalkušie bērni raud, mūsu drānas ir saplēstas, mūsu labība, stāv statiņos un graudi izbirst, kartupeļi sapūst zemē, mūsu zirgi mežonīgi auļo pa laukiem, mūsu govis klīst apkārt neapkoptas, mēs paši gandrīz gatavi sabrukt aiz noguruma, un tas viss tikai viņu vainas dēļ. Dosimies uz Ekebiju un turēsim par viņiem tiesu. Iesim uz Ekebiju!

Šajā nolādētajā gadā viss ļaunums jācieš mums, zemniekiem. Smagi uz mums gulstas tā kunga roka, ziemā mums būs jācieš bads. Ko gan meklē dieva roka? Tas nebija Brubijas mācītājs. Viņa lūgšanas aizsniedza dieva ausis. Ko citu kā kavalierus? Iesim uz Ekebiju!

Viņi ir izputinājuši muižu, padzinuši majoriem, un tai jāstaigā pa lielceļiem ubagojot. Tā ir kavalieru vaina, ka mums trūkst darba. Tā ir viņu vaina, ka mums jācieš bads. Viss šis posts ir viņu darbs. Dosimies uz Ekebiju!

Drūmi, sarūgtināti vīri nu dodas uz lielo Ekebijas muižu. Viņiem seko izsalkušas sievas ar bērniem uz rokām, un beidzot nāk vārguļi un darbā salauztie. Sarūgtinājums kā nebeidzama straume plūst caur šo virkni, no sirmgalvjiem uz sievām, no sievām uz spēcīgajiem vīriem gājiena priekšgalā. Nu nāk rudens plūdi. Kavalieri, vai atceraties pavasara plūdus? Tagad no kalniem traucas jauni strauti, jauni viļņi gāžas pār Ekebijas slavu un mirdzumu.

Līdumnieks, ardams meža biezoknī savu līdumu, sadzird ļaužu niknos kliedzienus. Viņš izjūdz zirgu, metas tam mugurā un aulekšo uz Ekebiju.

—Nāk posts, — viņš sauc, — nāk lāči, nāk vilki, nāk troļļi, un tie paņems Ekebiju!

Šausmās apdullis, viņš jāj no ēkas uz ēku.

— Visi ļaunie meža gari palaisti vaļā! — viņš kliedz. — Troļļi nāk sagrābt Ekebiju! Lai glābjas, kas vēl spēj glābties! Meža gari nāk nodedzināt muižu un nogalināt kavalierus!

Aiz viņa jau sadzirdama pūļa soļu dimdoņa un kliedzieni. Rudens plūdi gāžas pret Ekebiju.

Vai viņa pati zina, ko vēlas, šī trakā sarūgtinājuma straume? Vai tā alkst uguns, vai alkst slepkavības vai postīšanas?

Tie vairs nav cilvēki, kas tur tuvojas, tie ir meža troļļi, biezokņa plēsīgie zvēri. Mums, tumšajām varām, kam jāslēpjas pazemē, tagad dota viena vienīga brīves un svētlaimes stunda. Atriebība atraisījusi mūsu važas.

Tie ir kalnu gari, kas lauzuši dzelzs rūdu, tie ir meža gari, kas cirtuši kokus un sargājuši ogļu cepļus, tie ir tīrumu gari, kas audzējuši labību. Tagad viņi atbrīvoti, nu viņi pārvēršas postītājos. Nāve Ekebijai, nāve kavalieriem!

Te tecina degvīnu straumēm. Te pagraba velvēs kaudzēm guļ paslēpts zelts. Šeit klētis ir pilnas graudiem un gaļas. Kādēļ gan taisnības bērniem jācieš bads, bet palaidņi var dzīvot pārpilnībā?

Tagad situsi atriebības stunda, jūsu mērs ir pilns, kavalieri. Jūs lilijas, kas nekad neesat sējušas, jūs putni, kas neesat krājuši savās klētīs! Jūsu soģe guļ mežā, mēs esam viņas sūtņi. Nevis tiesneši un lensmaņi jums spriedīs tiesu. Viņa, kas guļ mežā, jau nodevusi savu spriedumu.

Kavalieri sapulcējušies lielā nama otrā stāvā un noskatās uz pūli, kas tuvojas. Viņiem jau zināms, par ko viņus apsūdz. Bet šo vienīgo reizi viņi ir nevainīgi. Ja nabaga meitene aizgājusi mežā nomirt, tad nevis tāpēc, ka kavalieri viņu kādreiz rīdījuši suņiem, bet gan tāpēc, ka Gēsta Berlings kopš astoņām dienām salaulājies ar grāfieni Elizabeti.

Bet kāda nozīme runāt ar šiem satracinātajiem ļaudīm? Viņi ir noguruši, viņi ir izsalkuši. Viņus dzen atriebība, viņus kūda postītkāre. Mežonīgi bļaustīdamies, viņi drāžas šurp, un viņiem pa priekšu jāj šausmās apdullis zemnieks.

— Nāk lāči, nāk vilki, nāk meža gari sagraut Ekebiju! Kavalieri jauno grāfieni paslēpuši visattālākajā istabā. Pieviņas paliks levenborgs un tēvocis eberhards, pārējie kavalieri ies pie pūļa. Neapbruņoti un smaidīdami viņi stāv uz galvenās ēkas kāpnēm, kad pagalmā iedrāžas pirmie no skaļā pūļa.

Ļaudis aprimst nedaudzo rāmo vīru priekšā. Tur nu stāv šis pūlis, kas kvēlās dusmās vēlējās kavalierus samīdīt ar saviem dzelzi apkaltajiem zābakiem, kā Zundas dzelzs lietuves ļaudis pirms piecdesmit gadiem rīkojās ar savu pārvaldnieku un inspektoru. Ļaudis bija gaidījuši noslēgtas durvis, pret sevi vērstus ieročus, pretestību un cīņu.

— Mīļie draugi, — saka kavalieri, — mīļie draugi, jūs esat noguruši un izsalkuši — vai drīkstam piedāvāt jums atspirdzinājumus? Vispirms nogaršojiet Ekebijas pašdarināto degvīnu!

Pūlis šādās runās negrib klausīties, tas kliedz un draud. Bet kavalieri nezaudē drosmi.

— Pagaidiet tikai, pagaidiet vienu mirkli! — viņi saka. — Ekebijas nams jums atvērts. Pagraba durvis atvērtas, atvērtas klētis, atvērti piena kambari! Jūsu sievas ļimst aiz noguruma, jūsu bērni raud. Ļaujiet vispirms jums pagādāt ēdienu! Pēc tam jūs varat mūs nogalināt. Mēs neaizbēgsim. Bet mūsu jumta telpas pilnas āboliem. Iesim atnesīsim tos bērniem!

Pēc vienas stundas dzīres Ekebijā sit augstu vilni. Vislielākās dzīres, kādas šis nams pieredzējis, svin rudens naktī spožā mēnesnīcā.

Sagāž un aizdedzina veselas malkas grēdas, liesmo ugunskurs pie ugunskura. Pulciņos ap tiem sēž ļaudis sildīdamies, atpūzdamies, kamēr viņiem priekšā ceļ zemes lielākos gardumus.

Noteiktākie vīri devušies kūtīs un ņēmuši, kas viņiem vajadzīgs. Nokauti teļi un jēri un arī lielāki mājlopi. Tos sadala gabalos un turpat uz sārtiem izcep. Simtiem izsalkušo kāri ēd. No kūtīm izved vienu lopu pēc otra un nogalina. Šķiet, ka vienā naktī iztukšos visu kūti.

Tieši šajās dienās Ekebijā ir notikusi lielā rudens maizes cepšana. Kopš ieradusies jaunā grāfiene Elizabete, Ekebijā atkal rosīgi tiek vadīti mājas darbi. Šķiet, ka jaunā sieva ne mirkli neiedomājās, ka viņa ir Gēstas Berlinga laulātā draudzene. Ne viņš, ne viņa par to nelikās ne zinis, turpretī viņa kļuva Ekebijas pavēlniece. Kā tas piedienas krietnai un godīgai sievietei, viņa dedzīgi centās novērst lielo izšķērdību un nekārtību, kas valdīja Ekebijas namā. Visi viņai paklausīja. Ļaudīm bija it tīkami atkal just mājasmātes vadošo roku.

Bet ko tas līdzēja, ka viņa bija likusi piekraut klētis ar maizi, ka šajā septembra mēnesī, kamēr tā atradās Ekebijā, bija siets siers, kults sviests, vārīts un cepts? Ko tas viss līdzēja?

Šurp, celiet to visu pūlim priekšā, lai tikai tas nenodedzina Ekebiju un nenogalina kavalierus! Šurp maizi, sviestu, sieru! Šurp alus mucas un degvīnu, šurp šķiņķus, šurp ābolus!

Labi, ka Ekebijas bagātības spēj nomierināt satracināto ļaužu prātus! Nudien jāpriecājas, ja tās spēj novērst pūļa dusmas un tas neķeras pie varas darbiem.

Bet viss, kas tiek darīts, ir tās sievietes dēļ, kas tagad kļuvusi Ekebijas pavēlniece. Kavalieri ir drošsirdīgi un izveicīgi vīri, ar ieročiem rokās viņi aizstāvētos, ja varētu rīkoties pēc savas patikas. Vismīļāk viņi šo rijīgo pūli būtu aizdzinuši ar labi tēmētiem šāvieniem, ja nevajadzētu paklausīt viņai, kas ir tik maiga un laba un aizlūdz par šiem ļaudīm.

Jo dziļāka kļūst nakts, jo rāmāki top ļaužu prāti. Viņu drausmo satraukumu nomierina siltums, atpūta, ēdiens un dzēriens. Viņi sāk pat jokot un smieties. Viņi dzer Nīgordas meitenes bēres. «Kauns tam, kas bērēs atsakās no dzērieniem un jokiem! Bērēs tie labi iederas.»

Bērni metas uz lielajām augļu kaudzēm, ko noliek viņu priekšā. Nabaga namelnieku bērni, kam līdz šim lielākais gardums bijušas brūklenes un dzērvenes, tagad ķer šos dzidros, caurspīdīgos vasaras ābolus, kas mutē gandrīz izkūst, saldos, iegarenos paradīzes un bālgandzeltenos citronābolus, sārtus bumbierus un visdažādākās plūmes, gan dzeltenas, gan sārtas un zilas. Ak, nekas nav pūlim labs diezgan, ja tas uzdrošinājies parādīt savu varu.

Kad tuvojas pusnakts, šķiet, pūlis sāks izklīst. Kavalieri vairs nenes ēdienus un dzērienus, neatkorķē degvīna pudeles un nepilda kausos alu. Atviegloti viņi nopūšas, jo briesmas, liekas, būs laimīgi garām.

Bet tad lielā nama logā pamirdz gaisma. Visi, to ieraudzīdami, iekliedzas. Ar sveci rokā pie loga pienāk kāda jauna sieviete.

Tas ilgst tikai vienu mirkli. Parādība izgaist, bet pūlim šķiet, ka tas pazinis šo sievieti.

— Viņai bija lieli, kupli, melni mati un sārti vaigi! — ļaudis sauc. — Viņa atrodas šeit! Kavalieri to noslēpuši!

Ai, kavalieri, vai tiešām viņa atrodas šeit? Vai tiešām jūs esat paslēpuši mūsu bērnu, kam dievs ņēmis saprātu? Bezdievji, ko jūs ar viņu esat izdarījuši? Un jūs ļaujat mums veselu nedēļu viņas dēļ baiļoties, ļaujat viņu meklēt veselas trīs dienas? Prom vīnu un ēdienus! Vai mums, kas esam kaut ko pieņēmuši no jūsu rokas! Vispirms atdodiet mums meiteni! Tad mēs zināsim, ko ar jums iesākt.

Apmierinātais zvērs no jauna rēc un plosās. Mežonīgos lēcienos tas gāžas pret Ekebiju.

Ļaudis ir žigli, bet kavalieri vēl žiglāki. Viņi pietrūkstas kājās, ieskrien namā un aizbultē durvis. Bet ko gan viņi var iesākt pret satracināto pūli? Atlauž durvis pēc durvīm. Kavalierus viņi atgrūž pie malas, jo tiem trūkst ieroču. Viņus iespiež pūlī, un viņi pat pakustēties nespēj. Pūlim jādodas namā, jāatrod Nīgordas meitene.

Viņi to atrod visattālākajā istabā. Nevienam nav laika palūkoties, vai viņas mati gaiši vai tumši. Viņi paceļ to uz rokām un iznes pagalmā. Viņai nav ko baiļoties, pūlis drošina.

Bet nu tos, kas dodas no nama pagalmā, satiek kāds cits gājiens.

Meža visvientuļākajā vietā vairs neatdusas tās jaunavas līķis, kura bija nogāzusies no stāvās klints un nositusies. Viņu atradis kāds bērns. Meklētāji, kas vēl bija uzkavējušies mežā, bija ņēmuši to uz rokām. Tur nu viņi nāk.

Nāvē viņa ir vēl skaistāka nekā dzīvē. Tik daiļa viņa tur guļ ar saviem kuplajiem, melnajiem matiem. Krāšņs ir viņas tēls, mūžīgā miera apgarots.

Augstu uz vīru kamiešiem to nes cauri pūlim. Viņai tuvojoties, visi kļūst rāmi un klusi. Noliektām galvām visi sveic majestāti nāvi.

— Viņa nupat mirusi, — čukst nesēji. — Viņa laikam man maldījusies mežā līdz šai dienai. Mums liekas, ka viņa gribējusi izvairīties no mums un bēgdama nokritusi no klints.

Bet ja nu tā ir Nīgordas meitene, kas tad ir tā sieviete, ko pūlis iznesis no Ekebijas nama?

Nācēji no meža satiekas ar nācējiem no nama. Visu pagalmu apgaismo ugunskuri. Ļaudis var saskatīt abas sievietes un viņas sazīmēt. Tā otra taču ir jaunā Borgas grāfiene.

— Ai, ko tas nozīmē? Vai mēs tikuši uz pēdām kādam nelietīgam darbam? Kādēļ jaunā grāfiene atrodas Ekebijā? Kādēļ mums tika stāstīts, ka viņa mīt tālumā vai varbūt pat mirusi? Vai gan mums tagad svētās patiesības vārdā nav jāmetas uz kavalieriem un ar mūsu zābaku dzelžainajiem papēžiem viņi jāsamin?

Tad atskan dzidra, tālu sadzirdama balss. Gēsta Berlings uzkāpis uz kāpņu margām un runā.

— Uzklausiet mani, jūs nezvēri, jūs sātani! Vai tiešām jūs domājat, ka Ekebijā trūkst šauteņu un pulvera, jūs negudrie? Ticiet man, ka es ar prieku jūs visus būtu nošāvis kā trakus suņus! Bet viņa aizlūdza par jums. Ai, būtu es paredzējis, ka jūs aizskarsiet viņu ar savām rokām, es jūs visus būtu nogalinājis.

Kāpēc jūs šovakar saceļat traci, uzbrūkat mums kā laupītāji, draudēdami visu nodedzināt un nogalināt? Kāda man daļa gar jūsu trakajām meitenēm? Vai es zinu, kurp viņas skrien? Es tikai izturējos pret viņu labi, tas ir viss. Bet vajadzēja viņu norīdīt suņiem, tas būtu mums visiem bijis labākais, taču to es neesmu darījis. Tāpat neesmu solījis viņu precēt, nekad neesmu to darījis. Iegaumējiet manus vārdus!

Bet tagad es jums pavēlu, atlaidiet viņu, ko jūs esat iznesuši no šī nama. Laidiet viņu vaļā, es jums saku, un lai rokas, kas viņu skārušas, degtu mūžīgās ugunīs! Vai tiešām jūs nesaprotat, ka viņa pār jums tikpat augstu, cik debesis pār zemi, ka viņa ir tikpat smalka, cik jūs esat rupji, tikpat laba, cik jūs ļauni?

Tagad es jums pateikšu, kas viņa ir. Pirmkārt, viņa ir īstais debesu eņģelis, otrkārt, viņa ir bijusī Borgas grāfa sieva. Bet viņas vīramāte to mocīja dienām un naktīm. Viņai vajadzēja stāvēt ezera malā un velēt veļu kā vienkāršai kalponei, viņu tā mocīja un spīdzināja, ka neviena jūsu sieva kaut ko tādu nav pieredzējusi. Jā, daudz netrūka, ka viņa būtu metusies Klarelfas ūdeņos, tāpēc, ka dzīve vairs nebija panesama. Es vaicāju, kurš no jums, neliešiem, tad bija klāt, lai glābtu viņas dzīvību. Neviena no jums tur nebija, bet mēs, mēs, kavalieri, viņu izglābām. Jā gan, to mēs darījām.

Kad viņai vēlāk kādā zemnieku mājā piedzima bērns un grāfs lika pasacīt: «Mēs salaulājāmies svešā zemē, mēs neievērojām likumā nosacīto kārtību. Tu vairs neesi mana sieva, es neesmu tavs vīrs. Gar tavu bērnu man nav nekādas daļas,» — jā, kad bija nonācis tik tālu un viņa nevēlējās, lai bērnu baznīcas grāmatās ierakstītu bez tēva vārda, jūs gan būtu pārņēmusi augstprātība, ja viņa grieztos pie jums un teiktu: «Nāc un salaulājies ar mani! Manam bērnam nepieciešams tēvs.» Bet nevienu no jums viņa neizvēlējās. Viņa ņēma Gēstu Berlingu, nabaga mācītāju, kam nekad vairs nebūs lemts sludināt tā kunga vārdu. Jā, un to es jums saku, zemnieki, savā mūžā es neesmu darījis smagāku darbu, jo jutos viņas necienīgs, pat nespēju pacelt savas acis uz viņu, bet es neuzdrošinājos tai atteikt, jo viņa bija dziļā izmisumā.

Tagad jūs varat domāt par mums, kavalieriem, kā jums tīk, bet pret šo sievieti mēs esam bijuši tik labi, cik vien bijis mūsu spēkos. Tas viņas nopelns, ka mēs šonakt jūs visus neesam nošāvuši. Bet tagad es jums saku: laidiet viņu vaļā un ejiet savu ceļu, jo citādi, man šķiet, zeme atvērsies un jūs aprīs! Aizejot lūdziet dievu, lai viņš jums piedod, ka jūs esat nodarījuši bailes tik labai un nevainīgai būtnei. Bet tagad pazūdiet! Beidzot mums pietiek!

