Dirasa Margarita

Gibraltāra jūrnieks

Margarita Dirasa

Gibraltāra jūrnieks

;

Pirmā daļa

Mēs jau bijām apmeklējuši Milānu un Dženovu. Otro dienu uzturējāmies Pizā, un tad man ienāca prātā, ka jādodas uz Florenci. Zaklīna piekrita. Jāteic, ka viņa vienmēr piekrita.

Tas bija otrajā miera gadā. Vilcienos nepietika vietu. Tie bija pārpildīti jebkurā stundā un jebkurā maršrutā. Ceļošana bija kļuvusi par tādu pašu sportu kā viss cits, un mēs to piekopām pēc labākās sirdsapziņas. Bet šoreiz Pizā, kad ieradāmies stacijā, kasu lodziņi bija ciet, nepārdeva biļetes pat uz caurbraucošiem vilcieniem. Sākām domāt par autobusiem. Bet ari autobusu biļetes nevarēja dabūt. Par spīti sarežģījumiem, es nozvērējos, ka dienas laikā sasniegšu Florenci. Kad ceļoju, man mūžīgi uznāk tāda stūrgalvība, tad man vajag braukt un braukt, un todien jau doma vien, ka vajadzētu gaidīt līdz rītam, lai ieraudzītu Florenci, likās pilnīgi neizturama. Protams, es nevarētu pasacīt, ko es gaidīju no šīs pilsētas, uz kādu atklāsmi un kādu atelpu cerēju. Ja man uzmāktos līdzīga nepacietība kādā citā gadījumā, es to nekādi nevarētu izskaidrot. Pēc neveiksmes ar autobusiem es vēl ievācu šādas tādas ziņas. Man sacīja, ka ik sestdienu ap sešiem Florencē atgriežas strādnieku grupas, ka to mašīnas stāv stacijas laukumā un ka reizēm viņi paņem kādu līdzi.

Tā mēs gājām uz stacijas laukumu. Pulkstenis bija pieci. Vajadzēja stundu gaidīt. Es apsēdos uz sava kofera un 2aklīna — uz sava. Laukums bija ticis bombardēts, un cauri stacijas drupām varēja redzēt, kā pienāk un atiet vilcieni. Mums garām devās simtiem pārgurušu un nosvīdušu ceļotāju. Es iztēlojos, ka viņi visi vai nu brauc no Florences, vai tūlīt tur nonāks, un nolūkojos viņos ar skaudību. Jau bija karsts. Nedaudzie laukumā palikušie koki meta pavisam šķidru ēnu, lapas bija saulē apdegušas un dūmos nokvēpušas. Es domāju vienīgi par strādnieku mašīnām, un karstums man nemaz nelikās svarīgs. Pēc pusstundas Zaklīna teica, ka viņai slāpstot, ka labprāt iedzertu limonādi un ka laika vēl pietiekot. Es atbildēju, lai viņa iet viena, jo negribu palaist garām strādniekus. Viņa atsacījās no sava nodoma un nopirka cepumus. Mēs tos ēdām ātri, tie kusa mums pirkstos, bija pārāk saldi un palielināja slāpes. Tas notika 11. augustā. Itālieši bija mūs brīdinājuši, ka tuvojas lielais karstums, ka tas parasti sākas 15. augustā. Žaklīna man to atgādināja.

— Tas vēl nav nekas, — viņa sacīja, — Florencē piedzīvosim daudz briesmīgāku svelmi.

Es neatbildēju. No trim reizēm divas es viņai neatbildēju. Vasara mani biedēja. Jo es, bez šaubām, vairs necerēju jelkad piedzīvot ko tādu, kas saskanētu ar vasaru. Man nepatika 2aklīnas tonis.

Beidzot ieradās strādnieki. Tie bija Pizas atjaunošanai nolīgti mūrnieki. Daži bija ģērbušies darba drēbēs. Pirmā grupa drāzās uz mazu mašīnu ar brezenta jumtu, kas stāvēja mums diezgan tuvu.

Zaklīna pieskrēja pie strādnieka, kurš apsēdās pie stūres. Viņasprāt, sievietei bija lielākas izredzes pierunāt šoferi nekā vīrietim. Viņa izteica savu vajadzību itāliski; viņa, gatavojoties mūsu atvaļinājumam, divus mēnešus mācījās kursos, starp citu, es arī. Viņa skaidroja, ka esam divi franči, kas transporta grūtību dēļ netiek uz priekšu, ka mēs gribam braukt uz Florenci un ka būtu ļoti mīļi, ja viņš mūs uzņemtu savā mašīnā. Viņš uzreiz piekrita. Es apsēdos blakus šoferim, lai labāk redzētu ceļu. Žaklīna paklausīgi iekārtojās aizmugurē. Koloniju ministrijā es sēdēju tuvāk logam nekā viņa. Tāda situācija man bija kļuvusi tik ierasta, ka viņa par to nemaz vairs nedusmojās. Vismaz es tā domāju. Mašīna bija pārsegta ar brezentu, un tajā pēcpusdienā termometrs rādīja apmēram trīsdesmit sešus grādus ēnā. Bet bija zināms, ka Zaklīnai karstums nekaitē. Dažu minūšu laikā mašīna bija pilna un devās ceļā. Pulkstenis rādīja seši vakarā. Ceļš, kas veda ārā no pilšētas, bija ļoti noslogots, pilns riteņbraucēju. Šoferis lādēt lādēja velosipēdistus, kas brauca ciešās un nesatricināmās rindās, kaut arī viņš nemitīgi signalizēja. Bērnībā viņš divus gadus bija pavadījis Francijā,—to viņš man tūlīt pateica, — un runāja franciski. Tāpēc viņš šķendējās franciski — es taču biju blakus. Drīz viņš lādēja —un pamatīgi — ne tikai riteņbraucējus. Florencē nebija darba, vajadzēja braukt uz Pizu, septiņdesmit piecu kilometru attālumā. Strādniekiem vienmēr klājās grūti. Viņu dzīve nebija nekāda dzīve. Tā maksāja dārgi. Algas — mazas. Un tā ilgi nevarēja turpināties. Stāvoklim vajadzēja mainīties. Pirmām kārtām vajadzēja nomainīt valdību. Vajadzēja gāzt un likvidēt pašreizējo prezidentu. Viņš runāja par to. Piesaucot tā kaunpilno vārdu, viņš bezspēcīgās dusmās vicināja dūres un satvēra stūri tikai tad, kad mašīna sāka pārlieku streipuļot. Automobilis līkumoja pa ceļu, vējš pūta mašīnā un pliukšķināja brezentu kā pātagu. Bet šķita, ka iekšā sēdētājus tas nemaz neuztrauc. Es nospriedu, ka tā droši vien notiek katru nedēļu, katru sestdienu, kad, braucot ārā no Pizas, šoferi kaitināja riteņbraucēji. Man nebija bail. Es visu dienu biju pārāk baiļojies netikt uz Florenci, lai jelkas cits vēl varētu mani nobiedēt, pat iespēja tur nekad nenonākt. Aiz gandarījuma apdullis, es klausījos šofera vārdos.

Līdzko bijām ārā no Pizas un tuvojāmies Kaskīnai, no brezenta apakšas atskanēja slāpēti iekliedzieni. Tā bija Zaklīna. Acīmredzot strādnieki mazliet par stipru lakstojās ap viņu. Arī šoferis to sadzirdēja.

—           Ja vēlaties, — viņš saīdzis sacīja, — jūsu sieva var nākt sēdēt man blakus.

—    Nav vērts pūlēties.

Viņš izbrīnījies pavērās manī, tad pasmaidīja.

—    Pie mums visi ir ļoti greizsirdīgi. Vai Francijā tā nav?

—    Nav gan.

—           Pirms izbraukšanas viņi iedzēruši dažas glāzītes. Šodien ir algas diena. Tāpēc. Vai tiešām jūs nedusmojaties?

Viņš uzjautrinājās.

—           Tas ir dabiski, —es atbildēju, — ja sieviete ieslēgta kopā ar vīriešiem, sevišķi vēl ar iedzērušiem …

—    Ir gan labi nebūt greizsirdīgam. Es tā nevaru.

Strādnieki smējās. Zaklīna iekliedzās mazliet skaļāk. Viņš

skatījās manī visai izbrīnījies.

—           Mēs dzīvojam ļoti noslēgti, — es sacīju, — ne ar vienu nesatiekamies, tāpēc esmu tīri priecīgs, ka citi… galu galā, jūs saprotat.

—    Vai tas tāpēc, ka jau sen esat precējušies?

—           Mēs sen esam pazīstami, jā, bet precējušies neesam. Taisāmies salaulāties. Viņai ļoti gribas, viņa būs laimīga tikai tad, kad apprecēsimies.

Abi smējāmies.

—    Daudzas sievietes par precēšanos domā tāpat.

Cilvēki, kas ir apmierināti ar likteni vai gluži vienkārši nav nobažījušies par to, man liekas neizturami. Bet viņš šķita gluži patīkams.

—           Mīlestība, — viņš teica, — neatšķiras no visa pārējā, tā nevar turpināties mūžīgi.

—    Viņa ir jauka, — es sacīju.

—    Es redzu, — viņš smiedamies atbildēja.

Mašīna izbrauca cauri Kaskīnai. Ceļš nu bija daudz brīvāks. Viņam atkal gribējās tērzēt. Viņš uzdeva parastos jautājumus.

—    Vai Itālijā esat pirmoreiz?

—    Pirmoreiz.

—    Vai sen jau esat te?

—    Divas nedēļas.

—    Nu, kādi jums liekas itālieši?

Viņš jautāja izaicinošā tonī, mazliet bērnišķīgā bezkaunībā. Bet atbildi gaidīja, piepeši noslēdzies, šķietami pievērsies tikai mašīnas vadīšanai.

—           Es vēl lāgā nevaru pateikt, — atbildēju, — es viņus nepazīstu. Tomēr liekas — būtu grūti nemīlēt itāliešus.

Viņš smaidīja.

—    Nemīlēt itāliešus vēl nenozīmē mīlēt cilvēci, — es sacīju.

Viņš, šķiet, uzelpoja.

—    Pēdējā kara laikā par viņiem daudz ko melsa.

—           Ko tikai cilvēkiem nevar iestāstīt kara laikā, — es atbildēju.

Jutos noguris. Sākumā viņš to nepamanīja.

—    Un Piza? Vai Piza nav skaista?

—    Nu, protams, tā ir skaista.

—    Laimīgā kārtā laukumu bumbas nav skārušas.

—    Laimīgā kārtā.

Viņš pagriezās un palūkojās manī. Es saņēmos, lai atbildētu, un viņš to redzēja. >«

—    Jūs esat noguris, — viņš sacīja.

—    Mazliet.

—    Karstums, — viņš teica. — Un ceļš.

—    Tā jau ir, — es atbildēju.

Tomēr viņam gribējās pļāpāt. Viņš runāja par sevi, un minūtes divdesmit man nevajadzēja atbildēt. Viņš stāstīja, ka kopš atbrīvošanas interesējas par politiku, jā, sevišķi pēc tam, kad Pjemontā bijis fabrikas komitejas loceklis. Tas bijis skaistākais laiks viņa mūžā. Kad šīs komitejas izjukušas, viņam viss apriebies, un viņš atgriezies Toskānā. Bet viņam žēl, ka vairs nevar būt Milānā, «jo Milāna ir dzīva». Viņš daudz runāja par fabriku komitejām, par to, ko izdarījuši angļi.

—    Vai tad tas, ko viņi tur izdarīja, nav pretīgi?

Tas viņam bija ļoti svarīgi. Sacīju, ka tas ir pretīgi. Viņš atkal runāja par sevi. Tagad viņš ir mūrnieks Pizā. Pizā daudz ko atjauno. Mašīna pieder viņam. Tā bijusi viņa rīcībā atbrīvošanas brīdī, un viņš to paturējis. Turpinādams runāt, viņš samazināja ātrumu, kad braucām cauri ciemiem, lai es varētu tos apskatīt — baznīcas, pieminekļus, uzrakstus ar krītu uz sienām: «Viva la partito comuniste» un otrādi apgriezts W

pirms Re. Es ik reizes tos apskatīju tik uzmanīgi, ka viņš nevienu neizlaida.

Nonācām Pontederā. Viņš atkal stāstīja par savu mašīnu. Viņu nelika mierā veids, kādā tā iegūta.

—     Ko jūs gribat, man vajadzēja to atdot biedriem komitejā, bet es to paturēju.

Drīz viņš saprata, ka mani tas nepavisam neuztrauc.

—     Man vajadzēja, bet es nespēju. Braucu ar šo mašīnu divus mēnešus, un tad vairs atdot nebija iespējams.

—    Daudzi rīkojās tāpat, — es sacīju.

—     Domāju, ka citu mašīnu nekad savā mūžā nedabūšu, tā nu tas ir, nav iespējams ko tādu sev aizliegt, var pat nozagt. Jā, šo auto es īstenībā esmu nozadzis. Un tomēr es nespēju to nožēlot.

Viņš man skaidroja, ka tā ir grabaža, kuras ātrums nepārsniedz sešdesmit kilometru stundā, kā es pats par to varot spriest, un tomēr viņš esot apmierināts, ka to ieguvis. Ak, kā viņam patīk automobiļi! Turklāt, ja krietni pieslīpētu vārstuļus, ātrums varētu būt visi astoņdesmit kilometri. Mašīna viņam vēl labi noderēs. Tikai tāpēc, ka tā ir, viņš vasarā var pavadīt nedēļas nogales mazā Vidusjūras zvejnieku ostā un aizvest uz turieni draugus. Tas maksā uz pusi lētāk nekā vilciens. Kur tas ir, es jautāju. Tas ir Rokā, viņš atbildēja. Tur dzīvo viņa radinieki. Tas nav tālu. Viņš varētu braukt uz turieni katru nedēju, bet degvielas daudzums ir ierobežots, tāpēc viņš brauc uz Roku tikai katru otro nedēļu. Viņš tur bijis pagājšnedēļ. Jā, tā ir pavisam maza osta. Pēdējoreiz tur redzējis ļoti bagātu amerikānieti, jā, vismaz ļaudis tā par viņu runājuši. Viņai piederot skaista jahta, kas noenkurota tieši pretī pludmalei. Viņš noskatījies, kā amerikāniete peldas. Apbrīnojama sieviete. Tas nozīmē, ka nevajag vispārināt pat sīkumos. Līdz šim viņš ticējis — taisnība ir tiem, kuri apgalvo, ka amerikānietes nav tik skaistas kā itālietes. Bet šī bijusi pavisam vienkārša, tik skaista, ka viņš neatceroties jelkad redzējis skaistāku sievieti. Viņš neteica, ka tā ir jauka vai patīk viņam, nē, tikai to, ka tā ir skaista. Viņš to teica nopietni un itāliešu valodā: «Bellisima.» Un piebilda: «Ј so/a.»

Pēc tam viņš man stāstīja par Roku. Kāpēc man galu galā neaizbraukt uz turieni, ja man ir brīvs laiks? Nemaz nevajag mūžīgi dzīvot pa pilsētām, ja grib iegūt pareizu priekšstatu par Itāliju. Vajag pabūt arī pāris ciemos un aizbraukt uz laukiem#Un Roka ir īsti piemērota vieta, kur var redzēt, kā dzīvo vienkāršā itāliešu tauta. Šī tauta ir daudz cietusi, tā strādā kā neviena cita tauta, un jūs redzēsit, cik tā patīkama. Viņš

to pazīst labi — viņa vecāki ir zemnieki — un, ja arī viņš vairs nav tik akls kā lielākā laužu daja, viņš to mīl jo vairāk. Viņš no tās cēlies, tāpēc bijusi vajadzīga zināma piemērošanās. Par to viņš runāja kā par kādu brīnumu un lielīgi. Jā, ja man būs laiks, vajadzēs aizbraukt uz Roku. Tur gan ir tikai viena viesnīca, bet mēs ar sievu tur jutīsimies lieliski. Viņš teica:

—           Vienā pusē ir jūra, otrā — upe. Ja jūrā ir pārāk lieli viļņi vai ūdens pārlieku silts, vai arī jums vienkārši gribas kādu pārmaiņu, jūs ejat peldēties uz upi. Tur ūdens vienmēr pa'iek vēss. Un viesnīca uzcelta tieši pie upes.

Viņš man stāstīja par šo upi, par viesnīcu, par kalniem, kas slienas pāri ielejai, par zemūdens zveju.

—           To nemaz nevar iedomāties, ja nekad nav tā zvejots. Pirmoreiz ir bail, pēc tam bez tās nemaz vairs nevar iztikt. Neredzēti skaistas krāsas, un zivis peld zem vēdera. Valda tāds miers, ka to vispār nevar iedomāties.

Viņš man stāstīja par tautas ballēm, par tā apgabala augļiem — citroni tur esot tik lieli kā apelsīni.

Nonācām Sanromano Arno ielejā. Debesis laistījās kā varš. Uz ceļa saules vairs nebija, bet tā vēl mirkli apspīdēja, pakalnu virsotnes. Tie no apakšas līdz augšai bija apstādīti ar olīvkokiem. Mājas izskatījās skaistas, tās bija tādā pašā krāsā kā zeme. Pat pie vismazākās ēkas slējās cipreses. Tas bija šķebinoši piemīlīgs skats.

—    Vai jūs esat dzimis šajā Toskānas daļā?

—           Šajā pašā ielejā, bet otrā pusē Florencei. Mana ģimene tagad dzīvo Rokā. Tēvs mīl jūru.

Saule pazuda aiz pakalniem, un ieleja guva gaismu no Arno. Tā bija neliela upe. Spožā, mierīgā ūdens virsma, daudzie maigie līči vērta to līdzīgu snaudulīgam dzīvniekam. Izritinājusiēs starp stāviem kalniem, tā priecīgi plūda tālāk.

—    Cik Arno ir skaista! —es teicu.

Pats nepamanīdams, viņš sāka mani uzrunāt ar «tu».

—    Un kāds ir tavs darbs? — viņš jautāja.

—    Es strādāju Koloniju ministrijā, dzimtsarakstu pārvaldē.

—    Ko tu tur dari?

—    Es pārrakstu dzimšanas un miršanas aktus.

—    Vai tev tas patīk?

—    Tas ir drausmīgi, — es atbildēju.

—    Es domāju gan. Vai tu jau sen tur esi?

—    Astoņus gadus.

—    Zini, — pēc brīža viņš sacīja, — es to nevaretu izturēt.

—    Nē, — es atbildēju, — tu to neizturētu.

—    Un tomēr, — viņš teica,— mūrnieka darbs ir grūts. Ziemā salst, vasarā moka karstums. Bet pārrakstīt un pārrakstīt — to es nespētu. Ir cilvēki, kas to var, bet es — nē, es nevarētu.

—    Es arī nevaru, — atbildēju.

—    Un tomēr tu to dari?

—          Es to daru. Sākumā likās, ka nomiršu, taču es turpināju vien tālāk, tu jau zini, kā tas ir.

—    Un tagad tev liekas tāpat?

—           Ka var nomirt? Jā, bet tas attiecas uz citiem, nevis uz mani.

—           Tam vajag būt šausmīgi —visu laiku pārrakstīt, — viņš lēnām sacīja.

—   To tu nemaz nevari iztēloties, — es atbildēju.

Protams, es to teicu kā jokodamies. Un varēja iedomāties, ka tā īsti nemaz nav, ka man ir tikai paradums tā runāt par savu dzīvi.

. — Darbs, ko dara, ir svarīgs, — viņš teica. — Nevar darīt jebko.

—           Taču kādam tas jādara, — es iebildu, — kāpēc lai tas nebūtu es?

—   Nē, — viņš pretojās, — kāpēc tam jābūt tev?

—    Esmu mēģinājis darīt ko citu, man nekas nav izdevies.

—           Reizēm, — viņš paziņoja, — labāk tad mirt badā. Tavā vietā es labprātāk mirtu badā.

—    Mūžīgas bailes palikt bez darba. Un vēl tāds kā kauns.

—           Un tomēr ir darbi, kurus darīt ir lielāks kauns nekā nedarīt neko.

—           Es gribēju būt sacīkšu riteņbraucējs, pētnieks, prātā nāca visādas neiespējamas lietas. Un galu galā es iestājos darbā Koloniju ministrijā. Mans tēvs bija koloniju ierēdnis, tāpēc man nebija grūti tur iekārtoties. Pirmajā gadā negribējās ticēt, ka tas iespējams, šķita — tas ir tikai joks, otrajā gadā likās — tas nevar ilgi turpināties, tad pienāca trešais gads, un tad, tu jau pats saproti…

Viņam patika, ka esmu sācis runāt.

—           Kara laikā, — es turpināju, — jutos laimīgs. Es dienēju telegrāfistu rotā. Iemācījos rāpties stabos, tas bija bīstami, jo varēju dabūt strāvas triecienu vai nokrist, un tomēr es biju laimīgs. Pat svētdienās nespēju rimties — rāpos kokos.

Mēs smējāmies.

—           Kad vajadzēja doties prom, es biju piesējies telegrāfa staba galā. Pārējie aizgāja bez manis, taču nepareizā virzienā. Kad nokāpu lejā, neviena vairs nebija. Es devos prom viens pats, bet pareizajā virzienā. Man laimējās.

Viņš smējās no visas sirds.

—    Ak, karš! Reizēm karā iznāk arī pasmieties.

—    Un pēc tam, — viņš jautāja, — pretošanās laikā?

—    Es biju VišI kopā ar ministriju.

Viņš klusēja, it kā šis fakts būtu īpaši jāpaskaidro.

—           Es izgatavoju viltotus dokumentus ebrejiem, kuri slēpās, galvenokārt, protams, miršanas apliecības.

—           Ak tā, es saprotu. Un tev nekad neiznāca nepatikšanas viņu dēj?

—           Nekad. Tikai pēc kara mani pazemināja dienesta pakāpē, jo trīs gadus biju dienējis Višī.

—    Vai tad ebreji nevarēja pasacīt, ka esi viņiem palīdzējis?

—            Es nekad nevienu vairs neesmu saticis, — smiedamies atbildēju.

Viņš vēlreiz uzmeta man skatienu. Viņam likās, ka meloju.

—    Un tomēr. Un tu Jauj tā ar sevi izdarīties?

—           Es neesmu viņus sevišķi meklējis. Un, ja es arī nebūtu pazemināts, es paliktu dzimtsarakstu pārvaldē, tātad …

—    Un tomēr, — viņš vēlreiz sacīja.

Viņš man neticēja.

—           Tā ir tiesa, — es viņam uzsmaidīju. — Man nav iemesla tev melot.

—    Es tev ticu, — viņš beidzot noteica.

Es iesmējos.

—    Parasti es meloju daudz. Bet šodien ne. Ir tādas dienas.

—    Visi melo, — brīdi vilcinājies, viņš piekrita.

—           Es meloju visiem, viņai un biroja priekšniekiem. Esmu pie tā pieradis, jo bieži nokavēju darbu. Tā kā es vairs nevaru sacīt, ka darbs man riebjas, esmu izgudrojis aknu kaiti.

Viņš smējās, bet diezgan negribīgi.

—    Tā nav nekāda melošana, — viņš teica.

—           Laiku pa laikam kaut kas ir jāsaka, tā tomēr ir kaut jel kāda runāšana. Vislabāk es runāju par savām aknām, ik dienu aprakstu, kādus trikus tās izstrādā. Ministrijā man saka nevis «labdien», bet jautā: «Kā klājas tavām aknām?»

—    Un vai viņa tic?

—    Es nezinu, viņa nav par to runājusi.

Viņš kaut ko pārdomāja.

—    Vai tu nodarbojies ar politiku?

—    Ar to es nodarbojos, kad biju students.

—    Un tagad esi to pilnīgi atmetis?

—           Es ar to nodarbojos aizvien mazāk un mazak. Tagad — nemaz.

—    Vai esi bijis komunists?

—    Jā.

Viņš klusēja. Ilgi.

—           Es ar to sāku nodarboties pārāk agri, — teicu. — Tas nogurdina.

—    Ak, to es saprotu, — viņš nomurmināja.

Viņš klusēja vēl diezgan ilgi un tad piepeši ieteicās:

—    Brauc nedēļas nogalē uz Roku!

Dzimtsarakstu pārvalde aizņēma visu manu dzīvi, un kas gan šīs nelaimes priekšā bija trīs dienas Rokā? Tomēr es sapratu, ko viņš gribēja pateikt — ka dzīve reizēm ir ļoti grūta un viņš labi zina — reizēm vajag aizbraukt uz Roku, lai saprastu, ka tā var būt mazāk drūma.

—    Kādēļ ne? — es atsaucos. a

—    Es nezinu kāpēc, bet man Roka patīk,— viņš atkārtoja.

Mēs iebraucām Empoli.

—    Te ražo stiklu, — viņš sacīja.

Apgalvoju, ka pilsēta, manuprāt, ir skaista. Viņš nerunāja, domāja par ko citu, laikam par mani. Aiz Empoli kļuva vēl vēsāks. Nogriezāmies no Arno, bet tam nebija lielas nozīmes. Jutos apmierināts. Es velti nezaudēju laiku. Uz mani skatījās, manī klausījās, un man bija skaidrs, ka neesmu sliktāks par citiem, kas ceļo no Pizas uz Florenci. Es aizstāvējos. Es varēju būt draugs. Man nebija paraduma justies apmierinātam. Līdzko es tāds jutos, pilnīgi zaudēju spēkus, tad man bija vajadzīga vesela nedēļa, lai atgūtos. Dzeršana nomocīja mazāk.

—    Aizbrauc uz Roku, — viņš vēlreiz sacīja, — tad tu redzēsi.

—           Man vēl ir desmit dienas atvaļinājuma, — es teicu,—kāpēc lai es nebrauktu?

Tagad auto ripoja, cik ātri vien varēja, — sešdesmit kilometru stundā. Vairs nebija karsti, vismaz mums ne, jo nesmakām zem brezenta. Un, vakaram iestājoties, sāka pūst spirgts vējš, kas droši vien nāca no apgabala, kur jau bijis pērkons, tas smaržoja pēc ūdens.

Vēl runājām par viņu, par darbu, par algām, par viņa dzīvi un dzīvi vispār. Pārspriedām, kur vīrietim meklēt laimi — darbā, mīlestībā vai visā pārējā.

—          Tu man sacīji, ka tev nav draugu, — viņš teica. — Es to nesaprotu. Vai tad cilvēkam draugi nav vajadzīgi vienmēr?

—           Es gan vēlētos tos iegūt, bet nespēju ciemoties pie saviem ministrijas kolēģiem, un viņa pazīst tikai tos, citu nevienu.

—    Un tu?

—           Man ir tikai senie studiju biedri. Es ar tiem vairs nesatiekos.

—    Tas ir jocīgi, — viņš sacīja (tagad viņš bija sirsnīgs un man gandrīz uzticējās), — man likās, ka draugus vienmer var atrast.

—           Kara laikā,—es atbildēju, — man to bija daudz. Bet tagad draugus atrast liekas tik grūti kā… es nemaz nemāku pateikt…

—    Kā sievieti?

—    Gandrīz, — es smiedamies atbildēju.

—    Un tomēr, — viņš palika pie sava.

Viņš iegrima domās.

—           Zini, mums tas ir vieglāk nekā citiem, mums nav nekādu grūtību, cilvēki labprāt iepazīstas.

—           Tur tā nav,—es sacīju, — tur vajadzīgs laiks. Cilvēki cits citu sauc par kungiem. Turklāt pārrakstot nav iespējams ar kādu sarunāties.

—           Tā jau ir. Mums mute vienmēr ir brīva runāšanai, ja vien gribas ko teikt. Kā tad pie mums ir? Apmēram tā, it kā būtu karā — visu laiku apmēram tā. Vajag cīnīties par algām, par ēšanu, un tad biedrus atrast viegli.

—           Kolēģus es labprātāk nogalinātu, nekā ar viņiem runātu,— es sacīju.

—           Varbūt tad, kad cilvēks jūtas pārāk bēdīgs, — viņš teica, — tad tiešām liekas, ka nevar iegūt draugus.

—    Iespējams, — es atbildēju.

—           Protams, — viņš sacīja, — dzīvē mēdz būt nelaimes, vai ne? Bet tāda nelaime, kura neatstājas dienām ilgi un kuras dēļ nav iespējami draugi — nē, kaut kas tāds nav iedomājams.

Viņš piemetināja:

—           Es bez draugiem esmu nelaimīgs, es nevaru bez tiem iztikt.

Es neatbildēju. Šķita, ka viņš nožēlo tikko teikto. Bet piepeši viņš pavisam klusām sacīja:

—    Manuprāt, tev vajag pamest darbu.

—    Pie tā es agrāk vai vēlāk nonākšu, — atbildēju.

Viņaprāt, es, bez šaubām, nerunāju tik nopietni, kā viņš

vēlētos.

—           Saproti, — viņš turpināja, — tas uz mani neattiecas, bet es tev saku — pēc manām domām, tev vajag iet prom no darba.

Vēl pēc brīža viņš piebilda:

—    Tava dzīve nav izdevusies.

—           Es jau astoņus gadus taisos darbu pamest, un vienreiz es to izdarīšu.

—    Es gribēju sacīt, ka tev vajag to darīt tūlīt, — viņš uzstāja.

—    Iespējams, tev taisnība, — pēc laiciņa piekritu.

Vējš bija brīnumaini spirgts. Viņam tas nesagādāja tāda baudu kā man.

—   Kāpēc tu man to saki? — es jautāju.

—           Bet tu taču gaidīji, lai es tev to pasaku, vai ne? — viņš klusām vaicāja.

Viņš atkārtoja:

—           Tava dzīve nav izdevusies. Kurš katrs tev pateiktu to pašu.

Viņš brīdi vilcinājās, tad gluži kā cilvēks, kas nolēmis kaut ko pasacīt par spīti visam, teica:

—           Un tas pats ir ar tavu sievu. Ko tu ar šo sievieti vari iesākt?

—           Es ilgi svārstījos. Un tagad es domāju — kāpēc ne? Viņa man ļoti pieķērusies. Viņa strādā tajā pašā kantorī, kur es, tāpēc es redzu viņu visu dienu, cik vien vēlos, vai saproti?

Viņš neatbildēja.*

—           Var pienākt brīdis, kad vairs negribas izķepuroties no mēsliem, kad var pasacīt sev — arī no mēsliem iespējams taisīt karjeru, ja nekā cita nav.

Viņš vairs nemaz nesmējās.

—   Nē, — viņš teica, nosodot manu ironiju, — tā nevajag.

—           Daudzi rīkojas tāpat kā es, — atbildēju, — man nav īstu iemeslu viņu neprecēt.

—    Un kāda šī sieviete ir?

—           Tu pats redzi — vienmēr apmierināta. Priecīga. Viņa ir optimiste.

—           Es redzu, — viņš saviebies sacīja. — Man lāgā nepatīk vienmēr apmierinātas sievietes. Viņas ir … — viņš meklēja vārdu.

—    Nogurdinošas,—es sacīju.

—    Pareizi, nogurdinošas.

Viņš pagriezās pret mani un uzsmaidīja.

—           Es gudroju, — turpināju, — vai ir vērts meklēt svarīgus argumentus, lai uzskatītu savu dzīvi par apmierinošu? Ja apvieno trīs četrus sīkus iemeslus, katrā gadījumā…

Viņš pagriezās pret mani un uzsmaidīja vēlreiz.

—           Mazi argumenti ir vajadzīgi, — viņš teica. — Tikai nepietiek ar to, ka cilvēks ir apmierināts. Laiku pa laikam vajag ko vairāk. Vai ne?

—   Ko?

—    Būt laimīgam. Un mīlestība tam noder, vai tad ne?

—    Es nezinu, — sacīju.

—    Tu zini gan.

Es neatbildēju.

—           Brauc uz Roku!—viņš turpināja. — Ja ieradīsies sestdien, es tur būšu. Tad varēsim kopā makšķerēt zem ūdens.

Mēs vairs nerunājām paši par sevi. Mēs nonācām Lastrā un atstājām Arno ieleju.

—    Vēl četrpadsmit kilometru, — viņš sacīja.

Viņš pacēla priekšējo stiklu, un vējš ar visu spēku sāka pūst sejās.

—    Cik brīnišķīgi! — es iesaucos.

—    Aiz Lastras vienmēr ir tā, es nezinu, kādēļ.

Vējš radīja iespaidu, ka braucam daudz ātrāk. Vairs gandrīz nemaz nerunājām — tad vajadzētu nolaist priekšējo stiklu, bet vējš bija tik patīkams, ka tas nenāca ne prātā. Palaikam viņš skaļā balsī man pavēstīja:

—           Vēl pusstunda, vēl divdesmit minūtes, vēl piecpadsmit minūtes, un tu redzēsi.

Viņš runāja par pilsētu. Bet tikpat labi viņš būtu varējis runāt par ko citu, par nezin kādu laimi. Man bija tik labi viņam blakus vējā, ka labprāt tā sēdētu vēl kādu stundu. Taču viņš tik nepacietīgi gaidīja brīdi, kad varēs man parādīt savu pilsētu, ka šī vēlēšanās drīz pārspēja manu vēlmi. Nepagāja ilgs laiks, un es gaidīju parādāmies Florenci tikpat nepacietīgi kā viņš.

—           Vēl septiņi kilometri, — viņš sauca, — un tu to ieraudzīsi lejā, kad uzbrauksim pakalnā.

Varbūt viņš simto reizi brauca no Pizas uz Florenci.

—    Skaties, — viņš sacīja, — mēs esam tieši virs tās!

Florence mirdzēja zem mums kā otrādi apgāztas debesis. Tad līkumu pa līkumam nobraucām lejā.

Taču es domāju par ko citu. Es domāju, vai tas nav atrisinājums— tā ceļot no pilsētas uz pilsētu, apmierināties ar gadījuma paziņām, kāds bija viņš. Jā, un lai man vēl piederētu sieviete, zināmos gadījumos tā nebūtu lieka.

Pilsētā iebraukuši, mēs kopā iedzērām baltvīnu kafejnīcā netālu no stacijas. Zaklīna izlīda no brezenta apakšas atrisušiem matiem, taču vairāk par ķircināšanos viņai nebija bijis jāiztur. Citam, tikai ne man, viņa, protams, varēja likties glīta. Man šķita, ka viņa ir ļoti apmierināta. Viņa bija lieliskā garastāvoklī.

Kafejnīcā viņš man atgādināja par Roku. Es labi viņu apskatīju, kamēr viņš runāja, — mašīnā redzēju tikai profilu. Man šķita, ka pārējie strādnieki ir līdzīgi cits citam, bet viņš nelīdzinās nevienam. Vai tāpēc, ka, ar viņu runājot, izjutu pārāk lielu prieku? Piepeši viņš mani apmulsināja. Ir jābrauc uz

Roku, viņš apgalvoja, kaut vai tikai atpūsties. Tuvojas lielais karstums. Kas gan ir viena nedēļa? Varēsim kopā peldēties Magrā, un, ja atliks laiks, nodoties zemūdens zvejai vienā vietiņā, ko viņš labi pazīst. Radiniekam ir brilles, viņš tās aizdos. Tatad braucam? Braucam, es sacīju. Zaklīna smaidīja, viņa neticēja. Viņu gan neaicināja braukt uz Roku.

Šīs dienas Florencē bija karstākās visā gadā. Savā mūžā esmu piedzīvojis karstumu, esmu dzimis un audzis tropos, kolonijās, un esmu par to lasījis grāmatās, bet tieši Florencē tajās nebeidzamajās dienās par karstumu uzzināju visu. Karstums bija notikumu centrā. Nekas cits vispār nenorisinājās. Itālijā valdīja karstums, un tas bija viss. Runāja par četrdesmit septiņiem grādiem Modenā. Cik bija Florencē? Es nezinu. Četras dienas pilsēta atradās mierīga ugunsgrēka varā — bez liesmām un kliedzieniem. Gluži kā mēra vai kara laikā satrauktos iedzīvotājus nodarbināja tikai vienas rūpes — palikt dzīviem. Tāda temperatūra nebija piemērota ne tikai cilvēkiem, bet arī dzīvniekiem. Zooloģiskajā dārzā nobeidzās šimpanze. Pat zivis slāpa nost. Tās saindēja Arno, par tām rakstīja avīzēs. Ielu asfalts kusa un lipa pie zolēm. Manuprāt, mīlestība no pilsētas bija padzīta. Un šajās dienās droši vien nav ieņemts neviens bērns. Un nav uzrakstīta neviena rinda, ja neskaita avīzes, kurās bija runa vienīgi par karstumu. Suņiem vajadzēja gaidīt rāmākas dienas, lai kopotos. Slepkavas acīmredzot atkāpās nozieguma priekšā, un mīlētāji pameta viens otru novārtā. Droši vien tika aizmirsts, kas vispār ir gudrība. Nomāktais prāts nespēja radīt neko. Personība kļuva f par visai izplūdušu jēdzienu, kura nozīme pagaisa. Tas bija vēl briesmīgāk nekā karadienestā. Un pats Dievs droši vien nebija uz to licis tik lielas cerības. Pilsētnieku vārdu krājums kļuva pavisam vienmuļš un ārkārtīgi ierobežots. Piecas dienas dzīve visiem bija vienāda. Man gribējās dzert. Tas nevarēja ilgi turpināties. Tas neturpināsies, tas nevarēja turpināties, nebija piedzīvots neviens gadījums, kad tas turpinātos ilgāk par dažām dienām. Ceturtajā naktī plosījās negaiss. Bija jau arī laiks. Un pilsētā katrs uzreiz atguva savu mazo specialitāti. Es nē. Es vēl biju atvaļinājumā. t

Man šīs piecas dienas aizritēja ļoti līdzīgas cita citai. Es no rīta līdz vakaram pavadīju kafejnīcā. Turpretī Zaklīna apskatīja Florenci. To darot, viņa stipri novājēja, toties paveica visu, kas jāpaveic. Esmu pārliecināts, ka viņa redzēja visas pilis, visus muzejus, pieminekļus, ko iespējams apskatīt astoņās dienās^ Es nezinu, par ko viņa varēja domāt. Turpretī es, kafejnīcā sūcot kafiju ar ledu un piparmētru dzērienu, domāju par Magru. Bet par ko domāja viņa? Tā nebija Magra, tas bija kaut kas pavisam cits, varbūt pat pretējs Magrai. Un es visu dienu — tikai par to, cik vēsa ir Magra, pat lielā karstumā vēsa, vienmēr spirgta, es atkārtoju. Jūra man vairs nelikās pietiekama, man bija vajadzīga upe, ūdens koku paēnā.

Pirmajā dienā es aizgāju no mūsu viesnīcas līdz kafejnīcai. Biju nolēmis izdzert tasi kafijas ar ledu un tad apiet kādu līkumu pa pilsētu. Paliku kafejnīcā visu rīta pusi. Pusdienlaikā Zaklīna mani atrada pie sestā alus kausa. Viņa sašuta. Kā tā var — būt Florencē pirmo reizi mūžā un pavadīt rītu kafejnīcā! «Šopēcpusdien,» es teicu, «šopēcpusdien es mēģināšu.» Bijām norunājuši, ka staigāsim katrs par sevi un satiksimies tikai maltīšu laikā. Tātad pēc pusdienām viņa mani atstāja. Atgriezos kafejnīcā, kas atradās netālu no restorāna. Laiks pagāja ātri. Es tur biju vēl septiņos vakarā. Šoreiz Zaklīna mani atrada pie piparmētru dzēriena glāzes. Viņa vēlreiz izteica savu sašutumu. «Ja es pakustēšos, es nobeigšos,» atbildēju. Es par to biju pārliecināts, bet tikpat droši man likās, ka nākamajā dienā būs labāk.

Nākamajā rītā nekļuva labāk. Taču es vismaz pienācīgi pūlējos. Pēc pusdienām, stundu pēc tam, kad Zaklīna bija aizgājusi, es atstāju kafejnīcu, kur tomēr biju paspējis atgriezties, un sāku iet pa Tirbunas ielu. Kur bija Arno? Pajautāju virzienu kādam tūristam, kas uzreiz man parādīja ceļu. Patiesību sakot, es visvairāk gribēju redzēt nobeigušās zivis, kas peldot pa ūdens virsu. Nonācu pie upes. No krasta tās redzēju. Avīzes pārspīlēja. Tās tur peldēja, bet daudz mazāk, nekā tika rakstīts. Jutos vīlies. Kas attiecas uz Arno, tai bija maz kopīga ar to, ko redzēju pa ceļam no Pizas, ar to, ko atcerējos no jaunības. Īsta cūcība, es nospriedu, tikai tāda urdziņa, turklāt vēl pilna sprāgušu zivju. Tā ir Arno, es mēģināju sev iestāstīt. Taču veltīgi. Tā uz mani neatstāja nekādu iespaidu. Gāju prom. Ielas bija cilvēku pilnas, bet staigāja galvenokārt tūristi. Visiem bija drausmīgi karsti. Divās vai trīs vietās tie grupām gāja prom no Arno. Lai atgūtu drosmi, pievienojos vienai no tām un nonācu kādā laukumā. Es to pazinu. Kur gan_ es to būtu redzējis? Nospriedu, ka droši vien kādā pastkartē. Protams, tas bija Senjoru laukums. Piestāju malā. Ak tā, te nu tas ir, es sev teicu. Tas liesmoja saules svelmē. Doma, ka vajadzētu to šķērsot, mani burtiski satrieca. Tomēr, ja nu te biju nonācis, man vajadzēja iet laukumam pāri. Visi tūristi to šķērsoja, to vajadzēja darīt. Pāri gāja pat sievietes un bērni. Vai tiešām viņi tik ļoti atšķīrās no manis? Es iešu, nodomāju, bet nezin kādēļ apsēdos uz kādas galerijas pakāpiena. Es gaidīju. Krekls lēnām samirka un pielipa pie miesas. Arī svārki pamazām samirka un pielipa pie krekla. Bet es krekla un svārku iekšpusē nespēju domāt ne par ko citu, kā vienīgi par to. Gaiss, ja tā var sacīt, garoja virs laukuma kā virs ūdens katla. Es iešu, atkārtoju pie sevis. Taču tieši uz galeriju nāca kāds strādnieks. Viņš izvilka no somas lielu uzgriežņa atslēgu un atgrieza cauruli, kura atradās man pie kājām. Noteka piepildījās līdz malām. Es skatījos, un man apreiba galva. Ūdens mirdzošā straumē plūda no caurules. Piespiest muti pie caurules gala un ļaut, lai ūdens mani piepilda kā noteku. Taču laimīgā kārtā atmiņā uzpeldēja nobeigušās zivis. Varbūt irdeni ņēma no Arno? Es nedzēru, bet vēl vairāk domāju par Magru. Kopš ierašanās Florencē ik priekšmets un ik stunda vērta to jo iekārojamāku. Es skaidri jutu — vēl vajadzīgs tikai tīrais nieks, lai es saņemtos un aizbrauktu. Pie tāda lēmuma nonācu pamazām. Taču vajadzīgais mazumiņš tajā dienā vēl neradās. Ieraudzījis ūdeni notekā, es atsacījos šķērsot laukumu. Piecēlos un gāju prom. Pa šaurām ieliņām nonācu kafejnīcā, kur biju pavadījis rītu. Nepaspēju ne muti atvērt, kad viesmīlis, mani ieraugot, saprata, kas notiek.

— Jums vajadzīga lielā" glāze piparmētru ar ledu, — viņš teica.

Es to izdzēru vienā paņēmienā. Pēc tam, krēslā atzvēlies, lēnām izsvīdu, līdz pienāca laiks satikties ar Žaklīnu.

Tā bija mana vienīgā pastaiga pa Florenci, tas ir, vienīgā tūristiskā pastaiga. Pēc tam es vēl divas dienas neizkustējos no kafejnīcas.

Man pa prātam bija viens vienīgs cilvēks — kafejnīcas viesmīlis, viņa dēļ es tur atgriezos pastāvīgi. No desmitiem līdz divpadsmitiem un no trijiem līdz septiņiem es noskatījos, kā viņš apkalpo. Turklāt viņš nodarbojās ar mani. Laiku pa laikam viņš atnesa kādu avīzi. Reizēm uzrunāja mani, teikdams: «Kāds karstums!» vai arī: «Lielā karstumā vislabākais dzēriens ir kafija ar ledu. Tā remdina slāpes un uzmundrina.» Es klausījos viņā. Es dzēru visu, ko viņš ieteica. Viņam patika tāda loma.

Kamēr es patērēju puslitru dzēriena stundā, sēdēdams kafejnīcā, kur apkalpoja šis viesmīlis, dzīve man šķita vēl izturama, likās — vēl ir vērts dzīvot. Galvenais noslēpums bija nekustība. Es sevī neatradu nekā kopīga ar tūristiem. Acīmredzot viņiem nevajadzēja tik daudz dzert. Savā laiskajā dīkdienība_ iedomājos, ka viņiem ir sūklim līdzīgi audi, ja vēlaties, tadi ka kaktusiem, un šī īpatnība, pašiem nezinot, ir noteikusi viņu aicinājumu.

Es dzēru, es lasīju, es svīdu un laiku pa laikam mainīju atrašanas vietu. Izgāju no kafejnīcas terasē. Un galu galā es skatījos uz ielu. Pamanīju, ka ap pusdienlaiku tūristu straume apsīkst. Tā atjaunojās ap pieciem. Viņu bija milzīgi daudz. Viņi turējās pretī karstumam. Par spīti saviem sūkļveidīgajiem audiem, viņi bija varoņi, vienīgie pilsētā — tūrisma varoņi. Es turpretī biju tūrisma kauna traips. Es apkaunoju pats sevi. Reiz es to pateicu viesmīlim. «Es Florencē neko neredzēšu. Es neesmu tās cienīgs.» Viņš smaidīdams atbildēja, ka tas ir temperamenta, nevis gribas jautājums, ka ir cilvēki, kas to spēj, un tādi, kuri nespēj. Viņš bija pārliecināts par saviem vārdiem, viņš bija jau pieredzējis karstuma periodus. Viesmīlis laipni piebilda, ka mans gadījums ir ļoti tipisks, viens no tipiskākajiem, kādus viņš zina. Šī atbilde mani tā apmierināja, ka vakarā es vārds vārdā to atkārtoju Zaklīnai.

Ap četriem pēcpusdienā garām pabrauca laistāmā mašīna. Aiz tās asfalts kūpēja un gaisā pacēlās neskaitāmas smakas. Es tās ieelpoju. Tās bija labas un nomierināja sirdsapziņu. Nospriedu, ka arī tāda savā ziņā ir Florence.

2aklīnu satiku vienīgi maltīšu reizēs. Man nebija nekā, ko sacīt. Viņai gan. Kā tad citādi. Viņa stāstīja, ko ir redzējusi un ko darījusi rīta pusē vai pēcpusdienā. Viņa vairs nelūdza, lai saņemos, bet slavēja Florences brīnumus, domādama, ka tādā veidā drīzāk pamudinās mani tos apskatīt. Viņa man tos slavēja bez mitas. Viņa runāja daudz un vienmēr par lietām, kas ir tik skaistas, patiešām tik skaistas, ka es nemaz nevaru neiet tās apskatīt, it kā runa būtu nezin par ko: par manu godu, manu kultūru un varbūt pat par kaut ko vēl vairāk, kas atkarīgs no tā, vai es iešu tās apskatīt vai ne. Es neklausījos. Es lāvu viņai izrunāties pēc sirds patikšanas. Es daudz ko piecietu gan no viņas, gan dzīves. Es neapšaubāmi biju dzīves nogurdināts cilvēks. Viens no tiem, kuru traģēdija ir tā, ka viņi nekad nav atraduši tādu pesimismu, ko varētu samērot ar savējo. Šie cilvēki ļauj citiem ilgi runāt, taču nevajag tiem īsti uzticēties. Es ļāvu viņai runāt trīs dienas, pa divām reizēm katrā — ik maltītē. Tad pienāca trešā diena.

Trešajā dienā es nevis gāju uz satikšanos, ko viņa man bija nolikusi septiņos viesnīcā, bet paliku kafejnīcā. Es nodomāju — ja viņa neatradīs mani viesnīcā, viņa nāks uz kafejnīcu. Parasti es gribīgi vai negribīgi biju ieradies uz viņas iecerēto satikšanos. Taču šodien tas man vairs nelikās nepieciešami. Kā jau paredzēju, viņa ienāca kafejnīcā pusastoņos.

—    Tu tomēr pārspīlē, — viņa laipni sacīja. Viņa izskatījās apmierināta.

—    Vai tev liekas, ka es pārspīlēju?

—    Mazliet, — viņa tikpat laipni atbildēja.

Zaklīna negribēja turpināt sarunu. Pamanīju, ka viņa ir uzkrasojusies un uzģērbusi citu kleitu. Kopš deviņiem rītā viņa staigaja pa Florenci.

—    Vai tu kaut kur biji? — viņa jautāja.

—    Nē, — es atbildēju, — nekur nebiju.

—    Pierast var pie visa, pat pie karstuma, — viņa nerimās.

—   Vajag tikai mazliet saņemties.

_Nu jau trīs gadus viņa katru dienu lūdza, lai saņemos. Laiks gāja ātri.

—    Tu esi novājējusi, — es sacīju.

—    Tā nav nekāda nelaime, — viņa smaidīdama atbildēja,

—   gan es atkopšos.

—    Tev nevajag tā pārpūlēties.

—    Es nespēju sev to liegt.

—    Tas nav tiesa, — sacīju.

Viņa izbrīnījusies pavērās manī un nosarka.

—    Tev ir slikts garastāvoklis, — viņa sacīja.

—           Man nebija taisnība. Ja nu tu reiz esi Florencē, vajag izmantot izdevību.

—    Un tu? Kāpēc tu man to saki?

—    Man negribas.

—    Tu tiešām neesi tāds kā citi cilvēki.

—    Esmu gan, bet man negribas.

—    Tu taču neteiksi, ka pilsēta tev nepatīk?

—    Man par to nekas nav zināms. Mirkli viņa klusēja.

—    Šodien, — viņa teica, — es redzēju Džoto.

—    Man tas vienalga, — es atbildēju.

Viņa izbrīnījusies palūkojās manī, tad nolēma neņemt manus vārdus vērā.

—           Kad iedomājos, ka šis cilvēks dzīvojis 1300. gadā, pirms, piemēram…

Zaklīna runāja par Džoto. Es vēroju, kā viņa runā. Viņai patika mans skatiens, varbūt viņa noticēja, ka es klausos. Viņa bija spējīga tam ticēt. Ziniet, reizēm pagāja mēneši, kad es uz viņu lāgā nepaskatījos …

Mēs izgājām no kafejnīcas. Viņa joprojām stāstīja par Džoto. Viņa sniedza man roku. Kā parasti. Iela mani ieslēdza. Piepeši mazā kafejnīca man parādījās plaša kā okeāns.

Pirmo reizi, kopš dzīvoju ar šo sievieti, man bija kauns — jā, kauns, ka viņas roka ieķērusies manā elkonī.

Pastāv ūdens lāse, kuras dēl trauks piepeši sāk plūst pāri. Pat ja nezina, kādu neticami sarežģītu ceļu, kādu labirintu šī lāse veikusi, lai nonāktu traukā un liktu tam plūst pāri, nav iemesla tai neticēt. Un vajag ne tikai ticēt, ka tas iespējams, bet arī ļaut, lai kauss plūst pāri malām. Es lāvu pacietības kausam iet pāri malām, kamēr viņa runāja par Džoto.