Gēsta vēl nebija beidzis, kad ļaudis, kas bija iznesuši grāfieni, nolaida viņu uz nama kāpnēm un kāds spēcīgs zemnieks kautri pienāca un sniedza viņai savu lielo roku.

— Pateicos un ar labu nakti! — viņš sacīja. — Mēs jums negribējām nodarīt ļauna, grāfien.

Pēc viņa pienāca otrs un tāpat vārīgi paspieda tās roku.

— Tencinu un ar labu nakti! Lūdzu, nedusmojieties uz mums!

Gēsta nolēca no kāpņu margām un nostājās grāfienei blakus. Tad viņi spieda arī Gēstas roku. Tā viņi nāca cits pēc cita, rāmi un tūļīgi, atvadījās un devās projām. Viņi tika savaldīti, kļuva atkal cilvēki, kādi bija no rīta, kad pameta savas mājas, kamēr izsalkums un atriebības kāre tos nebija pārvērtusi par plēsīgiem zvēriem.

Viņi lūkojās grāfienei acīs, un Gēsta ievēroja, ka, redzot to tik nevainīgu un maigu, daudzu acis kļuva valgas. Viņos visos iedzirkstījās klusa pielūgsme pret šo cēlāko, ko viņu acis skatījušas. Tie bija cilvēki, kas priecājās, ka vienā no viņiem mājo tik liela mīlestība uz visu labu.

Visi, protams, nespēja spiest tās roku. Viņu bija tik daudz, un jaunā sieviete jutās vārga un gurda. Bet visiem bija jāpienāk un viņā jāpalūkojas, un tad viņi varēja kratīt Gēstas roku, tā daudz ko pacieta.

Gēsta jutās kā sapnī. Šajā vakarā viņa sirdī iekvēlojās jauna mīlestība.

«Ai mana tauta,» viņš domāja, «ai mana tauta, cik ļoti es tevi mīlu!» Un viņš juta, ka mīl visu šo pūli, kas tagad nakts tumsā devās projām, nesdams gājiena priekšgalā nedzīvo meiteni, ka mīl visus šos rupjās drānās un nelāgi smirdošos apavos ģērbtos vīrus, visus, kas dzīvoja šaurās būdiņās meža malā, visus, kas neprata rakstīt un bieži pat lasīt, visus, kam dzīves pilnība un bagātība bija sveša, kas pazina vienīgi trūkumu un raizes dienišķās maizes dēļ.

Viņš tos mīlēja ar sāpīgu, kvēlu maigumu, un viņa acīs riesās asaras. Viņš nezināja, ko varētu to labā darīt, bet mīlēja viņus visus un katru atsevišķi, ar visām viņu kļūdām, netikumiem un nevarību. Augstais dievs, kaut pienāktu diena, kad tauta iemīļotu arī viņu!

Viņš atmodās kā no sapņa. Viņa laulātā draudzene uzlika savu roku uz viņa rokas. Ļaudis bija aizgājuši. Viņi atradās kāpnēs gluži vieni.

— Ai, Gēsta, Gēsta, kā tu to varēji?

Viņa paslēpa seju rokās un raudāja.

— Viss, ko es teicu, ir patiesība! — viņš izsaucās. — Nekad es neesmu solījis precēt Nīgordas meiteni. «Atnāc Ekebijā nākamajā piektdienā, tad redzēsi kaut ko jautru!» — vairāk nekā es viņai nesacīju. Neesmu vainīgs, ka viņa mani iemīlēja.

— Ai, ne to es domāju! Bet kā gan tu varēji sacīt ļaudīm, ka es esmu laba un šķīsta? Gēsta, Gēsta, vai tu tiešām nezini, ka es tevi mīlēju, kad man uz to vēl nebija tiesības? Man bija tāds kauns no ļaudīm. Aiz kauna es būtu varējusi nomirt, Gēsta.

Viņa trīsēja karstās raudās. Gēsta stāvēja un tajā nolūkojās.

— Ai mīļais draugs, mana sirdsmīļā! — viņš klusi sacīja. — Cik gan tu esi laimīga, ka spēj būt tik laba! Cik tu esi laimīga, ka tevī mājo tik skaista dvēsele!

XXXIII ČEVENHILLERS

Apmēram 1770. gadā piedzima vēlākais daudzpusīgais zinātnieks Čevenhillers. Viņš bija kādas bruņinieka pils īpašnieka dēls un būtu varējis dzīvot lepnā pilī un jāt blakus ķeizaram, ja vien uz to būtu bijusi patika, bet tās viņam trūka.

Viņš būtu vēlējies pie pils augstā torņa piestiprināt vējdzirnavu spārnus, bruņniecības zāli pārvērst smēdē, bet dižciltīgās kundzes istabu pulksteņtaisītāja darbnīcā. Viņš būtu vēlējies piepildīt pili dūcošiem ratiem un strādnieku veseru klaudzieniem. Bet tāpēc, ka tas nebija iespējams, viņš visu šo godību pameta un iestājās par mācekli pulksteņtaisītāja darbnīcā. Tur viņš mācījās visu, ko varēja mācīties par ritentiņiem, atsperēm un vēzēkļiem. Viņš iemācījās darināt saules un zvaigžņu pulksteni, sienas pulksteņus ar dziedošiem kanārijputniņiem un ganiem, kas pūš stabules, pulksteņus, kas ar savu brīnišķīgo mechanismu piepildīja visu baznīcas torni, un tik mazus pulkstenīšus, ka tos varēja novietot medaljonā.

Dabūjis meistara grāmatu, viņš uzmeta somu sev uz muguras, paņēma rokā zarainu nūju un gāja no vienas vietas uz otru, lai mācītos visu, kas attiecas uz ratiem un riteņiem. Čevenhillers nebija nekāds parasts pulksteņmeistars, viņš gribēja kļūt liels izgudrotājs un pasaules labotājs. Izstaigājis daudzas zemes, viņš beidzot devās uz Vermlandi, lai tur studētu dzirnu ratus un rūdas raktuves. Gadījās, ka kādā jaukā vasaras dienā viņš gāja pa Karlstades tirgus laukumu. Bet tieši šajā skaistajā vasaras dienā meža jaunavai bija iepaticies aizstaigāt līdz pašai pilsētai. Cēlā dāma arī nāca pār tirgus laukumu, bet tikai no pretējās puses, un tā nu viņa satika Čevenhilleru.

Pulksteņmeistaram tā bija brīnišķīga satikšanās! Viņai bija zaigaini zaļas acis un biezi, gaiši mati, kas gandrīz vai, sniedzās līdz zemei, un viņa bija tērpusies zaļā, vizošā zīdā. Šī pagāniete un spīgana bija skaistāka par visām sievām, ko Čevenhillers līdz šim bija redzējis. Kā apstulbis viņš stāvēja un tajā noraudzījās.

Viņa nāca tieši no paša meža biezokņa, kur papardes augstas kā koki, kur milzīgās priedes aizsedz saules gaismu, tāpēc dzeltenajās sūnās tikai reti iekrīt saules stari, kur apsūnojušos akmeņus apvij linnejas.

Es labprāt vēlētos būt Čevenhillera vietā un aplūkot šo meža jaunavu, kā viņa tur nāca. Tās gaišajos, biezajos matos bija sabirušas skujas un papardes lapas, bet kaklu rotāja maza, melna odze. Iedomājieties šo jaunavu, lunkanu kā meža zvēru, zemeņu un sveķu, un linnejas, un sūnu. smaržas apdvestu!

Ak, kā gan cilvēki raudzījās viņā, kad tā gāja pāri Karlstades tirgus laukumam! Zirgi laikam izbijās no viņas biezo, vējā plandošo, gaišo matu mirdzuma. Ielas puikas skrēja tai pakaļ. Vīri nometa atsvarus un gaļas cirvjus, lai viņā palūkotos. Sievas kliegdamas skrēja pie bīskapa vai doma kapitula, lai tie nāktu aizdzīt šo nezvēru.

Bet pati meža jaunava gāja mierīgi un majestātiski, tikai smaidīdama par uztraukumu, ko bija modinājusi, pie kam Čevenhillers ievēroja tās asos plēsīga zvēra zobus aiz sārtajam lūpām.

Pār pleciem viņa bija pārmetusi apmetni, lai neviens nepamanītu, kas viņa tāda, bet par nelaimi bija aizmirsusi paslēpt savu asti. Nu tā vilkās pa ielas bruģi.

Čevenhillers ievēroja tās asti un saskaitās, ka tik augstas kārtas dāma kļūst par izsmieklu pilsētniekiem, tādēļ viņš pieklājīgi palocījās skaistules priekšā un sacīja: — Vai jūsu augstībai nepatiktu pacelt savu šlepi?

Meža jaunavu aizkustināja ir viņa uzmanība, ir pieklājība. Viņa apstājās un tajā palūkojās, bet Čevenhilleram šķita, ka spožas dzirkstis no viņas acīm iespiežas tā sirdī.

— Ielāgo vienu, Čevenhiller, — viņa sacīja, — kopš šīs dienas tu ar savām divām rokām varēsi darināt jebkuru mākslas darbu, bet tikai vienu vienīgu no katra izgudro

juma.

Tā viņa runāja un savu vārdu turēja. Kas gan nezina, ka zaļā meža jaunava var dāvāt ģēnija iedvesmu un brīnišķus spēkus tam, kas ieguvis viņas labvēlību?

Čevenhillers nu palika uz dzīvi Karlstadē un noīrēja tur sev darbnīcu. Dienu un nakti viņš strādāja. Pēc astoņām dienām viņš bija pabeidzis brīnišķīgu darbu. Tie bija rati, kas gāja paši no sevis. Tie gāja kalnā augšup un lejup, gāja strauji un lēnām, tos varēja vadīt un griezt, apturēt un atkal iedarbināt pēc sirds patikas. Tie patiesi bija brīnišķīgi rati.

Tā Čevenhillers kļuva slavens, un viņam radās daudz draugu. Viņš tā lepojās ar saviem ratiem, ka devās uz Stokholmu parādīt tos karalim. Viņam vairs nevajadzēja gaidīt uz ceļa ratiem un bārties ar vedējiem. Viņam vairs nevajadzēja ēst sliktu ēdienu iebrauktuvēs un gulēt uz cietiem soliem. Lepni viņš brauca pats savos ratos un pēc dažām stundām jau bija Stokholmā.

Viņš devās tieši uz pili, un, kad karalis ar galma ļaudīm iznāca no pils, viņš redzēja Čevenhilleru braucam. Viņi nespēja vien noslavēt brīnišķīgos ratus.

Tad karalis sacīja:

— Šos ratus tu gan varētu dāvāt man, Čevenhiller. Un, lai gan Čevenhillers sacīja «nē», karalis tomēr neatlaidās un gribēja dabūt ratus.

Tad Čevenhillers karaļa pavadoņu barā ieraudzīja kādu galma dāmu vizošā, zaļā zīda tērpā un gaišiem matiem. Viņš pazina meža jaunavu un saprata, ka tā pierunājusi karali prasīt viņa ratus. Bet viņš nezināja, ko iesākt. Viņš nespēja paciest, ka citam piederētu viņa rati, bet karalim atteikt arī nedrīkstēja. Tādēļ viņš brauca ar tādu sparu pret pils mūri, ka rati sašķīda drumslās.

Atgriezies Karlstadē, viņš mēģināja darināt tādus pašus jaunus ratu. Bet to vairs nespēja. Tad viņu pārņēma izmisums par meža jaunavas dāvāto balvu. Viņš bija pametis laisko dzīvi sava tēva pilī, lai kļūtu daudzu cilvēku labdaris, bet nevis lai darinātu burvju lietas, ko tikai viens vienīgs cilvēks var lietot. Ko viņam līdzētu, ja viņš kļūtu liels meistars, jā, varbūt pat lielākais no lielajiem, ja savus brīnumdarbus nevarētu pavairot, lai tie noderētu daudziem, daudziem tūkstošiem?

Mācītais, daudzpusīgais vīrs tā ilgojās mierīga, nosvērta darba, ka kļuva akmeņkalis un mūrnieks. Viņš uzcēla pie Rietumu tilta lielo akmens torni, veidotu pēc viņa tēva pils galvenā torņa parauga, un viņa nodoms bija celt piebūves, portālus, dažādas ēkas, vaļņus un nolaižamos vārtus, lai tādā kārtā Klarelfas malā rastos vesela bruņinieku pils.

Šajā pilī viņš īstenotu savus bērnības sapņus. Pils zālēs novietotos rūpniecība un amatniecība. Balti melderu zeļļi un melni kalēji, pulksteņmeistari ar zaļām brillēm aizēnotām, gurdām acīm, krāsotāji netīrām rokām, audēji, urbēji, dreijātāji, visi šajā pilī atrastu nodarbošanos.

Viss veicās labi. No paša saskaldītiem akmeņiem viņš ar savām rokām uzcēla torni. Torņa augšā viņš bija piestiprinājis dzirnavu spārnus, jo tornī ierīkos dzirnavas, un tad sāks celt smēdi.

Kādu dienu viņš stāvēdams noraudzījās, cik viegli vējā griežas dzirnavu spēcīgie spārni. Tad viņu no jauna pārņēma senais, ļaunais gars.

Viņam šķita, ka viņā ar savām dzirkstošajām acīm atkal lūkojas zaļi tērptā meža jaunava, un viņa smadzenes iekvēlojās. Viņš ieslēdzās savā darbnīcā un, aizmirsis ir ēdienu, ' ir atpūtu, nodevās darbam. Tā astoņās dienās viņš darināja jaunu brīnumainu lietu.

Tad viņš uzkāpa tornī un sāka piestiprināt pie pleciem spārnus.

Tilta malā makšķerēdami sēdēja divi ielas zēni un viens ģimnāzists, viņi ieraudzīja Čevenhilleru un kliedza tā, ka skanēja visās ielās. Skriedami, ko kājas nes, pa ielām augšup un lejup, viņi piedauzīja pie katrām durvīm un sauca:

— Čevenhillers lidos! Čevenhillers lidos!

Čevenhillers pa to laiku pavisam mierīgi stāvēja tornī, piestiprinādams spārnus, kamēr apakšā pa visām šaurajām Karlstades ielām ļaudis plūda šurp bariem. Kalpones pameta putras katlus un mīklas abras. Vecenes nosvieda adīkļus, uzlika brilles un skrēja cik naski spēdamas. Tiesneši un pilsētas galva pārtrauca izskatīt sūdzības. Skolotāji iemeta kaktā gramatikas, bet skolnieki, atļauju nevaicādami, šāvās ārā no klases. Visa pilsēta devās uz Rietumu tiltu.

Drīz vien viss tilts čumēja un mudžēja no cilvēkiem. Tirgus laukumā bija nepārredzams ļaužu jūklis, visa krastmala līdz pašai bīskapa mājai bija cilvēku pārpilna. Šeit bija lielāka spiešanās nekā Pētera mesē, še salasījās vairāk ziņkārīgo nekā toreiz, kad cauri pilsētai brauca karalis Gustavs III karietē, ko vilka astoņi zirgi, un ar tādu ātrumu, ka pie pagriezieniem kariete turējās tikai uz diviem riteņiem.

Beidzot Čevenhillers bija piestiprinājis spārnus un pacēlās gaisā. Pāris spēcīgām spārnu vēdām viņš brīvi šūpojās gaisā. Guļus viņš nu peldēja gaisa jūrā, augstu virs zemes.

Pilnu krūti viņš ieelpoja spēcīgo un tīro gaisu. Krūtis pletās, un viņā iekvēlojās senās, karstās bruņinieka asinis. Viņš lidinājās kā dūja, šūpojās kā vanags, tā spārni bija žigli kā bezdelīgai, viņa gaita lepna kā ērglim. Viņš noraudzījās pie zemes saistītajā barā, kas vērās, kā viņš peldēja gaisā. Kaut jel viņš spētu darināt tādus spārnus ikvienam tur lejā! Kaut jel viņš spētu ikvienam dot varu pacelties svaigajā gaisā! Kā šie cilvēki tad pārvērstos! Pat šajā uzvaras brīdī viņu grauza atmiņas par tā dzīves postu. Viņš nespēja baudīt un priecāties viens pats. Ai, šī meža jaunava, kaut jel viņš to satiktu!

Tad viņš ar savām spožā saules mirdzuma un spēcīgā gaisa apžilbinātajām acīm ieraudzīja kādu, kas tam lidoja pretī. Viņš redzēja, ka kustas lieli spārni, līdzīgi viņa spārniem, un starp spārniem ievēroja cilvēka stāvu. Plandījās dzelteni mati, zaigoja zaļš zīds, kvēloja mežonīgas acis. Lūk, kur viņa, lūk!

Čevenhillers ne mirkli nevilcinājās. Mežonīgā straujumā viņš metās rēgam virsū vai nu skūpstīt, vai nogalināt, pats to lāgā nezināja, bet katrā ziņā gribēja piespiest meža jaunavu to atbrīvot no lāsta. Viņš vairs neredzēja, kurp laidās, redzēja vienīgi mežonīgās acis un vaļējos matus. Viņš pielidoja gluži tuvu un jau izstiepa rokas, lai satvertu viņu. Tad viņa spārni ieķērās meža jaunavas spārnos, un tie bija stiprāki. Viņa spārni saliecās un salūza, viņu pašu apsvieda gaisā, un viņš lidoja nezināmā dziļumā.

Atguvis samaņu, Čevenhillers redzēja, ka guļ uz sava paša torņa jumta, salauztie spārni bija tam līdzas. Viņš bija uzdrāzies pats uz savām dzirnavām. To spārni viņu bija satvēruši, pāris reižu griezuši gaisā un tad nometuši uz torņa jumta.

Tā beidzās šī rotaļa.

Čevenhillers atkal krita izmisuma. Godīgs darbs viņu garlaikoja, bet ar burvestībām viņš vairs neuzdrošinājās noņemties. Ja viņam laimētos vel kāds liels izgudrojums un arī tas būtu jāsagrauj, tad līdz ar to lūstu viņa sirds. Bet, ja viņš savu izgudrojumu nesagrautu, tad kļūtu ārprātīgs no domām, ka šis izgudrojums nevienam cilvēkam neatnes labuma.

Viņš uzmeklēja atkal savu mugursomu un zaraino nūju, pameta dzirnavas un nolēma iet meklēt meža jaunavu.