Nākamajā dienā, kad bija nolemts, ka mēs nekur kopā neiesim, es viņai sacīju, ka «arī šodien» viņu nepavadīšu uz pilsētu. Viņa pabrīnījās, bet neko neiebilda. Viņa atstāja mani viesnīcā. Es piecēlos vēlu, nomazgājos vannā un tiešā ceļā gāju uz kafejnīcu. Es biju izdomājis, ko darīšu. Mēģināšu sameklēt mašīnas šoferi. Ar kafejnīcas viesmīli aizvien mēdz kaut ko runāt — vai nu par karstumu vai dzērieniem, kas vislabāk palīdz to izturēt. Galu galā šķita, ka pat viņam tas sāk likties mazliet vienmuļi. Turklāt es noguru, skatoties, kā viņš rosās, bez mitas skraida no viena galdiņa pie otra. Kad divas dienas biju lolojis cerību, ka viņš atradīs brīvu stundas ceturksni, lai kopā ar mani izdzertu glāzi piparmētras ar ūdeni, es sapratu, ka tas ir nepiepildāms sapnis. Tad iedomājos par mašīnas šoferi. Izdzēris divas tases kafijas, sakopoju visus spēkus un otrreiz metos iekšā pilsētā, lai stacijas tuvumā sameklētu bāru, kur, Florencē ieradušies, dzērām baltvīnu. Piepūli, ko neiztērēju, lai apskatītu pilsētu, es liku lietā, lai atrastu viņu. Man bija tik karsti, ka šķita — esmu licis uz spēli dzīvību. Tomēr es neatkāpos no mērķa. Atradu bāru. Es izklāstīju savu vajadzību, mani saprata un sacīja, ka nelaimīgā kārtā visi strādnieki, kas brauc ar mazo mašīnu, ir devušies uz Pizu, ka ir trešdiena, ka viņi būs Florencē tikai sestdien. Vārdu sakot, man pateica to, ko es jau zināju. Vai es biju aizmirsis? Nedomāju vis. Nē, es tikai gribēju izlikties, ka esmu aizmirsis, cerēt uz neiespējamo, izaicināt netaisno likteni, pieņemot, ka tas ir mans personīgais liktenis. Man izdevās. Uzzinātais mani satrieca. Pie bāra izejas biju pārliecināts, ka visā Florencē nav neviena, ar ko es varētu vienkārši papļāpāt, dzerot glāzi vīna. Pat viņa, šofera, te nebija. Florencē bija tikai tūristi un Zaklīna. Biju pārliecināts, ka ir kaut kur arī man līdzīgi cilvēki, kas kaujas ar garlaicību un negrib kustēties, bet kur viņi ir? Vai tiešām es gribu tādus atrast? Nē. Es gribēju būt divatā ar viņu viens visā pilsētā. Un tā bija. Piecas dienas un piecas naktis.

Es zaudēju pēdējo brīvību. Viņa aizņēma visas manas domas, apķīlāja manas dienas un naktis. Viņa bija melna nagla manā sirdī.

Es biju koloniju ierēdņa dēls, tēvs Madagaskarā bija galvenais pārvaldnieks provincē, kas bija tikpat liela kā Dordoņa, un viņš ik rītu pārbaudīja savu personālu; tā kā ieroču nebija, tēvs apskatīja, vai ausis ir tīras. Tīrība viņu aizrāva tāpat kā franču tautas diženums. Viņš pavēlēja visās savas teritorijas skolās pirms stundām dziedāt «Marseljēzu». Viņš aizrautīgi rīkoja vakcinācijas ekspedīcijas, bet, ja saslima kalps, sūtīja to nomirt projām no sevis. Reizēm viņš saņēma pavēli mobilizēt piecsimt vīru lieliem balto pētījumiem — ak, kas par skaistām pastaigām! Kopā ar karaspēka vienību un policistiem tēvs devās ielenkt ciemus un šaut ar karabīni. Kad iedzimtie bija sadzīti lopu vagonos un nosūtīti minēto pētījumu virzienā, bieži vien tūkstoš kilometru attālumā no dzīvesvietas,' viņš pārradās noguris, bet lepns un pavēstīja: «Tas bija grūti. Nav pareizi mācīt viņiem Francijas vēsturi un stāstīt par revolūciju, kas mums nodarījusi vislielāko jaunumu.» Un šis muļķis, šis zaldāts, pārvaldīja provinci ar deviņdesmit tūkstošiem iedzīvotāju, pār kuriem viņam bija gandrīz neierobežota vara. Un līdz sešpadsmit gadu vecumam tāds bija mans vienīgais audzinātājs. Tātad es zināju gan, kā ir, ja kādu nenogurstoši uzrauga, uzmana katru sekundi, novēro ik skropstas kustību. Es labi zināju, ko nozīmē dzīvot, diendienā cerot uz viņa nāvi, — iedomāties tēvu acumirklī nogalinātu no kāda iedzimto kareivja rokas — tāds piecpadsmit gadu vecumā bija mans skaistākais sapnis, vienīgais, kas atdeva pasaulei kādu mazumiņu pirmatnējā svaiguma, — un īpašo reiboni, kurš var rasties, ieraugot nazi uz ģimenes maltītes galda, un ko nozīmē noģībt, krūmos slēpjoties, kad ierauga tēvu pārlūkojam sava personāla ausis. Bet Florencē karstuma periodā man šīs bērnišķības ne reizi neienāca prātā.

Visu dienu, sēžot kafejnīcā, es domāju par viņu — 2aklīnu, ar kuru kopā biju ieslodzīts pilsētā.

Es viņu gaidīju stundām ilgi kā neprātīgs mīlētājs.

Man pietika ar viņas izskatu vien, tas attaisnoja visas manas gaidas. Viņa bija ne tikai manas nelaimes cēlonis, bet arī tās nevainojams attēls, tās fotogrāfija. Viņas smaids, viņas stāja, pat viņas kleita mudināja mani pārvarēt visas agrākās šaubas. Domāju, ka nu es viņai redzu caur un cauri.

Viņa jau nu gan nekad nebija pieskārusies karabīnei, nedz arī pārlūkojusi kādam ausi, bet tam, protams, nebija nekādas nezīmes. Viņa sēdās pie brokastu galda, iemērca smalkmaizīti kafijā ar pienu, un man jau bija diezgan. Es uzkliedzu, lai viņa izbeidz. 2akiīna izbrīnījusies pārstāja ēst, es atvainojos, viņa neuzstāja, lai kaut ko vēl paskaidroju. Viņa bija auguma maza, un ar to man pietika. Viņa valkāja kleitu. Viņa bija sieviete, un ko citu vēl vajadzēja? Mani satracināja viņas visparastākās kustības, visnevainīgākie vārdi. Un, kad viņa palūdza, lai pasniedzu sāli, mani apstulbināja šo vārdu reibinošā nozīme. Neko viņā nepalaidu garām nepamanītu, šajās piecās dienās nekas viņā nepalika neievērots. Vārdu sakot, rēķins noslēdzās. Piecās dienās es atskatījos viņu trim gadiem.

Es daudz ko atklāju. Runa bija ne tikai par to, ka viņa ir sieviete, vai par to, ka viņa ir dzīva, vai vēl — ka viņa nav man piemērota, galvenais — viņa piederēja pie īpašas sugas — pie optimistiem. Par šiem ļaudīm es teicu nebeidzamas runas: optimistu galvenā īpašība ir tirdīt cilvēkus. Parasti viņiem ir lieliska veselība, viņi nekad nezaudē dūšu, ir apveltīti ar izcilu enerģiju. Viņi ir ļoti kāri uz cilvēkiem. Viņi tos mīl, uzskata par dižiem, pievērš tiem vislielāko uzmanību. Stāsta, ka dažas sarkano skudru pasugas — laikam Meksikas skudras — loti īsā laikā noskrubina līķi, tā ka paliek pāri tikai kauli. Viņa izskatās burvīga, zobi — kā bērnam. Jau divus gadus viņa ir mana skudra, šajā laikā viņa ir mazgājusi manu veļu, loti rūpīgi kārtojusi manas sīkās darīšanas. Skudrai līdzīgu viņu dara arī trauslā grācija, viņu varētu saspiest pirkstos kā nieku. Viņa vienmēr ir bijusi kopā ar mani — tiešām, priekšzīmīga skudra! Kurš cits, ja ne tikai viņa, varētu jūs piespiest ienīst optimismu uz visiem laikiem, vienīgi viņa spēja jūs piespiest uzskatīt viņas izpriecas par visdrūmākajām, viņas darbus — par vismelīgākajiem pasaulē, viņas nomāktību — par visdrausmīgāko no visām. Vienīgi viņa spēja panākt, lai jūs līdz savas nāves stundai ienīstat viņas izpriecas un viņas darbus. Es dzīvoju kopā ar viņu divus gadus.

Un tieši Florencē es aptvēru, ka viņa pārspēj visas manas cerības.

Neizsīkstošs manas — kā lai to nosauc? — jaunās kaislības avots bija karstums. Viņa teica: «Man taisni patīk karstums.» Vai arī: «Mani viss tik loti interesē, ka es aizmirstu karstumu.» Es atklāju, ka tā nav taisnība, ka cilvēciskai būtnei nav iespējams justies labi tādā svelmē, ka tie ir viņas mūžīgie meli, optimistiskie meli, ka viss viņu interesē tikai tāpēc, ka viņa nolēmusi par to interesēties — viņa padzinuši no savas dzīves vaļības, kas cilvēku padara bīstami mainīgu. Ja viņa iedomātos, ka karstums varbūt nemaz nav labs, viņa agrāk vai vēlāk varētu apšaubīt arī visu pārējo, piemēram, pieņemt, ka viņas cerības uz mani nav tik dibinātas, kā viņa vēlētos. Atklāju, ka viņa necieš šaubas itin ne par ko, pieņem vienīgi tās, ko pati atzīst par «noziedzīgām». Lai cik sīki bija vai varēja likties viņas meli, galu galā es, melu čempions, sapratu, ka viņas meli ir atšķirīgi no manējiem.

— Pat zivis tādā karstumā nobeidzas.

Viņa smējās. Es tiešām nekad nekad neuztiepju savas domas. Tāpat es atklāju, ka laikā, kopš dzīvojam kopā, viņa man vienmēr ir bijusi svešāka nekā, piemēram, Arno upē tikko nosprāgušās zivis, kuras vienā mierā sagandē pilsētas gaisu. Viņa nekad nav gājusi paskatīties uz tām. Viņa apgalvo, ka nesajūt to lielisko smirdoņu karstumā. Tāpēc es to ieelpoju kā rožu aromātu. Mēs nekad neesam bijuši vienisprātis par laiku. Katram laikam ir savs jaukums, viņa sacīja, nevienam nedodot priekšroku, bet man zināmi laika apstākli vienmēr ir iedvesuši nepārvaramu riebumu. Atklāju arī, ka manā naidīgumā viņa vienmēr ir saskatījusi un joprojām saskata — pat Florencē — pamatojumu cerībām. Mēs vēl neesam apprecējušies, viņa jokoja.

Man kļuva pilnīgi skaidrs, piemēram, ka viņa nekad nav jutusi pret cilvēkiem nedz iecietību, nedz interesi un ka neviens nekad viņu nav saviļņojis. Ka es viņas dzīvē esmu bijis vienīgais, kam viņa dod priekšroku, tāpat kā cilvēce — vienīgā, pret ko viņa bijusi iecietīga, tai viņa veltīja visu savu uzticību un apgalvoja, ka dzīvo tikai tās aizvien lielākas laimes dēļ, bet viena atsevišķa cilvēka izmisums nekad nav atstājis uz viņu nekādu iespaidu. Viņu ietekmējusi tikai visas cilvēces nelaime. Par to, cik atceros, viņa varēja runāt bez sāta, un viņai vienmēr bija pilnīgi skaidrs un neapstrīdams priekšstats par to, kā cilvēcei nelaimē palīdzēt. Viņa pastāvīgi deva priekšroku nevis noziegumiem, bet vingrošanas svētkiem, mīlestība viņai aizvien sagādāja maigu baudu un vienmēr atstāja smaidošu, apmierinātu, tikpat nesatricinātu kā noziegumi. Ministrijā viņu mīlēja, viņas lakstīgalas garastāvoklis sagādāja aizvien pieaugošu popularitāti, viņa piederēja pie tiem optimistiem, kuri, kā zināms, ir nomaskējušies, un par kuriem runā, ka viņi jebkuru cilvēku darīs laimīgu, jo viņiem ir laba sirds, viņi jūt visiem līdzi, bet tieši pēc viņas ierašanās kantorī mans izmisums kļuva visdziļākais. Jo man tik tiešām nav nekā kopīga ar lakstīgalām, šīm dabas bel canto, un es vienīgais zināju, ka viņa nekad nedarīs laimīgu nevienu.

Es vairs negarlaikojos. Es nenoguris rakņājos šajā sievietē un no viņas trauslās un alkstošās skudras eksistences guvu tonnām pieredzes. Manām apžilbušajām acīm tas bija tīrais zelts.

Reiz, kad tādas bagātības dēļ jutos mazliet nokaunejies, es mēģināju cīnīties. Viņa ienāca kafejnīcā. Pūlējos sev iestāstīt, ka tas viss nemaz nav tik nopietni, ka kleita viņai labi piestāv, ka ar savu mazo zilo ceļvedi, spītējot karstumam, viņa tiešām varētu aizkustināt kuru katru, ka viņa daudziem tomēr būtu piemērota un nav nopietnu iemeslu uzskatīt, ka man viņa neder. Bet viņa pienāca pie galda un sveicināja. Tad viņas optimisms vēlreiz pārsprāga kā nogatavojies auglis. Es tāpat nevarēju izvairīties no viņas klātbūtnes, kā nevarēju neapskatīt no Arno dzīlēm iznirušās, karstumā nosprāgušās zivis. Es vēlreiz atgriezos pie šīm tveices nomaitātajām zivīm.

Visauglīgākās stundas man sagādāja naktis, kad abi gulējām. Es vairs nespēju atšķirt pilsētas karstumu no viņas kvēles. Viņas klātbūtnē es nespēju pietverties nekam, pateikt sev, ka tādās naktīs jebkurš augums man gultā būtu tikpat neciešams. Nē, es biju pārliecināts, ka ir sievietes, kuru augumi miegā izdvestu ciešamu un brālīgu siltumu. Bet viņas ķermenis, manuprāt, nodeva, apliecināja viņas optimismu pilnīgi atklāti un neķītri. Šīs naktis brīnumaini noderēja tāliem iztēles lidojumiem. Tās bija vienas no skaistākajām manā mūžā. Es gulēju slikti. Es nemitīgi trūkos augšā no miega — man šķita, ka mani modina pati viņas klātiene — un istabas krēslā ilgi nolūkojos, kā viņa guļ savā neattaisnojamajā miegā. Pēc tam, nespējot vairs ilgāk nodoties dievišķajam skatam, atkal apgūlos. Un tajās naktīs man nāca prātā viena un tā pati upe. Tā bija liela. Tā bija auksta, tajā nebija ne miņas no sievietes. Es to maigi saucu par Magru. Jau pats vārds vien spirdzināja sirdi. Mēs abi — šoferis un es — bijām vieni. Ainavā atradāmies tikai mēs divi. Viņa bija pilnīgi izgaisusi no manas dzīves. Mēs pastaigājāmies gar upi. Viņam netrūka laika. Tā bija gara sestdiena. Debesis klāja mākoņi. Laiku pa laikam mēs, uzlikuši zemūdens brilles, ienirām nevis jūrā, bet upē, un viens otram blakus peldējām starp ūdenszālēm un zivīm tumšzaļi mirdzošā pasaulē. Tad izkāpām krastā. Pēc tam peldējām atkal. Mēs nesarunājāmies, mēs neteicām viens otram ne vārda, mums nebija nekādas vajadzības to darīt. Šī sestdiena ilga trīs naktis. Nebeidzama. Neizsmeļama. Vēlēšanās būt blakus viņam upes krastos vai upē bija tik liela, ka apslāpēja visas citas vēlmes. Es ne reizi neiedomājos par kādu sievieti. Es nevienu nevarētu iztēloties blakus sev šajā upē.

Bet, līdzko pienāca diena, upe izgaisa no manas dzīves. Sievietes klātbūtne mani žņaudza nost. Man vairs nebija ne mirkļa, lai domātu kaut ko pašam par sevi.

Tas beidzās diezgan drīz, pirms beidzās karstums. Pavisam pēkšņi — kādā pēcpusdienā.

Zaklīna lūdza, lai aizeju līdzi uz svētā Marka muzeju —kaut ko tādu viņa nebija lūgusi kopš mūsu ierašanās Florencē, un, kopš mani bija pārņēmusi jaunā kaislība, es biju laipns. Piekritu. Viņa mani tik ļoti nodarbināja, ka bez viņas es paliku gluži kā bez satura. Un man šķita, ka Florences muzejs, tāpat kā vingrošanas stadioni, ir īstā vieta, kur es vislabāk varu uz karstām pēdām pieķert viņu optimismā. Tāpēc piekritu ļoti labprāt. Mēs gājām. Tā bija vistveicīgākā no visām karstajām dienām. Ielu asfalts bija gluži šķidrs. Cilvēki pa to pārvietojās kā pa murgainu sīrupu. Deniņos pulsēja asinis, plaušas dega. Daudzas zivis nobeidzās. Tā bija diena, kad nomira šimpanze. Zaklīna sajūsmināta gāja man mazliet pa priekšu, it kā mani vadītu un uzmundrinātu. Nekrietneie, es nodomāju. Viņai likās, ka ir uzvarējusi, un ik pa brīdim viņa atskatījās, lai redzētu, vai es joprojām sekoju. Un man pašam šķita, ka tuvojos savām vislielākajām pārdrošībām, es gan nezināju, kādas tās varētu būt. Notikt varēja diezin kas. Beidzot viss kas var notikt, es sev teicu. Es biju apņēmības pilns. Un tad? Ez nezināju. Mani iedvesmoja un apsēda simtiem pilnīgi nenoteiktu plānu. Taču, lai cik nenoteikti un cik daudz to arī biia, man tie nelikās mazāk diženi, tieši pretēji, man tie šķita lieli tikai tāpēc, ka to bija tik daudz un tie bija miglaini. Bet nekrietneie, bet nekrietneie, es sev atkārtoju. Galvu pacēlis, soļoju uz muzeju. Un cauri sviedru lāsēm, kas man pilēja acīs un apgrūtināja redzi, skatoties, kā viņa tik laipni iet man pa priekšu, es iepazinu dzīvotprieku, prieku par to, ka dzīvošu.

Nonācām muzejā.

Tas bija citādāks nekā tie, kurus esmu redzējis agrāk. Tā bija senlaicīga vasaras mītne divos stāvos, nokrāsota sārtos un pelēkos toņos, tās durvis vērās nevis uz ielu, bet uz iekšējo dārzu, kuram apkārt stiepās sarkaniem akmeņiem bruģēta vaļēja galerija. Kaut arī tajā dienā manas kaislības bija sasniegušas kulmināciju, līdzko iegāju šajā mājā, tās aprima. Māja man likās ļoti skaista. Tās lorma bija pavisam vienkārša, tā man atgādināja četrstūrainu aku. Vai kaut ko tik skaistu es jau biju redzējis? Nē, man tā nešķita. Celtnei piemita īpašs skaistums, nekas nebija darīts, lai to panāktu, tāda tā bija, kā mēdz sacīt, pati no sevis, galvenokārt tāpēc, ka uzreiz varēja apjaust, kāpēc tā būvēta. Kāpēc? Tāpēc, ka cēlēji daudz ko zināja par vasaru, varbūt tiem pat bija liela pieredze. Citi, bez šaubām, dotu priekšroku priecīgākām un vairāk izrotātām ēkām, no kurām skats paveras uz kalniem vai jūru, nevis kā šī, kura lūkojās, tā sakot, pati sevī. Bet viņiem nebūtu taisnība. Jo, izejot no šīs celtnes, vajadzēja atklāt pilsētu tā, kā tā neatklājās ne no viena cita nama, gluži kā no jūras iznākot, cilvēki pārsteigti un apjukuši atklāj silto gaisu. Mājas ēna bija tik bieza, ka šķita — zem mājokļa plūst upe. Ka zem šī dārza plūst Magra. Līdzko es no spožās saules iegāju nama ēnā, tā mani ieslēdza.

—    Bet nāc taču, — Zaklīna sacīja.

Es sekoju viņai. Viņa pajautāja kādam darbiniekam, kur atrodas Marijas pasludināšanas glezna. Kad man bija apmēram divpadsmit gadu, tēva atvaļinājuma laikā man virs gultas karājās eņģelis no šīs gleznas reprodukcijas. Divus mēnešus Bretaņā. Un man it kā gribējās redzēt, kāds tas izskatās dabā, ja tā var teikt. Mums pasacīja, kur to meklēt. Tā atradās istabā netālu no ieejas. Devāmies tieši turp. Tā bija vienīgā glezna visā telpā. Kāds ducis tūristu stāvēja un klusēdami nolūkojās tajā. Kaut arī pretī gleznai bija sarindoti trīs soli, neviens nesēdēja. Mazmazdrusciņ vilcinājies, es apsēdos. Pēc tam Zaklīna apsēdās man blakus. Es pazinu eņģeli. Protams, esmu redzējis arī citas reprodukcijas, ne tikai to, kas brīvdienās raudzījās no sienas Bretaņā, bet labi atcerējos tikai šo. Eņģeli es atminējos tik labi, it ka vēl vakar butu aizmidzis tam blakus.

—    Cik tas ir skaisti! — Zaklīna man čukstēja ausī.

Lai kā šo domu biju gaidījis, tā neatstāja uz mani iespaidu, kādu biju paredzējis. Īstenībā tā neatstāja nekādu iespaidu. Es lieliski atpūtos, sēdēdams pretī gleznai. Jau četras naktis, kopš sapņoju par upi, es gandrīz nebiju gulējis. Piepeši pamanīju, ka nogurums ir kolosāls. Uz ceļgaliem noliktās rokas bija svina smagas. Pa durvīm iespīdēja zaļa, dārza maura iekrāsota gaisma. Glezna, tūristi un es pats peldējām zaļumā. Tas bija ļoti, ļoti patīkami.

—    Sevišķi eņģelis, — Zaklīna man čukstēja ausī.

Es nospriedu, ka citas reprodukcijas, kas man piederējušas vai ko savā mūžā esmu redzējis, nav devušas tik pareizu priekšstatu kā tā, kas karājās virs manas gultas brīvdienās Bretaņā. Es atcerējos arī sievieti. Viņu es ieraudzīju, būdams tik jauns, ka vairs nevaru pasacīt, vai tā man patika vai nepatika, kaut gan, jā, es zinu, tā man nekad nav lāgā patikusi. Vai eņģelis tai pateica, ka dēls tiks nogalināts?

—    Tas ir tik ļoti skaisti, — Zaklīna vēlreiz sacīja.

Brīvdienās, kā atceros, bieži domāju, kam viņš varētu tik dziļi klanīties.

—    Ievēro, viņa ari ir skaista, — Zaklīna piemetinaja.

Piepeši man ienāca prātā, ka es varētu pasacīt — šo nelieti,

šo eņģeli es pazīstu ļoti labi. Es viņu pazinu jau tad, kad biju vēl pavisam mazs zēns, tas bija nesvarīgs manas dzīves sīkums, kaut kas tāds, ko es varētu stāstīt vienalga kam, jo no tā neviens neko vairāk par mani neuzzinātu un neuzliktu man nekādus pienākumus. Es tomēr viņai to pateikšu, nodomāju. Bet vai vainīgs bija nogurums? Es vairs nespēju viņai to pateikt. Nespēja attiecās mazāk uz mani pašu kā uz manām lūpām. Dīvainā kārtā tās gan pavērās, bet sastinga un aizvērās kā vārstulis. Neko nevarēja dabūt tām pāri. Tur nekas neiznāk, es nospriedu, maz'iet nobažījies.

— Bet sevišķi eņģelis, — Zaklīna no jauna atkārtoja.

Es mēģināju vēlreiz, bet veltīgi, es nespēju saņemties — saņemties un pasacīt kaut ko tik vienkāršu: eņģelis man bijis diezgan tuvs bērnības draugs. Nu, lūk. Tas bija vienkārši. Es biju cilvēks, kurš dzīvē iekārtojies tādā veidā, ka viņam ne tikai nav neviena, kam kaut ko tādu pasacīt, bet kuram kaut ko tādu pasacīt ir neizsakāmi grūti. Un tomēr nebūtu taču nekas sevišķs pateikt: bērnībā man divus mēnešus bija šī eņģeļa reprodukcija. Vai arī: man ir tā, it kā es būtu saticis vecu biedru, jo divus mēnešus — toreiz es uzturējos Bretaņā — tā attēls karājās virs manas gultas. Tas radītu grūtības tikai sunim vai arī zivij, bet es taču biju cilvēks! Tas nebija normāli. Varēja izdomāt neskaitāmus veidus, kādos to viņai pateikt, bet es nespēju atrast nevienu. Viņam es varētu pajautāt —vai tu atceries? Bet viņš neatceras neko, nebūtu nekādas jēgas viņam to sacīt, nevar taču runāties pats ar sevi. Tagad saule apspīdēja gleznu. Tā izskatījās kā aizdedzināta. Un vai tad galu galā nevar paturēt noslēpumā ziņu, ka esmu eņģeli pazinis?

Man šķita — nē, pareizāk sakot, ir pienācis brīdis, kad vajag to kādam pateikt.

Tas bija kaut kas tāds, ko es labprāt pateiktu, tiesa, mazsvarīgs, tomēr bez tā man piepeši bija grūti iztikt. Es tātad to atklāju, bet šoreiz tas attiecās tikai uz mani — cilvēki atklāj, ko var, vecumā, kādā var, un reizēs, kad izdodas, — tādēļ vairs nav nekāda iemesla, lai pasaule joprojām paliktu neziņā par to, ka bērnībā Bretaņā es pazinu šo eņģeli. Un nav nekāda iegansta par to joprojām klusēt. Tam vajadzēja tikt pasacītam. Vārdi manī drebēja laimīgi un nepiedienīgi. Jutos ļoti pārsteigts.

Es visai ilgi sēdēju uz sola, katrā ziņa ilgāk, neka glezna būtu pelnījusi — vairāk nekā pusstundu. Protams, eņģelis aizvien vēl bija tur. Es skatījos uz viņu, neko neredzēdams, jo visu uzmanību paņēma atklājuma sagādātais atvieglojums. Tas bija liels. Mani atstāja mana muļķība. Nepakustējies atļāvu tai iet. Ļoti ilgi apspiedis briesmīgu vēlēšanos nolaist ūdeni, es beidzot gāju to darīt. Un, kad vīrietis nolaiž ūdeni, viņš vienmēr to dara Joti uzmanīgi un cik labi vien iespējams, un nezaudē uzmanību līdz pēdējam pilienam. Un tad tas bija nokārtots. Jutos mierīgs. Sieviete, kas atrodas man blakus, pamazām atklās pati savu noslēpumu. Es viņai nevēlēju itin nekā Jauna. Visā visumā es pusstundas laikā biju pieaudzis. Tā nav tukša runāšana. Pieaudzis es atkal no jauna ieraudzīju eņģeli.

Profilā. Tas joprojām bija gleznojums. Diezgan vienaldzīgs. Viņš skatījās uz sievieti. Sieviete arī joprojām bija gleznojums, tā skatījās uz viņu. Pec pusstundas Žaklīna, vel aizvien klusinot balsi, man sacīja:

— Vēl ir jāredz viss pārējais. Muzejus slēdz agri.

Beidzot es zināju, ka viņa man to saka tikai tāpēc, ka nezina — esmu šo eņģeli pazinis, un to viņa nezina vienīgi tāpēc, ka es to neesmu pateicis, nevis kāda cita iemesla dēj. Tomēr es viņai neko neatklāju un necēlos augšā no sola. Man, bez šaubām, vajadzēja vēl vairāk laika. Eņģelis, saules izgaismots, joprojām mirdzēja. Būtu grūti pasacīt, vai viņš ir vīrietis vai sieviete, jā, tas būtu grūti, pa druskai viņš bija tas, ko katrs vēlējās redzēt. Aiz muguras viņam tiešām bija brīnumaini, no meliem silti spārni. Man gribētos redzēt skaidrāk, nekā es redzēju, vēlējos, piemēram, lai viņš pagriež galvu un paskatās uz mani. Jo ilgāk es raudzījos un raudzījos, jo ilgāk gremdējos gleznā, tas man vairs nemaz tik neiespējami nelikās. Kādā mirklī pat šķita, ka eņģelis man pamirkšķina ar aci. Tajā brīdī acīmredzot lūza maura raidītā gaisma, jo otrreiz tas vairs neatgadījās. Kopš tā laika, kad viņš bija ieslēgts gleznā, viņš nekad nebija paskatījies ne uz vienu tūristu, visu uzmanību viņš veltīja uzticētajam uzdevumam. Kopš mūžības viņu interesēja viena vienīga sieviete. Turklāt vajadzēja atzīt, ka sejas otras puses viņam nav. Un, ja viņš pagrieztu galvu un paskatītos uz mani, viņa seja būtu plāna kā plēksnīte un vienacaina. Tas bija mākslas darbs. Es nezināju, vai tas ir skaists vai nav. Bet pirmām kārtām —mākslas darbs. Dažos gadījumos tos nevajag aplūkot pārāk ilgi. Vai četrsimt gadu laikā viņš kaut vienreiz ir kādam pamirkšķinājis? Es nevarēju to nedz aiznest, nedz sadedzināt, nedz apkampt, nedz izdurt tam acis, nedz noskūpstīt, nedz iespļaut sejā, nedz arī sarunāties. Kāda jēga bija aplūkot to vēl ilgāk? Man vajadzēja celties augšā no šī sola un turpināt pašam savu dzīvi. Un ko man deva tas, ka es skatījos uz to otro — tāpat profilā —, kurš vadīja savu auto, visu laiku pamācīdams, kā man kļūt laimīgam? Tas, par kuru es sapņoju katru nakti un kas bija tāpat iestidzis Pizā mūrnieku darbos kā šis savā gleznā? Stipras sāpes man sažņaudza krūtis virs diafragmas. Es tās pazinu. Divreiz savā mūžā es jau biju raudajis — vienreiz Parīzē, otreiz Višī — civilstāvokļa aktu dēļ. Tas ir eņģelis, es sev teicu, šis šoferis, šis nodevējs. Bet kāpēc raudāt? Es cerēju, ka, atrodot dīvainās vēlmes iemeslu, es to noskaidrošu un tikšu galā ar sāpēm. Bet drīz vien uguns pārņēma galvu, un es vairs nespēju domāt neko. Es tik vien varēju, kā sev pasacīt: ja nu tev tik briesmīgi gribas, tad raudi vien! Pēc tam jau redzēsi, kāpēc tas bija vajadzīgs. Līdzko tu neļaujies raudām, tu kļūsti negodīgs pats pret sevi. Tu nekad neesi bijis godīgs pret sevi, beidzot un tūlīt pat tev tādam jākļūst, vai saproti?

Šis vārds nāca man virsū kā augsts un draudīgs vilnis, tas gāzās man pāri. Es nevarēju no tā izvairīties.

Katrs raud savā veidā. Telpa piepildījās ar klusu īdēšanu — tā īd teļš, kas vēlas atgriezties kūtī, kam pietiek ganīties un kas loti grib tikt atpakaļ pie savas mātes — govs. Man nenoritēja neviena asara. Taču gaudošana tāpēc bija jo stiprāka. Klusumā, kas iestājās tūlīt pēc tās, es kopā ar visiem izdzirdu vārdus:

—    Ar civilstāvokļa aktiem ir cauri uz visiem laikiem.

Kā varēja nojaust, tos izteicu es. Taču es tik un tā satrūkos. 2aklīna satrūkās. Tūristi satrūkās. 2aklīna ļoti ātri attapās — ātrāk nekā tūristi. Sāpes izzuda.

—    Tu tiešām esi savādnieks, — viņa teica.

Kaut arī mana izturēšanās nebija parasta, viņa neuzdeva nevienu jautājumu. Bet viņa saņēma manu roku un izveda ārā no telpas tik ātri, it kā Jaunavas pasludināšana apdraudētu manu saprašanu.

Es bez nožēlas sekoju viņai. Tagad es to varēju darīt. Jo šoreiz es tiešām biju pilnīgi pārliecināts, ka nekad vairs neatgriezīšos dzimtsarakstu pārvaldē. Viņa jau nu gan atgriezīsies. Viss bija pilnīgi skaidrs. Ja es reiz biju kļuvis godīgs — pēkšņi vai citādi (cilvēks taču var pēkšņi kļūt arī traks), tad palikt dzimtsarakstu pārvaldē un kopā ar viņu — es nespēju nodalīt vienu no otra — būtu negodīgi, es nevarēju palikt nedz pārvaldē, nedz kopā ar viņu. Nē, tā es nespēju izturēties ne pret vienu, tiešām — ne pret vienu, pat ne pret viņu. Un kāda apstulbuma dēl tad man vajadzētu tā izturēties pašam pret sevi?

Garām slīdēja gleznas. Es soļoju uzmanīgi, gluži kā automāts, baidīdamies izjaukt rāmo drošību, kurā pēc īdēšanas un paziņojuma peldēju. Tas bija ļoti vienkārši, mani pat vairs nemocīja karstums. Pirmo reizi pēc ilgāka laika, iespējams, kopš reizes, kad aizbēgu no vāciešiem, es izjutu zināmu cieņu pats pret sevi. Pirmām kārtām — es biju cietis, turklāt daudz vairāk, nekā būtu varējis iedomāties, ja jau raudaju, kā tad to var apšaubīt? Turklāt es runāju ne tikai bez iepriekšēja nodoma, bet gandrīz, pats to nepamanīdams. Tā kā es nebiju sajucis un to labi zināju, tā kā pasludināšanu nemaz negadās piedzīvot tik bieži, dīvainās parādības, kas ar mani bija norisinājušās, atstāja diezgan lielu iespaidu. Kas manī bija tas, kas, pašam nezinot, tik lieliski prata tikt galā ar manām personiskajām darīšanām? Es saku — tik lieliski, ka nelikās svarīgi pamest drošu vietu, lai arī tā būtu pavisam nožēlojama, piemēram, otrās klases ierēdņa vieta Koloniju ministrijā. Taču es zināju, ka — it sevišķi pēc astoņiem gadiem — to izdarīt bija varonība. Es pats simtreiz biju izmēģinājies to darīt, taču vienmēr — neveiksmīgi. Bet kas tas manī bija, augstais Dievs? Nespēdams aptvert, nospriedu, ka labāk būs, ja mēģināšu klausīt tā pavēlēm, nevis zaudēt laiku tā meklējumos. Tā pavēles man noder, un galu galā dzimtsarakstu pārvaldē neatgriezīsies tā daļa no manis, ko es vislabāk pazīstu.

Zaklīna nepamanīja — vismaz man tā likās —, ka es neskatos ne uz vienu fresku. Viņa gāja man pa priekšu, un es visu laiku viņai sekoju. Viņa apstājās katra mākslas darba priekšā. «Paskaties,» viņa teica, pagriezusies pret mani, «paskaties, cik tas skaists!» Par katru darbu viņa sacīja, ka tas ir skaists, ļoti skaists vai kolosāls. Es pametu turp skatienu. Reizēm arī uz viņu, Zaklīnu. Ja vēl vakar es būtu dzirdējis viņu tā runājam, es būtu aizbēdzis no muzeja. Es skatījos viņā ar ziņkāri, jo pirms stundas man būtu gribējies viņu nogalināt. Tagad man nepavisam vairs negribējās to darīt. To nevajadzēja darīt. Es saskatīju viņā nevainību, jo viņa neko nezināja par maniem ļaunajiem nodomiem. Viņu tikai vajadzēja atdot atpakaļ citiem, lai tie būtu optimisti vai ne, kā zivs jāatdod atpakaļ jūrai.

Kā jau var nojaust, turpmākajās dienās es sāku par viņu domāt godīgi. Es viņai vēlēju labu. Bet tas bija visai īpatnējs laba vēlējums, ko es nemaz nevarēju viņai liegt. Tā kā drīzumā es viņu pametīšu, tā kā vismaz zināmu laiku viņa šaubīsies par sevi, šaubīsies, vai cilvēka laime ir tik viegli sasniedzama, kā viņa domāja, kaut kas no tā visa viņai varbūt paliks priekšdienām. Tas bija viss, ko es viņas labā varēju darīt.

Nākamajā dienā pēc notikuma muzejā es Žaklīnai teicu:

— Kopš esam te, mēs pilsētā ne reizi neesam bijuši kopā. Tu staigā, un es sēžu. Vienreiz darīsim abi vienu un to pašu. Iesim uz kafejnīcu!

Es viņu aizvedu uz savu kafejnīcu un brīdi parunajos. Vajag zaudēt kādu drusku laika, es viņai skaidroju, citādi viss, kas iegūts, var iet zudumā. To bija grūti iestāstīt, taču tā bija taisnība. Nonācām pie secinājuma, ka es zaudēju par daudz laika,

toties viņa — par maz. Es sacīju, ka esmu atvedis viņu uz kafejnīcu, lai to pateiktu, un piebildu, ka man tas liekas loti svarīgi. Tā kā pēc nedējas viņa noteikti zaudēs laiku raudot, man šķita, ka tad viņa varbūt radīs zināmu mierinājumu manā skaistajā runā. Pēc piepeši biklā Zaklīnas skatiena es nopratu, ka viņa netic nevienam manam vārdam un gudro, kas īsti notiek. Bet mani tas gandrīz nemaz neinteresēja, es tikai godīgi darīju to, kas, manuprāt, bija jādara.

Nākamajā dienā atkal aizvedu Zaklīnu uz kafejnīcu.

Šoreiz es runāju par Roku. Sacīju, ka vairs nevaru izturēt Florences karstumu, ka šurpbraucot šoferis man stāstīja par Roku, daudz stāstīja, un ka esmu nolēmis braukt turp. Ja viņai tas nav pa prātam, viņa var palikt Florencē. Kā pašai tīk. Es biju izlēmis, kā rīkoties, es braukšu uz Roku. Viņas skatiens bija tāds pats kā iepriekšējā dienā, jautājošs un varbūt mazliet bažīgs. Nu jau kādu gadu es ar viņu nebiju runājis tik ilgi un tik laipni. Tomēr, lai cik bažīga Zaklīna bija, viņa mēģināja mani atrunāt. Mums bija atlikušas četras atvaļinājuma dienas, vai tad ir vērts atstāt Florenci un doties vēl vienā ceļojumā? Es teicu — jā, manuprāt, ir vērts. Kāpēc jūra, viņa turpināja, vai tad jūra visur nav vienāda? Mēs to atkal atradīsim Francijā. Atbildēju, ka tā vis nedomāju, ka jūra nav visur vienāda, ka — es atkārtoju — viņa var palikt Florencē, ja vēlas, bet es braukšu un apskatīšu šo jūru. Viņa neko neteica. Es pārstāju runāt, un mūsu ierastā klusēšana Zaklīnu mazliet nomierināja. Tikai vakarā, kad jau bijām savā istabā, viņa man paziņoja, ka tomēr brauks uz Roku. Viņa to darīšot nevis jūras dēļ, bet tāpēc, ka gribot būt kopā ar mani. Šoreiz neatbildēju es. Nospriedu, ka Rokā viņa mani netraucēs. Tieši pretēji, kad nonāksim tur, man būs vieglāk viņai atklāt savus plānus. Viņa ies peldēties jūrā, jo to parasti dara, ja atrodas jūras malā, bet es peldēšos Magrā. Ja vajadzēs, es palikšu ieniris Magrā trīs dienas un trīs naktis, lai sagaidītu, kad viņa iekāps vilcienā. Man šķita, ka labāk ir gaidīt upē nekā viesnīcas istabā — tas droši vien bija karstuma dēļ. Turklāt katram ir savi priekšstati par to, kā vislabāk un vismazāk sāpīgi no kāda šķirties. Es redzēju sevi Magrā gaidām vilcienu. Es jau iztēlojos sevi paslēpušos upes maigajos ūdeņos kā visdrošākajā blindāžā. Vienīgi tur es iedomājos sevi drosmīgu. Viesnīcas istabā nespēju sevi tādu iztēloties.

Mūsu pēdējā naktī Florencē — tā bija karstuma perioda piektā diena — uznāca negaiss. No deviņiem vakarā līdz pusnaktij pilsētā plosījās karsts vējš, debesīs plaiksnījās zibeņi, pērkons apdullinoši rībēja. Ielas bija tukšas. Kar ejnīcas slēdza agrāk neka parasti. Lietu vajadzēja gaidīt ļoti ilgi. Daži krita izmisuma, domādami, ka sāks līt tikai nākamajā dienā. Bet lietus uznaca ap pusnakti un trakā ātrumā — gluži kā ekspresis. Es negulēju, es to gaidīju. Līdzko tas bija klāt, es piecēlos un piegāju pie loga skatīties. Ūdens gāzās pār visu Toskānu un par karstumā nosprāgušajām zivīm. Ielas otrā pusē, tāpat kā visā pilsētā, iegaismojās vairāki logi. Cilvēki cēlās augšā, lai redzētu lietu. Arī Zaklīna piecēlās. Viņa nostājās man blakus, bet viņa ar mani nerunāja par lietu.

—           Tagad vairs nebūs tik karsti, — viņa klusām teica, — kāpēc tad nepalikt Florencē?

Tad es viņai pasacīju to, ko nebiju teicis kafejnīcā:

—    Man ir jābrauc uz Roku.

—    Es nesaprotu, — brīdi klusējusi, viņa atbildēja.

—           Es vēl lāgā nezinu, kāpēc man jābrauc, bet, kad es tur būšu, es zināšu un tev pateikšu.

—    Vai esi pārliecināts, ka zināsi labāk, kad mēs tur būsim?

—    Pilnīgi pārliecināts.

—           Tev vienmēr ir dīvainas iedomas, — viņa mēģināja pasmaidīt, — un es tev visur sekoju.

—   Tu esi ļoti jauka, — teicu.

Viņa neatbildēja. Viņa neuzstāja. Viņa vēl brītiņu pastāvēja pie loga un tad piepeši, it kā nevarētu ilgāk izturēt tādu skatu, aizsteidzās uz gultu. Es nekustējos. Viņa sacīja, lai es eju pie viņas.

—    Nāc gulēt, — viņa teica.

Es neatbildēju, izlikos, ka neesmu dzirdējis. Jau dienām ilgi es nebiju viņai pieskāries. Sākumā tāpēc, ka nespētu, un vēlāk, pēc muzeja apmeklējuma, apzinājos, ka esmu vājāks par daudziem un ka esmu apņēmies visus spēkus saglabāt turpmākajām dienām.

—    Bet nāc jel gulēt, — viņa atkārtoja.

—    Es skatos, kā līst.

—    Vai tu ilgi vēl skatīsies?

—    Man gribas vēl paskatīties.

Pēc tam viņa man neko vairs nejautāja. Viņa sāka ciest. Aizmirsts svaigums kāpa no nakts dziļumiem, un cilvēki brīnījās, ka pēc tik ilga izmisuma vēl spēj elpot.

Ilgi stāvēju pie loga. Sāku domāt par šoferi, tad man atkal iemita prātā Roka. Vēlreiz domāju par upi, vēlreiz — par viņu un vēlreiz — par viņu kopā ar mani pie upes un upē. Mums pa priekšu kā gaismas svītras bēga zivju bari. Debesis visu laiku bija apmākušās. Izrēķināju, ka ir ceturtdiena. Viņš Rokā ieradīsies sestdien — pēc divām dienām. Tas bija ilgi. Ja viņš

būtu Florencē, mēs pastaigātos pa lietu. Stacijas apkaimē bija kafejnīcas, kas palika atvērtas augu nakti. To man pateica viesmīlis tajā kafejnīcā, kur pavadīju visas dienas. Es viņam par to apjautājos. Mēs tur iedzertu un pļāpātu. Bet viņa nebija, vajadzēja gaidīt sestdienu. Jāpaciešas. Ilgi paliku stāvam pie loga, tik ilgi nekad mūžā nebiju stāvējis pie loga, es smēķēju un domāju par upi un par viņu, par to, ko es darīšu, kad būšu aizgājis no dzimtsarakstu pārvaldes.

Uz Roku aizbraukt nebija viegli. Vispirms vajadzēja tikt uz Sarzanu un tur pārsēsties autobusā. Ceļojuma sākums mūs nomocīja. Karstuma pirmais posms bija beidzies, bet vilcienos valdīja smacējoša svelme. Stundu pēc izbraukšanas no Florences Zaklīnai izdevās dabūt sēdvietu. Es visu laiku paliku stāvam pie durvīm. Viņa ne reizi nepienāca pie manis. Manuprāt, viņa pat uz ainavu paskatījās tikai retumis.

Sarzanā nonācām piecos pēcpusdienā. Autobuss atgāja tikai septiņos. Es pastaigājos pa pilsētu, un Zaklīna, joprojām klusēdama, mani pavadīja. Ielās bija redzamas gandrīz tikai sievietes. Visi vīrieši strādāja Laspecijas arsenālos un mūsu iebraukšanas stundā vēl nebija beiguši darbu. Tā bija maza pilsētiņa bez kokiem, ar nabadzīgām, visiem vējiem pakļautām mājelēm, sabūvētām kā viens vienīgs mājoklis — tās cita citai deva nepieciešamo ēnu. Dzīve tur bija grūta. Taču jūra bija tuvu — tikai dažu kilometru attālumā, un tā šķita neizsmeļams laimes avots. Pilsētu izstaigājām ļoti ātri, apmēram pusstundā. Pēc tam ieteicu Zaklīnai kaut ko iedzert, gaidot autobusu. Viņa bija ar mieru. Izvēlējos kafejnīcu lielā laukumā netālu no autobusu un tramvaju pieturas.

Tur pavadījām kādu stundu, dzerot kafiju un alu un visu laiku klusējot. Laukuma versmē rotaļājās daudz bērnu.

Ap pusseptiņiem no Laspecijas ieradās vīriešu pilni tramvaji. Tie bija ļoti veci, jūras gaisā sarūsējuši. Bērni pārtrauca rotaļas un sievietes izgāja no mājām, lai noskatītos, kā vīri iet garām. Pusstundu laukums bija pilns saucienu, sveicienu, smieklu un drausmīgās tramvaju dārdoņas.

— Mums vēl atlikušas četras atvaļinājuma dienas, — Zaklīna sacīja.

Viņa sūdzējās par tramvaju troksni. Viņai sapēja galva, un viņa iedzēra tableti aspirīna.

Autobuss pienāca reizē ar pēdējo tramvaju. Arī autobuss likās neticami vecs. Šajā stacijā mēs bijām vienīgie pasažieri. Vairākus kilometrus mašīna brauca pa Laspecijas ceļu, pēc tam,

kad nonaca pie upes — tā bija Magra — pagriezās uz jūras pusi. Ceļš kļuva pavisam slikts — šaurs un pavirši grantēts. Bet par to nebija liela bēda, ja jau tas visu laiku veda gar upes malu. Tā bija plata un rāma, labajā krastā pacēlās vesela rinda pakalnu, ko vainagoja nocietināti ciemi, bet kreisajā krastā pletās olīvkokiem apstādītais plašais Rokas līdzenums.

Ceļojums bija ļoti ilgs. Saule norietēja varbūt pusstundu pēc tam, kad autobuss pagriezās jūras virzienā, un, kad nonācām Roka, bija jau pilnīgi tumšs. Autobuss apstājās pie tratorijas, kura, ka man zināms, atradās pie upes. Ilgi stāvēju tumsā, skatīdamies uz to. Sešas dienas un sešas naktis es par to biju daudz domājis, tiešām daudz, vairāķ nekā jebkad savā mūžā domās pie kaut kā biju kavējies, pat pie kāda cilvēka. Turklāt tieši šo upi es biju izraudzījies par mērķi — par vietu, kur runāt ar Zaklīnu, sagaidīt, kad aties viņas vilciens, vietu, kur mainīt savu dzīvi. Vārdu sakot, es jau desmit gadus gaidīju, kad nonākšu šīs upes prastā. To uzlūkojot, uznāca tāds nogurums, it kā man būtu vajadzējis to sasniegt titāniskā darbā.

Mūs sagaidīja vecs vīrs. Viņš nosauca savu vārdu — Eolo. «Gluži kā vējš?» es jautāju. «Kā vējš,» viņš atbildēja. Viņš runāja franciski. Es sacīju, ka mani sūta jauns cilvēks, kura vārdu es nezinu, mūrnieks, kurš strādā Pizā, kuram ir maza zaļa kravas mašīna, kurš katru otro nedēļas nogali ierodas Rokā pie tēvoča … Viņš brītiņu padomāja, tad piepeši atcerējās, kas tas par cilvēku. Zem vīnstīgu velves viņš mums pasniedza šķiņķi un pīrāgus un atvainojās, ka nekā cita nav. Visi klienti jau esot vakariņas paēduši un šobrīd pastaigājoties vai nu gar jūru, vai upi. Gandrīz visi gaidot balles sākumu. Mēs viņam neatbildējām. Taču visu maltītes laiku viņš palika turpat tuvumā, viņu droši vien mazliet intriģēja mūsu gurdenums un klusēšana. Tūlīt pēc vakariņām es viņam palūdzu istabu un pudeli alus. Sacīju, ka jūtos tik noguris, ka labprātāk dzertu alu gultā. Viņš saprata, ka mēs abi vēlamies vienu istabu, un es neiebildu. Sekojām viņam. Istaba bija šaura, bez ūdens krāna. Gultu sedza moskītu tīkls. Kad viesnīcnieks aizgāja, Zaklīna teica:

— Un tomēr varbūt Florencē būtu bijis labāk.

Vai viņa tiešām tā domāja, vai arī gribēja pamudināt mani pasacīt, ko es taisos iesākt šajā nomaļajā jūrmalas ciemā? Es to nezināju un nemaz negribēju zināt. Teicu, ka, manuprāt, esam rīkojušies pareizi, atbraucot uz šejieni. Viņa redzēja, ka esmu ļoti noguris, ka runāt man ir grūti, pat mokoši, tāpēc apklusa. Izdzēru savu alu. Man pat nepietika spēka nomazgāties, es apgūlos un uzreiz aizmigu.