Viņš iegādājās zirgu un pajūgu, jo nebija vairs jaunais un kājas vairs tik viegli neklausīja. Stāsta, ka, piebraucis pie meža, viņš parasti mēdza izkāpt no ratiem, ieiet mežā un saukt zaļo jaunavu:

— Meža jaunava, meža jaunava tas esmu es, Čevenhillers, nāc, ak, nāc! — Bet viņa nerādījusies.

Dažus gadus pirms majorienes padzīšanas, tā braukādams, viņš nonāca Ekebijā. Tur viņu laipni uzņēma, un tur viņš arī palika. Kavalieru pulku nu pavairoja veikls vīrs, garš, spēcīgs bruņinieks, kas sevi neapkaunoja ne pie alus kausa, ne medībās. Viņš grima bērnības atmiņās. Pavēlēja sevi saukt par grāfu, un ar savu lielo ērgļa degunu, biezajām, drūmajām uzacīm, kuplo, smailo bārdu, pārgalvīgi uzgrieztām ūsām viņš aizvien vairāk sāka atgādināt vecu laupītāju — vācu baronu.

Viņš kļuva kavalieris starp kavalieriem un nebija labāks par citiem šajā pulkā, ko, pēc ļaužu ticējumiem, majoriene krāja pašam nelabajam. Viņa mati nosirmoja, un viņa smadzenes snauda. Viņš jau bija kļuvis tik vecs, ka pats nespēja ticēt saviem jaunības dienu varoņdarbiem. Viņā vairs neslēpās brīnišķi sapņi. Ne jau viņš bija izgudrojis pašgājējus ratus un lidmašīnu. Ai, nē, teikas, vienīgi tikai teikas!

Bet tad notika, ka majorieni padzina no Ekebijas un kavalieri kļuva par lielās muižas pavēlniekiem. Nu sākās dzīve, par kuru ļaunāku grūti iedomāties. Pār zemi plosījās vētra. It kā jaunības skurbumā iekvēlojās visas senās neprātības, viss ļaunums atdzīvojās, viss labais baismās nodrebēja, virs zemes cīnījās cilvēki, bet debesīs gari. No Dovres augstienēm skrēja vilki, nesdami uz savām mugurām raganas, dabas spēki atguva brīvi, un Ekebijā ieradās meža jaunava.

Kavalieri viņu nepazina. Tie domāja, ka tā ir tikai nabaga nomocīta sieviete, ko viņas vīramāte padzinusi no mājas. Viņi deva tai pajumti, godāja viņu kā karalieni un mīlēja kā bērnu.

Tikai Čevenhillers to pazina. Sākumā arī viņš, tāpat kā visi citi, jutās apžilbināts. Bet kādā dienā viņa uzģērba zaigaini zaļu zīda tērpu, un, tiklīdz Čevenhillers viņu ieraudzīja, tā uz vietas pazina.

Tur viņa sēdēja, ietīta zīdā un samtā, sēdēja uz vislabākā Ekebijas dīvāna, un sirmgalvji kā nelgas centās viņai pakalpot. Viens bija viņas pavārs, otrs — sulainis, trešais tai lasīja, ceturtais bija viņas galma mūziķis, piektais — tās kurpnieks. Ikkatram bija kāds amats.

Stāstīja, ka viņa esot slima, šī negantā spīgana, bet Čevenhillers saprata, kas tā par slimību. Viņa tos visus tikai izjokoja, tā tas bija.

Viņš brīdināja kavalierus.

— Paraugieties šajos sīkajos, asajos zobos, — viņš sacīja, — un šajās mežonīgi dzirkstošajās acīs! Viņa ir meža jaunava; šajā drausmu pilnajā laikā sacēlušies kājās visi ļaunie gari. Es jums saku, viņa ir meža jaunava un ieradusies mūs pazudināt. Es jau viņu agrāk esmu redzējis.

Bet, tiklīdz Čevenhillers ieraudzīja meža jaunavu, viņu atkal pārņēma darba prieks. Viņa smadzenes dzirkstīja un kvēloja, viņa pirksti tiecās satvert veseri un vīli, viņš nespēja ar sevi cīnīties. Sarūgtināts viņš uzvilka darba svārkus un ieslēdzās mazajā smēdē, lai neviens to netraucētu, smēde tagad būs viņa darbnīca.

No Ekebijas pār visu Vermlandi pāršalca vēsts:

— Čevenhillers sācis strādāt!

Elpu aizturēdami, visi klausījās, kā klaudzēja veseris, kā čirkstēja vīles, kā šņāca ēze šajā aizslēgtajā smēdē. Jauns brīnišķīgs izgudrojums ieraudzīs dienas gaismu. Diezin kas tas būs? Vai nu Čevenhillers sāks staigāt pa ūdens virsu, vai uzcels kāpnes līdz pašam Piena Ceļam?

Šādam vīram nekas nav neiespējams. Paši ar savām acīm mēs esam redzējuši, kā viņš lidoja gaisā. Redzējām, ka viņa rati joņoja pa ielām. Viņu apveltījusi meža jaunava, viņam viss ir iespējams.

Kādā naktī, vai nu pirmā, vai otrā oktobra naktī, viņa brīnišķīgais izgudrojums bija pabeigts. Viņš iznāca no darbnīcas, turēdams to rokā. Tas bija rats, kas nepārtraukti griezās. Ratam griežoties, tā spieķi liesmoja kā uguns, un tas izstaroja gaismu un siltumu. Čevenhillers bija darinājis sauli. Kad viņš to iznesa no darbnīcas laukā, nakts kļuva tik gaiša, ka pat zvirbuļi sāka vīterot un mākoņi iekvēlojās rītausmas blāzmā.

Tas bija visbrīnišķīgākais izgudrojums. Zemes virsū vairs nebūs ne tumsas, ne saltuma. To iedomājoties, viņš vai apmulsa. Parastā saule gan uzlēks un norietēs kā agrāk, bet, kad tā norietēs, tad tūkstoši un atkal tūkstoši viņa ugunīgo ratu apgaismos pasauli, gaiss tveicē vibrēs kā pašā karstākajā vasaras dienā. Zem ziemas zvaigžņotajām debesīm varēs ievākt bagātas ražas, visu cauru gadu mežā augs zemenes un brūklenes, ledus vairs nesaistīs ūdeņus.

Viņa izgudrojums pārveidos visu zemi. Viņa ugunīgais rats kļūs nabagu kažoks un ogļraču saule. Tas dos dzinējspēku fabrikām, dzīvību dabai un cilvēcei bagātu un laimīgu dzīvi. Bet tai pašā mirklī viņš atcerējās, ka tie ir tikai sapņi, ka meža jaunava nekad neļaus viņam pavairot ugunīgo ratu. Dusmās un atriebes kārē viņš gribēja jaunavu nogalināt, cita nekā viņš nespēja aptvert.

Čevenhillers devās uz galveno ēku un tur kāpnēs paslēpa savu ugunīgo ratu. Viņš domāja, ka māja aizdegsies un ragana sadegs.

Tad viņš atgriezās savā darbnīcā un palika tur, klausīdamies, kas notiks.

Pagalmā atskanēja kliedzieni un saucieni. Varēja jau manīt, ka atgadījies kaut kas sevišķs.

Jā, skrieniet vien, kliedziet un sauciet! viņa tomēr tur iekšā sadegs, šī meža jaunava, ko jūs guldinājāt zīda! Diezin vai viņa jau nemokās, diezin vai, vairīdamās liesmu, neskrien no istabas istabā? Ai, kā nu liesmos zaļais zīds, kā liesmas dzirkstīs gaišajos matos! Drosmi, liesmas! Jaunus spēkus! Sagūstiet viņu, dedziniet viņu! Lai sadeg ragana! Nebaidieties viņas burvju vārdu! Sadedziniet burvi! Ir kāds cilvēks, kas viņas dēļ dedzis liesmās visu mūžu.

Dunēja zvani, rībēja rati, izvilka šļūtenes, no ezera nesa ūdeni, no visas apkārtnes saplūda ļaudis. Skanēja kliedzieni un saucieni, un vaimanas, un pavēles. Tad iegruva jumts, uguns drausmi sprakšķēja un liesmoja. Bet Čevenhilleru nekas netraucēja. Viņš sēdēja smēdē uz lielā bluķa un berzēja rokas.

Tad bija dzirdams tāds brīkšķis, it kā visa pasaule sabruktu, un Čevenhillers gavilēdams pielēca kājās.

— Tagad tas padarīts! — viņš sauca. — Tagad viņa vairs nespēs izbēgt, baļķi būs viņu satriekuši, liesmas sadedzinājušas. Tagad tas padarīts.

Tad viņš iedomāja, ka viņam, lai iznīcinātu šo burvi, vajadzēja upurēt Ekebijas godu un slavu. Šīs lieliskās zāles, kur mājoja tik daudz līksmes, telpas, kurās vēdīja priecīgas atmiņas, galdi, kas līka zem lielākajiem gardumiem, dārgās senlaicīgās mēbeles, sudrabs, porcelāns, ko vairs nespēs aizstāt…

Pēkšņi viņš drausmi iekliedzās. Viņa vienīgais rats, viņa saule, viņa vienīgais modelis — vai to viņš nebija palicis zem kāpnēm, lai radītu ugunsgrēku?

Čevenhillers nodūra acis, šausmās sastindzis.

— Vai tiešām esmu kļuvis ārprātīgs? — viņš sacīja. — Kā gan es to varēju izdarīt?

Tai pašā mirklī aizslēgtās smēdes durvis atdarījās un iekšā ienāca zaļā meža jaunava.

Skaista un smaidoša viņa stāvēja uz smēdes sliekšņa. Viņas zaļajā tērpā nebija manāms neviens traips, viņas gaišajos matos nejuta kvēpus un sodrējus. Viņa bija tāda pati, kādu Čevenhillers savās jaunības dienās to bija sastapis Karlstades tirgus laukumā, pa zemi vilkās tās meža zvēra aste, un no viņas vēdīja spēcīga meža smarža.

— Tagad deg Ekebija, — viņa sacīja un smējās. Čevenhillers bija pacēlis veseri un jau gribēja ar to triekt tai pa galvu, bet pamanīja, ka jaunavas rokās ir viņa ugunīgais rats.

—Redzi, ko es tev izglābu! — viņa sacīja.

—Čevenhillers nometās tās priekšā ceļos.

— Tu sadauzīji manus ratus, tu salauzi manus spārnus, tu esi iznīcinājusi visu manu dzīvi. Apžēlojies par mani!

Viņa uzkāpa uz ēvelsola, tik jauna un valdzinoša, tieši tāda, kādu viņš to bija redzējis Karlstades tirgus laukumā.

— Es domāju, ka tu mani pazīsti, — viņa sacīja.

— Es tevi pazīstu, allaž esmu pazinis, — atbildēja nabaga vīrs,— tu esi ģēnija iedvesma. Bet tagad labāk mani atbrīvo! Vari ņemt savu balvu! Vari ņemt manas brīnišķīgās izgudrotāja dāvanas! Ļauj man kļūt par parastu cilvēku! Kādēļ tu mani vajā? Kādēļ tu mani vajā?

— Bezprāti! — meža jaunava izsaucās. — Nekad tev neesmu vēlējusi ļauna. Es tevi karaliski apbalvoju, bet, ja tu šo balvu nevēlies, varu to atņemt. Taču iepriekš labi pārdomā! Vēlāk tu to nožēlosi!

— Nē, nē!—viņš sauca. — Ņem manus brīnišķīgos spēkus!

— Tad vispirms tev jāiznīcina šis te. — Viņa nometa pie Čevenhillera kājām ugunīgo ratu.

Viņš ne mirkli nešaubījās, cirta ar veseri šai mirdzošajai uguns saulei, kas patiesībā bija tikai burvja darbs, ja ar to nevarēja aplaimot tūkstošus. Telpa piešķīda dzirkstelēm, ap Čevenhilleru dejoja liesmas, un tad arī viņa pēdējais brīnišķīgais izgudrojums gulēja satriekts drupas.

— Jā, tagad es atņemu tev savu balvu — meža jaunava teica.

Kad viņa jau atradās durvīs, lai dotos projām, ugunsgrēka liesmu apmirdzēta, Čevenhillers viņā paraudzījās pēdējo reizi.

Viņa tam šķita skaistāka nekā jebkad, nelikās vairs arī ļauna, vienīgi skarba un lepna.

— Bezprāti! — viņa izsaucās. — Vai es tev jebkad esmu aizliegusi likt, lai citi tavu izgudrojumu pavairo? Es gribēju vienīgi panākt, lai ģēnijam nebūtu jānodarbojas ar melno darbu.

Tad viņa aizgāja. Pāris dienu Čevenhillers bija gluži kā prātu zaudējis. Tad viņš atkal apmierinājās un kļuva par normālu cilvēku.

Bet savā ārprāta lēkmē viņš bija nodedzinājis Ekebiju. Neviens cilvēks ugunsgrēkā necieta. Tomēr kavalieri gaužām bēdājās, ka šis viesmīlīgais nams, kur viņi bija pavadījuši tik daudz jauku dienu, tieši viņu varas laikā cieta tādus zaudējumus.

XXXIV BRUBIJAS TIRGUS

Pirmajā oktobra piektdienā sākas lielais Brubijas tirgus, kas ilgst astoņas dienas. Tās ir rudens svinīgākās dienas. Ikvienā mājā pirms tam kauj lopus, cep un vāra, jaunās ziemas drānas jau pašūdinātas, lai šajās dienās tās pirmo reizi vilktu mugurā; visu cauru dienu galdā stāv svētku ēdieni, zosis un trekni cepumi, degvīna devas divkāršo, darbi apklusuši. Ikvienā mājā dzīro. Kalpi un algādži saņem algu, gari un plaši apspriežas, ko labu tirgū sapirkt. Attālākie iedzīvotāji plūst pa lielceļu ar somām uz muguras un spieķiem rokās. Daudzi dzen uz tirgu savus mājlopus. Mazi, stūrgalvīgi vērsēni un kazas iecērt priekškājas kalniņa nokarē un paliek stāvot, kaitinādami īpašniekus un smīdinādami skatītājus. Muižās viesistabas pilnas mīļiem viesiem. Apmainās jaunām ziņām, pārspriež lopu un darba rīku cenas. Bērni staigā, sapņodami par tirgus dāvanām un tirgus naudu.

Tad pirmajā tirgus dienā — kas gan tur par cilvēku jūkli visos Brubijas kalniņos, visā plašajā tirgus laukumā! Uzceltas teltis, kur pilsētas tirgoņi izlikuši savas preces, bet dālarnieši un rietumjetieši sakrāvuši mantas uz bezgala gariem, ar baltu audeklu pārklātiem dēļiem. Cik gan še virvju dejotāju, leijerkastnieku un aklu vijoļu spēlmaņu, tāpat zīlnieču, saldumu pārdevēju un krodziņu! Aiz galdiem sakrauti māla un koka trauki. Lielo muižu dārznieki piedāvā sīpolus un mārrutkus, ābolus un bumbierus. Veseli tirgus laukumi aizņemti sarkanbrūniem vara un alvas traukiem.

Tomēr viegli nomanāms, ka trūkums valda ir Melnezera, ir Brubijas, ir Lēvikas, ir citās Levezera draudzēs. Tirdzniecība nemaz negrib veikties. Vislielākā rosība valda laukumos, kur savesti lopi, jo daudziem saimniekiem jāpārdod ir teļi, ir govis, lai paši varētu pārciest ziemu. Tur arī notiek trakulīgā, valdzinošā zirgu maiņa.

Jautrība valda Brubijas tirgū. Ja tikai turas nauda pāris degvīna malkiem, tad noskaņa ir laba. Nevar sacīt, ka vienīgi degvīns rada līksmi. Kad vientuļo meža māju cilvēki ierodas pārpildītajā, nemierīgajā tirgus laukumā, ienirst šajā kliedzošajā smejošu cilvēku jūklī, viņi paši priekā it kā apskurbst, bangainā tirgus kņada viņus reibina.

Protams, kur tik daudz cilvēku, notiek arī preču apgrozība, tomēr tas nav galvenais. Galvenais ir pulcināt ap sevi draugu un radu baru, aizvest viņus pie saviem ratiem, pacienāt ar desām, cepumiem un malciņu degvīna vai arī pierunāt savu meiteni saņemt dziesmu grāmatu vai zīda lakatiņu, vai arī izmeklēt un izraudzīt bērniem tirgus dāvanas.

Visi, kas vien varējuši atbrīvoties, kam nav jāuzrauga mājas un lopi, ieradušies Brubijas tirgū. Tur sanākuši Ekebijas kavalieri un Nīgordas līdumnieki, Norvēģijas zirgu mijēji, ziemeļmežu lapi, daždažādi lielceļa klaidoņi un blēži.

Lāgiem visa šī šalcošā jūra saplūst vienā virpulī, kas skurbos apļos griežas tikai ap viduspunktu. Neviens nezina, kas notiek bara vidū, līdz kāds kārtībnieks izlaužas cauri pūlim, lai izbeigtu kautiņu vai palīdzētu savest kārtībā apgāztu vezumu. Nākamajā mirklī pūlis jau aplenc kādu tirgoni, kas veikli kaulējas ar spriganu meiteni.

Ap pusdienas laiku sākas lielā plūkšanās. Zemnieki iedomājušies, ka rietumjetieši lieto pārāk īsas olektis. Sākas ar vārdu maiņu un ķildām ap šo vīru galdiem un beidzas ar kautiņu. Katram saprotams, ka šie daudzie vīri, kas visu gadu cietuši tikai trūkumu un postu, tagad jūtas laimīgi, izplūcoties vienalga ar ko. Un, tiklīdz spēcīgie un ķildīgie vīri pamana, ka sācies kautiņš, viņi steidzas šurp no visām pusēm. Kavalieri pašlaik grib ielauzties barā, lai paši ar savām metodēm izšķirtu kaušļus, un dālarnieši steidzas palīdzēt rietumjetiešiem.

Šī rotaļa viskarstāk aizrauj Forsas stipro Monu. Viņš ir piedzēries un saniknots. Nogāzis pašlaik zemē kādu rietumjetieti, viņš to krietni iemizo, bet šim nabagam piesteidzas palīga viņa tautieši un pūlas Monu atraut. Taču stiprais Mons nosviež no viena galda preces un paķer olekti plato un astoņas olektis garo biezo galda dēli un vicina šo ieroci gaisā.