Es pamodos apmēram pēc divām stundām. Kopš karstuma perioda ar mani tā notika visai bieži. Vairākas reizes naktī pēkšņi uztrūkos, un katrreiz man šķita, ka esmu labi izgulējies, pat par daudz gulējis, jutos dīvaini atpūties. Un no jauna iemigt bija grūti, reizēm neiespējami. Pudelē vēl bija palicis alus. Es to izdzeru, piecēlos un, kā jau paradis, piegāju pie loga. Viņpus upes balle ritēja pilnā sparā. Istabā varēja dzirdēt patafona atskaņotās deju melodijas. Nogurums pilnīgi pārgāja. Mēnesi nevarēja redzēt, bet tam vajadzēja būt aiz kalna, jo nakts likās gaišāka nekā tad, kad ieradāmies. No otrā stāva viss bija labāk pārskatāms, sevišķi upes ieteka jūrā. Mazliet pa kreisi no tās vīdēja kāda kuģa baltās aprises. Vidusklāju apspīdēja gaisma. Tā bija amerikānietes jahta. Jūra bija mierīga, bet tās virsma salīdzinājumā ar upes pilnīgi gludo līmeni šķita grumbuļaina. Mirdzošu putu svītra iezīmēja ūdeņu satikšanās vietu. Man vienmēr ir patikušas tāda veida ainavas, ko varētu nosaukt par ģeogrāfiskām — zemesragi, deltas, satekas un jo sevišķi — upju ietekas, upju un jūru satikšanās vietas. Visi krastmalas ciemi bija apgaismoti. Paskatījos pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit.

Likos atkal gulēt. Zem moskītu tīkla bija tveicīgāk nekā pie loga. Kopā ar mani zem tīkla ielavījās ods. Neviens nebija sacījis, ka te ir šie kukaiņi. Kopš vairs nedzīvoju kolonijās, es ne reizi neesmu gulējis zem moskītu tīkla. Te šo mošķu droši vien bija daudz. Upe. Tās krasti, jādomā, ir īsta odu paradīze. Mani tas neuztrauca. Pret mani pagriezusies, Zaklīna gulēja ciešā miegā. Iemigusi viņa izskatījās loti maza, vēl mazāka nekā dzīvē. Viņas mierīgā elpa glāstīja man roku. Aizvēru acis un mēģināju atkal laisties miegā. Ods pamodās. Ja visam klāt nāca vēl ods, par gulēšanu nebija ko domāt. Un es nevarēju iedegt gaismu, lai mēģinātu odu nosist, jo tad, iespējams, pamodinātu Zaklīnu. Doma, ka es varētu būt nomodā vienatnē ar viņu nakts vidū un vienā gultā, tovakar mudināja mani bēgt aiz kauna vai varbūt pat aiz bailēm. Pāris, ko mēs abi divus gadus veidojām, mani biedēja.

Tas bija pavisam vienkārši, jo man bija izvēle — es varēju domāt, ka miegu aizgainījusi vai nu viņa, vai ods, vai balle. Es izvēlējos balli. Iztālēm istabā, kurā pamodos, likās, ka tā ir liela balle, kur netrūkst jautrības un sieviešu. Drīz vien nedzirdēju vairs nedz oda sīkšanu, nedz Zaklīnas elpu, man ausīs skanēja vienīgi patafons, balle. Visiem spēkiem pūlējos atkal iemigt, neklausīties patafona melodijās, piespiest sevi domāt tikai par nevainīgām lietām, katrā ziņā ne par upi, tikai ne par to. Tā es pūlējos gandrīz stundu. Un tieši tobrīd, mēģinot domāt par kaut ko nenozīmīgu, pūloties atcerēties, kāda nedējas diena varētu būt, es jutu, ka sākas elle. Cilvēks sāk skaitīt, cik aitu varētu būt skaistajā pjavā, bet tāda nodarbe var aizvest tālu. Rēķināšana man vienmēr ir sagādājusi dīvainu patiku. Iesācis ar aitām, turpināju rēķināt gluži ko citu. Cik dienu man atlicis līdz atvaļinājuma beigām, līdz Zaklīnas aizbraukšanai? Cik man vēl ir naudas? Cik gadus īsti esmu dzīvojis Zaklīnas sabiedrībā? Cik dienu, nedēju un mēnešu es varu iztikt ar savu naudu? Un cik ilgi esmu ministrijā? Kantorī, kas smird pēc mēsliem? Astoņus gadus, trīs mēnešus un sešas dienas. Kopā ar Zaklīnu — divus gadus, trīs mēnešus un divas dienas. Spēlēja sambu, to pašu, ko manas pamošanās brīdī. Cik gadu man vēl atlicis strādāt, lai iegūtu tiesības aiziet pensijā? Divpadsmit. Mazliet vairāk, nekā jau esmu nostrādājis, par pusi vairāk. Man nosvīda piere. Uz cik lielu pensijas summu man ir tiesības jau tagad — proporcionāli nostrādātajiem gadiem? To es lāgā nezināju, bet, bez šaubām, mazliet mazāk par pusi no parastās pensijas. Vai man vajadzētu to pieprasīt, vai zaudēt? Vai manā vecumā pieklājas bažīties par tādiem jautājumiem? Cik gadu man ir? Piepeši es atklāju, ka pirms trim dienām, pašā lielajā tveicē, man palika trīsdesmit divi gadi. Es uzdūros savai dzimšanas dienai. Gadu skaits man parādījās kā ugunīga zīme, tas krita virsū un satrieca mani. Atkal spēlēja sambu. Nē, es nospriedu, es neiešu prasīt nostrādātajiem gadiem proporcionālu pensiju. Nosvinēšu savu dzimšanas dienu, gluži neko neprasot no Koloniju ministrijas. Un pilnīgi aizmirstot tādas rūpes, aprēķinus, kuru sakarā tiešām jau būtu par vēlu kaut ko uzsākt, kaut vai pamest Parīzi, Zaklīnu un dzimtsarakstu pārvaldi. Melodija beidzās. Dzirdēju aplausus. Tad tā atkārtojās. Un manas tirdošās domas arī. No jauna kļuvu par velnišķīgu aprēķinu upuri. Mans prāts iestiga neatrisināmās problēmās. Ja ir zināms cilvēka mūža caurmēra garums, vai drīkst pamest pensiju, kas atbilst šī garuma desmitajai daļai? Citiem vārdiem, vai var atļauties astoņus gadus strādāt, pareizāk sakot, dzīvot par baltu velti? Un sevišķi vēl tad, ja sasniegts trīsdesmit gadu vecums? Viscaur nosvīdu, bet nespēju izšķirties, vai tā vajag darīt vai nē. Turklāt — ko gan es varēju izsecināt no tādiem aprēķiniem? Kādi cipari, kāda pensija varētu atlīdzināt dzimtsarakstu pārvaldē nomocītos gadus? Protams, tādi nemaz nav iespējami. Bet vai tas ir pienācīgs pamats, lai nemēģinātu tos kaut mazmazdrusciņ atgūt? Zaudēt aperitīvus un cigaretes?

Tādas domas mani mocīja ilgi, gandrīz visu bezmiega laiku. Tad atradu izeju: lēnītēm piecēlos, lai nepamodinātu Zaklīnu. Tumsā apģērbos un kāpu lejā. Bija vēsi. Tratorijas priekšā upe sniedzās līdz pat olīvkokiem apdēstītajiem laukiem. Otrā krastā loti spilgti izcēlās apgaismotais balles laukums. Vietvietām līdzenumā varēja redzēt citus tādus pašus apgaismotus deju laukumus. Visur dejoja. Vasarā jūras malā ļaudis gāja gulēt vēlu. Viņi rīkojās prātīgi. Nekustīgs stāvēju upes krastā un skatījos dejotājos. Aprēķini bija pagaisuši no prāta, un es nedomāju ne par ko citu kā par balli. Tā mirdzēja vienās ugunīs. Ja cilvēki ir vientuli gaismas un mūzikas vidū, viņi vēlas satikt kādu tikpat vientuļu. To ir ļoti grūti izturēt. Pamanīju, ka loceklis kļūst stīvs. Tas mani pārsteidza. Nē, nevarēja sacīt, ka man gribētos iegūt tieši sievieti. Vai tā bija deju mūzikas ietekme? Vai varbūt dzimšanas dienas atskaņas? Atmaksa par proporcionālo pensiju? Taču mani vairs nenodarbināja nedz dzimšanas diena, nedz proporcionālā pensija. Turklāt iepriekšējās dzimšanas dienas nekad nebija atstājušas uz mani tādu iespaidu, un proporcionālā pensija, es pie sevis zobojos, gan varētu radīt gluži pretēju efektu. Kas tad? Vai man vienkārši gribējās kādu satikt? Sarunāties ar kādu? Izmisums, ka neviena nav? Pieņēmu šo izskaidrojumu. Turklāt tas man nemaz nelikās tik svarīgs. Pastaigājos kādu stundas ceturksni, visu laiku tādā pašā stāvoklī, pievērsis skatienu deju laukumam. Pēc tam, pārliecinājies, ka šovakar man joprojām būs vajadzīga pacietība, aci pret aci sadūros ar veco Eolo.

—   Labvakar, kungs, — viņš man sacīja. Vecais smēķēdams staigāja gar upes malu. Priecājos par šo sastapšanos. Man nekad nav patikuši veči, un to runas aizvien ir garlaikojušas, bet tovakar es biju ar mieru tērzēt ne tikai ar simtgadīgo, bet pat ar vājprātīgo.

—   Ir karsti, — viņš teica, — zem moskītu tīkla jums bija karsti, vai ne?

—  Jā, — es atbildēju, — tādā karstumā nav nekāda labā gulēšana.

—  Zem moskītu tīkliem moka karstums. Es bez tiem iztieku, mana āda ir veca un odiem vairs nepatīk.

Upes atblāzmā skaidri saskatīju viņa seju. Tas bija smalku grumbu kamols. Kad Eolo smējās, viņa vaigi kļuva apaļi un acis iemirdzējās, viņš izskatījās pēc veca, mazliet samaitāta bērna.

—   Es nezinu, ko viņi gaida, kāpēc neizkaisa kadu drusku DDT kalna pakājē. Jau trīs gadus par to runā, bet kā nedara, tā nedara.

Bija pilnīgi vienalga, ko viņš runā. Es_ laikam vēros vecajā vīrā tā, it kā man viņa vārdi būtu ārkārtīgi svarīgi. Vismaz viņš izskatījās diezgan pārsteigts.

—           Ne jau tikai moskītu dēj es nevaru gulēt, — atbildēju, — miegu aizdzen arī mūzika.

—           Es saprotu. Vienā dienā pie tās nevar pierast, — viņš piekrita, — bet rīt jūs jau būsit pieradis.

—    Protams, — noteicu.

—           Un jūs redzēsit, — Eolo turpināja, — ka pie mūzikas pierod ātrāk nekā pie odiem.

—    Bet kā jums liekas — dejas taču nevar aizliegt, vai ne?

—    Vai nu prāts! Tās jau gan nevar aizliegt, — piekritu.

—           Jūs redzēsit, — viņš sacīja, — ka drīz pieradīsit gan pie mūzikas, gan odiem.

—    Bez šaubām!

—           Salīdzinājumā ar kolonijām te ir pavisam maz odu, — es atsāku.

—    Vai esat ieradies no kolonijām?

—    Tur esmu dzimis un audzis.

—           Mans sievasbrālis dzīvoja Tunisijā, viņš bija maiznieks Tunisā.

Labu brīdi sarunājāmies par kolonijām. Tad viņš atkal pievērsās odiem. Šis jautājums viņam nedeva miera. Viņš pat sanervozējās.

—           Pietiek ar vienu pašu odu, — es sacīju, — lai sabojātu visu nakti.

—           Vai domājat, ka viņi tur Sarzanā to nezina? Zina gan. Bet Sarzanā odu nav, tāpēc viņi aizmirst.

—    Kaut gan tas būtu tik vienkārši. Izkaisītu DDT, un kārtībā.

—    Sarzanas mērija nedara nekā.

—           Caur Sarzanu mēs atbraucām. Tā ir maza, skaista pilsētiņa.

—           Es nezinu, vai tā ir skaista, — Eolo nokaitināts atbildēja, — bet to gan zinu, ka Sarzanā viņi aizņemti tikai paši ar sevi.

—    Lai kā, man tā tomēr šķita skaista pilsētiņa.

Viņš atmaiga.

—           Jums likās, ka tā ir skaista? Jocīgi. Parasti cilvēkiem tā nešķiet. Bet kas ir, tas ir — tā ir labi apgādāta. No šejienes katru nedēļu brauc ar kuģīti uz Sarzanu.

Tas bija labs temats. Ja būšu pietiekami veikls, saruna varēs turpināties vēl kādu brīdi.

—    Vai pa Magru ir dzīva satiksme? — es iesāku.

—           Diezgan dzīva, — vecais atbildēja. — Visi ielejas firziķi tiek vesti caur šejieni. Laivās tie tā nemaitājas kā vilcienos vai automašīnās.

—    Un no kurienes tos firziķus ved?

Viņš ar pirkstu rādīja uz tālu mirdzošu punktu krastmalā.

—           No turienes. No Viaredžo. Un arī no turienes, — viņš rādīja uz citu krastmalas punktu pretējā virzienā, — no Laspecijas. Visskaistākos ved pa upi. Pārējos, ko lieto ievārījumiem, transportē ar mašīnām.

Runājām par firziķiem. Tad par citiem augļiem.

—           Esmu dzirdējis, ka šajā apgabalā ir ļoti skaisti augļi, — es sacīju.

—           Ļoti skaisti. Bet Pjemontas firziķi ir skaistāki par mūsējiem. Skaistāks nekā citur pie mums ir marmors, par to gan nav nekādu šaubu.

—           Jaunais cilvēks, par kuru es jums ieminējos, arī tā teica. Viņa tēvs kaut kur te dzīvo, es tikai nezinu, kur īsti.

—           Marinadikarrarā, — Eolo atbildēja. — Ja noiesit trīs kilometrus pa liedagu, jūs nonāksit Marinadikarrarā. Tā ir tieši marmora osta. No turienes atiet kuģis pēc kuģa.

—           Viņš man teica, ka te dzīvojot arī viņa brālēns, — es turpināju, — ka viņš nodarbojoties ar zemūdens zveju.

—           Viņa brālēns te dzīvo gan, tikai otrā krastā, nevis jūras, bet upes pusē. Viņš tirgojas ar augļiem. Bet viņa ciems nav nekāds skaistais, ļoti skaista ir Marinadikarrara.

—           Sestdien viņš gatavojas te ierasties, — es teicu, — upē mēs kopā pazvejosim zem ūdens.

—           Es nesaprotu, kas šogad visiem uznācis ar zemūdens zveju, visi to vien dara, kā zvejo zem ūdens.

—           Nemaz nevar iedomāties, kā tas ir, — es turpināju, — ja tas nekad nav darīts. Tas ir ļoti skaisti, tur ir neredzētas krāsas, zivis peld zem vēdera, un valda neiedomājams miers.

—    Nu, man skaidrs, ka jūs arī esat zemūdens makšķernieks.

—           Es ne reizi vēl neesmu to darījis, pirmoreiz makšķerēšu kopā ar viņu sestdien, bet tas zināms katram.

Nebija vairs lāgā par ko runāt. Viņš atgriezās pie marmora.

—           Marinadikarrarā jūs redzēsit, kādi marmora blāķi stāv ostā un gaida, kad tos kraus kuģos.

—           Viņš man neko nav stāstījis par marmoru, — izklaidīgi atbildēju. — Karraras marmors maksā dārgi.

Turpinājām sarunu par marmoru.

—           Marmoru sadārdzina transports — akmens ir smags un trausls. Bet te tas nemaz nemaksā dārgi. Šajā ielejā visus, pat nabagus apbedī marmorā. — Viņš smaidīja, un es arī smaidīju, abi domājām par vienu un to pašu. — Pat izlietnes virtuvēs te ir no marmora, — viņš turpināja.

Tā, runājot par marmoru, kas tika vests uz visam pasaules malām, es uzvedināju viņu uz sarunu par ceļojumiem. Viņš nekad nav bijis Romā, tikai Milānā, un tieši toreiz redzējis

Pjemontas firziķus. Bet viņa sieva gan pazīstot Romu. Viņa tur vienreiz bijusi.

—    Viņa aizbrauca, lai atdotu Dučem laulības gredzenu, tāpat ka visas Italijas sievietes. Ja padomā, kas mums no tā ticis, labāk būtu paturējusi savu gredzenu.

Viņam patika franči. Viņš tos iepazinis 1917. gadā. Viņaprāt, franči nicina itāliešus.

—    Ko visu iestāsta kara laikā, — es sacīju.

Bet Eolo domāja, ka frančiem taisnība.

—    Un tomēr viņi mūs piespieda bombardēt mūsu latīņu māsu. Kas to lai izdzēš no atmiņas?

Varēja redzēt, ka šī doma viņam joprojām sagādā ciešanas. Mainīju sarunas tematu. Tiešām, kālab viņš tik vēlā stundā pastaigājas pa šo ceļu?

—     Balles man traucē miegu, — viņš teica. — Tāpēc deju vakaros es pastaigājos. Turklāt uzmanu mazo — savu jaunāko meitu Kārlu. Viņa mums piedzima ļoti vēlu, un viņai ir sešpadsmit gadu. Ja likšos gulēt, viņa slepus aizies uz dejām.

Eolo acīmredzot ļoti mīlēja Kārlu. Par meiteni runājot, viņš smaidīja.

—    Viņai ir tikai sešpadsmit gadu. Man viņa vēl jāuzmana, lai neatgadās kas ļauns.

—    Un tomēr, — es iebildu, — laiku pa laikam viņai vajadzētu padejot. Kā tad jūs viņu izprecināsit, ja nekad nelaidīsit uz balli?

—    Tādā nolūkā, — Eolo sacīja, — viņu var redzēt pietiekami pa dienu. Pēc ūdens viņa iet desmit reižu, kaut vajadzētu iet piecreiz, un ar to pietiktu, bet es ļauju, lai jau viņa iet. Turklāt, zināt, manas vecākās meitas jau trīs gadus iet uz balli, bet tas neko nedod, viņas joprojām nav precējušās.

Eolo šaubījās, vai vispār izdosies tās izprecināt, sevišķi vecāko. Tad pilnīgi negaidīti, līdzko viņš sāka runāt par meitām, es sajutu, ka loceklis atkal piebriest. Mazliet uztraucos. Vai kādreiz es sapratīšu, ko īsti gribu? Kas man vajadzīgs?

—     Laiku pa laikam precinieki gan uzrodas, — viņš teica, — bet visi nabagi, un viņas baidās precēties. Itālijā pelna pārāk maz.

—    Turklāt, — Eolo piemetināja, — visi grib tikai Kārlu, citu nevienu.

Es vairs tik uzmanīgi neklausījos, skatījos dejotājos. Galu galā man varbūt tieši to vajadzēja darīt — iet uz balli.

—    Manuprāt, Karlai tāpēc ir tāda piekrišana, ka viņa domā nevis par precēšanos, bet tikai par dejošanu. Turpretī pārējās prāto, kā tikt pie vīra. Un vīrieši to vienmēr nojauš.

—    Vienmēr, — es apliecināju, — to nu gan — vienmēr.

—    Ne jau tikai vīriešiem Karla patīk vislabāk, — viņš turpināja, — Karlai visi dod priekšroku.

Viņš stāstīja par amerikānieti, kurai arī no visām meitām vislabāk patīk Karla.

—    Par amerikānieti man jau stāstīja auto šoferis, — es teicu, — vai jūs šo sievieti pazīstat?

Protams, viņš to pazina. Viņa taču ēda traiorijā. Viņai garšo ēdieni, ko gatavo Eolo sieva, un jāteic, ka viņas maltītes ir labākās visā ielejā. Rīt es amerikānieti redzēšu tratorijā. Viņš man nesaka, ka tā ir skaista sieviete, jo tādas lietas viņu, protams, vairs neinteresē, turklāt redze pasliktinājusies, un tāpēc viņš par skaistumu varbūt vairs nevar spriest. Bet to viņš var teikt, ka amerikāniete ir jauka. Un vēl — ka viņa ir loti bagāta. Un viena. Viņa te ieradusies atpūsties. Eolo sacīja, ka liedaga tuvumā noenkurota viņas jahta. Jā, es to esmu redzējis. Skaista jahta, tās apkalpē ir septiņi vīri. Viņa neceļo sava prieka pēc vien. Stāsta, viņa meklējot kādu vīrieti, ko senāk pazinusi. Dīvains vīrietis. Dīvains notikums. Bet tas, ko ļaudis runā … taču visdrošāk var sacīt, ka viņa ir ļoti jauka.

—    Tikpat vienkārša kā Karla. Viņas labi saprotas. Reizēm amerikāniete iet Karlai līdzi uz aku.

Laiku pa laikam viņa pusdienojot kopā ar savas jahtas jūrniekiem. Nekas tāds nekad nav redzēts. Viņi amerikānieti uzrunā ar «tu» un sauc vārdā.

—    Un vai viņa ir pavisam viena? — es jautāju. — Vai esat pārliecināts, ka ar viņu kopā nav neviena vīrieša? Stāsta, ka viņa esot skaista.

—    Ja nu viņa meklē to vīrieti, viņai nemaz nevar būt cits vīrietis, vai ne?

—     Es gribēju sacīt, — atbildēju, — kamēr viņa gaida to, kuru meklē, — vai viņa to vien dara, kā meklē?

Šķita, ka tādas runas Eolo mazliet mulsināja.

—    Tas nozīmē, ka viņai uz jahtas nav vīrieša, es gribēju sacīt — nav vienmēr viena un tā paša, par to esmu pārliecināts. Bet mana sieva — jūs jau zināt, kādas ir sievietes — apgalvo, ka viņa neiztiek bez vīriešiem, ka reizēm, laiku pa laikam viņai ir kāds vīrietis.

—    Sievietes tādas lietas labi saprot.

—    Viņa saka — tas esot uzreiz redzams, ja sieviete ir tāda, kas nevar iztikt bez vīriešiem. To viņa saka bez Jaunuma, tieši pretēji, viņai ļoti patīk amerikāniete, viņa to mīl tapat, it kā tā būtu nabaga.

—      Tādas lietas nevar neredzēt, — es sacīju, — vismaz parasti. Vārdu sakot, viņa nav grūti iekarojama sieviete.

—      Ja grib, — viņš teica, pamezdams skatienu sāņus, — var sacīt, ka ta nav grūti iekarojama sieviete. Mana sieva domā, ka jūrā viņai pietiek ar viņas jūrniekiem.

—    Laikam gan, — sacīju. — Tas ir ērmots notikums.

Vairāk viņam nekas nebija sakāms. Viņš ieteica man iet uz

balli. Ja es vēloties, viņš mani aizvedīšot savā laivā. Es piekritu. Viņš vēl stāstīja par upi. Tad, iekams mēs nonācām pie mērķa, viņš atkal sāka runāt par balli un savām meitām. Es tur redzēšu viņa meitas, viņš man teica ar smaidu, ko uztvēru kā laipnu brīdinājumu. Galu galā, viņš piebilda, ja viņas tajās ballēs arī neatradīs vīrus, viņas vismaz papriecāsies, arī tas ir ko vērts, jo dzīve tik priecīga nemaz nav. Un turklāt, Eolo mazliet bažīgi piebilda, nav nekāda iemesla domāt, ka viņas neatradīs sev vīrus tāpat kā visas citas. Es apjautājos, kas balles rīko. To darot Sarzanas municipalitāte, tas esot vienīgais labais darbs, ko šī sliktā municipalitāte darot. Uz dejām ierodoties Laspecijas strādnieki, un viņi galvenokārt precoties ar šejienes meitenēm. Viņš mani atstāja upes krastā. Es pasniedzu Eolo cigareti. Viņš atgriezās uzmanīt Kārlu.

Deju laukums bija ierīkots netālu no upes, tā bija uz pāļiem novietota dēļu grīda. To ietvēra meldru žogs, kurā karājās venēciešu lukturi. Ļaudis dejoja arī ārpusē uz maza laukumiņa pretī ieejai. Brīdi vilcinājos, tad kāpu augšā, jo lejā nebija krēslu. Pārlaidu skatienu sejām, lai redzētu, vai viņš nav te, nekad jau neko nevar skaidri zināt, šonedēļ varbūt viņš ieradies no Pizas agrāk. Taču nē. Viņš nebija ieradies agrāk. Nebija pat neviena, kas izskatītos viņam līdzīgs. Mani atkal pārmāca nogurums. Apsēdos pie galdiņa, uz kura bija četras glāzes limonādes, un gaidīju, kad deja beigsies, lai varētu uzrunāt kādu meiteni. Bija daudz meiteņu, varbūt kādi divi desmiti tādam vientuļam vīrietim, kāds biju es. Man vajadzēja labi drīz atrast kādu, ar kuru varētu vēl parunāt. Deja — manuprāt, tā bija samba — beidzās, bet tūlīt sākās jauna. Neviens neapsēdās. Es apņēmos šīs dejas beigās uzlūgt kādu meiteni. Tas bija nepieciešams. Un tieši vienu meiteni. Tiesa, man viena jau bija otrā pusē upei — viena un viesnīcas istabā, bet tā man nevarēja aizstāt to, kuru vajadzēja. Tā bija sieviete, kura nemaz tik ļoti neatšķīrās no tās, kuru drīzumā uzlūgšu, viņa atšķīrās vienīgi ar to, ka noslēpumainā kārtā nespēja man to aizstāt. Es ar viņu iepazinos Višī. Trīs dienas es paslepen skatljos uz viņu. Tad man ienāca prātā kāda doma — viena no tām, kas tolaik man reizēm iešāvās galvā. Nospriedu tā: jau veselus sešus gadus es gribu tikt ārā no šī bordeļa, taču esmu pārāk gļēvs, lai izdarītu to viens pats, tāpēc es izvarošu šo ierēdni, viņa kliegs, viņu sadzirdēs un mani atsauks. Kādā sestdienas pēcpusdienā, kad mēs birojā bijām divi vien, es to izdarīju. Man tas lāgā neizdevās. Viņa acīmredzot ļoti ilgi bija gaidījusi vīrieti. Tādas sestdienas pēcpusdienas kļuva par paradumu, un tā pagāja divi gadi. Nejutu pret viņu vairs ne mazāko iekāri. Man nekad nebija izdevies iegūt viņu tā, lai es pats justu baudu. Taču nepārprotami jutu, ka esmu tāds pats kā citi un radīts, lai mīlētu visu pasauli. Tomēr man nekad nav izdevies iemīlēt viņu arī. Bez šaubām, šīs netaisnības ir jāpieņem. Rīt es likšu viņai ciest. Viņa raudās. Tas bija tikpat neapšaubāms paredzējums kā tas, ka ausīs diena. Es biju tikpat nespējīgs no tā izvairīties, kā viņu mīlēt. Asaras viņu apveltīs ar jaunu burvību, varbūt vienīgo, kādu viņā jebkad esmu spējis saskatīt. Man jābūt piesardzīgam. Dejojošās sievietes man to no jauna atgādināja. Viņa istabā bija viena, iemigusi vai pamodusies, varbūt viņa prātoja, kur esmu, es par to nekā nezināju. Es ļāvu viņai braukt uz Roku, un nu jau pagājušas četras dienas, kopš esmu pieņēmis lēmumu, bet neesmu viņai par to neko teicis. Vai esmu sācis šaubīties? Nē, man liekas, ka nē. Rīt viņa raudās, lai kādiem vārdiem es ar viņu runāšu, par to esmu pārliecināts. Viņas atsacīšanās būs pilnīga. Viņa noraudājusies aizbrauks, bet es palikšu. Līdz pat pēdējam brīdim mēs kā pāris būsim tikai šķietamība. Piepeši nožēloju, kaut arī mazliet muļķīgi, ka neesmu viņu atvedis uz balli. Kas zina, varbūt dejojot iespējams labāk sarunāties, panākt labāku saprašanos. Es viņu cieši apkamptu un sacītu: «Es palikšu Rokā, es ilgāk nespēju. Šķiršanās ir nepieciešama, to tu zini tikpat labi kā es. Mēs esam slikts pāris, mēs mirstam badā pasaules bagātību vidū. Kāpēc mums pret sevi būt tik Jauniem? Neraudi! Palūk, cik cieši es tevi apskauju. Es gandrīz varētu tevi mīlēt. Tieši šķiršanās rada šo brīnumu. Papūiies saprast, cik tā nepieciešama.» Un tad beidzot mēs viens otru sapratīsim, kā kurš katrs vienmēr spēj saprast citus.