Viņš ir drausmīgs, šis stiprais Mons. Filipstades cietumā viņš reiz izgāza sienu, viņš spēj pacelt laivu un aiznest uz saviem kamiešiem. Tāpēc skaidrs, ka visi aizbēg, arī rietumjetieši, kad viņš sāk vicināt smago dēli. Bet stiprais Mons joņo viņiem pakaļ. Viņam tagad vienalga, draugs vai ienaidnieks, tagad, kad viņa rokās tāds ierocis, viņš grib sist.

Ļaudis šausmās bēg. Kliegdami skrien vīri un sievas. Bet kā lai aizmūk sievas, kurām pie rokas bērni? Viņu ceļu aizsprosto preču letes un vezumi, vērši un govis, kuras, šīs kņadas satracinātas, pašas raujas projām.

Kādā stūrī starp teltīm saspiedies pulciņš sievu, un turp nu drāžas milzis. Viņam šķiet, ka tur pūlī ieraudzījis vienu rietumjetieti. Viņš paceļ dēli un triec to pret ļaužu galvām. Dziļu šausmu varā sievas grasās saņemt triecienu, lai saļimtu zem nāvīgā sitiena.

Bet, kad dēlis brīkšķēdams krīt uz viņu galvām, to satver spēcīgas vīra rokas. Kāds vīrs nav saliecies, bet pacēlies pāri sievu baram, kāds vīrs labprātīgi saņem triecienu, lai izglābtu daudzus citus. Sievas un bērni paliek neskarti. Kāds vīrs ir salauzis trieciena varu, bet nu viņš pats guļ bez samaņas zemē.

Stiprais Mons vairs neceļ savu dēli, lai dotos no jauna uzbrukumā. Tieši tajā mirklī, kad dēlis krita uz vīra galvas, Mons uztvēra viņa skatienu, un šis skatiens savaldīja stipro puisi. Rāmi viņš ļauj, lai to sasien, un bez pretošanās aiziet līdzi kārtībniekiem.

Bet visu tirgus laukumu pāršalc ziņa, ka stiprais Mons nositis kapteini Lenartu. Ļaudis zina stāstīt, ka vīrs, kas allaž bijis tautas draugs, tagad miris, lai izglābtu sievas un nevarīgus bērnus.

Klusums iestājas visā plašajā laukumā, kur dzīve nupat bija šalkusi mežonīgā skubā. Neviens vairs nepērk, neviens vairs neplūcas, dzīres pie bagātajām ceļa somām izbeigušās, velti virves dejotāji cenšas pievilināt skatītājus.

Miris tautas draugs, tauta grimst sērās. Klusu ciezdami visi plūst turp, kur viņš kritis. Gluži bez samaņas viņš guļ izstiepies zemē, rēta nav redzama, tikai galvaskauss it kā sasists plakans.

Daži vīri viņu saudzīgi uzliek uz milža pamestā dēļa. Viņiem liekas, ka ievainotais vēl ir dzīvs.

— Kurp lai mēs viņu nesam? — viņi vaicā cits citam.

— Uz mājām! — valdonīga balss skan pūlī.

Ai, jā, labie vīri, nesiet viņu uz mājām! Celiet viņu uz saviem kamiešiem un nesiet viņu uz mājām! Viņš ir bijis dieva spēļu bumbiņa, kā pūku to nesusi dieva dvašas pūsma. Nesiet viņu uz mājām!

Viņa ievainotā galva atdusējusies cietuma cietajās cisās, šķūņos uz salmu kūlīša. Ļaujiet viņam nonākt un atdusēties uz mīksta spilvena! Nepatiesi viņš cietis kaunu un mokas, viņu padzina no viņa paša mājām. Viņš bija bēglis, kam laupīts miers, ceļinieks, kas meklē dieva ceļus, kur vien tos iespēj atrast, bet viņa ilgu zeme allaž bijušas mājas, kuru durvis dievs viņam aizslēdzis. Varbūt viņa mājas durvis tagad būs atvērtas vīram, kas miris, lai glābtu sievas un bērnus.

Nu viņš neatgriežas kā noziedznieks, streipuļodams piedzērušu biedru vidū. Nu viņu sēras pavada tie ļaudis, kuru būdiņās viņš mājojis, palīdzēdams tiem viņu postā. Nesiet viņu uz mājām!

To viņi nu dara. Seši vīri paceļ dēli, uz kura viņš atdusas, liek to uz saviem kamiešiem un aiziet no tirgus laukuma. Viņiem garām ejot, cilvēki pagriežas sāņus un apstājas, vīri noņem cepures, sievas loka ceļus, kā to dara baznīcā, kad piemin dieva vārdu. Daudzi raud un slauka acis, citi stāsta, kāds vīrs viņš bijis, tik labs, tik jautrs, tik atjautīgs un dievbijīgs. Ir aizkustinoši redzēt, ka, vienam nesējam nogurstot, tūliņ rodas cits un klusēdams paliek savus kamiešus zem nestuvēm.

Tad gājiens iet garām arī kavalieriem.

— Iesim līdz, lai redzētu, vai viņš kārtīgi nonāk mājās, — saka Berenkreics, atstādams savu vietu ceļmalā, lai dotos līdz uz Heljeseteru. Daudzi seko viņa piemēram. Tirgus laukums paliek pavisam tukšs, ļaudis dodas līdzi kapteinim Lenartam uz Heljeseteru. Jāpielūko, lai viņš pārnāktu mājās. Lai paliek nenokārtoti visi vajadzīgie iepirkumi, aizmirstas dāvanas bērniem mājās, lai paliek nenopirkta dziesmu grāmata, lai paliek guļam zīda lakati, kas lika iedzirkstīties jaunavu acīm. Visiem viņiem jādodas līdz, lai pielūkotu, ka kapteinis Lenarts nokļūst mājās.

Kad gājiens ierodas Heljeseterā, tur viss ir tukšs un kluss. Atkal pulkveža dūre dauza aizslēgtās ieejas durvis. Visi kalpi aizgājuši uz tirgu, mājās palikusi vienīgi kapteiņa kundze. Arī šoreiz viņa atver durvis un vaicā tāpat kā toreiz:

— Ko jūs vēlaties?

Un pulkvedis atbild tāpat kā toreiz:

— Mēs pārvedām tavu vīru.

Viņa paraugās pulkvedī, bet viņš stāv taisns un rāms kā vienmēr. Viņa paraugās nesējos aiz tā muguras, tie raud, raugās visā ļaužu barā. Viņa stāv uz kāpnēm un lūkojas simtiem asaru pilnās acīs, kas bailīgi veras viņā. Visbeidzot viņa paraugās vīrā, kas guļ uz nestuvēm, tad piespiež roku pie krūtīm:

— Tā ir viņa īstā seja, — viņa čukst.

Ne vārda nevaicājusi, viņa noliecas, atbīda bultu, atver priekšnama durvis un citiem pa priekšu dodas guļamistabā.

Mājasmāte ar pulkveža palīdzību izvelk divvietīgo gultu, izpurina spilvenus un tad kapteini Lenartu atkal reiz gulda pēļos un baltos palagos.

— Vai viņš vēl dzīvs? — mājasmāte vaicā. — Jā, — atbild pulkvedis.

— Vai ir kāda cerība?

— Nē. Te vairs nekas nespēj līdzēt.

Mirkli valda klusums, tad mājasmāti pārņem kāda doma.

— Vai visi šie ļaudis raud viņa dēļ?

— Jā.

— Ko tad viņš izdarījis?

— Viņa pēdējais darbs bija saņemt stiprā Mona sitienu, lai izglābtu sievas un bērnus.

Atkal mirkli viņa nogrimst pārdomās. — Kas gan bija noticis ar viņa seju, pulkvedi, toreiz, kad viņš atgriezās mājās pirms diviem mēnešiem? Pulkvedis saraujas. Tagad viņš saprot, tikai tagad viņš visu saprot.

— Gēsta bija izkrāsojis viņa vaigu!

— Tātad kavalieru dēļ es aizslēdzu viņam savas mājas durvis. Kā gan jūs par tādu darbu spēsiet atbildēt, pulkvedi?

Berenkreics paraustīja savus platos plecus.

— Man vajadzēs atbildēt par daudz ko.

— Pēc manām domām, tas ir ļaunākais, ko jūs esat izdarījuši.

— Tāpēc es arī savu mūžu neesmu vēl gājis tik smagu ceļu kā šodien, nākdams uz Heljeseteru. Turklāt šeit vainojami vēl divi.

— Un kas tie tādi?

— Sintrams ir viens, un otra esi tu pati, māsīc. Tu esi pārāk barga. Zinu, ka daudzi mēģinājuši ar tevi runāt par tavu vīru.

— Tas tiesa, — viņa atbild.

Tad viņa lūdz, lai pastāsta par dzīrēm toreiz Brubijas viesnīcā.

Berenkreics stāsta visu, cik jau nu labi atceras, un viņa klusēdama klausās šajā stāstā. Kapteinis Lenarts vēl joprojām guļ nesamaņā. Visa istaba pilna cilvēku, un nevienam nenāk prātā izraidīt šos noskumušos ļaudis. Visas durvis atvērtas, visas kāpnes un istabas pārpilnas klusiem, noskumušiem cilvēkiem, bet pagalmā vēl stāv vesels pulks.

Kad pulkvedis beidzis savu stāstu, kapteiņa kundze ierunājas skaļā balsī:

— Ja manā mājā atrodas daži kavalieri, tad lūdzu viņus aiziet. Man smagi redzēt tos sēžam pie mana vīra nāves gultas.

Nesacīdams vairāk ne vārda, pulkvedis pieceļas un atstāj istabu. To pašu dara Gēsta Berlings un citi kavalieri, kas pavadījuši kapteini Lenartu. Ļaudis kautri pagriež ceļu šiem pazemotajiem vīriem.

Kad viņi aizgājuši, kapteiņa kundze ierunājas:

— Vai kāds, kas manu vīru šajā laikā saticis, būtu tik laipns un pastāstītu man, kur viņš mēdza uzturēties un ar ko nodarbojās?

Tad cilvēki nodod liecību par kapteini Lenartu viņa sievai, kas vīru pārpratusi un savā bardzībā nocietinājusi sirdi. Atkal skan senās slavas dziesmas. Ar viņu runā sirmgalvji, kas prot tikai lasīt Bībeli. Viņi runā gleznainās Ījaba grāmatas līdzībās, lieto seno patriarhu laikmeta valodu, stāstīdami par dieva ceļinieku, kas staigājis apkārt, palīdzēdams ļaudīm.

Paiet ilgs laiks, iekams viņi beiguši runāt. Iestājas vakars, iestājas mijkrēslis, bet viņi stāsta un stāsta, vīrs pēc vīra nāk pie viņas un stāsta par cilvēku, kura vārdu viņa laulātā draudzene nevēlējās dzirdēt.

Daudzi var apliecināt, ka viņš apmeklējis viņus pie slimības gultas un izdziedinājis. Daudzus mežonīgus kaušļus viņš padarījis rāmus. Daudziem noskumušiem palīdzējis atgūt dzīves prieku, daudzus dzērājus vērtis atturībniekos. Ikviens, kam klājies smagi, griezies pie dieva ceļinieka, un viņš allaž zinājis, kā līdzēt, vismaz pratis iedvest cerību un ticību.

Visu vakaru slimnieka istabā skan slavas dziesmas.

Ārā, pagalmā, viss bars pacietīgi gaida. Viņi saprot, kas notiek istabā. Vārdi, kas atskan pie mirēja gultas, čukstos iet tālāk no mutes mutē. Ikviens, kam vēl kas sakāms, klusi nāk uz priekšu.

— Te vēl viens, kas var nodot liecību, — teic ļaudis un pagriež viņam ceļu. Un viņi nāk no tumsas, nodod savu liecību un atkal ienirst tumsā.

— Ko viņa saka tagad? — ļaudis vaicā, kad kāds iznāk no istabas. — Ko nu saka tagad šī bargā Heljesetera kundze?

— Viņa staro kā karaliene. Viņa smaida kā līgava. Viņa pielikusi pie mirēja gultas krēslu un tur salikusi pašas austās un vīram šūdinātās drānas.

Pēkšņi visus pārņem klusums. Neviens to nav teicis, bet visi piepeši nojauš: «Viņš mirst.»

Kapteinis Lenarts atver acis un skatās un nevar vien noskatīties.

Viņš redz savu māju, ļaudis, savu sievu, bērnus, drānas un tad pasmaida. Bet viņš tikai atmodies, lai nomirtu. Atskan pēdējais gārdziens, un viņš izlaiž garu.

Valodas apklust, bet kāda balss uzņem miršanas dziesmu. Visi piebalso, un, simtiem spēcīgu balsu nesta, dziesma paceļas debesīs.

Tas ir zemes pēdējais sveiciens augšup lidojošai dvēselei.

XXXV meŽa būdiņa

Tas notika pirms daudziem gadiem, iekams kavalieri valdīja Ekebijā. Gans un gane kopā rotaļājās mežā, no plakaniem akmeņiem viņi cēla mājiņas, plūca lācenes un mauca stabules. Viņi abi bija dzimuši mežā. Mežs bija viņu mājas un viņu ganības. Ar visu viņi tur dzīvoja saderībā, gluži kā ar saimi un mājas kustoņiem.

Lūšus un lapsas viņi sauca par saviem mājas suņiem, sermulītis bija viņu kaķis, zaķi un vāveres viņu liellopi, viņu putnu būros sēdēja ūpji un rubeņi; egles bija viņu kalpi un jaunie bērzi — viesi viņu dzīrēs. Viņi zināja visas alas, kur ziemā saritinājušās gulēja odzes, un, izpeldējušies dzidrajā ūdenī, viņi ieraudzīja zalkti, bet ne viņi baidījās no čūskām, ne no dažādiem gariem, tas viss iederējās mežā, un mežs bija viņu māja. Tur viņus nekas nespēja izbiedēt.

Dziļi mežā mazā būdiņā dzīvoja zēns. Uz būdiņu veda stāva meža taciņa, no visām pusēm būdiņu apņēma kalni, aizēnodami sauli, tuvumā pletās bezgalīgs purvs ar dziļiem akačiem, no kuriem cauru gadu cēlās saltas miglas. Līdzenumu iemītniekiem šāda māja likās ne visai piemīlīga.

Ganu zēns un ganu meitene bija nodomājuši kādā jaukā dienā apprecēties; viņu māja būs šī meža būdiņa, un viņi pārtiks no sava darba. Iekams viņi apprecējās, zemei uzbruka kara posts, un jauneklim bija jādodas karā. Viņš pārnāca neievainots un veseliem locekļiem, tomēr karš viņu bija apzīmogojis uz visu mūžu. Pārāk daudz viņš bija redzējis cilvēku ļaunumu un cietsirdību pret citiem cilvēkiem. Labu viņš vairs vispār nespēja saskatīt.

Sākumā šo pārmaiņu neviens neievēroja. Jauneklis devās ar savu jaunības mīļo pie mācītāja un lūdza, lai viņus uzsauc; būdiņa mežā aiz Ekebijas kļuva viņu mītne, kā tas bija norunāts pirms daudziem gadiem, bet šajā mājā nevaldīja laime.

Sieva gan saimniekoja pa mājiņu, bet savu vīru uzskatīja par svešinieku. Viņa to vairs nespēja pazīt, kopš viņš bija atgriezies no kara. Viņš reti smējās, un tā valoda bija tik skarba. Sieva pat sāka no vīra baiļoties.

Viņš gan neķildojās un nedarīja nekā ļauna, turklāt bija čakls strādnieks. Tomēr neviens to nemīlēja, jo viņš par visiem domāja tikai ļaunu. Pats viņš jutās gluži kā kāds ienīsts svešinieks. Arī meža zvēri bija kļuvuši viņa ienaidnieki. Kalni, kas aizēnoja sauli, un purvs, no kura cēlās ledainā migla, bija viņa ienaidnieki. Cilvēkam, kas nēsā sevī ļaunas domas, mežs kļūst par baigu mājokli.

Kas vēlas dzīvot vientuļā mežā, lai saglabā gaišas atmiņas! Citādi viņš dzīvnieku un augu valstī saskatīs tikai slepkavību un varmācību, kā to agrāk novērojis pie cilvēkiem. Visur un no visa viņš sagaida vienīgi ļaunumu.

Karavīrs Janis Hēks pats nespēja saprast, kas ar viņu notiek, vienīgi zināja, ka nekas tam vairs neveicas. Arī māja nesniedza mieru. Viņa dēli pieaugdami kļuva gan spēcīgi, bet mežonīgi. Viņi bija norūdīti un droši vīri, taču dzīvoja ar visiem naidā.

Viņa sieva savās bēdās sāka pētīt meža noslēpumus. Purvos un biezokņos viņa lasīja dziedinošas zāles. Viņa izdibināja pazemes garu būtību un zināja, kādi upuri tiem tīkami. Viņa prata dziedēt slimības un dot labus padomus mīlestības likstās. Ļaudis viņu izdaudzināja par lielu zintnieci un vairījās no tās, kaut gan viņa cilvēkiem darīja daudz laba.

Kādreiz sieva gribēja iztaujāt vīru par tā bēdām.

— Kopš tu pārnāci no kara, tu esi it kā apburts. Ko viņi ar tevi izdarījuši?

Vīrs tā saskaitās, ka bija gatavs viņu piekaut, un tā tas notika allaž, tiklīdz viņa ieminējās par karu. Ne no viena mutes viņš necieta, ja runāja par karu, un drīz vien tas bija zināms visā apkaimē. Tādēļ cilvēki sargājās runāt ar viņu par karu.

Bet neviens viņa karabiedrs nevarēja sacīt, ka viņš būtu darījis vairāk ļauna nekā pārējie. Viņš bija cīnījies, kā labam karavīram piederas. Laikam gan visas pieredzētās šausmas viņu bija tā iebiedējušas, ka tagad viņš spēja saskatīt tikai ļaunu. Viss viņa posts radās no kara. Viņam šķita, ka daba to ienīst, jo viņš piedalījies tik baigos notikumos. Tie, kas izprot vairāk, var sevi apmierināt, ka cīnās par tēvzemi un slavu. Bet ko gan viņš zināja par tādām lietām? Viņš tikai juta, ka visi to ienīst tāpēc, ka viņš izlējis asinis un nodarījis tik daudz ļauna.

Tajā laikā, kad no Ekebijas padzina majorieni, viņš dzīvoja vientulis savā būdiņā. Sieva bija mirusi un dēli aizgājuši pasaulē.