Es tik aizrautīgi iztēlojos skaistās runas, ka vairs neredzēju meitenes ballē. Taču apzinājos, ka divatā seju pret seju ar viņu, ar muļķīgu asaru aizmiglotām acīm es tā nerunātu. Vardu sakot, bija tā, it kā man viss būtu skaidrs, un vārdi man nāca prātā, kā reizēm iztēlē rādās ainas, kad piedzīvojam nelabojamu dzīves netaisnību vai nāvi.

Samba beidzās.

Pie galda, pie kura es jau sēdēju, pienāca četras jaunietes. No viņam es uzreiz izvēlējos vienu — to, kura uz mani skatījās. Atkal sākas deja, šoreiz tas bija blūzs sliktā izpildījumā. Es viņu uzlūdzu. Un tomēr bija viens jautājums, ko man vajadzēja viņai uzdot.

—       Vai jūs neesat meita vecajam Eolo, kam pieder viesnīca pie upes?

Viņa nebija Eolo meita.

—        Priecājos, ka jus atradu, — es teicu, — biju pavisam viens.

Viņa likās glaimota. Es ba.lē biju vienīgais francūzis.

—       Kad jūs ienācāt, es uzreiz redzēju, ka meklējat meiteni, ar kuru kopā pavadīt vakaru, — viņa sacīja.

Es neiebildu.

—    Esmu viens. Ierados šodien.

—    Es redzu. Pavisam viens Itālijā?

—   Jā, — es apstiprināju.

Vēl vientuļāks nekā būtu tad, ja otrpus upes istabā nebūtu viņas — arī vientuļas. Vientuļāks nekā viņa. Bez šaubām, vientuļāks nekā tad, ja būtu viņu mīlējis. Šķiršanās no kāda nekad nav dabiska. Kopā ar viņu esmu piedzīvojis lielu šausmu dienas. Es zināju, ka viņu man nekad neviens neaizstās. Un ka, pretēji un par spīti visam, mēs kā abstrakts, apmulsis, kļūdījies pāris tagad esam patiesi.

—    Man gan nepatīk būt vienai, — meitene teica.

—        Atzīšos, es neesmu tik vientuļš, kā varētu domāt. Kopā ar mani ir sieviete. Šobrīd viņa viesnīcā guļ. Mēs drīz šķirsimies.

Deja beidzās. Mēs abi apsēdāmies blakus pie bāra letes. Viņa izskatījās nopietna.

—    Tas vienmēr ir mokoši, — viņa sacīja.

Viņa dega nepacietībā uzdot man jautājumus, bet smalkjūtīgi gaidīja, kad sākšu runāt. Acīmredzot meitenei ļoti patika tāda veida drāmas.

—       Viņa ir jauka, — es stāstīju, — un glīta. Man nav nekā nopietna, ko varētu viņai pārmest. Tikai mēs neesam piemēroti viens otram, tas ir viss. Tā gadās ļoti bieži.

Kad viņš atgriezīsies Pizā, es domāju, es palikšu Rokā pie vecā Eolo. Došos uz Sarzanu skatīties, kā brauc tramvaji. Sākumā es tā pavadīšu vairākas dienas. Par tālāku nākotni man negribējās domāt. Vasara bija pašā plaukumā, un man nevajadzēja to atstāt. Man nevajadzēja atgriezties Francijā, pirms tā ir beigusies. Ne agrāk. Tobrīd man bija vajadzīgs svelmējošs karstums, kas mani saistītu pie vietas, kurā atrados, un kas būtu mans visupēdējais šaubu iemesls, piemēram, iemesls šaubām, vai vajag rakstīt uz koloniju administrāciju proporcionālās pensijas jautājumā. Tādu vēstuli uzrakstīt bija grūti, un to saule, vasara un upe man liegs to darīt. Citur es nevarētu būt pārliecināts, ka vienā jaukā vakarā to neuzrakstīšu. Pēc divām dienām nodosimies zemūdens zvejai. Divas dienas. Pēc tam gaidīšu līdz nākamajai sestdienai. Es Rokā pazinu veco Lolo. Man vajadzēja palikt tur, kur es kādu pazinu. Es nedrīkstēju palikt viens, nedrīkstēju piedzīvot tādas šausmas, citādi varēja notikt viss kas. Es sevi pazinu labi, es biju vājš, spējīgs uz visādām glēvulībām.

—    Jūs daudz vis nerunājat, — meitene teica.

—    Tieši tāpēc, ka mani mazliet nomāc šis notikums.

—    Es saprotu. Vai viņa zina, ka atstāsit viņu?

—    Reiz es to teicu. Bet viņa, protams, neticēja.

Rokā —kopā ar vasaru. Tā man daudz palīdzēs. Es baidījos no sevis kā no mēra. Beidzot man noderēs tas, ka gadiem ilgi esmu uzskatīts par neglābjamu gļēvuli.

—           Tā ir vienmēr, — meitene piekrita, — neviens negrib ticēt. Varbūt jūs viņai to esat sacījis bieži, bet neesat spējis saņemties un izdarīt.

Man likās gluži dabiski, ka par to runāju. Visi varēja spriest par to, kas ar mani notika, par manu grūto stāvokli. Turklāt man nebija nekā cita, par ko sarunāties, pat ar sievieti, kā vien šis notikums manā dzīvē.

—           Nē, — es atbildēju, — es par to domāju divus gadus, bet runāju pirmo reizi.

—    Tad viņai vajadzēja ticēt.

—    Viņa netic.

Meitene domāja. Viņasprāt, pasaulē nebija nekā svarīgaka par mīlētāju attiecībām.

—    Bet ko citu tad viņa var domāt?

—    Viņa domā, ka tie ir tikai tukši vārdi.

Meitene atkal domāja.

—           Varbūt jūs tomēr to neizdarīsit, — viņa sacīja. — Viņai taču vajadzētu jūs pazīt.

—    Ko neizdarīšu?

—    Nu, nepametīsit.

—              Līdz pat pēdējam mirklim par to nevar galvot, tomēr es domāju, ka izdarīšu.

Viņa vēl ilgi klusēja un uzmanīgi nolūkojās manī.

—           Tas ir jocīgi, — viņa beidzot atziņas. — Kaut arī jus nemaz neesat tik pārliecināts, kā runājat, es domāju, ka jūs varbūt to izdarīsit.

_— Es an tā domāju, es īsti nezinu kāpēc, bet domāju, ka jā. Taču es nekad vēl savā mūžā neesmu pieņēmis tādus lēmumus, nopietnus lēmumus, es neesmu varējis sevi piespiest.

—           No vienas puses, — meitene turpināja savu domu, — jūs zināt, ka cilvēks nekad nevar būt pārliecināts, vai izdarīs to, ko nolēmis izdarīt. No otras puses, jūs izskatāties loti mierīgs, gan redzēsit, ka izdarīsit.

—           Domāju gan. Galu galā tas ir loti vienkārši. Sākumā viņa saiņos savus koferus un es noskatīšos, kā viņa to dara, tad viņa iekāps vilcienā, un es noskatīšos, kā vilciens aizbrauc. Lai panāktu, ko vēlos, man nav ne pirkstiņš jāpakustina. Man tikai visu laiku sev jāsaka — nekusties, nekusties! Un tas ir viss.

Viņa redz visu. Viņa redz istabu, koferus, vilcienu — visu. Un galu galā saka:

—           Jūs nedrīkstat palikt istabā, kamēr viņa kravā koferus, to nu jūs nevarēsit izturēt, pa to laiku vajag iziet ārā.

—           Tas tiesa, — es piekritu, — koferi ir kaut kas šausmīgs, turklāt tos vienmēr sasaiņo pārāk agri, it sevišķi, ja cilvēks ir dusmīgs.

—           Jā, un reizēm, — viņa turpināja, — tos saiņo nevis tāpēc, lai ietu prom, bet tāpēc, lai iebiedētu. Sievietes — visas sievietes vismaz vienreiz mūžā ir kravājušas koferus, nemaz nedomādamas iet prom. To dara, lai vīrietis aicinātu palikt.

—           Viņa ir drosmīga sieviete, viņa nu gan tos saiņos pa īstam.

—           Es varu iedomāties, — pēc klusuma brīža meitene atsāka, — kādai viņai vajadzētu būt.

—           Es neiešu istabā iekšā, — sacīju, — jums taisnība. Esmu domājis, ka varētu palikt Magrā, nekustīgi gulēt uz ūdens — ja vajag, kaut trīs dienas, ja viņa, piemēram, trīs dienas ceretu, ka braukšu prom kopā ar viņu.

Meitene smaidīja.

—    Tad nu ir skaidrs, ka jums viņa jāatstāj.

Viņa, protams, būtu gribējusi sarunu turpināt, bet redzēja, ka piepeši es vairs nevaru tik viegli parunāt.

—    Varbūt dejosim? — viņa jautāja.

Meiča piecēlās, un es viņai sekoju. Viņa dejoja labi. Brīdi dejojām klusēdami. Tad viņa atsāka:

—           Vai nav jocīgi, ka tādos notikumos es vienmēr esmu vīriešu pusē pret sievietēm, pati nezinu, kāpēc tā. Varbūt tāpēc, ka sievietes grib visu paturēt — gan labos, gan sliktos vīriešus. Viņas neprot vēlēties pārmaiņas.

—           Viņai ar mani ir grūta dzīve, — sacīju, — es nemaz neesmu laipns pret viņu.

—           Viga droši vien ir nopietna, — meitene turpināja, — un viņa droši vien jūs nekrāpj. Nopietnās sievietes ir Jaunākās no visām. Tās nemaz nav īstas sievietes.

Meitene sacīja, ka gribētu mazliet iedzert. Pārtraucām deju. Kianti, ko mums bārā pasniedza, bija remdens, bet likās, ka viņa to nemana. Viņai patika dzert.

Pirmo reizi apskatīju viņu. Viņai bija parasta seja mazliet izplūdušiem vaibstiem, spēcīgs augums un ļoti skaistas krūtis. Viņai droši vien bija divdesmit pieci gadi. Iedzēruši kianti, mēs dejojām atkal.

—    Un jūs? — es jautāju.

—           Es esmu pārdevēja Sarzanā. Vakaros nāku uz šejieni dejot. Esmu precējusies ar jūrnieku. Mūsu starpā sen jau viss ir beidzies, bet Itālijā nevar šķirties. Tas maksā ļoti dārgi, jābrauc uz Šveici. Trīs gadus mēģināju krāt, lai par to samaksātu, bet tad atmetu ar roku. Lai sadabūtu tik daudz naudas, man būtu vajadzīgi piecpadsmit gadi. Es ņemu no dzīves, ko tā dod.

Mūsu galdiņš bija aizņemts. Kopā ar citiem stāvējām kājās netālu no patafona. Spēlēja slaveno sambu. Vai viņai patika melodija? Viņai patika. Šogad tā ir modē visā Ziemeļitālijā, to dzied visi. Man meitene šķita jauka. Es jautāju, kā viņu sauc.

—           Kandida, — viņa sacīja, it kā tas būtu vārds man. Viņa smējās.

—    Vai tev ir daudz mīļāko?

—          Pietiekami. Visu mūžu būšu pārdevēja un precējusies ar to jūrnieku, nu tad … Es nožēloju vienīgi bērnus, neko citu.

—          Ja tev gadās kāds, kas tev patīk vairāk nekā citi, vai tu viņu paturi?

—    Es daru visu, lai paturētu.

—    Vai tu lūdzies? Vai raudi?

—          Es lūdzos un raudu, — viņa smiedamās atbildēja. — Bet reizēm atgadās, ka raudātājs un lūdzējs ir otrs.

—    Par to nemaz nešaubos, — es sacīju.

Tā tērzēdami mēs dejojām vēl veselu stundu, tad kādas dejas vidū es viņu izvedu ārā.

Kad es viņu atstāju, mēness bija norietējis un nakts pavisam tumša. Viņa iesnaudās upes krastā.

—           Es eju gulēt vēlu, — viņa stāstīja, — un no rīta ceļos ngri, strādāju visu dienu. Tāpēc man no tā nāk miegs.

'— Es iešu prom, tev nevajadzētu aizmigt, — es sacīju.

Viņa teica, ka tepat ir_viņas divritenis un viņa tūlīt brauks majas. Sacīju, ka mēģināšu satikt viņu vē!, viņa piekrita un iedeva savu adresi Sarzanā.

Atgriezos viesnīcā pārcēlāja laivā. Eolo joprojām pastaigājās. Viņš labprāt vēl butu papļāpājis, bet man nāca miegs. Palūdzu viņam atsevišķu istabu ar gultu. Viņš pārāk nebrīnījās. Pagāju garam Zaklīnas istabai — pa durvju spraugu nespīdēja ne gaismas stariņš. Viņa joprojām gulēja.

Nākamajā rītā pamodos vēlu. Zaklīna mani gaidīja lejā vīnogulāju nojumē. Kas tev lēcies? Viņa no Eolo uzzinājusi, ka naktī esmu mainījis istabu. Bez liekiem vārdiem paskaidroju — karstumā vienā istabā divatā var nosmakt, es nespēju gulēt. Šķita, ka mans paskaidrojums viņu apmierina. Kopā paēdām brokastis. Viņas garastāvoklis bija mainījies, viņa likās gandrīz priecīga. Galu galā nemaz nebija tik muļķīgi braukt uz šejieni, te varēs atpūsties. Es neatklāju, cik ironiski tas skan. Sacīju, ka iešu peldēties Magrā. Kas par iedomu, ja tepat ir jūra, viņa sacīja. Es viņu neaicināju līdzi. Viņa devās uz liedagu un lika apsolīt, ka piebiedrošos viņai, kad būšu izpeldējies Magrā. Es apsolīju.

Svelmēja gandrīz tāpat kā Florencē. Bet te tam nebija nekādas nozīmes. Ilgi peldējos. Eolo man bija aizdevis laivu, laiku pa laikam izlīdu no ūdens un tajā atpūtos, izstiepies saulē. Tad atkal niru ūdenī. Vai arī vizinājos. Taču straume bija spēcīga un airēt bija grūti. Tomēr reiz man izdevās sasniegt pretējo krastu, daudz nenovirzoties uz ietekas pusi. Pazinu pilnīgi tukšo balles laukumu un mazliet tālāk — vietu, kur apmetāmies abi ar Kandidu. Reti kāda māja bija uzbūvēta tieši upes krastā, lielākoties gar to stiepās iežogoti augļu dārzi. Pie katra no tiem bija mazs privāts pontons un laivas, kurās zemnieki krāva iekšā augļus. Jo vairāk tuvojās pusdienlaiks, jo dzīvāka kļuva satiksme. Lielākā daļa piekrauto laivu slīdēja uz jūras pusi. No saules kravu sargāja brezents. Acīmredzot Magra tiešām bija tik brīnišķīga, kā viņš stāstīja. Tās ūdeņi bija tik dzidri un silti, ka tajos varēja gulēt. Taču pēc Pizas augstajos namos svelmīgā saulē pavadītas nedēļas to katrā ziņā varēja novērtēt labāk, nekā novērtēju es. Man nebija, no kā atpūsties — tikai bēdīga pagātne, meli un maldi. Līdzko ilgāku laiku pavadīju ārpus ūdens, to dēļ man atkal sametās nelabi ap dūšu un uzmācās šaubas par nākotni. Turpretī ūdenī viss aizmirsās, viss likās vienkāršāks, man izdevās iztēloties pieņemamu un pat laimīgu nākotni. Balles apmeklējums bija nācis par labu. Vajadzēja turpināt. Vajadzēja iemantot vēl citus paziņas un meitenes. Kandidas nepierastība mani satrauca, viņa par to brīnījās un sacīja — tev viņa jāatstāj, tev jāļauj viņai aizbraukt. Tas jadara. Man vajag bez mitas sev atkārtot, ka nevar un nedrīkst dzīvot tā, kā esmu dzīvojis līdz šim. Man jāpaliek pie ši praktiskā lēmuma vienkāršības, pie šīs metodes, no tās nedrīkst atkapties nekādu, itin nekādu apsvērumu dēļ. Pie tā dzīvē vajadzēja nonākt — agrāk vai vēlāk. Jādomā, ka Itālijā ir vieglāk nekā citur atrast cilvēkus, kas gatavi sarunāties ar jums, pavadīt laiku kopā ar jums, nosist laiku kopā ar jums. Es peldēju, visu laiku sev atkārtodams šo ticības apliecinājumu, to atkal un atkal pārbaudīdams, un saprātīgi apņēmos nonāvēties, ja neizdosies mainīt dzīvesveidu. Tas nebija grūti, es izvēlējos starp divām ainām: redzēju sevi kāpjam vilcienā un redzēju sevi mirušu. Man labāk patika redzēt sevi mirušu. Tam, kurš kāpa vilcienā, skatiens likās baismāks nekā miroņa aizvērtie plaksti. Kad biju devis sev šo solījumu, upe kļuva par vienu no dievišķīgajām baudām — gluži kā miegs, kā vīns, kā viņa draudzība.

Pienāca laiks, kad vajadzēja piebiedroties Zaklīnai liedagā. Varbūt es nebūtu pie viņas gājis, kā jau daudzkārt esmu darījis, bet piepeši atcerējos amerikānieti. Man gribējās viņu redzēt — tā nebija spēcīga vēlme, pirms desmit dienām es būtu mēģinājis to pārvarēt, bet nu es vairs negribēju pārvarēt. Patiesībā es nemaz nedomāju iepazīties ar amerikānieti, pietiktu, ja es viņu redzētu. Vēlmi radīja nevis stāsti par viņas skaistumu, drīzāk gan viņas dzīvesveids. Turklāt man vienmēr ir patikuši kuģi. Sajā laikā visiem vajadzētu būt liedagā. Tāpēc, pat ja es neredzēšu viņu, es redzēšu vismaz jahtu. Atkal un atkal vēlējos aizmirst, ka man būs jārunā ar Zaklīnu.

Aizairēju laivu atpakaļ pie Eolo un devos uz pludmali.

Uzreiz ieraudzīju, ka viņas tur nav. Tā kā visi, neskaitot Eolo, man bija stāstījuši, ka viņa ir ļoti skaista, nebija grūti saprast, ka liedagā nav nevienas sievietes, kura varētu būt amerikāniete. Tur bija tikai daži peldētāji, lielākoties viesnīcas iemītnieki, kurus no rīta biju redzējis pie brokastgalda. Bet jahta bija noenkurota divsimt metru no upes ietekas jūrā tieši pretī vietai, kur cilvēki peldējās. Līdzko Zaklīna ieraudzīja mani nākam, viņa skrēja pretī.

—    Kā iet? Vai labi izpeldējies?

—    Tīri labi.

Viņa man uzsmaidīja un gandrīz vārds vārdā atkārtoja visu, ko jau bija teikusi no rīta: ka šonakt viņa mani meklējusi pa visu viesnīcu, ka esmu piecēlies stundu vēlāk nekā viņa, ka vecais Eolo viņai teicis — es esot nakts vidū aizgājis pie viņa un pieprasījis citu istabu (viņš netika sacījis, ka biju ballē), ka viņa nav iedrošinājusies mani modināt utt. Tik daudz viņa nebija runājusi trīs dienas. Tā ir pelde, es nodomāju. Nožēloju, ka esmu viņu atvedis uz Roku. Istabas sakarā es viņai pateicu to, ko nebiju sacījis no rīta, ka dzimšanas dienas dēļ man uznācis bezmiegs un ka dzimšanas dienas vakarā cilvēkam reizēm vajag palikt vienam. «Nabaga dārgumiņ,» viņa izsaucās, «un es pat neiedomājos par tavu dzimšanas dienu!» Pelde, pelde. Man ar viņu jārunā jau šodien. Atceros, viņai mugurā bija zils peldkostīms, mazliet pabalējis un izvalkāts, es atcerējos, ka esmu to redzējis viņai mugurā jau pagājušajā gadā Labolā. Vai Florences karstums bija vainīgs? Par spīti lieliskajam garastāvoklim, viņa izskatījās novājējusi un nogurusi.

— Nāc peldēties, — viņa teica.

Uz pludmali biju gājis pa ceļu bez ēnas, bet Magrā peldējos tik ilgi, ka jutos pietiekami spirgts, lai vēl izturētu liedaga sauli. Nē, es vēl negribēju peldēties. Viņa gāja turpināt bumbas spēli, ko bija pārtraukusi, kad atnācu. Viņa spēlēja ar jaunu cilvēku un klaigāja, un smējās, no sirds pūlēdamās piespiest mani noticēt, ka lieliski izklaidējas. Viņa spēlēja slikti un bez mitas skatījās uz manu pusi. Pievērtām acīm vēros tālumā, tomēr redzēju arī Zaklīnu. Uz jahtu iedrošinājos paskatīties tikai tad, kad viņa pagrieza muguru. Jahta bija žilbinoši balta. Nemaz nevarēja uz to ilgi lūkoties — tā šaustīja acis kā pātaga. Taču es skatījos, cik vien ilgi acis spēja izturēt, līdz neko vairs neredzēju. Tikai tad es tās aizvēru. Aiznesu jahtu sev līdzi tumsā. Tā mani piepildīja ar satriecošu stingumu. Tā bija trīsdesmit sešus metrus gara divklāju jahta. Gaiteņi starp kabīnēm bija krāsoti zaļi. Takelāža bija piemērota mierīgām jūrām. Tiešām, turp nolūkoties bija tik sāpīgi, ka varēja likties — manas acis raud. Bet savā dzīvē es līdz tam biju pietiekami gandējis acis, lai tāda dedzināšana būtu tīkama. Brīžam pa klājiem staigāja cilvēki. Viņi gāja šurpu turpu starp kajīšu gaiteņiem un priekšējo klāju. Karoga masts bija tukšs. Reti gadījās, ka kuģim nav uzvilkts karogs. Vai tā bija tikai nevērība? Uz sāna sarkaniem burtiem bija rakstīts kuģa nosaukums — «Gibraltārs». Zaklīna pazibēja starp jahtu un mani, taču ātri un mani vairs netraucēja. Bet cik nežēlīgs bija tās baltums. Nekustīga, noenkurota zilā jūrā, jahta stāvēja mierīga un izaicinoša kā vientuļa klints. Man tika stāstīts, ka viņa dzīvo uz tās pastāvīgi — visu gadu. Taču starp jūrniekiem es joprojām neredzēju sievietes siluetu.