Tomēr tirgus dienās būdiņā salasījās cilvēki. Tur sanāca melnīgsnējie klaidoņi. Viņi jutās vislabāk tā cilvēka sabiedrībā, no kā citi vairījās. Sīki zirdziņi garām spalvām rāpās pa stāvo meža taku, rati bija piekrauti alvotiem traukiem, dažādām paunām un bērniem. Ratiem sekoja no dzeršanas un smēķēšanas priekšlaicīgi novecojušas sievas un vīri bāliem, asi iezīmētiem sejas pantiem un muskuļainiem stāviem. Viņi iegriezās meža būdiņā, un tur sākās jautrība. Viņi atnesa sev līdz degvīnu, kāršu spēli un lielu kņadu. Viņi zināja pastāstīt par zādzībām, zirgu mīšanu un asiņainiem kautiņiem.

Piektdienā sākās Brubijas tirgus, un tad nogalināja kapteini Lenartu. Stiprais Mons, kas kapteinim deva nāvīgo triecienu, bija būdiņas saimnieka dēls. Kad nu visi blēži svētdienas pēcpusdienā sēdēja kopā, viņi biežāk, nekā parasts, sniedza Janim Hēkam degvīna pudeli, stāstīdami tam par cietumu, izmeklēšanu un cietuma uzturu, jo kaut ko tādu viņi bieži vien bija pārcietuši.

Vecais sēdēja aizkrāsnē uz malkas kluča un tikai retumis iebilda kādu vārdu. Viņa lielās, nespodrās acis stingi lūkojās klaidoņu barā. Bija mijkrēslis, bet pavarda liesmas apgaismoja istabu. Tās apmirdzēja skrandas, postu un lielu trūkumu.

Tad durvis atdarījās, un istabā ienāca divas sievietes Tā bija jaunā grāfiene Elizabete Brubijas mācītāja meitas pavadībā. Dīvaina viņa šķita sirmgalvim, kad savā starojoša, biklā skaistumā un piemīlībā parādījās liesmu apmirdzētajā lokā. Viņa. nu pastāstīja, ka kopš kapteiņa Lenarta nāves Gēsta. nav rādījies Ekebijā. Viņa ar savu kalponi devušās mežā un visu pēcpusdienu Gēstu meklējušas. Nu viņa šeit redzot vīrus, kas daudz klejojuši un pazīstot visas meža takas. Vai tie neesot redzējuši Gēstu Berlingu? Viņa ienākusi istabā brīdi atpūsties un pavaicāt, vai viņi nav manījuši Gēstu.

Velts jautājums. Gēstu neviens nebija redzējis.

Viņi pasniedza grāfienei krēslu. Viņa noslīga tajā un bridi sēdēja klusēdama. Kņada istabā bija rimusi. Visi izbrīnas pilnām acīm raudzījās grāfienē. Piepeši šis klusums viņai iedvesa bailes, viņa sarāvās un meklēja kādu parastāku sarunu vielu.

Viņa pievērsās sirmgalvim aizkrāsnē.

— Esmu dzirdējusi, vecotēv, ka jūs esot bijis karā, — grāfiene ierunājās. — Pastāstiet man kaut ko par karu!

Nu klusums kļuva vēl dziļāks un baigāks. Vecais izlikās viņas jautājumu nedzirdējis.

— Būtu tik jauki paklausīties kara nostāstus no cilvēka, kas pats tajā piedalījies, — grāfiene turpināja, bet pēkšņi apklusa, jo Brubijas mācītāja meita brīdinādama māja tai ar galvu. Grāfiene laikam izrunājusies nepiedienīgi. Visi klātesošie viņā tā nolūkojās, it kā būtu pārkāpts kāds vienkāršs pieklājības likums. Pēkšņi kāda sieva skaļā, skarbā balsī ievaicājas:

— Jūs laikam esat bijusi Borgas grāfiene?

— Jā, tā es esmu!

— Tad nu jums gan vajadzētu prast godu un neskriet pakaļ trakajam mācītājam. Tpu, grēks un kauns!

Grāfiene piecēlās un atvadījās. Viņa nu esot atpūtusies. Sieva, kas bija teikusi skarbos vārdus, viņai sekoja. Iznākusi ārā, tā ierunājās:

— Grāfienei jāsaprot, ka man kaut kas bija jāsaka, vecais necieš, ja runā par karu. Ļauni es nedomāju.

Grāfiene steidzās projām, bet drīz apstājās. Viņa redzēja draudīgo mežu, ēnās tītos kalnus un miglaino purvu. Cik gan baigi vajadzēja justies šejienes iedzīvotājiem, ja viņu prātus nomoka smagas atmiņas! Un viņa sajuta līdzcietību pret veco vīru, kas tur sēdēja klaidoņu sabiedrība.

— Anna Līza, — viņa sacīja, — atgriezīsimies būdiņā! Viņi izturējās pret mani laipni, bet es uzvedos nelāgi. Es vēlos parunāt ar šo sirmgalvi par kaut ko jaukāku.

Un laimīga, ka atradies cilvēks, ko mierināt, viņa iegāja atpakaļ būdiņā.

— Tā esmu tikai es, — viņa teica, — man šķiet, ka Gēsta klīst pa mežu un grib padarīt sev galu. Tāpēc būtu svarīgi viņu atrast un izjaukt tā nodomu. Man un Annai Līzai likās, ka mēs to redzējām, bet tad viņš mums pazuda. Viņš uzturas tā kalna apkaimē, kur nositās Nīgordas meitene. Man nu ienāca prātā, ka lieki būtu doties uz Ekebiju pēc palīga. Šeit atrodas daudzi veikli vīri, kas viņu viegli varētu sagūstīt.

— Dodieties ceļā, vīri! — izsaucās skarbā sieva, — Ja grāfiene nav par lepnu griezties pie meža ļaudīm un izlūgties viņu palīdzību, jums tūliņ jāiet.

Vīri arī piecēlās un devās meklēt Gēstu Berlingu.

Vecais Janis Hēks, klusi sēdēdams, ar nespodru skatienu lūkojās savā priekšā. Tur viņš sēdēja tik atbaidoši drūms un skarbs. Jaunajai sievietei pietrūka padoma, ko tam sacīt. Tad viņa ievēroja, ka uz salmu kūļa guļ slims bērns un kādai sievai sasāpējusi roka. Grāfiene tūliņ sāka apkopt slimos. Ātri viņa sadraudzējās ar valodīgajām sievām un aplūkoja viņu kuslos bērniņus.

Pēc kādas stundas pārnāca vīri. Saistītu viņi veda sev līdzi Gēstu Berlingu. Viņi to noguldīja uz klona pie pavarda. Gēstas drānas bija saplēstas un netīras, seja noliesējusi un acis mežonīgi valbījās. Viņa gaitas šajās dienas bijušas drausmīgas. Viņš bija gulējis uz mitrās zemes, spiedis seju un rokas sūnās, rāpies pār akmens kraujām, lauzies pašos tumšākajos biezokņos. Viņš negribēja labprātīgi sekot vīriem, bet tie viņu bija pievārējuši un sasējuši.

Kad grāfiene Gēstu tādu ieraudzīja, viņu pārņēma niknums. Viņa neatraisīja vīra saites, bet ļāva viņam gulēt uz klona. Nicinoši viņa no tā novērsās.

— Kāds tu izskaties! — viņa izsaucās.

— Nebiju domājis vairs rādīties tavās acīs, — Gēsta atbildēja.

— Vai tad es neesmu tava sieva? Vai man nav tiesības prasīt, lai tu savās bēdās nāktu pie manis? Smagās bailēs esmu tevi gaidījusi šīs divas dienas.

— Esmu taču vainīgs kapteiņa Lenarta nelaimē. Kā gan es varēju uzdrīkstēties rādīties tavās acīs? Kā gan es to būtu varējis?

— Parasti tu baiļu nepazini, Gēsta.

— Vienīgais pakalpojums, ko es tev, Elizabet, varu izdarīt, ir — atdot tev brīvību.

Viņas kvēlajās acīs iedzirkstījās neizsakāms nicinājums. — Tu mani gribēji padarīt par pašnāvnieka sievu! Gēstas vaigs sāpīgi savilkās.

— Elizabet, iziesim tur klusajā mežā un izrunāsimies!

— Kādēļ gan šie ļaudis nevarētu dzirdēt mūsu sarunu? — viņa skarbā, dzēlīgā balsī izsaucās. — Vai varbūt mēs esam par viņiem labāki? Vai kāds cilvēks pasaulē vēl darījis tik daudz ļaunuma kā mēs? Viņi ir meža un lielceļu bērni, visi viņus ienīst. Lai nu viņi dzird, ka arī Ekebijas pavēlnieku, visu mīļoto Gēstu Berlingu, vajā grēks un bēdas. Varbūt tev liekas, ka tava sieva iedomājas tevi labāku par kādu no šiem cilvēkiem, vai varbūt tu pats to dari?

Gēsta ar pūlēm atspiedās uz elkoņiem un spītā dzirkstošām acīm lūkojās sievā.

— Tik ļauns es neesmu, kā tev šķiet!

Tad viņš izstāstīja visus pēdējos notikumus. Pirmajā dienā viņš, sirdsapziņas vajāts, bija klīdis pa mežu. Viņš negribējis satikt nevienu cilvēku. Bet viņš arī nedomājis par nāvi. Viņš nolēmis doties svešumā. Svētdien viņš tomēr pametis kalnu augstienes un devies uz Brubijas baznīcu. Vēl vienu vienīgu reizi viņš vēlējies redzēt Levezera draudzes nabadzīgos, izsalkušos ļaudis, kuriem viņš bija sapņojis kalpot toreiz, kad runājis ar Brubijas mācītāju pie tā negoda pieminekļa, un kurus iemīļojis tajā naktī, kad viņi pārnākuši ar mirušo Nīgordas meiteni.

Kad viņš atnācis pie baznīcas, dievkalpojums jau bija sācies. Viņš uzlavījies baznīcas korī un raudzījies lejā uz tautu. Tad viņu pārņēmušas dziļas sāpes un mokas. Viņš jutis vēlēšanos runāt ar šiem cilvēkiem, mierināt viņus to postā. Būtu viņam bijušas tiesības runāt dievnamā, viņš savā izmisumā un skumjās atrastu īstos mierinājuma vārdus.

Viņš iznācis no baznīcas, iegājis sakristejā un uzrakstījis. Elizabetei vēstuli. Devis solījumu, ka Ekebijā sāksies jauna dzīve un rosība, ka viņš izdalīs visiem zemniekiem nepieciešamo labību. Viņš cerējis, ka, viņam pazūdot, kavalieri un sieva izpildīs viņa solījumu.

Iznācis ārā, viņš pie pagasta nama ieraudzījis šķirstu. Tas bijis vienkāršs, steigā darināts šķirsts, bet greznots ar melnām sēru lentēm un brūklenāju vainagiem. Viņš sapratis, ka tas ir kapteiņa Lenarta šķirsts. Ļaudis laikam gan bija lūguši kapteiņa atraitni, lai viņa pasteidzas ar apbedīšanu, jo arī visi tie, kas bija ieradušies tirgū, vēlējās viņu pavadīt.

Kamēr Gēsta stāvējis un noraudzījies šķirstā, uz viņa kamiešiem uzgulusies kāda smaga roka. Pie viņa pienācis Sintrams.

— Gēsta, — viņš teicis, — ja tu vēlies kādu krietni izmuļķot, tad liecies zemē un nomirsti! Nekas nevar būt viltīgāk izdomāts kā pēkšņi aiziet no dzīves, pārvilkt svītru godīga vīra nodomiem, kurš nekā nenojauš. Mirsti, Gēsta, es tev saku!

Gēsta šausmās klausījies ļaunā vīra valodā. Sintrams sūdzējies, ka visi viņa labi izdomātie plāni sabrūkot. Viņš vēlējies redzēt Levezera draudzi izpostītu. Tādēļ padarījis kavalierus par Ekebijas pavēlniekiem, tādēļ viņš Brubijas mācītājam iedvesis dziņu noplicināt zemniekus, tādēļ izraisījis sausumu un bada postu. Brubijas tirgū vajadzējis notikt izšķirošajam triecienam. Postā ierautā tauta būtu sākusi zagt un kauties. Tad vēlākie tiesas sodi to galīgi būtu pieveikuši. Visur valdītu bads, nemieri un dažnedažādas likstas. Un šī zeme būtu kļuvusi tik nepanesama un ienīsta, ka neviens šeit vairs ilgāk nespētu dzīvot, tas viss būtu bijis Sintrama darbs. Tas viņu darītu līksmu un lepnu, jo viņš ir ļauns. Viņam patīk krāsmatas un neapkopti tīrumi. Bet šis vīrs, kas pratis nomirt īstajā brīdī, izjaucis visus viņa nodomus.

Tad Gēsta ievaicājies, kādēļ gan īsti viņš vēlas šo postu.

— Tādēļ, ka tas man dara prieku, Gēsta, jo es esmu ļauns. Esmu kalnu lācis, esmu līdzenumu sniegputenis, man patīk nogalināt un vajāt. Nost, es saku, nost ar cilvēkiem!

Es viņus nemīlu, es viņus varu tvert savos nagos, tirdīt tos — arī tas uz kādu laiku uzjautrina — bet nu man šī rotaļa apnikusi, Gēsta, es gribēju ķerties pie pašiem pamatiem, gribēju nogalināt un visu izpostīt.

Viņš bija ārprātīgs, galīgi ārprātīgs. Kopš ilgiem gadiem viņš bija dzinis šo ļauno rotaļu, bet tagad ļaunums ņēmis virsroku par viņu pašu, nu viņš jau iedomājās sevi par pekles ļauno garu. Viņš tik ilgi sevī auklējis un lolojis šo ļaunumu, ka tas nu pilnīgi sagrābis viņa dvēseli. Tāpat kā mīlestība un grūtsirdība, tāpat arī ļaunums var laupīt cilvēka saprātu.

Viņš bijis drausmīgs, šis ļaunais muižas īpašnieks, un savā niknumā sācis plēst nost šķirsta sēru lentes un vainagus, bet tad Gēsta izsaucies:

— Neaiztiec šo šķirstu!— Re, re, re, es lai to neaiztieku? Un tomēr es nosviedīšu savu draugu Lenartu zemē un samīšu viņa vainagus. Vai tad tu neredzi, ko viņš man nodarījis? Vai neredzi, ar kādu smalku, pelēku karieti es atbraucu?

Tad Gēsta ieraudzījis, ka turpat stāvējuši cietuma rati un lensmanis ar pāris cietumsargiem.

— Re, re, re, vai lai es nenosūtu Heljesetera saimniecei pateicību, tāpēc, ka viņa vakar sāka rakņāties vecajos papīros, meklēdama pret mani pierādījumus šajā ieroču lietā? Vai lai es viņai nepasaku, ka labāk būtu bijis, ja viņa nodarbotos ar cepšanu un vārīšanu nekā censtos uzkūdīt pret mani lensmani un tiesas kalpus? Vai tad man nekas netiks no tām asarām, ko raudāju, lai saviļņotu Šarlingu un viņš man atļautu nākt atvadīties no mana drauga šķirsta?

Un viņš no jauna sācis plēst lentes.

Tad Gēsta piegājis viņam klāt un satvēris tā rokas.

— Esmu ar mieru apsolīt it visu, ja vien jūs neaiztiksiet šķirstu! — viņš teicis.

— Dari, ko gribi! — izsaucies ārprātīgais. — Vari kliegt, ja vēlies! Kaut ko es tomēr pagūšu izdarīt, iekams atnāks lensmanis. Lauzies ar mani, ja tev tīk! Tas tikai būtu jauks skats pašā baznīcas kalnā. Lauzīsimies šeit starp vainagiem un egļu skujām!

— Esmu gatavs nopirkt šī mirušā mieru, par kādu cenu tikai muižas īpašnieks vēlas. Ņemiet manu dzīvību, ņemiet it visu!

— Tu soli pārāk daudz, mīļo zēn!

— Muižas īpašnieks var mani pārbaudīt.

— Labi, tad nogalinies!

— To es varu izdarīt, bet vispirms šķirstam mierīgi jānokļūst kapā.

Tā viņi vienojušies, ka pēc divpadsmit stundām, kad kapteinis Lenarts tiks apbedīts, Gēstas vairs nebūs starp dzīvajiem.

— Vismaz vienu es zināšu, ka tu nekad nekļūsi par krietnu vīru! — Sintrams noteicis.

Gēstam bijis viegli to apsolīt. Viņš priecājies, ka varēs savai sievai atdot brīvību. Sirdsapziņas pārmetumi viņu bija nomocījuši līdz nāvei. Viņu tikai uztraucis solījums, ko kādreiz devis majorienei, ka sevi nenogalinās, kamēr vien Brubijas mācītāja meita atradīsies Ekebijā. Bet Sintrams sacījis, ka nu šo meiteni vairs nevarot pieskaitīt Ekebijas kalpotājiem, tagad, kad viņa mantojusi sava tēva bagātību. Gēsta tad iebildis, ka Brubijas mācītājs tik labi paglabājis savu naudu, ka neviens to nevarēšot atrast. Tad Sintrams pasmējies un teicis, ka Brubijas mācītāja nauda esot paslēpta Brubijas baznīcas tornī. Viņš aizgājis, un Gēsta no jauna devies mežā. Vismīļāk viņš būtu nomiris tajā pašā vieta, kur nositās Nīgordas meitene. Tur, augstienēs, viņš klīdis visu pēcpusdienu. Mežā viņš pamanījis Elizabeti, tāpēc tūliņ nespējis paveikt savu nodomu.

To viņš nu pastāstīja sievai, gulēdams saistīts meža būdiņā.

— Ai, — viņa skumji izsaucas, kad Gēsta bija beidzis savu stāstu, — kā es to visu pazīstu! Varoņa frāzes, varoņa manieres! Vienmēr ar mieru bāzt roku kaut vai ugunī,

Gēsta, vienmēr ar mieru aizmest pats sevi! Cik tas man kādreiz šķita cildeni! Bet tagad es tikpat augstu cienu apdomību un savaldību! Kādu labumu tu darīji šim mirušajam ar savu solījumu? Kas par to, ka Sintrams arī būtu apgāzis šķirstu un noplēsis sēru lentes? Gan jau šķirstu uzceltu un atnestu jaunas lentes un jaunus vainagus. Būtu tu Sintrama acu priekšā uzlicis roku uz šī labā vīra šķirsta un zvērējis,

ka palīdzēsi tiem nabaga ļaudīm, ko Sintrams grib pazudināt, tad es tevi suminātu. Ja tu baznīcā, redzot šos ļaudis, būtu domājis: «Es gribu viņiem palīdzēt, gribu ziedot tiem visus savus spēkus,» — bet nevis uzvēlis jaunu nastu savas vājās sievas un nabaga sirmgalvju plecos, tad es tevi būtu cildinājusi.

Kādu brīdi Gēsta klusēja.

— Mēs, kavalieri, neesam brīvi vīri, — viņš beidzot sacīja. — Mēs cits citam esam devuši solījumu dzīvot vienos priekos un dzīrēs. Vai ikvienam, kas lauž šo solījumu!

— Vai tev, — dusmās izsaucās jaunā grāfiene, — ka tu esi no kavalieriem tas gļēvākais un negribi laboties! Vakar pēcpusdienā viņi visi drūmi sēdēja kavalieru namā. Tu biji pazudis, kapteinis Lenarts miris, Ekebijas slava un mirdzums beigti. Viņi pat nepieskārās todija glāzēm, baidījās rādīties man acīs. Tad Anna Līza, kas stāv šeit man blakus, iegāja pie viņiem. Tu jau zini, ka viņa ir čakla un enerģiska maza sieviete, kas gadiem ilgi līdz izmisumam cīnījusies pret jūsu izšķērdību un nolaidību.

«Šodien es atkal biju tēva mājās un meklēju viņa apslēpto naudu,» viņa uzrunāja kavalierus, «bet man nelaimējās. Visas paslēptuves ir izmeklētas, visi skapji un lādes stāv tukši.»

«Mums patiešām tevis žēl, Anna Līza,» Berenkreics iebilda.

«Kad majoriene pameta Ekebiju,» Anna Līza turpināja, «viņa mani lūdza pielūkot tās māju. Būtu es tagad atradusi sava tēva naudu tad no jauna uzceltu Ekebiju. Bet, nekā neatradusi, es paņēmu sev līdz tēva negoda pieminekli — žagaru kaudzi, jo arī mani sagaida liels negods, kad pārbrauks mājasmāte un vaicās, ko es esmu izdarījusi ar Ekebiju.»

«Tev, Anna Līza, to nevajag ņemt tik ļoti pie sirds, tu šajā ziņā neesi vainojama!» atkal ierunājās Berenkreics.

«Bet šo žagaru kaudzi es neatnesu tikai sev vien,» Brubijas mācītāja meita atsāka. «Es no tās paņēmu arī labajiem kungiem. Lūdzu, mīļie kungi! Mans tēvs nav vienīgais, kas šajā pasaulē nesis kaunu un postu.»

Un viņa gāja pie visiem kavalieriem un katra priekšā nolika sausu žagaru saišķi. Daži no viņiem lādējās, bet citi ļāva tai rīkoties. Beidzot Berenkreics kundziskā mierā sacīja:

«Labi. Mēs tev pateicamies. Tu vari iet.»

Kad meitene bija atstājusi istabu, viņš trieca ar dūri pa galdu, ka visas glāzes nošķindēja.

«Sākot ar šo brīdi,» viņš teica, «es vairs degvīnu nelikšu pie lūpām! Tādu dāvanu man degvīns vairs otrreiz neatnesīs,» Tad viņš piecēlās un izgāja ārā.

Pamazām arī citi viņam sekoja. Vai tu zini, Gēsta, uz kurieni viņi devās? Lejā pie upes, kur atrodas Ekebijas dzirnavas un smēde, un tur viņi ķērās pie darba. Viņi stiepa baļķus un akmeņus un iztīrīja laukumus. Šie sirmgalvji ir pārdzīvojuši smagas dienas. Daudzus skārušas dziļas bēdas. Bet viņi vairs nespēj paciest negodu, ka izpostījuši Ekebiju. Zinu ļoti labi, ka jūs, kavalieri, kaunaties no darba, bet citi šo kaunu uzņēmušies. Vēl vairāk, Gēsta, viņi nodomājuši sūtīt Annu Līzu pēc majorienes. Bet tu, ko dari tu?

— Ko tu prasi no manis, atcelta mācītāja? Cilvēki mani izstūmuši, dievs mani atmetis, — Gēsta atbildēja.

— Arī es šodien biju Brubijas baznīcā un varu nodot tev sveicienu no divām sievietēm. «Pasaki Gēstam,» sacīja Marianna Sinklere, «ka neviena sieviete nevēlas kaunēties tā vīra dēļ, ko viņa mīlējusi!» — «Saki Gēstam,» teica Anna Šjernheka, «ka man tagad klājas labi! Es pati pārvaldu savus īpašumus! Ļaudis jau sāk runāt, ka no manis iznākšot otra majoriene. Es vairs nedomāju par mīlestību, bet tikai par darbu. Arī Bergā viņi pārcietuši pirmās sāpes. Bet mēs visi skumstam Gēstas dēļ. Mēs viņam ticam un lūdzam par viņu dievu. Tomēr kad, kad viņš kļūs par īstu vīru?»

— Vai tiešām cilvēki tevi izstūmuši, — grāfiene turpināja. — Tu esi saņēmis pārāk daudz mīlestības, tā tava nelaime. Tevi mīlējušas sievas un vīri. Tiklīdz tu jokojies un smējies, tiklīdz tu dziedāji un spēlēji, viņi tev visu piedeva. Visu, ko tu dari, tie atzina par labu. Un tu uzdrošinies nosaukt sevi par izstumtu? Vai varbūt dievs tevi atmetis? Kāpēc tu nepaliki un nenoraudzījies kapteiņa Lenarta bēru gājienā?

Visu apkaimi bija aplidojusi vēsts, ka kapteinis miris Brubijas tirgū. Pēc dievkalpojuma ap baznīcu salasījās tūkstošiem ļaužu. Visa kapsēta, tās valnis un pat apkārtējie laukumi bija cilvēku pārpilni. Bēru gājiens sakārtojās pie pagasta nama. Visi vēl gaidīja tikai veco prāvestu. Viņš bija saslimis un nevarēja noturēt dievkalpojumu. Bet kapteiņa Lenarta bērēs viņš bija solījies ierasties. Tad viņš atnāca, galvu nodūris, iegrimis savos sapņos, kā viņš tagad vecumā mēdz darīt, un nostājās gājiena priekšgalā. Viņš nekā sevišķa nepamanīja. Viņš, šis sirmgalvis, bija piedalījies daudzos bēru gājienos. Viņš soļoja pa pazīstamo ceļu, acis nepaceldams. Viņš noskaitīja lūgšanas un uzmeta šķirstam zemi, vēl vienmēr nekā nemanīdams. Bet tad ķesteris uzsāka dziesmu. Es nespēju ticēt, ka šī dobjā balss, kas parasti dziedāja viena pati, spētu uzmodināt prāvestu no viņa sapņiem.

Bet šoreiz ķesteris nedziedāja viens. Simtiem un atkal simtiem balsu tam pievienojās. Dziedāja ir sievietes, ir vīri, ir bērni. Tad prāvests atmodās no saviem sapņiem. Viņš pārvilka roku pār acīm un uzkāpa uz svaigās kapa kopiņas, lai labāk saredzētu. Nekad vēl viņa acis nebija skatījušas tik lielu sērotāju baru. Vīri bija uzlikuši galvā savas vecās, nonēsātās bēru cepures. Sievas apsējušas baltos priekšautus ar platajām krokām. Visi viņi dziedāja, visu acis bija valgas, visi sēroja.

Tad sirmo prāvestu pārņēma trīsas, un viņš izbijās. Ko lai viņš saka visiem šiem noskumušajiem cilvēkiem? Bija nepieciešams, lai viņi dzirdētu mierinājuma vārdus.

Kad dziesma beidzās, viņš pacēla pār pūli rokas.

«Es redzu, ka tauta sēro,» viņš sacīja, «un tiem, kam vēl ilgāk jāstaigā zemes virsū nekā man, sēras smagāk panesamas.»

Izbijies viņš apklusa. Viņa balss bija pārāk nespēcīga, un vilcinādamies viņš izvēlējās vārdus.

Bet drīz viņš iesāka no jauna. Viņa balss bija atguvusi jaunības spēku, un viņa acis staroja.

Viņš mums, Gēsta, teica brīnišķīgu runu. Vispirms viņš pastāstīja, ko vien zināja par šo dieva ceļinieku. Tad viņš atgādināja, ka ne ārējais mirdzums un varenība mantojusi cieņu, kādu šim vīram tagad parādīja, bet gan tas, ka viņš vienmēr staigājis tā kunga ceļus. Tad viņš Kristus un dieva vārdā lūdza mūs sekot šī vīra piemēram. Lai ikviens cilvēks mīl savu tuvāko un viņam palīdz. Ikvienam jādomā par otru tikai labu. Lai ikviens dara tikai labu, kā bija darījis kapteinis Lenarts, jo tur nav nepieciešamas lielas dāvanas, vienīgi laba sirds. Tad viņš mums pastāstīja visus šī gada notikumus. Viņš teica, ka tā esot tikai sagatavošanās tam mīlestības un laimes laikmetam, kas drīz gaidāms. Šogad viņš jau bieži esot redzējis uzliesmojam cilvēku mīlestību. Nu tā atspīdēšot kā liela, gaiša saule. Mums visiem šķita, ka klausāmies pravieša vārdus. Visi vēlējās mīlēt cits citu, visi vēlējās kļūt labi.

Viņš pacēla savas acis un rokas un pasludināja zemei mieru. «Dieva vārdā,» viņš sacīja, «lai beidzas nemieri!» Lai jūsu sirdīs un visā dabā mājo miers! Lai nedzīvās lietas un dzīvnieki, un stādi sajūt mieru un cits citam nekaitē!»

Likās, pār visu apkārtni būtu nolaidies dziļš miers. Šķita,. ka kalni mirdzētu un ielejas smaidītu, bet rudens migla vērstos rožainā blāzmā.

Tad viņš sauca, ka tautai nepieciešams palīgs. «Vienam jānāk,» viņš teica. «Tas nav dieva prāts, ka jums būtu jāiznīkst. Dievs modinās kādu, kas paēdinās izsalkušos un vadīs uz viņa ceļiem.»

Un mēs iedomājām tevi, Gēsta. Mēs zinājām, ka prāvests runā par tevi. Ļaudis, to dzirdēdami, devās mājās, bet visi domāja tikai par tevi. Taču tu maldījies pa mežu un gribēji mirt! Tauta tevi gaida, Gēsta! Visās būdiņās tagad runā tikai par to, ka tad, kad viņiem palīdzēšot trakais mācītājs, viss atkal būšot labi. Tu esi viņu varonis, Gēsta! Tu esi visu varonis!

Jā, Gēsta, nav šaubu, ka sirmgalvis runāja par tevi, un tas taču tevi piesaistīs dzīvei. Bet es, Gēsta, es, tava sieva, teikšu tikai vienu: tev jāiet un jādara savs pienākums. Nesapņo, ka esi dieva sūtīts. Tāds ir katrs cilvēks, vai saproti? Ķeries pie darba bez šīm varoņa frāzēm, necenties mirdzēt un visus apžilbināt, labāk centies, lai tavu vārdu neminētu pārāk bieži. Tomēr apdomā labi, iekams pildi vai nepildi Sintramam doto solījumu! Tu savā ziņā esi sev izkarojis tiesības mirt, un kopš šīs dienas tava dzīve vairs nebūs nekāds krāšņums. Vienu laiku es vēlējos doties uz mājām, uz dienvidiem, Gēsta. Man, smagas vainas apkrautai sievai, šķita pārāk liela laime pavadīt dzīvi pie taviem sāniem. Bet tagad es palikšu šeit. Tikai negaidi no tā lielu prieku! Es tevi piespiedīšu iet smago pienākuma ceļu. Negaidi no manis līksmus un cerības pilnus vārdus! Visas tās bēdas un nelaimi, ko mēs esam izraisījuši, es nolikšu par sargiem pie mūsu mājas. Vai tad vispār sirds, kas tik daudz cietusi kā mana, vēl būtu spējīga mīlēt? Bez asarām un prieka es dzīvošu pie taviem sāniem. Apdomā labi, Gēsta, iekams tu izšķiries par dzīvi! Mēs staigāsim grēku izpirkšanas ceļu.

Atbildi viņa negaidīja, bet pamāja Brubijas mācītāja meitai, un viņas aizgāja. Iegriezusies mežā, grāfiene sāka raudāt un raudāja visu ceļu līdz pat Ekebijai. Atnākusi Ekebijā, viņa atcerējās, ka aizmirsusi ar Jani Hēku, veco karavīru, parunāt par jaukākām lietām.

Viņai aizejot, meža būdiņā visi apklusa.

— Lai slavēts dievs! — pēkšņi ierunājās vecais.

Visi viņā pavērās. Viņš bija piecēlies un pētījoši lūkojās ap sevi.

— Ļaunums, viss ir bijis tikai ļaunums, — viņš sacīja.

— Viss, ko esmu redzējis, kopš manas acis atdarījušās, ir bijis ļaunums. Ļauni vīri un ļaunas sievas! Naids un niknums mežā un laukos! Bet viņa ir laba. Manā mājā bijis

labs cilvēks. Sēdēdams šeit savā vientulībā, es viņu atcerēšos. Viņa mani pavadīs manās gaitās, meža ceļos.

Viņš noliecās pār Gēstu, atraisīja saites un viņu pacēla. Tad svinīgi saņēma Gēstas roku.

— Atmests no dieva, — viņš teica, — tā jau ir tā lieta. Bet tagad tu tāds vairs neesi, un arī es tāds neesmu, kopš viņa bijusi manā mājā. Viņa ir laba.

Nākamajā dienā vecais Janis Hēks ieradās pie tiesneša Šarlinga.

— Es gribu uzņemties savu krustu, — viņš sacīja.

— Esmu bijis ļauns vīrs, tāpēc arī mani dēli ir ļauni. — Un viņš lūdza, lai atļauj tam izciest sodu dēlu vietā, bet tas, protams, nebija iespējams.

No visiem senajiem nostāstiem visaizkustinošākais ir stāsts par to, kā šis sirmgalvis sekoja savam dēlam, kā soļoja līdzās viņa arestanta ratiem, kā gulēja pie viņa cietuma durvīm, kā nepameta dēlu, iekams tas nebija izcietis savu sodu. Gan jau arī šim notikumam radīsies savs attēlotājs.

XXXVI MARGARETA CELSINGA

Majoriene atbrauca Levezera draudzē dažas dienas pirms ziemsvētkiem, bet tikai pašā ziemsvētku vakarā viņa ieradās Ekebijā. Visu garo ceļu viņa jutās ļoti slima. Viņu mocīja plaušu karsonis un smags drudzis, tomēr nekad viņa nebija redzēta līksmāka, nekad nebija teikusi tik daudz laipnu vārdu.

Brubijas mācītāja meita, kas jau kopš oktobra bija dzīvojusi viņas mājā Elfdalas mežos, tagad sēdēja kamanās un labprāt gribēja pasteidzināt braucienu, bet viņa nespēja aizkavēt veco kundzi bieži apturēt zirgu un piesaukt ikvienu ceļagājēju pie kamanām, lai izvaicātu par visu, kas noticis.

— Kā klājas še lejā, ap Levezeru? — viņa jautāja.

— Mums klājas labi, — tai atbildēja. — Iestājušies labāki laiki. Ekebijas trakais mācītājs un viņa sieva mums visiem palīdz.

— Pienākuši labi laiki, — atbildēja cits. — Sintrama vairs nav. Ekebijas kavalieri strādā. Brubijas mācītāja nauda atrasta Brū baznīcas tornī. Naudas tik daudz, ka ar tās palīdzību varēs atjaunot Ekebijas slavu un mirdzumu. Tās pat pietiks, ko paēdināt trūcīgos.

— Mūsu sirmais prāvests atmodies jaunai dzīvei un guvis jaunus spēkus — stāstīja trešais. — Ik svētdienas viņš ar mums runā par dieva valstības iestāšanos. Kas gan tagad vairs gribētu grēkot? Iestāsies labu cilvēku valdīšanas laiks. Un majoriene lēnām brauca tālāk, iztaujādama katru, ko satika.

— Kā jums klājas? Vai neciešat trūkumu?

Viņas plaušu sāpes un drudža karstums rima, dzirdot ļaužu atbildes:

— Šeit mājo divas labas, bagātas sievietes, Marianna Sinklere un Anna Šjernheka. Viņas palīdz Gēstam Berlingam iet no mājas uz māju un lūkojas, lai neviens neciestu

trūkumu. Degvīna katli vairs neaprij mūsu graudus.

Likās, ka majoriene, sēdēdama kamanās, noturēja vienu vienīgu dievkalpojumu. Viņa bija iebraukusi svētā zemē. Viņa redzēja, kā noskaidrojās vecās, grumbu izvagotās sejas, runājot par tiem laikiem, kādi nu pienākuši. Slimie aizmirsa savas sāpes, slavēdami šo līksmības dienu.

— Mēs visi vēlamies kļūt tādi, kāds bija labais kapteinis Lenarts, — viņi sacīja. — Mēs gribam būt labi. Visi gribam ticēt tikai labam. Nevienam nevēlamies kaitēt. Tas paātrinās dieva valstības iestāšanos.

Viņa redzēja, ka it visi bija šī gara ietekmē. Muižās paēdināja izsalkušos. Ikviens, kam bija veicams kāds darbs, tagad to darīja, un visās majorienes dzelzs lietuvēs strādāja pilnā sparā.

Nekad viņa nebija jutusies tik vesela kā tagad, sēdēdama kamanās un ieelpodama slimajās plaušās svaigo gaisu. Nevienai mājai viņa nespēja pabraukt garām nepavaicādama.

— Nu viss atkal ir labi, — mājinieki atbildēja. — Šeit valdīja liels trūkums, bet Ekebijas labie kungi mums palīdz. Majorienei būs jābrīnās par visu, ko viņi tur paveikuši. Dzirnavas gandrīz jau uzceltas no jauna, smēdē kūsā darbi, un nodegusi māja pabeigta jau līdz spārēm.

Viņus visus bija pārvērtis posts un lielie, neparastie notikumi. Ai, ilgi viņa to vairs neredzēs! Tomēr cik labi atgriezties zemē, kur cilvēki kalpo cits citam un visi vēlas darīt vienīgi labu! Majoriene juta, ka viņa kavalieriem piedevusi, un tāpēc pateicās dievam.