Jahta jūrā vairs nemeta ne vismazāko ēnu. Karstums bija briesmīgs. Drīz vajadzēja būt pusdienlaikam. Zaklīna beidza spēlēt bumbu, uzsauca man, ka ilgāk nevar izturēt, un ienira jūrā. Tad atcerējos solījumu, ko biju sev devis upē, bet tas bija pēdējoreiz mūžā. Tūlīt pēc tam — vai varbūt vainīga bija saule? — es vairs nedomāju runāt ar Zaklīnu, nolēmu iet uz viesnīcu un iedzert aperitīvu. Sacīju sev, ka iedzeršu kopā ar veco Eolo. Līdzko tas man ienāca prātā, nospriedu, ka tā ir labākā doma, kāda man iešāvusies galvā kopš ilga laika. Gari prātoju, kādu aperitīvu vēlos, un prātā pārcilāju visus iespējamos. Tas mani nodarbināja labu laiku un prasīja visu uzmanību. Beigās nevarēju izšķirties starp pastisu un degvīnu ar ūdeni. Pastiss bija labākais dzēriens tādā saulē. Degvīns ar ūdeni — jā, tas bija nakts dzēriens. Tikai saules gaismā var skaidri redzēt, ka pastiss saduļķojas, sāk varavīkšņaini laistīties, pārvēršas pienam līdzīgā šķidrumā. Degvīns ar ūdeni ir lielisks, bet ūdens dēļ vienmēr drusku žēl degvīna. Turpretī nav iespējams nožēlot pastisu, ko nekad nedzer bez ūdens. Es iešu un iedzeršu vienu pats uz savu veselību. Bet, kamēr es vēl tikai domāju par pastisu, man prātā iešāvās dīvaina ideja. Par vara rokturiem. Kāpēc es nevarētu spodrināt vara detaļas uz jahtas? Aizdzinu šo domu un atkal pievērsos pastisam. Ak, cilvēks, kam nav slāpis pastisa pēc peldes Vidusjūrā, nezina, kas ir rīta pelde Vidusjūrā! Bet vai tu proti spodrināt varu? Kas tad to neprot? Nē, tas, kurš nepazīst slāpes pēc pastisa saulē, pēc peldes, nekad nav izjutis sava auguma mirstīguma nemirstību. Bet piepeši mani pārņēma nemiers. Man nekad nav garšojis pastiss. Divas trīs reizes esmu mēģinājis to nogaršot, taču bez īpaša prieka. Vienmēr esmu devis priekšroku degvīnam ar ūdeni. Kā man varēja iegribēties pastisu, ja neesmu to mēģinājis kopš laika, kad man tas negaršoja? Kas īsti ar mani notiek? Mani ķēris saulesdūriens, es sev teicu, mēģinot izskaidrot jauno garšu un nesamērīgo baudu, ko no tās gaidīju. Grozīju galvu uz visām pusēm, lai atvēsinātos un mēģinātu sevi saprast. Kā cilvēks var zināt, ka viņš jūk prātā saulesdūriena dēļ? Ja neskaita slāpes pēc pastisa un domu par vara rokturu spodrināšanu, manī nebija nekā nenormāla, es jutos ļoti labi. Tev ir jānomierinās, es sev sacīju. Apgūlos smiltīs. Bet Zaklīna, kas nāca ārā no ūdens, bija uztraukusies par manu dīvaino pozu un nāca klāt.

—    Kas tev atkal noticis? — viņa man jautāja.

— Nekas, — es atbildēju, — mani tikai mazliet traucē saule. Laikam iešu un iedzeršu vienu pastisu.

—  Pastisu? Tev nekad nav garšojis pastiss. — Viņa kļuva agresīva. — Tu atkal paliksi pie aperitīviem.

—  Pirmais modernā laikmeta cilvēks bija tas, — es teicu, — kuram iegribējās kaut ko tādu kā aperitīvs.

Viņa uzmanīgi skatījās manī.

—    Kas tev noticis? — viņa jautāja vēlreiz.

—           Tas, kurš vienā jaukā rītā, pilns spēka un veselības, atgriežas ģimenes klēpī no medībām un mirklī, kad iegāja būdā, lai baudītu mieru, sāka ošņāt mežu un upju svaiguma pilno gaisu un prātot, kā viņam varētu trūkt, kaut arī viņam ir sieva, bērns un viss, par ko viņš sapņojis, un kurš iedomājās par aperitīvu, pirms tas ticis izgudrots, — tieši tas bijis īstais ģeniālais Ādams, pirmais lielais Dieva nodevējs un mūsu visu brālis.

Noguris apklusu.

—           Un tu mani atvedi uz Roku, lai to pastāstītu? — Viņa aprāvās. — Tici man, tev nevajag tik ilgi uzturēties saulē.

—           Tas nebija ābols kokā, kuru rādīja čūska, tas bija iepuvušais zemē nokritušais auglis. Mūsu Ādams noliecās pie iepuvušā ābola, apostīja to, un viņam tas iepatikās. Iepuvušajā ābolā, skābi burbuļojošajā un tārpu pilnajā rūgšanā, kas ābolu pārvērš kalvadosā, viņš atklāja alkoholu. Un viņam tas bija vajadzīgs, jo viņš bija gudrs.

—    Tici man, — Zaklīna lūdzās, — tev ir jāapslapinās ūdenī.

—    Vai tiešām tev tā liekas? — es jautāju.

Es aizskrēju uz jūru, ieniru un tūlīt iznācu ārā. Kāre pēc pastisa nerimās. Zaklīnai es neteicu neko.

—    Vai kļuva labāk?

—    Būs jau labi, es tikai jokojos.

—           To tu sevišķi bieži vis nedari, — viņa teica, — es uztraucos. Viņi visi saka, ka saule ir bīstama.

Pēc brīža Zaklīna, it kā atvainodamās, piemetināja:

—           Un es tieši gribēju tevi lūgt, lai tu kopā ar mani pasauļojies aiz niedrēm.

Es piekritu. Vēl neapžuvis piecēlos, un mēs rāpāmies gar kāpām, kur auga niedres. Tās bija sausas, melnas un tik biezas, ka pat apslāpēja jūras šalkoņu. Zaklīna izklāja dvieli klajā laukumiņā un novilka peldkostīmu. Es apgūlos diezgan tālu no viņas. Joprojām domāju par pērno, lai nedomātu par vara detaļām. Vismaz man likās, ka tieši par tām es izvairos domāt.

—           Kas tev pēdējās dienas kaiš? — Zaklīna jautāja. — Vai esi uz mani dusmīgs?

—           Tā nav, — es atbildēju. — Man tikai liekas, ka mums vajag šķirties.

Pa kreisi slējās Karraras kalnu mirdzošās nogāzes. Otrā pusē ciemi uz pakalniem kontrasta dēļ izskatījās ļoti tumši, aizsegušies mūra žogiem, vīnogulājiem un vīģu kokiem.

Viņa joprojām neatbildēja. Nodomāju, ka Sarzanas ielu putekļi, kas man likās tik balti, varbūt ir marmora putekļi.

—    Es nesaprotu, — viņa beidzot teica.

Es ari mirkli pavilcinājos un atbildēju:

—   Tu saproti gan.

Līdzko viņa aizbrauks, es domāju, es došos pastaigāties pa Karraras karjeriem.

—   Bet kāpēc, kāpēc piepeši kaut kas tāds jāsaka?

—   Tas nav piepeši. Es tev jau teicu Florencē — muzejā.

—           Tā nu gan, — viņa ļauni sacīja, — vēl tikai runāsim par muzejiem. Turklāt toreiz tu pieminēji dzimtsarakstu pārvaldi.

—    Tas tiesa, bet tas ir viens un tas pats. Es palikšu Itālijā.

—    Bet kāpēc? — viņa izbijusies jautāja.

Varbūt arī viņš nāks uz marmora karjeriem.

—    Es tevi nemīlu. Un tu to zini.

Izdzirdu elsas. Pavisam īsu brīdi. Viņa man neatbildēja.

—           Un tu arī mani nemīli, — es sacīju tik maigi, cik vien spēju.

—           Tas nevar būt, — viņa beidzot teica. — Ko es tev esmu nodarījusi?

—    Neko. Es nezinu.

—           Tas nav iespējams, — viņa iekliedzās, — tev ir jāpaskaidro.

—    Mēs viens otru nemīlam. To nav iespējams izskaidrot.

Karstums kļuva smacējošs.

—    Un ko tad iesāksim? — viņa kliedza.

—    Es palikšu Itālijā, — atbildēju.

Brīdi pagaidījusi, viņa noteiktā tonī apgalvoja:

—   Tu esi traks.

Tad viņa turpināja citā tonī — šoreiz ciniskā:

—    Un vai drīkst zināt, ko tu te Itālijā darīsi?

—   Vienalga ko. Pagaidām palikšu te. Ko darīšu vēlāk — nezinu.

—    Un es?

—    Tu atgriezīsies, — atbildēju.

Viņa agresīvi atsāka:

—    Es tev neticu.

—    Tev ir jātic.

Piepeši viņa sāka raudāt — bez dusmām un tā, it kā jau sen būtu gaidījusi tādu atrisinājumu.

Vēja nebija, to aizturēja niedres. Sviedri man spiedās ara pa visām porām — no plaukstu rievām un matu biezuma.

—    Melim neviens nevar ticēt, — viņa raudādama sacīja,

—   es nevaru tev ticēt.

—           Es meloju daudz mazāk, — sacīju, — un kāpēc tu domā, ka šobrīd es meloju?

Viņa manī neklausījās.

—    Melis, tu esi melis!

—    Es to zinu, — piekritu, — bet kāpēc lai es melotu tagad?

Viņa joprojām neklausījās. Viņa raudāja. Šņukstēdama viņa

teica:

—           Tu esi kļuvis par meli. Esmu sabojājusi savu dzīvi meļa dēļ.

Tur vairs nebija ko teikt. Vajadzēja gaidīt. Kopš bijām niedrēs, es vairs neredzēju jahtu. Man būtu gribējies to redzēt. Tā man deva spēku un cerību. Man šķita, ka tā kuru katru brīdi aizbrauks.

—    Ar meli, — Zaklīna turpināja, tad pēc brīža piemetināja,

—    ar gļēvuli… nekad nav pierādījumu, — viņas tonis bija ļauns, — un tur ir tas labums.

Es paslējos, lēnītiņām paslējos vēl, nemanāmi paslējos, un tā man parādījās joprojām žilbinoša un balta zilā jūrā. Starp jahtu un mani desmit metru attālumā no mums gulēja kāda sieviete. Viņa sauļojās. Es uzreiz sapratu, ka tā ir viņa — amerikāniete.

—           Tu vari man sacīt, ko tu gribi, — Zaklīna atsāka, — es gan zinu, ka tu atgriezīsies Parīzē. Tu esi pārāk gļēvs, es tevi pazīstu, es tevi pazīstu …

Es neatbildēju. Es nespētu to izdarīt. Es skatījos uz sievieti. Viņa mūs nebija redzējusi. Viņa bija izstiepusies, uzlikusi galvu uz rokas. Otra roka nekustīgi atdusējās starp krūtīm. Kājasceļos viegli ie'.iekusi, viņa gulēja kā dziļā miegā. Varētu sacīt, ka saules karstums viņu nemaz nemoka.

—    Kas vēl tev uznācis? — Zaklīna jautāja.

—           Nekas, — es beidzot atbildēju. — Ja gribi, iesim uz viesnīcu reizē, kopā iedzersim pērno.

Es droši vien izskatījos izklaidīgs.

—           Tev negaršo pērno, — viņa teica, — pārstāj jel melot, es tevi no sirds lūdzu!

Sieviete atvēra acis un paskatījās mūsu virzienā, bet mus neredzēja. Baidījos, ka viņa var sadzirdēt mūsu balsis, un runāju klusu.

—           Man tiešām gribas pērno, — sacīju, — es pats par to brīnos.

Viņai vēlvienreiz pārgāja dusmas.

—    Man ir citroni, — viņa gandrīz maigi sacīja, — apgulies man blakus. Tu nevari mani atstat tāpat vien, neko nepateicis. Ir jāizrunājas.

—     Es nedomāju, ka mums vajadzētu vēl ilgāk runāt, — iebildu. — Tūlīt kopā iedzersim aperitīvu, tas būs labāk nekā runāt.

—    Bet nogulies taču, ko tu dari?

Vai viņa pamanīja, ka esmu pagriezis galvu tieši uz jūras pusi?

—    Bet apgulies taču, — viņa kliedza, — es tev saku — man ir citroni, es tev vienu pārgriezīšu.

Sievietes seja, rāma, slīga atrisušajos matos, un, ja es būtu vēl mazliet tālāk, man liktos, ka viņa tiešām guļ. Bet viņa pacēla roku no krūtīm un uzlika uz aizvērtajām acīm. Vai viņa bija skaista? Es viņu lāgā neredzēju. Viņa bija pagriezusies uz jūras pusi. Taču jā, viņa bija skaista.

—     Bet vai tu galu galā dzirdi, ko es tev saku, vai ne? — Zaklīna jautāja.

Tā kā es joprojām nekustējos, viņa paslējās uz augšu, lai palūkotos, uz ko es tā skatos. Viņa turēja rokā peldcepuri ar divām tikko pārgriezta citrona pusītēm. Viņa ieraudzīja sievieti. Viņa palaida vaļā peldcepuri, un citroni aizripoja pa smiltīm. Viņa neteica ne vārda. Viņa pat nesavāca citronus. Viņa atkal atgūlās. Arī es pēc tam gandrīz tūlīt apgūlos. Man vairs nebija, ko teikt, viss bija noticis pats no sevis, un atlika tikai ļaut visam iet savu ceļu. Paņēmu citrona pusīti, kas bija nokritusi man blakus, un izspiedu sulu sev mutē. Mēs neko nerunājām. Virs mūsu galvām, virs drausmīgās dzīves saule joprojām spīdēja un joprojām dedzināja.

—    Vai tu skatījies uz viņu? — Zaklīna beidzot jautāja.

Viņa runāja citā balsī un lēni.

—    Jā, uz viņu, — es atbildēju.

—    Tu skatījies, kamēr es runāju?

—    Tu nerunāji ar mani, tu runāji pati ar sevi.

Zaklīna paņēma peldpalagu un apsedzās.

—    Man ir pārāk karsti, — viņa vaidēja.

Tā nebija taisnība, bet ko citu viņa varēja darīt? Savu paveicis, es jutu pret viņu tādu kā draudzību. Viņa izskatījās tāda, it kā saltu. Man nepietika drosmes uz viņu skatīties, taču es redzēju, ka viņa dreb. Man gribējās kaut ko viņai pasacīt, bet vēl tas neizdevās. Gaiss bija smags, sievietes klātbūtnes saindēts, un es domāju tikai par viņu — un Zaklīna to zināja, viņai vajadzēja zināt, ka ciešanas man sagādā vienīgi tas, ka es nevaru vēlreiz paslieties un skatīties uz sievieti. Es biju varējis skatīties uz šo sievieti, kamēr Zaklīna cieta. Tagad viņa zināja,

ka nemeloju. Arī es tagad to zināju labāk nekā jebkad. Mūs vienoja vienīgi šī nepārprotamība. Tagad viņa iegrima ciešanas kā torpedēts kuģis jūrā, mēs abi noraudzījāmies šajā notikumā un neko nevarējām darīt, lai izvairītos no tā. Un vismaz dažas minūtes saule nepielūdzami mirdzēja pār mūsu dzīves patiesību. Tā mirdzēja un dedzināja tik stipri, ka sagādāja īstas sāpes. Tomēr zem peldpalaga kailā Zaklīna drebēja aizvien stiprāk un stiprāk. Joprojām nevarēju neko darīt viņas labā. Nekas nebija darāms, es necietu. Es necietu ne no kā cita kā vien no tā, ka nevaru piecelties. Viss, ko es vēl iespēju darīt Zaklīnas labā, bija vēl un vēl paciest saules karstumu.

—    Vai tu paliksi te? — viņa beidzot jautāja.

—    Laikam gan, — es atbildēju.

Viņa piepeši saniknojās, bet tam vairs nebija tādas nozīmes kā vēl pavisam nesen.

—    Ir gan varen svarīgi iemesli, — viņa ņirgājās.

—           Esi mierīga, — es teicu, — papūlies būt mierīga un saprast.

—           Ak tu, manu nabadziņ, — viņa turpināja ņirgāties, — ak, manu nabadziņ!

—    Es tev jau teicu — man liekas, es palikšu.

Viņa atkal vairs neklausījās un atkārtoja visu jau teikto.

—           Savā ziņā tava gļēvulība ir gluži laba. Es neticu tam, ko tu runā. Pat ja esi pārliecināts, ka paliksi, es neticu, ka tu to spēsi.

—    Es domāju, ka es to izdarīšu gan.

Acīmredzot man balss skanēja pārliecinoši. Piepeši viņai pārgāja dusmas.

—          Ja tu to dari dzimtsarakstu pārvaldes dēļ, — viņa lūdzoši ieteicās, — to taču var atstāt, mēs darīsim ko citu.

—           Nē, es atbildēju. — Tu nu gan nepametīsi dzimtsarakstu pārvaldi.

—    Un ja es to pamestu?

—           Es palikšu te. Lai ko tu teiksi, lai ko darīsi. Es vairs ilgāk nespēju.

Viņa atkal sāka raudāt.

Sieviete piecēlās. Viņai mugurā bija zaļš peldkostīms. Viņas smuidrais augums iezīmējās pret debesīm virs mūsu galvām. Viņa gāja uz jūras pusi.

Ieraudzījusi sievieti, Zaklīna uzreiz pārstāja runāt un raudāt. Es vairs nespēju ilgāk izturēt saules svelmi. Sapratu, ka esmu to cietis arī tāpēc, lai redzētu amerikānieti pieceļamies un ejam.

—    Iesim peldēties, — es aicinaju.

Viņa aizlauztā balsī lūdzās:

—    Vai tiešām tu negribi vēl parunāt?

—    Nē, tam nav nekādas jēgas.

Uzvilku peldbikses.

—     Nāc peldēties kopā ar mani, — aicināju vēlreiz un tik maigi, cik vien spēju. — Tas ir labākais, ko mēs abi varam darīt.

Vai mans tonis bija vainīgs? Viņa no jauna apraudājās, taču bez dusmām. Apliku viņai roku ap pleciem.

—     Gan redzēsi, pēc nedēļas tu varbūt pati sāksi domāt, ka man ir taisnība. Un tad tu pamazām vien kļūsi tiešām laimīga. Tu nebiji laimīga ar mani.

—     Tu man esi pretīgs, — Zaklīna teica. Viņa gāja prom. — Atstāj mani mierā!

—    Tu nebiji laimīga. Vismaz to tev vajag saprast. Tu nebiji laimīga.

Mēs izgājām no niedru biezokņa. Es lieliski atceros visu. Pludmalē daži viesnīcas iemītnieki joprojām spēlēja bumbu. Viņi klaigāja dažādos toņos atkarībā no tā, vai kāds bumbu uztvēra vai palaida garām. Viņu kliedzienus es dzirdēju jau tad, kad mēs gulējām niedrēs. Viņi klaigāja arī tāpēc, ka smiltis dedzināja pēdas un viņi nevarēja nostāvēt uz vietas. Nojumē atgūlušās divas jaunas sievietes viņiem uzgavilēja vai izteica nopēlumu atkarībā no spēles gaitas. Mēs devāmies uz jūras pusi skriešus, jo arī mums dega pēdas. Kad nonācu blakus spēlētājiem, es noķēru bumbu lidojumā un aizsviedu to atpakaļ. Pēc saules karstuma jūra šķita tik ledaini auksta, ka aizrāvās elpa. Jūra bija gandrīz tikpat rāma kā Magra, bet mazi laiski vilnīši tomēr nāca krastā. Neilgi pēc tam, kad mēs bijām pagājuši garām, bumbas spēlētāji pārtrauca spēli un arī ienira jūrā. Liedagā vairs nebija neviena cilvēka. Es gulēju ūdenī. Man blakus Zaklīna vingrinājās kraulā. Atceros, es nodomāju, ka viņa ilgi nenodosies ciešanām, ja jau peld kraulā. Viņa nikni īrās ar kājām, traucējot jūras mieru. Visi citi šūpojās ūdenī. Jahta bija noenkurota starp apvārsni un mums. Un starp jahtu un mums peldēja sieviete. Es atkal domāju par vara rokturiem, tas ir, par nākotni. Man vairs nebija bail, es palikšu Rokā. Nu es tiešām biju pieņēmis lēmumu. To biju pieņēmis nupat. Visi lēmumi, ko pieņēmu pirms tam, likās nenopietni.

Atgriezies tratorijā, pasūtīju pastisu. Eolo teica, ka Itālijā tā nav, bet viņam gan ir dažas pudeles, ko viņš glabā franču viesiem. Uzaicināju viņu iedzert kopā ar mani. Apsedamies

veranda. Zaklīna, kas parasti dzēra tikai augļu sulas, palūdza činzano. Neilgi pēc tam, kad mēs apsēdāmies pie galda, bet es jau biju izdzēris savu pastisu, atnāca sieviete.

—    Amerikāniete, — Eolo man pačukstēja.

Es klusām pie auss viņam pateicu, ka esmu viņu jau redzējis sauļojamies liedagā. Ak tā, ak tā, viņš novilka, sakrunkojot vecos plakstus. Žaklīna mūsu sarunu nedzirdēja. Ieplestām acīm viņa raudzījās sievietē un acīmredzot nespēja novērst skatienu. Es izdzēru vēl vienu pastisu. Viņa sēdēja verandas otrā galā un smēķējot dzēra vīnu, ko atnesa Karla. Nu es viņu varēju labi apskatīt. Nebija iespējams viņu pazīt. Es viņu nepazītu. Nekad nebiju zinājis, nekad nebūtu varējis pat nojaust, ka viņa var eksistēt. Nu es to uzzināju. Kad izdzēru otro pastisu, mazliet noreibu.

—    Es gribētu vēl vienu pastisu, — sacīju Eolo.

Izdzirdusi franču valodu, viņa mazliet pagrieza galvu uz mūsu pusi. Pēc tam novērsās.

—    Ziniet, pastiss ir stiprs dzēriens, — Eolo sacīja.

Viņa vēl nebija pamanījusi, ka es eksistēju.

—    Es zinu, — atbildēju.

Nav šaubu, ka pēdējās dienas esmu dzīvojis pārāk nopietni. Tajā brīdī nopietnība izgaisa.

—    Tomēr, ziniet, trešā glāze … — Eolo šaubījās.

—    Jūs nevarat saprast, — es teicu.

Viņš smējās, kaut gan tiešām neko nesaprata. Zaklīna skatījās manī izbijusies.

—    Kā var negaršot pastiss? — Eolo smiedamies jautāja.

—    Nē, — es atbildēju.

Viņš skatījās manī, joprojām smiedamies. Viņa laikam arī skatījās, bet es tobrīd biju novērsies. Zaklīna iekliedzās. Pavisam klusām.

—    Kas? — Eolo jautāja. — Kā tas jāsaprot?

Zaklīna novērsa skatienu, un viņas acīs parādījās asaras. Acīmredzot visi bija dzirdējuši viņas kliedzienu, tikai Eolo ne.

—    Nekas, — sacīju, — kas tad ir aperitīvs.

Viņš lika Karlai atnest vēl vienu pastisu. Viņa atnesa. Pēc tam vajadzēja par kaut ko runāt.

—    Jums te ir vīnogas visai sezonai, — es sacīju.

Eolo pacēla galvu un paskatījās uz vīnogulāju velvi. Ari viņa neviļus paskatījās.

—    Tā jau nu gan ir.

Vīnogu ķekari bija milzīgi, tie gūlās cits citam virsū. Un saule, kas spīdēja pār velvi, spiedās cauri veselam zaļu vīnogu slānim. Sieviete peldēja vīnogu gaismā. Viņa bija ģērbusies melnā kokvilnas džemperī un melnās, līdz ceļgaliem uzlocītās biksēs.

—    Nekad neesmu redzējis tik daudz vīnogu, — es sacīju.

Zaklīna joprojām vērās viņā ciešu un mazliet drūmu skatienu. Šķita, ka sieviete to nemana. Viņa bija lieliskā saskaņā pati ar sevi, tas likās dīvaini.

—          Ogas paliek zaļas arī tad, kad ir gatavas. Lai zinātu, vai tās ienākušās, vajag nogaršot.

—           Tas ir jocīgi, — sacīju. Es smējos. Jutu, ka sāku pa īstam noreibt. Eolo to vēl nemanīja. Zaklīna gan manīja. Bet sievieti tas, jādomā, sevišķi neinteresēja.

—    Tas ir tāpat kā ar cilvēkiem, — piemetināju.

—   Kas? — Eolo jautāja.

—    Ir tādi, kas paliek zaļi visu mūžu.

—   Jauni, — Eolo izlaboja.

—    Nē, dumji, — es apgalvoju.

—    Ko itāliski nozīmē «dumji»? — Eolo vaicāja.

—    Muļķi, — atbildēju.

Nomierinies, es sev sacīju. Bet tas bija ļoti grūti. Dzīvē ir tādi brīži, un man gribējās smieties.

—          Sīs vīnogas ēdu es viens pats, — Eolo sacīja. — Meitām tās negaršo. Un man vienam sanāk par daudz. Pat klientiem tās nekad neliekas pietiekami gatavas.

—    Tomēr, — es sacīju, — tās ir ļoti skaistas.

Atspiedusies pret ieejas durvīm, Karla klausījās, ko runā

tēvs. Viņa nolūkojās tajā ar maigumu un nepacietību. Es arī to redzēju. Es mēģināju mazāk skatīties uz viņu.

—           Pat Karlai šīs ogas negaršo, — Eolo turpināja (viņš runāja viens pats), — viņa saka, no tādām vīnogām viņai salstot.

Tas neko nelīdzēja. Man vajadzēja uz viņu skatīties. Tas bija pienākums, kas izrietēja no manis paša. Biju zaudējis daudz laika, nezinot, ka viņa dzīvo pasaulē.

—          Vai tiesa, ka tev negaršo šīs vīnogas? — viņa jautāja Karlai.

Balss viņai bija tikpat maiga kā acis. Viņa nebija amerikāniete. Kad viņa runāja itāliski, varēja nojaust franču akcentu.

—          Es tās ēdu tikai tēvam par prieku, — Karla teica, — man tās tiešām negaršo.

Neviens cits nepamanīja, ka es viņai nebiju mazāk tīkams nekā kurš katrs cits. Varbūt vienīgi Zaklīna to ieveroja.

—           Manai sievai gan tās garšo, — Eolo turpināja. — Mēs tas iestādījām, kad apprecējāmies. Nu jau pagājuši trīsdesmit gadi.

Viesi sāka_ atgriezties. Ieradās divi mednieki. Viņi palūdza Eolo divas glazēs kianti. Viņš lika Karlai tās atnest.