— Anna Līza,—viņa sacīja, — še nu es sēžu, veca sieva, un man šķiet, it kā jau tagad ieietu svētlaimīgo paradīzē.

— Kad viņa beidzot nokļuva Ekebijā un kavalieri steidzās,' lai palīdzētu tai izkāpt no kamanām, viņi majorieni tikko pazina, jo nu viņa bija tikpat maiga un laipna kā viņu pašu jaunā grāfiene. Vecākie, kas viņu bija redzējuši jaunībā, čukstēja cits citam: — Tā nav Ekebijas majoriene, tā ir Margareta Celsinga, kas nu pārbraukusi.

Kavalieri ļoti priecājās, redzēdami, ka viņa atgriežas tik laba, bez jebkādām atriebības domām, bet viņu prieks drīz vien vērtās skumjās, vērojot, cik ļoti slima ir majoriene. Viņu vajadzēja ienest istabā un apguldīt. Bet uz sliekšņa viņa pagriezās un uzrunāja kavalierus.

— Tā ir bijusi dieva vētra, — viņa sacīja, — dieva vētra. Tagad es zinu, ka tas viss bijis tikai uz labu.

Tad slimnieces istabas durvis aizvēra, un kavalieri viņu vairs neredzēja.

Ak, cik daudz sakāms tam, kam jāmirst! Zinot, ka blakus istabā guļ cilvēks, kura ausis drīz vien uz mūžu aizslēgsies, uz lūpām spiežas tik daudz vārdu. «Ai mīļais draugs, mīļais draugs,» tu vēlētos sacīt, «vai vari man piedot? Vai vari man ticēt, ka, par spīti visam, es tevi esmu karsti mīlējis? Kā gan tas varēja notikt, ka, staigājot kopā dzīves ceļu, es tev nodarīju tik daudz sāpju? Ai, mīļais draugs, pateicos par visiem tiem līksmajiem mirkļiem, ko tu man esi dāvājis!»

Visu to gribētos sacīt un vēl daudz, daudz vairāk.

Bet majoriene gulēja karstā drudzī, un kavalieru balsis viņu nespēja aizsniegt. Vai tiešām viņa nedabūs zināt, ka viņi strādājuši, ka turpinājuši viņas darbu, ka izglābuši Ekebijas slavu un mirdzumu? Vai tiešām viņa to neuzzinās?

Pēc īsa brītiņa kavalieri devās uz smēdi. Tur visi darbi bija rimuši, bet viņi iebēra jaunas ogles, iemeta krāsnī jaunu rūdu un rīkojās to kausēt. Viņi nesauca kalējus, kas bija aizgājuši mājās svinēt ziemsvētkus, bet paši ķērās pie darba. Kaut jel majoriene dzīvotu tik ilgi, kamēr sāks kustēties lielais veseris, gan tas viņai pastāstīs par kavalieru panākumiem.

Pienāca vakars, un darbi ieilga pat naktī. Daudzi no viņiem iedomājās, cik gan dīvaini, ka tiem atkal šajā smēdē būs jāsvin ziemsvētki.

Pieredzes bagātais Čevenhillers, kas šajā rosīgajā laikā vadīja visus namdara darbus, kad cēla dzirnavas un smēdi, stiprais kapteinis Kristians Bergs stāvēja pie krāsns un uzraudzīja kausēšanu. Gēsta un patrons Jūlijs veda ogles. Citi sēdēja uz laktas zem uzvilktā vesera, citi uz ogļu ķerrām un dzelzs stieņiem. Vecais mistiķis Levenborgs sarunājās ar filozofu — tēvoci Eberhardu, kas viņam sēdēja blakus uz laktas.

— Šonakt mirs Sintrams, — viņš sacīja.

— Kāpēc tieši šonakt? — Eberhards vaicāja.

— Draugs, tu taču atceries, ka mēs pērn ar viņu noslēdzām derības. Līdz šim mēs neesam darījuši neko tādu, kas nebūtu kavalieru cienīgs, un tāpēc Sintrams derības ir zaudējis.

Ja tu, draugs, tam tici, tad tev gan arī jāzina, ka mēs ne vienmēr esam uzvedušies kā kavalieri. Pirmkārt, mēs nepalīdzējām majorienei, otrkārt, mēs sākām strādāt, treškārt, tas arī nav gluži pareizi, ka Gēsta nenogalinājās, kā bija solījies.

— Arī to es esmu pārdomājis, — Levenborgs atteica, — bet man šķiet, ka tu, draugs, visu uztver nepareizi. Mums bija aizliegts rīkoties maziska pašlabuma vārdā, bet mēs drīkstējām darīt to, ko prasīja mīlestība vai gods vai arī mūsu dvēseļu svētlaime. Pēc manām domām, Sintrams derības ir zaudējis.

— Varbūt tev taisnība.

— Varu pat apgalvot, ka to zinu. Visu vakaru es dzirdu viņa kamanu zvaniņus, bet tomēr tie nav nekādi īsti zvaniņi. Drīz viņš ieradīsies mūsu vidū.

Un sīkais vecītis sēdēja, lūkodamies smēdes atvērtajās durvīs un retajās zvaigznēs mazajā, zilajā debesu maliņā, kas bija redzama pa smēdes durvīm.

Pēc brīža viņš satrūkās.

— Vai tu viņu redzi? — vecais čukstēja. — Tur viņš iezogas smēdē. Vai tu viņu redzi durvīs?

— Es neredzu itin nekā, — vecais Eberhards atbildēja.

— Tu esi samiegojies, tas ir viss.

— Es viņu tik skaidri saskatīju pret dzidrajām debesīm. Viņam mugurā bija garais vilkādas kažoks un galvā zvērādas cepure. Nu viņš ieslīdējis tumsā, tagad es viņu vairs neredzu. Bet, re, viņš jau stāv pie pašas krāsns! Viņš stāv cieši blakus Kristianam Bergam, bet viņš to nemana. Nu viņš noliecas un kaut ko iemet krāsnī. Ai, cik riebīgs viņš izskatās! Sargieties no viņa, draugi! Sargieties, draugi, es jums saku!

Pie šiem vārdiem krāsnī atskanēja sprādziens, vesela dzirksteļu vērpete apbēra kalējus un viņu palīgus, tomēr nekas ļauns nenotika.

—Viņš grib atriebties! — Levenborgs čukstēja.

—Tu pavisam esi zaudējis prātu! — Eberhards izsaucās. — Vai tev vēl tiešām šo muļķību nav gana?

—Es jau pats tā varētu domāt un vēlēties, bet nekas nelīdz. Vai tiešām tu neredzi, kā viņš tur stāv un ņirgājas mums acīs? Nudien, man pat liekas, ka viņš raisa vaļā veseri!

Levenborgs pielēca kājās un aizrāva sev līdz Eberhardu. Tai pašā mirklī uz laktas klaudzēdams nokrita veseris. Bija atraisījusies tikai viena skava, tomēr Levenborgs un Eberhards kā caur brīnumu izglābās no nāves.

— Liekas, draugs, viņam pār mums vairs nav nekādas varas! — Levenborgs gavilēja. — Bet, kā redzams, viņš grib mums atriebties.

Un viņš uzsauca Gēstam Berlingam:

— Aizej pie sievietēm, Gēsta! Varbūt viņš iedomājas parādīties arī tām. Cik man zināms, tad viņas nav pieradušas redzēt šādus skatus. Viņas izbīsies. Un piesargies,

Gēsta, labu prātu viņš uz tevi netur, un varbūt tava solījuma pēc viņam pār tevi vēl ir vara. Varbūt viņam tiešām pār tevi vēl ir vara.

Vēlāk izrādījās, ka Levenborgam bijusi taisnība un Sintrams miris ziemsvētku naktī. Daži pat apgalvoja, ka viņš cietumā pakāries. Citiem atkal likās, ka viņu paklusām nogalinājuši taisnības kalpi, jo tiesas gaita it kā vērtusies viņam par labu. To taču nevarēja pieļaut, ka šis cilvēks atkal tirdītu Levezera krastmalas iedzīvotājus. Vēl citi zināja pastāstīt, ka ieradies melns kungs melnā karietē, ko vilkuši melni zirgi, un paņēmis Sintramu sev līdz. Levenborgs nebija vienīgais, kas viņu šajā ziemsvētku naktī redzējis. Viņš bija manīts ari Forsas muižā, un Ulrika Dilnere viņu bija redzējusi sapnī. Daudzi stāstīja, ka viņš tiem rādījies arī turpmāk, līdz beidzot Ulrika Dilnere lika pārvest viņa līķi Brū kapsētā. Viņa padzina no Forsas arī ļaunos kalpotājus un ieviesa tur labu kārtību. Kopš tā laika, muižā vairs nespokojās.

Stāsta, ka, iekams Gēsta sasniedzis dzīvojamo ēku, tur ieradies kāds svešinieks un nodevis majorienei vēstuli. Nesēju neviens neesot pazinis, bet vēstuli ienesuši slimnieces istabā un nolikuši uz viņas galda. Slimniece tūliņ jutusies labāk, drudzis rimis, sāpes mitējušās, un viņa pat spējusi izlasīt vēstuli.

Vecie ļaudis tic, ka slimnieces uzlabošanos ietekmējušas ļaunas varas. Sintramam un viņa draugiem bija izdevīgi, ka majoriene izlasa šo vēstuli.

Tas bija uz melna papīra ar asinīm rakstīts līgums. Kavalieri šo līgumu būtu pazinuši. Viņi to sastādīja pagājušo ziemsvētku naktī Ekebijas smēdē.

Majoriene nu gulēdama lasīja, ka viņa, būdama ragana, sūtījusi kavalieru dvēseles uz elli, tāpēc viņai esot jāzaudē Ekebija. Šādas un tamlīdzīgas muļķības viņa nu lasīja. Viņa papētīja datumu un parakstus un līdzās Gēstas parakstam izlasīja šādu piezīmi: «Tāpēc, ka majoriene izlietojusi manu vieglprātību savā labā un aizvilinājusi mani no godīga darba, lai paturētu Ekebijā, tāpēc, ka viņa mani padarījusi par Ebas Donas slepkavu, atklādama meitenei, ka esmu atcelts mācītājs, es parakstu šo līgumu.»

Lēnām majoriene salocīja rakstu un ielika aploksnē. Tad viņa kādu laiciņu gulēja pavisam klusi, pārdomādama, ko nupat bija uzzinājusi. Rūgtās sāpēs viņa noģida, ka tādi bijuši cilvēku uzskati par viņu. Ragana un burve viņa bijusi visiem tiem, kam devusi maizi un darbu. Tāda bija viņas alga, tāda būs viņas aiznāves slava. Par laulības pārkāpēju viņi nespēj domāt labāk.

Tomēr — ko gan viņa var sagaidīt no svešiem cilvēkiem? Tie taču viņai bija tik tāli. Bet pat šie nabaga kavalieri, kas pārtika no viņas žēlastības un tik labi viņu pazina, arī tie tic vai vismaz izlikās, ka tam tic, lai tikai varētu sagrābt Ekebiju savās rokās. Viņas domas strādāja strauji. Viņas drudža pārņemtajās smadzenēs iekvēlojās dusmas un atriebības kāre. Viņa pavēlēja Brubijas mācītāja meitai, kas kopā ar jauno grāfieni uzturējās tās tuvumā, aizsūtīt vēstnesi uz Hegforsu pēc pārvaldnieka un inspektora. Viņa gribēja rakstīt testamentu.

Atkal viņa gulēja, nogrimusi pārdomās. Viņas uzacis sarāvās, sejas vaibsti drūmi savilkās sāpēs.

— Majoriene ir ļoti slima, — pavisam klusu ieteicās grāfiene.

— Jā, tiešām esmu slimāka nekā jebkad.

Brītiņu atkal valdīja klusums, bet tad majoriene ierunājās skarbā, cietā balsī:

— Pavisam savādi iedomāties, ka arī jūs, grāfien, ko visi mīl, esat laulības pārkāpēja.

Jaunā sieva nodrebēja.

— Jā, kaut arī ne darbos, tad tomēr domās un iekārē, un tur nav nekādas starpības. Es, kas šeit guļu, zinu, ka tur nav nekādas starpības.

— Arī es to zinu, majorien!

— Un tomēr grāfiene tagad jūtas laimīga. Grāfiene tagad drīkst piederēt savam mīļajam. Ļaunais grēka rēgs nestāvēs jūsu starpā. Jūs drīkstat piederēt viens otram visas pasaules priekšā, mīlēt viens otru gaišā dienā, staigāt kopā visu dzīves ceļu.

— Ai, majorien, majorien!

— Kā gan grāfiene uzdrošinās palikt pie sava mīļā? — uzbudināta izsaucās sirmgalve. — Nožēlojiet grēkus, nožēlojiet pie laika grēkus! Brauciet pie saviem vecākiem, iekams viņi ierodas un jūs nolād! Vai tiešām jūs uzdrošināties uzskatīt Gēstu Berlingu par savu laulāto draugu? Pametiet viņu! Es viņam došu Ekebiju. Dāvāšu viņam godu un varu. Vai jūs uzdrīkstēsieties ar viņu tajā dalīties? Vai jūs uzdrīkstēsieties saņemt godu un laimi? Es to uzdrīkstējos. Vai atceraties, kā man izgāja? Vai atceraties ziemsvētku mielastu? Vai atceraties cietumu Munkerudā?

— Ai, majorien, bez laimes mēs, grēcinieki, kopīgi ejam šo ceļu. Es šeit dzīvoju un uzraugu, lai mūsu mājā neatgriežas laime. Vai jūs, majorien, domājat, ka es nevēlos doties pie saviem vecākiem? Ai, cik ļoti es ilgojos pēc mājas aizsarga un atspaida, bet nekad es to vairs neiegūšu. Man šeit jādzīvo baismās un mokās, ka viss, ko es daru, noved pie grēka un nelaimes, ka, vienam palīdzēdama, es otram daru pāri. Šajā dzīvē es jūtos pārāk vāja un neprātīga, un tomēr man tā jādzīvo, lai mūžam ciestu savu grēku izpirkšanu.

— Ar šādām domām jūs apmānāt savu sirdi! — majoriene izsaucās. — Bet tas ir nespēks. Vienīgais un galvenais iemesls ir tas, ka jūs negribat pamest savu vīru. Iekams grāfiene paguva atbildēt, istabā ienāca Gēsta Berlings.

— Panāc šurp, Gēsta! — majoriene viņu aicināja, un tās balss skanēja vēl dzēlīgāk un skarbāk. — Panāc šurp, tu, ko visa Levezera apkaime cildina! Nāc šurp, tu, ko ļaudis pēc tavas nāves sauks par savu glābēju! Paklausies, ko pieredzējusi tava vecā majoriene, ko tu atstātu un nicinātu izdzini pasaulē.

Vispirms gribu pastāstīt, kas notika pavasarī, kad es ierados pie savas mātes, lai tu zinātu mana stāsta beigas.

Martā es ienācu kājām Elfdalas mežu muižā. Es neizskatījos labāka par jebkuru ubadzi. Kad es iegāju muižā, man sacīja, ka māte atrodoties piena kambarī. Es devos turp un ilgu laiku klusi stāvēju pie durvīm. Gar sienām bija augsti, gari plaukti, un uz tiem stāvēja spoži vara kubliņi, pilni ar pienu. Māte, kurai jau bija pāri deviņdesmit gadiem, noņēma kubliņu pēc kubliņa un nokrejoja pienu. Viņa vēl bija diezgan žirgta, tomēr es ievēroju, cik grūti tai atliekt muguru, lai aizsniegtu augšējos kubliņus. Nezināju, vai viņa vispār mani bija pamanījusi, bet pēc brīža viņa man uzsauca savādā, spiedzīgā balsī:

«Tātad ar tevi noticis tas, ko es tev novēlēju!» viņa teica. Es gribēju sākt runāt un izlūgties piedošanu, bet tās būtu bijušas veltas pūles. Viņa nedzirdēja pat ne vārda, viņa bija kurla. Bet pēc kāda laiciņa viņa atkal ierunājās. «Te tev būs darbs,» māte sacīja.

Tad es sāku nokrejot pienu. Es noņēmu pareizā kārtībā katru kubliņu un noliku to atkal vietā, nokrejoju tieši tā, kā vajadzēja, un māte bija ar mani mierā. Viņa negribēja nevienai kalponei uzticēt piena nokrejošanu, bet es jau zināju no agrākajām dienām, kā viņa to vēlas.

«Tagad tu vari uzņemties šo darbu,» viņa piebilda. Un tad es zināju, ka māte man piedevusi.

Bet tad pēkšņi šķita, it kā viņa nemaz vairs nevarētu strādāt. Klusi tā sēdēja savā atzveltnes krēslā un lielāko dienas cēlienu nogulēja. Es jau labprāt būtu atgriezusies agrāk, bet nespēju pamest māti. Viņa nomira dažas nedēļas pirms ziemsvētkiem.

Brīdi majoriene klusēja. Viņa atkal cīnījās pēc elpas, bet tad savaldījās un turpināja:

— Tiesa, Gēsta, ka es tevi labprāt redzēju šeit Ekebijā. Tas jau tā ir, ka visiem patīk būt tavā sabiedrībā. Būtu tu spējis kļūt par krietnu cilvēku, es tev būtu devusi lielu varu. Allaž es cerēju, ka tu sev atradīsi labu dzīves biedri. Vispirms cerēju, ka tā būs Marianna Sinklere, jo viņa tevi mīlēja jau tad, kad tu vēl dzīvoji mežā kā malkas cirtējs. Vēlāk man likās, ka tā būs Eba Dona, un kādā dienā es aizbraucu uz Borgas pili un teicu Ebai, ka tu mantosi Ekebiju, ja viņa tevi apprecēs. Ja esmu šajā ziņā rīkojusies nepareizi, piedod man.

Gēsta bija nometies pie viņas gultas ceļos un atspiedis pieri pret gultas malu. Viņš smagi nopūtās.

— Saki man, Gēsta, kā tu domā dzīvot! Kā tu uzturēsi savu sievu? Lūdzu, teic man to! Tu taču zini, ka es vienmēr esmu vēlējusi tev tikai labu!

Un Gēsta atbildēja smaidīdams, kaut gan viņa sirds aiz sāpēm vai lūza:

—  Senajās dienās, kad es šeit Ekebijā mēģināju kļūt par vienkāršu strādnieku, majoriene man iedāvāja kādu meža mājiņu, kas vēl tagad man pieder. Rudenī es visu tur savedu kārtībā. Man palīdzēja Levenborgs, un mēs nobalsinājām griestus, iztapsējām sienas. Mazo dibenistabiņu Levenborgs sauc par grāfienes salonu. Viņš apstaigājis visas zemnieku mājas, meklēdams mēbeles, kas tur nonākušas no muižu ūtrupēm. Šādas mēbeles viņš nopircis. Tagad šajā istabiņā atrodas krēsli augstām atzveltnēm un lādes spožiem apkalumiem. Bet priekšējā, lielajā istaba noliktas jaunās sievas stelles un manas dreijas, tur atrodas mājas piederumi un dažādas citas lietas, un tur mēs ar Levenborgu esam nosēdējuši daudzus vakarus, pārrunādami, kā es ar grāfieni jutīšos šajā meža mājiņā. Bet mana sieva to uzzina tikai tagad, majorien. Mēs to viņai gribējām pateikt tikai tad, kad varēsim atstāt Ekebiju.

—  Turpini, Gēsta!

—  Levenborgs allaž uzsvēra, cik ļoti mājā nepieciešama kalpone. «Vasarā šeit mežā ir brīnišķīgi,» viņš sacīja, «bet ziemā jaunā kundze jutīsies vientuļa. Gēsta, tev jālūko dabūt kalpone.»

Un es viņam piekritu, bet tiešām pats nezināju, ar ko lai atalgoju kalponi. Tad viņš kādu dienu ieradās, atnesis savu galdu ar uzkrāsotajiem taustiņiem, un novietoja to istabā. «Laikam gan tu, Levenborg, būsi tā kalpone,» es tad viņam sacīju. Viņš atbildēja, ka tiešām bieži vien būšot nepieciešams. Vai tad es gribot, lai jaunā grāfiene vārītu ēdienu un nestu ūdeni un malku? Nē, es vispār nedomāju, ka viņai būtu kaut kas jādara, kamēr man pašam vēl ir pāris roku. Bet viņš tomēr sprieda, ka būšot labāk, ja mēs palikšot abi divi, tad jaunā grāfiene visu cauru dienu varēšot sēdēt uz dīvāna un strādāt rokdarbus. Nekad nevarot zināt, cik ļoti tādai mazai sievietei nepieciešami dažādi pakalpojumi, viņš vēl piebilda.

— Runā, Gēsta! — majoriene skubināja. — Tas remdina manas mokas. Vai tiešām tu domāji, ka jaunā grāfiene gribēs dzīvot zemnieku mājā?

Gēstu pārsteidza viņas zobgalīgā balss, bet viņš tomēr atsaka:

— Ak majorien, es, protams, tam nespēju ticēt, bet tomēr būtu bijis tik jauki, ja viņa tam piekristu. Veselas piecas jūdzes visā apkaimē nav neviena ārsta. Jaunā grāfiene, kurai tik veiklas rokas un maiga sirds, varētu darīt daudz laba, apsienot vātis un remdinot drudzi, darba viņai būtu diezgan. Un man liekas, ka visi, ko nomāc bēdas, atrastu ceļu pie šīs smalkās sievietes manā meža mājā. Laipni vārdi un silta sirds spēj remdināt tik daudz sāpju.

— Bet tu pats, Gēsta Berling?

— Man darba netrūktu pie ēvelsola un dreijām, majorien. Sākot ar to dienu, es pats dzīvotu savu dzīvi. Ja mana sieva nevēlas man sekot, lai notiek. Ja man tagad piedāvātu visas pasaules krāšņumu, tas mani nespētu savaldzināt. Es turpmāk būšu un palikšu nabaga vīrs, dzīvošu zemnieku vidū un cik spēdams tiem palīdzēšu. Viņiem nepieciešams kāds cilvēks, kas spēlē kāzās un dzīrēs, viņiem nepieciešams cilvēks, kas uzraksta vēstuli dēlam svešumā, un tas būšu es. Bet tad man jābūt nabagam, majorien.

— Gēstam Berlingam šāda dzīve būs pārāk drūma.

— Ai nē, majorien, tā nu gan nebūtu, ja vien mēs abi ar sievu turētos kopā. Mūs apciemotu bagātie un līksmie, tāpat kā nabagie un skumjie. Viesi neuztrauktos, ja, viņiem redzot, gatavotu ēdienu, tāpat viņus neapvainotu, ka diviem jāēd no viena šķīvja.

— Un kādu labumu tu ar to būtu izdarījis, Gēsta? Kādu slavu tu iemantotu?

— Liela būtu mana slava, majorien, ja trūcīgie mani atcerētos vēl pāris gadu pēc manas nāves. Es būtu izdarījis diezgan labuma, ja pie mājas stūriem iestādītu ābeles, iemācītu zemnieku spēlmanim dažas senas melodijas, ganu zēnam — jaukas, senas dziesmas, ko dziedāt meža ganībās.

Ticiet man, majorien, esmu palicis tas pats trakais Gēsta Berlings. Es varētu kļūt vēl vienīgi ciema spēlmanis, bet nu man pietiek. Man izpērkami daudzi grēki, taču raudām un nožēlām es neesmu radīts. Es dotu prieku nabaga ļaudīm, tā būtu mana grēku izpirkšana.

— Gēsta, — majoriene tad sacīja, — tāda dzīve ir pārāk necienīga vīram ar taviem spēkiem. Gribu tev dāvāt Ekebiju.

— Ak, majorien! — šausmās izsaucās Gēsta Berlings. — Nepadariet mani bagātu! Neuzveliet maniem kamiešiem tādu nastu! Nešķiriet mani no nabaga ļaudīm!

— Gribu dāvāt tev un kavalieriem Ekebiju! — majoriene atkārtoja. — Tu taču esi krietns vīrs, Gēsta, un tauta tevi svētī. Teikšu, kā sacīja mana māte: «Tu vari uzņemties šo darbu.»

— Nē, majorien, Ekebiju mēs nevaram pieņemt. Mēs, kas jūs tā pārpratuši un nodarījuši jums tik daudz ļauna.

— Gribu jums dāvāt Ekebiju, vai dzirdi!

Viņas balss skanēja bargi un skarbi, bez mazākās laipnības. Gēstu pārņēma bailes.

— Neuzveliet šiem sirmgalvjiem tādu kārdinājumu, majorien! Tas viņus no jauna pārvērstu slaistos un dzērājos. Augstais dievs, bagāti kavalieri! Kas no mums tad iznāktu?

— Gribu tev dāvāt Ekebiju, Gēsta, bet vispirms apsoli, ka dosi savai sievai brīvību. Redzi, tik maza, smalka sieva tev nepiederas. Viņa jau diezgan cietusi šajā lāču zemē. Viņa ilgojas pēc savas gaišās dzimtenes. Ļauj viņai iet! Tādēļ es dāvāju tev Ekebiju.

Bet tagad pie majorienes gultas pienāca grāfiene Elizabete un nometās tur ceļos.

— Es vairs neilgojos, majorien. Viņš, mans vīrs, ir atrisinājis šo mīklu, viņš atradis dzīvi, kādu es varētu dzīvot. Nu man vairs nebūs jāstaigā viņam blakus bargai un saltai, allaž atgādinot nožēlu un grēku izpirkšanu. To tagad veiks trūkums, nabadzība un sūrais darbs. Ceļus, kas vedīs pie trūcīgiem un slimiem, es nostaigāšu negrēkojot. Mani vairs nebiedē doma palikt šeit saltajos ziemeļos. Bet nepadariet viņu bagātu, majorien! Tad es neuzdrošinos palikt. Majoriene piecēlās gultā pusē sēdus. — Jūs sev prasāt visu laimi un svētību, — viņa sauca, brīdinot kratīdama dūres, — visu laimi un svētību! Nē, Ekebija piederēs kavalieriem un iegrūdis viņus postā! Esmu ragana, esmu burve, gribu musināt jūs tikai uz ļaunu. Gribu būt tāda, kāda ir mana slava!

Viņa paķēra vēstuli un iesvieda to Gēstam Berlingam sejā. Melnais papīrs plīvodams noslīdēja uz grīdas. Gēsta to labi pazina.

— Tu esi pret mani grēkojis, Gēsta. Tu esi pārpratis sievieti, kas tev bijusi kā māte. Vai tiešām tu neuzdrošinies saņemt no manas rokas sodu? Tu saņemsi Ekebiju, un. Tas tevi pazudinās, tāpēc ka tu esi pārāk vājš. Tu aizsūtīsi sievu uz mājām, lai neviens nespētu tevi glābt. Tu mirsi, un tavs vārds būs tāpat ienīsts kā manējais. Margaretas Celsingas pēcnāves slava būs tā, ka viņa bijusi ragana. Tava — ka esi bijis izšķiedējs un zemnieku izsūcējs.

Viņas galva noslīga spilvenos, un istabā iestājās klusums. Bet tad šo klusumu pārtrauca dobja dimdoņa, tā skanēja vēl un vēl. Lielais veseris bija sācis darboties.

— Dzirdiet, — Gēsta ierunājās. — Tur skan Margaretas Celsingas pēcnāves slava! Tas vairs nav apreibušo kavalieru joks. Tā ir himna darbam, to skandina par godu sirmajai, labajai strādniecei. Vai dzirdat, majorien, ko stāsta veseris? «Paldies,» tas saka, «paldies par labo darbu, paldies par maizi, ko tu esi devusi trūcīgiem, paldies par. izbūvētiem ceļiem, paldies par uzceltām mājām! Paldies par prieku, kas šalcis tavās zālēs. Paldies,» tas saka, «un saldu dusu! Tavs darbs būs nemirstīgs. Tavs nams būs vienmēr atvērts laimes nesējam — darbam. Paldies,» tas saka, «un nenosodi mūs, kas esam maldījušies! Tu, kas tagad dodies ceļā uz miera mājām, piemini ar laipnību mūs, kas vēl dzīvo.»

Gēsta apklusa, bet veseris turpināja savu dziesmu. Tajā jaucās visas balsis, kas kādreiz bija runājušas ar majorieni laipnus un mīļus vārdus. Pamazām sasprindzinātība no viņas sejas izzuda, vaibsti kļuva gļēvi, un šķita, — pār viņu klājas nāves ēna.

Tad istabā ienāca Brubijas mācītāja meita un pastāstīja, ka ieradušies kungi no Hegforsas. Majoriene viņus nevēlējās redzēt. Viņa nevēlējās rakstīt testamentu.

— Ai Gēsta Berling, — viņa sacīja, — tu lielais uzvarētāj, arī šoreiz tu esi uzvarējis! Noliecies, lai tevi svētīju!

Nu drudzis viņai uzbruka ar divkāršu spēku. Iesākās nāves agonija. Miesa izcīnīja grūtu cīņu, bet dvēsele no tā nezināja nenieka. Tā lūkojās debesīs, kas atveras mirējam.

Aizritēja stunda, un nāves cīņa bija beigusies. Nu majoriene gulēja tik skaista un mierīga, ka visi, kas to redzēja, bija aizkustināti.

— Mana dārgā, vecā majorien, — Gēsta sacīja, — tādu es tevi ieraudzīju arī pirmo reizi. Tagad atkal atgriezusies Margareta Celsinga. Nu viņa vairs nekad neatkāpsies, lai dotu vietu Ekebijas majorienei.

Kad kavalieri pārnāca no smēdes, viņiem paziņoja par majorienes nāvi.

— Vai viņa dzirdēja, kā dimd veseri? — tie vaicāja.

To viņa bija dzirdējusi, un tas kavalierus iepriecināja.

Vēlāk viņi uzzināja, ka majoriene bija nodomājusi dāvāt viņiem Ekebiju, tomēr testaments palicis neuzrakstīts. Šāds nodoms viņus ļoti pagodināja, un viņi nebeidza par to stāstīt līdz pat nāvei. Taču neviens nedzirdēja, ka viņi jel reizi būtu sūdzējušies tāpēc, ka nav ieguvuši šo bagātību.

Stāsta, ka šajā naktī Gēsta Berlings stāvējis pie jaunās sievas sāniem un teicis kavalieriem savu pēdējo runu. Viņš jutās noskumis, ka kavalieriem nu būs jāpamet Ekebija. Viņus sagaida vecuma nespēks. Lai kur grieztos sirmgalvis, it visur viņu saņem vēsiem skatieniem un nelaipniem vārdiem. Nabaga kavalieri, kam jāpāriet zemnieku maizē, negaida līksmas dienas. Vientuļš viņš novīst, šķirts no draugiem un līksmām dēkām.

Tā runāja Gēsta ar šiem bezrūpīgajiem, visās dzīves vētrās rūdītajiem. Vēl pēdējo reizi viņš tos dēvēja par dieviem un bruņiniekiem, kas piecēlušies, lai šajā dzelzs zemē un dzelzs laikmetā ieviestu līksmi. Un viņš žēlojās, ka šo jauko dārzu, kur it kā liegi tauriņi lidinājies prieks, tagad pārņemšot kāpuri un augļi aiziešot bojā.

Viņš gan zinot, ka līksme zemes bērniem darot labu un tādēļ to nedrīkstot iznīcināt. Bet kā grūta mīkla zemi nospiežot jautājums: vai cilvēks reizē var būt ir labs, ir līksms? Viņš teica, tas esot pats vieglākais un tomēr arī visgrūtākais uzdevums. Līdz šim viņi šo mīklu nav varējuši atrisināt, bet nu viņam liekoties, ka tagad viņi to iemācījušies šajā līksmes un posta, laimes un skumju pilnajā gadā.

Ai, jūs labie kavalieri, arī mani šajā naktī nomāc ardievu brīdis. Tā ir pēdējā nakts, ko mēs esam pavadījuši kopā, būdami nomodā. Es vairs nedzirdēšu jūsu jautros smieklus un priecīgās dziesmas. Nu man jāšķiras no jums un visiem Levezera krastmalas līksmajiem iedzīvotājiem.

Jūs dārgie sirmgalvji! Senajos laikos jūs man dāvājāt jaukas veltes. Jūs ieradāties pie vientuļajiem iemītniekiem un nesāt sev līdzi dzīves daudzveidību. Redzēju jūsu varonīgās cīņas mana bērnības ezera krastmalā. Bet ko es devu jums pretī?

Varbūt jūs tomēr iepriecinās tas, ka jūsu vārdi skanēs atkal, pieminot jūsu mīļās mājas. Lai viss jūsu dzīves mirdzums no jauna staro tajās vietās, kur jūs dzīvojāt! Skaistu krāču, ezeru, mežu un parku apņemtas, vēl stāv Borga un Bjerne, un Ekebija, un, klīstot pa ēnainām alejām, cilvēku gluži kā bišu spiets aplido senās teikas.

Bet, runājot par bitēm, atļaujiet man vēstīt kādu vecu nostāstu. Mazais Rusters, kas kā bundzinieks gāja zviedru armijas priekšgalā, kad tā 1813. gadā iesoļoja Vācijā, vēlāk nebeidza vien stāstīt par šo brīnišķo zemi dienvidos. Cilvēki tur esot tik augsti kā baznīcas torņi, bezdelīgas tik lielas kā ērgļi, bet bites — kā zosis.

— Nu, bet bišu stropi?

— Bišu stropi kā jau parasti bišu stropi.

— Kā tad bites tur ielīda?

— Tā bija viņu pašu darīšana, — mazais Rusters atbildēja. Mīļais lasītāj, vai man nav jāsaka tāpat? Veselu gadu mūs aplidojušas fantāzijas milzu bites, bet, kā tās iekļūs īstenības stropā, tā tiešām viņu pašu darīšana.

Saturs

Ievads.

i mācītājs.

ii ubags.

i ainava..

ii ziemsvētku nakts.

iii ziemsvētku mielasts.

iv gēsta berlings

v la cachucha..

vi balle ekebijā..

vii vecie pajūgi.

viii lielais gurlltas klints lācis.

ix ūtrupe bjernē.

x jaunā grāfiene.

xi spoku stāsti.

xii stāsts par ebu donu..

xiii marijas jaunkundze.

xiv brālēns kristofers.

xv dzīves ceļi.

xvi grēku izpirkšana..

xvii ekebijas dzelzs.

xviii liljekruna mājas.

xix dovres ragana..

xx jāņi.

xxi mūzika..

xxii brubijas mācītājs.

xxiii patrons jūlijs.

xxiv māla svētie.

xxv dieva ceļinieks.

xxvi kapsēta..

xxvii senās dziesmas.

xxviii nāve atbrīvotāja..

xxix sausums.

xxx bērna māte.

xxxi amor vincit omnia..

xxxii nīgordas meitene.

xxxiii čevenhillers.

xxxiv brubijas tirgus.

xxxv meža būdiņa..

xxxvi margareta celsinga..

[1] mīlestība uzvar visu (latin.). Tulk.

[2] darbs uzvar visu (latin.). Tulk.

Content

Lāgerlēva Zelma Gēsta Berlings

IEVADS I MĀCĪTĀJS

II UBAGS

I AINAVA

II ZIEMSVĒTKU NAKTS

III ZIEMSVĒTKU MIELASTS

IV GĒSTA BERLINGS — DZEJNIEKS

V LA CACHUCHA

VI BALLE EKEBIJĀ

VII VECIE PAJŪGI

VIII LIELAIS GURLITAS KLINTS LĀCIS

IX ŪTRUPE BJERNĒ

X JAUNĀ GRĀFIENE

XI SPOKU STĀSTI

XII STĀSTS PAR EBU DONU

XIII MARIJAS JAUNKUNDZE

XIV BRĀLĒNS KRISTOFERS

XV DZĪVES CEĻI

XVI GRĒKU IZPIRKŠANA

XVII EKEBIJAS DZELZS

XVIII LILJEKRUNA MĀJAS

XIX DOVRES RAGANA

XX JĀŅI

XXI MŪZIKA

XXII BRUBIJAS MĀCĪTĀJS

XXIV MĀLA SVĒTIE

XXV DIEVA CEĻINIEKS

XXVI KAPSĒTA

XXVII SENĀS DZIESMAS

XXVIII NĀVE ATBRĪVOTĀJA

XXIX SAUSUMS

XXX BĒRNA MĀTE

XXXI AMOR VINCIT OMNIA

XXXII NĪGORDAS MEITENE

XXXIII ČEVENHILLERS

XXXIV BRUBIJAS TIRGUS

XXXV meŽa būdiņa

XXXVI MARGARETA CELSINGA

Saturs