—           Katru gadu, — Karla teica, apkalpodama viesus, — ar vīnogām sakas viens un tas pats. Kad bijām mazas, mums lika tas est.

—    Tu nekad neesi apmierināta, — viņa teica Karlai.

—           Tā nemaz nav, — Karla iebilda, — bet kāpēc mūs vajag tā piespiest?

Viņa Karlai neatbildēja. Šķita, saruna tūlīt apsīks. Taču nē. Eolo neinteresēja nekas sarežģīts, bet tādas vienkāršas lietas kā vīnogas interesēja ļoti.

—           Stādu man iedeva viens kaimiņš. Viņš kļūdījās. Kad pēc septiņiem gadiem es to pamanīju, bija jau par vēlu, man vairs nepietika dūšas stādu izraut.

—    Kad augs ir iestādīts… — es teicu.

—    Tā jau ir, — Eolo turpināja, — tas vienmēr liekas labs.

Ik reizi, kad sadzirdēju savu balsi, man gribējās smieties.

Šoreiz es smieklus apspiedu. Zaklīna joprojām cieta.

—           Un vīnogas, ko tu vakar nopirki Sarzanā, tev garšo? — viņa jautāja Karlai.

—           Ja jau tās izvēlējos, tad garšo, — Karla atbildēja un nosarka. Acīmredzot meitene izkratījusi sirdi amerikānietei.

—    Es labprāt izdzertu vēl, — sacīju.

—    Nē, — Zaklīna pavisam klusām nočukstēja.

—    Nē, — es teicu.

—           Neviena vīnogu šķirne, — turpināja Eolo, kas bija pilnīgi iegrimis savos skaidrojumos, — neaug tik kupla kā šī. Mana veranda ir slavena visā novadā.

īsti viņā klausījās tikai Karla.

—    Ja jau vīnogas ir, tās jāēd, — es teicu.

—    Es vienīgā tās ēdu, — Karla atbildēja.

—           Tu nekad neesi apmierināta, nekad, — sieviete vēlreiz teica.

—    Jūs vienmēr tā sakāt, — Karla atbildēja.

—           Kad es iedomājos, — Eolo turpināja, — ka šis nabaga vīnogulājs katru vasaru briedina ogas jau trīsdesmit gadu, un ka tās izmet ārā … Es ēdu vairāk, nekā spēju, bet visas apēst nevaru.

Karla pasniedza aperitīvus. Tad viņa atkal atspiedas pret durvīm, dzirdēja, ka māte sauc klāt pusdienu galdu. Viņa stāvēja galda tuvumā. Eolo laikam bija mazliet iereibis.

—    Visas, — viņš atkārtoja, — es nevaru apēst.

—          Tas atkal sāksies no gala, — Karla sacīja. — Katru gadu tas sākas no jauna.

Sievietei tīri labi patika, ka viņai pievērš uzmanību. Arī to es redzēju. Un vēl to, ka runājot viņa vienmēr nosarka. Taču tāpat skaidri redzēju, ka patīku viņai tikpat labi kā citi.

—    Ir lietas, pie kurām nevar pierast, — es sacīju.

—           Es tās ēdu tik daudz, — Eolo teica, — ka katru gadu divas nedēļas mokos ar vēdersāpēm — katru gadu!

—           Redziet nu, viņš runā par vēdergraizēm, pirms sēžamies pie galda.

—           Bet es esmu pārliecināts, — Eolo nerimās, — ka tādas vēdersāpes nāk par labu veselībai.

—           Redziet, kāds viņš ir, — Karla teica, — tā runāt viesu klātbūtnē!

—    Par kaut ko taču ir jārunā, — es sacīju.

Es smējos. Viņa arī. Bija aizvien grūtāk un grūtāk neskatīties uz viņu. Zaklīna neko nedzirdēja. Zaklīna skatījās te uz viņu, te uz mani. Zaklīna bija ļoti bāla.

—           Katru gadu, — Karla stāstīja, — viņš riskē nomirt vīnogu dēļ. Divās nedēļās viņš novājē par trīs kilogramiem. Drīz jau īstais laiks būs klāt.

—          Tās vēdersāpes man paildzina mūžu, — Eolo sacīja, — tās man pazemina asinsspiedienu. Un turklāt es nevaru visas šīs vīnogas aizlaist postā.

—    Tas tiesa, — es sacīju.

—          Ja viņu neuzmanītu, viņš pārēdies nomirtu, — Karla teica, — viņš ēd paslepen.

—    Vajag Jaut viņam vaļu, — es sacīju.

—    Pat tad, ja viņš var nomirt? — Karla jautāja.

—   Jā, — es atbildēju.

Eolo pārsteigts skatījās uz mani. Es biju gandrīz pavisam piedzēries. Zaklīna uzmeta man gaužām Jaunu skatienu, vismaz man tā likās. Kādu brīdi visi klusēja. Eolo raudzījās uz manām tukšajām pastisa glāzēm. Pēc tam dzirdēju, ka tonī, kādā cilvēki mēdz mainīt sarunas tematu, viņš jautā Karlai:

—   Vai tu vakar biji ballē?

—           Iedomājieties tikai, — Karla teica, — visu nakti viņš staigāja pa mājas priekšu.

—    Šovakar arī būs balle, — sieviete teica.

Viņa paskatījās uz mani, bet tikai acumirklīgi, ka es vienīgais to pamanīju.

—          Jūs jau nu gan varējāt iedomāties, ka es to zinu, — Karla atbildēja.

Eolo diezgan ieinteresēts klausījās saruna. Man vairs negribējās smieties.

—           Un ja es tevi ņemšu līdzi, vai tad viņš tevi laidīs? — viņa jautāja.

—    Nedomāju vis, — Karla teica, skatīdamās uz tēvu.

Eolo sāka smieties.

—           Nē, — viņš teica, — es jums jau esmu teicis — jums līdzi es Kārlu nelaidīšu.

Piepeši es kļuvu piesardzīgs. Sirds pukstēja ļoti strauji.

—    Es varētu aizvest viņu uz balli, — sacīju.

Dusmas bija pārvērtušas Zaklīnas seju, bet viņa droši vien vairs tik stipri necieta. Un sieviete, man likās, sevišķi nebrīnījās.

—    Kā tad tā? — Eolo jautāja.

—    Man tas būtu patīkami, — es atbildēju.

Zaklīna vēlreiz ļoti klusu iesmilkstējās.

—    Es nezinu, — Eolo atbildēja, — šovakar es jums pateikšu.

—           Man nekad nekas netiek, — Karla iekliedzās, — bet māsām ir viss, ko vien viņas vēlas.

Meitene droši vien jau zināja, kāda burvība piemīt viņas brutalitātei, viņa mazliet pietēloja. Viņa nikni skatījās uz tēvu.

—           Gan jau redzēsi, Karla, — sieviete klusu teica, — gan jau redzēsi — viņš tevi laidīs.

Sieviete glāstīja Karlas matus. Karla nepakustējās. Viņa joprojām nikni skatījās uz tēvu.

—           Arī šovakar, — viņa nomurmināja, — viņš sacīs, ka negrib mani laist.

—           Tikai vienu stundu, — es teicu. — Viņa dejos vienīgi ar mani.

—    Es nezinu, — Eolo atbildēja, — vakarā es jums pateikšu.

—    Nu paskatieties, cik viņš ir briesmīgs, — Karla iekliedzās.

Kārlu pasauca māte. Pusdienas bija gatavas. Karla piecēlās,

pagrūžot krēslu, un pazuda viesnīcā. Kamēr viņa bija prom, neviens nevienam neteica ne vārda. Tad viņa kopā ar māsām atkal iznāca verandā — visas nesa lielas, kūpošas bļodas. Verandā sāka smaržot ar safrānu aizdarītas zivis. Pusdienas sākās.

Pusdienas turpinājās ļoti ilgi. Karla apkalpoja viesus. Eolo atgriezās virtuvē palīdzēt sievai. Tāpēc man nebija neviena, ar ko sarunāties. Un man mokoši gribējās runāt un runāt. Nē. Kliegt. Un kaut ko pilnīgi noteiktu: pavēstīt, cik briesmīgi man vajag nokļūt uz kuģa. Tā bija uzmācīga ideja, kas mani apsēda maltītes sākumā — tobrīd tā izpaudās mans dzērums. Nevarēdams īsti apspiest vēlēšanos kliegt, es trīsreiz piecēlos, lai ietu prom no galda. Trīsreiz Zaklīnas skatiens lika man apsēsties. Manuprāt, sieviete daudz skatījās uz mums abiem.

Es uz viņu neskatījos, neskaidri nojautu, ka tas varētu būt bīstami. Turklāt mani pārāk nodarbināja piepūle, apspiežot vēlēšanos kliegt. Ēdu maz un dzēru daudz vīna. Es to dzēru kā ūdeni — glāzi pēc glāzes. Es biju piedzēries. Ja es būtu kliedzis, tad droši vien kaut ko nesakarīgu, piemēram, «jahta», kas bez konteksta nevienam neatklātu manus plānus, un es nezaudētu mazo šķietamo cerību tos piepildīt.

Tā bija mana pēdējā maltīte kopā ar Zaklīnu. Viņa visu laiku skatījās uz mani ar nepārvaramu riebumu. Ja pareizi atceros, arī sieviete ēda maz. Acīmredzot es viņai sabojāju ēstgribu. Mēs nesarunājāmies — Zaklīna skatījās uz mani, un es dzēru. Taču viņa bija pagriezusi muguru verandai, un pie katras manis izdzertas vīna glāzes viņa pavisam klusām ņirdzīgi iesmējās. Tas notika diezgan bieži. Bet es biju tik apreibis, ka uzņēmu to pavisam mierīgi, drīzāk pat kā sazvērniecības nekā naidīguma zīmi. Turklāt, jo vairāk es dzēru, jo pasaule kopumā man likās jaukāka. Un, kad pasniedza sieru un es dzēru desmito glāzi vīna, es vairs nešaubījos, ka aizbraukšu ar jahtu, tas man likās pavisam viegli, man tikai atlika palūgt, — tā es domāju — kad būšu skaidrā. Tas likās pašsaprotami, ka man jānonāk uz kuģa. Es domāju tikai par kuģi, par to, ka ar kuģi aizcejošu. Man vajadzēja aizceļot tādā veidā. Es iztēlē redzēju to baltu, jūrā noenkurotu. Dzimtsarakstu pārvalde bija aizgājusi no manas dzīves. Es biju apskurbis ne tikai no vīna, bet arī no piesardzības. Zināmā mērā es to apzinājos: tu viņai to palūgsi, kad būsi skaidrā, nevis tagad, tieši tādiem vārdiem es pie sevis atkārtoju. Zaklīna, it kā nojaušot manus plānus, klusībā smīkņāja. Bet es viņai smaidīju draudzīgi un, protams, arī līdzjūtīgi. Tomēr es laikam pārspīlēju: maltītes beigās viņa paņēma glāzi un meta to manā virzienā. Tā nokrita zemē. Es pieklājīgi salasīju suķes. Man bija vajadzīga milzīga piepūle, lai, to darot, nenostieptos uz grīdas. Tas turpinājās ilgi. Kad atliecos, man reiba galva un es galīgi nezināju, ko vajadzētu darīt — vai nu tomēr izkliegt savas domas, piesaucot par lieciniekiem visus, kas atradās verandā, ka man noteikti jātiek uz jahtas, vai arī kāpt augšā savā istabā. Es domāju tik intensīvi, cik vien vēl spēju. Vai tu perē savu vīnu, Zaklīna man pajautāja, varbūt viņa uzskatīja mani par aizmigušu. Nē, es perēju savu dzīvi, un sāku smieties, jo biju apmierināts ar saviem vārdiem. Bet tad viņas skatiens kļuva tik briesmīgs, ka es uzreiz nolēmu iet uz savu istabu. Es piecēlos, noskatījos, kur ir gaitenis, un metos uz priekšu. Izgāju cauri vīnogulāju velvei tik nopietni, cik vien spēju. Sievietes galds atradās otrā galā netālu no viesnīcas ieejas. Nedari muļķības, nedari muļķības, es sev teicu, ejot viņai garām, nezaudē savu mazo izdevību, nedari muļķības! Un man izdevās tikt garām bīstamajai vietai, nepaskatoties uz viņu, — ja es būtu paskatījies un sastapis viņas uzmundrinošo skatienu, es būtu ieaurojies tik skaļi, ka visi viesi noteikti aizbēgtu no verandas.

Nonācu viesnīcas kāpnēs, būdams ar sevi ļoti apmierināts.

Pagāja pavisam īss laiks, kopš biju nonācis istabā, varbūt desmit minūtes, un parādījās Žaklīna. Manuprāt, tās desmit minūtes es tomēr biju nogulējis, pastisa un vīna pieveikts, jo man tiešām liekas, ka viņa mani pamodināja. Viņa ienāca nepieklauvējusi, klusām, nepagriezdamās aizvēra durvis un, saliekusies tā, kā filmās saliecas sievietes, kas ar lodi krūtīs un noslēpumu sirdī iet pēdējos soļus uz policijas iecirkņa pusi, lai atvieglotu sirdsapziņu, piegāja pie kamīna un atspiedās pret to.

—    Nelietis, — viņa klusām teica.

Līdzko viņa to pateica, man atkal uznāca miegs.

—    Nelietis!

—    Nelietis, nelietis!

Tāds apzīmējums man likās taisnīgs. Viņa izlādējās kā šautene. Viņa atvēra muti, un vārdi nāca no tās vienādi kā lodes. Taču varēja redzēt, ka tas ļoti nāk viņai par labu.

—    Nelietis, nelietis.

Kad Zaklīna to bija pateikusi tik reižu, cik viņai vajadzēja, viņa piepeši nomierinājās:

—           It kā tavas runas par vīnogām kādu varētu piemānīt. Nožēlojamais!

—    Nomierinies, — es sacīju, lai būtu kaut ko teicis.

—           It kā visi nebūtu pamanījuši, ka tu gribi viņu pārsteigt. Nožēlojamais muļķi!

Nekad nebiju viņu tādu redzējis. Tā bija gluži cita sieviete. Turklāt nu viņa vairs ne uz ko necerēja.

—    Un manā klātbūtnē, — viņa iekliedzās, — manā klātbūtnē!

—    Nomierinies, — es atkārtoju.

—    Un starp cilvēkiem, kuriem par tevi nav nekādas daļas.

Viņa mani atskurbināja. Es ieinteresēts klausījos. Viņa to

redzēja.

—    Uz ko tu ceri, nabaga muļķi?

Viņa brīdi vilcinājās, bet tad, it kā galu galā tik un tā vajadzētu nonāvēt, sacīja:

—    Paklausies, vai tu esi apskatījis savu ģīmi?

Mani pārņēma vēlēšanās to izdarīt, apskatīt sevi spogulī virs kamīna. Bet man vēl pārāk nāca miegs, un es apmierinājos

ar to, ka pārbraucu ar plaukstām pār seju, mēģinot to novērtēt. Man šķita, ka aizstāvos pārāk vāji.

—          Runa nav par manu ģīmi, — es atbildēju, taču jutos mazliet satricināts.

—    Par ko tad, nabaga muļķi, par ko tad?

Kā pa miegam atbildēju, un viņu vairāk par maniem vārdiem satrieca atbilžu tonis.

—    Es gribētu vienīgi tikt uz viņas jahtas, — atbildēju.

—    Uz viņas jahtas? Un ko tu tur darītu?

—   Nezinu, vienalga ko.

—          Tu, kurš nespēj tikt galā ar reģistru, ko gan tu vari darīt uz jahtas? — viņa kliedza.

—    Es nezinu, — atkārtoju, — vienalga ko.

—          Un kāpēc lai viņa tevi ņemtu uz savas jahtas? Kāpēc šī sieviete ņem vīriešus uz jahtas, ja ne tālab, lai reizēm pasūtītu …

—   Tu pārspīlē, — es iebildu, — ne jau tikai tāpēc.

—          Vai tiešām tu domā, ka ir vēl kāda bez manis, kura būtu ar mieru skūpstīt tādu muļķi kā tevi? Bet vai tu esi sevi apskatījis vai ne? Vai esi redzējis savu muļķa ģīmi?

Viņa bija panākusi savu. Es piecēlos, lai apskatītu savu muļķa ģīmi spogulī virs kamīna. Un, lai to novērtētu augstāk, es acīmredzot biju sataisījis patīkamu seju, pats to nezinādams. Viņa brēca:

—   Nelieti!

Tas droši vien bija dzirdams visā viesnīcā.

—    Piedod, bet es esmu mazliet iereibis, — sacīju.

Man vairs tik stipri nenāca miegs. Dusmas Zaklīnu bija pārvērtušas, un viņas seja man likās gandrīz brālīga.

—           Tu brauksi prom kopā ar mani, — viņa kliedza, — tu brauksi!

Vai viņa atkal sāks domāt, ka tas ir iespējams? Man briesmīgi gribējās izklaidēties. Tomēr es viņu apturēju:

—    Nē. Es palikšu. Lai ko tu runātu vai darītu.

Viņas dusmas pagaisa. Viņa vērās manī drūmu, atsvešinātu skatienu, viņa to jau bija gaidījusi. Pēc klusuma brīža viņa sacīja pati sev:

—           Divus gadus es tevi vilku. Spiedu iet uz ministriju. Spiedu ēst. Mazgāju tavu veļu. Kad tavi krekli kļuva netīri, tu to pat nepamanīji.

Es atkal piecēlos un klausījos, bet viņa par to nedomāja.

—   Vai tad es neēdu?

—           Tu vari pateikties vienīgi man, ka neesi saslimis ar tuberkulozi.

—    Un vai tiešām manus kreklus . ..

—           To ievēroja visi, tikai tu ne. Un sestdienās es nevis gāju uz kino …

Viņa nespēja turpināt. Aizsegusi ar plaukstām seju, viņa elsoja.

—    … es mazgāju tavus kreklus…

Nu cietu es.

—    Tev to nevajadzēja darīt, — es teicu.

—           Un tad? Vai man vajadzēja ļaut, lai tu saslimsti ar tuberkulozi?

—           Es domāju, es tiešām domāju, ka tā būtu labāk. Un tev vajadzēja nodot manus kreklus mazgātavā. Tikai tev likās, ka tā tu apliecini mīlestību.

Viņa neklausījās.

—           Divi gadi, — viņa atkārtoja, — divi gadi zuduši, dzīvojot kopā ar nelieti.

—          Tu neko neesi zaudējusi, — es sacīju, — tā vienmēr runā, tas nav pareizi.

—    Varbūt es ar tiem esmu kaut ko iemantojusi?

—          Dzīvē vienmēr zaudē daudz laika, — es teicu, — ja tādas lietas nožēlotu, visi nonāvētos.

Zaklīna iegrima domās, viņas seja bija skumja. Viņa ne tikai neko vairs necerēja, bet arī nedusmojās. Es nevarēju izturēt tādu klusumu un runāju.

—           Katra atvaļinājuma laikā, — es sacīju, — es cerēju, ka notiks brīnums un man pietiks spēka neatgriezties dzimtsarakstu pārvaldē. Tu to zini.

Viņa pacēla galvu un jautāja, tiešām gribēdama saprast:

—           Vai tā ir? Vai es tev esmu tas pats, kas dzimtsarakstu pārvalde?

—           Nē, — es atbildēju. — Viens un tas pats bija mana dzīve un dzimtsarakstu pārvalde. Tu necieti dzimtsarakstu pārvaldē. Tu nevari saprast, kā tas bija.

—           Par visu iespējams interesēties, pat par darbu dzimtsarakstu pārvaldē. Tu esi visnožēlojamākais tips, vislielākais no visiem ministrijas muļķiem, man izdevās pārliecināties par to veselus divus gadus!

To viņa teica ar dziļu pārliecību un bez sevišķa ļaunuma.

—    Vai es biju vislielākais muļķis visā ministrijā?

—    Tā runāja.

—    Es vēl tagad nevaru saprast, kā tu to izturēji.

Es biju tikpat patiess kā viņa, un viņa to saprata. Viņa neatbildēja.

—           Apsēdies uz gultas malas, — es klusām teicu, — un pastasti, kā tev tas izdevās.

Viņa palika pie kamīna.

—           Es nezinu, — Zaklīna beidzot teica, un viņas balss skanēja pilnīgi dabiski.

—    Par to es nekad neesmu domājis. Tu esi ļoti stipra.

Viņa man uzmeta aizdomu pilnu skatienu un redzēja, ka es

vēlu viņai labu.

—           Nē jel, — viņa vilcinādamās teica, — es tikai biju pie tevis pieradusi, vairāk nekā, turklāt es cerēju ,..

—    Uz ko?

—    Ka tu mainīsies.

Viņa mirkli pagaidīja, tad tikpat dabiskā tonī jautāja:

—   Vai brīnums, par kuru tu runā, ir tā sieviete?

—           Nē, tas, ka man izdevās izšķirties, ka aiziešu no dzimtsarakstu pārvaldes. To es izlēmu Florencē, tad es šo sievieti vēl nepazinu.

—           Bet tad, kad tu viņu ieraudzīji, tu kļuvi stingrāks savā pārliecībā, vai ne?

—           Es nezinu, vai es varēju kļūt stingrāks, to zināt ir grūti. Viņa ir te ar savu kuģi, tāpēc es iedomājos, ka man ir mazas izredzes, ka viņa mani pieņems darbā.

—           Vīrieši, kas paļaujas uz sievietēm, lai izkļūtu no ķezas, ir nelieši, — viņa teica.

—          Ir cilvēki, kas tā domā, — es atbildēju, — man tas vienmēr ir licies mazliet muļķīgi. Kāpēc galu galā lai tā būtu?

—           Nelieši un gļēvuļi, — viņa turpināja, manī neklausīdamās. — īstenībā tie nav nekādi vīrieši.

—           Iespējams, — es teicu, brīdi klusējis, — bet man tas ir vienalga.

—    To saprastu kurš katrs vīrietis.

—           Es nolēmu palikt, kad biju Florencē, un tad es viņu nepazinu.

—    Un tu mazgāsi klājus?

—    Man vairs nav tādas godkāres kā senāk.

Pārguruši viņa atzvila gultā. Tad lēnām, ar mokām izrunādama vārdus, sacīja:

—    Es nekad nebūtu domājusi, ka tu reiz kritīsi tik zemu.

Es nespēju noturēties kājās. Atkal apgūlos.

—           Tieši tad, kad strādāju dzimtsarakstu parvaldē, es biju vislielākais nelietis, — es beidzot sacīju. — Un arī pret tevi es biju nelietis, tev taisnība. Es jutos nelaimīgs.

—    Un vai tu domā, ka es jutos laimīga?

—           Tu nebiji tik nelaimīga kā es. Ja tu būtu Joti nelaimīga, tu nespetu pat mazgat manus kreklus.

—    Un tu domā atrast laimi, mazgājot klājus?

—           Es nezinu. Kuģis ir vieta, kur nav nedz papīru, nedz reģistru.

—           Ak, nabaga mu]ķi, — viņa teica, — kurš tic laimei, ar to ir tapat kā ar pārējo — tu nekā neesi sapratis.

—           Tu bieži runā, — es iedrošinājos iebilst, — par cilvēces laimi.

—    Es ticu laimei, — viņa attrauca.

—    Jā, — es atbildēju, — bet meklē to darbā un cieņā.

Viņa piecēlās, pārliecināta par sevi, tikpat nesatricināma kā

vienmēr. Man vairs negribējās viņai kaut ko atbildēt vai jelko sacīt. Viņa izlikās, ka iet prom, tad apstājās un nogurušā balsī teica:

—    Vai uz tevi tik lielu iespaidu atstāj tās lelles nauda?

—    Iespējams, — es atbildēju, — droši vien tā ir.

Viņa vēlreiz pagājās uz durvju pusi, tad atkal apstājās. Viņas seja bija pilnīgi neizteiksmīga, asaru nomazgāta.

—    Tad tā ir taisnība? Viss beidzies?

—    Tu būsi laimīga, — es teicu.

Bet es biju zaudējis dūšu. Es vairs neticēju, ka viņa reiz būs laimīga, un man bija vienalga, vai viņa tāda būs vai ne.

—    Tādā gadījumā es ar vakara vilcienu braukšu prom.

Es neatbildēju. Viņa svārstījās, tad sacīja:

—           Vai tu tiešām nopietni domā par jahtu? Vai ceri ar to aizbraukt?

—    Tā būtu viena iespēja no simta.

—    Un ja viņa tevi negribēs?

—    Man vienalga.

Viņa uzlika plaukstu uz durvju roktura. Skatījos vienīgi uz nekustīgo roku, kas nespēja izšķirties.

—    Vai pavadīsi mani uz vilcienu?

—    Nē, — es iekliedzos, — nē, lasies prom, es tevi lūdzu!

Viņa manī pavērās miroņa skatienu.

—    Tu man liecies nožēlojams, — viņa teica.

Viņa izgāja no istabas.

Es brīdi pagaidīju — kamēr viesnīcas klusumā noklaudzēja durvis. Tās klaudzēja skaļi. Es piecēlos, noāvu kurpes un nokāpu lejā pa trepēm. Pulkstenis varēja būt divi. Visi gulēja diendusu. Lauki bija tukši, bija viskarstākā dienas stunda. Es iegriezos takā gar upes krastu un gāju prom no jūras uz dārzu un olīvu stādījumu pusi. Es joprojām biju ļoti iereibis, es tads

biju visu laiku, kamēr mēs sarunājāmies. Manas galvas melnajā naktī pastāvēja viena vienīga gaiša doma — iet prom no viesnīcas. Mana sakāve bija tik pilnīga, ka es pat lāgā neaptvēru tās robežas. Es biju brīvs cilvēks bez sievietes, kuram bija viens vienīgs pienākums — darīt sevi laimīgu. Bet, ja šim cilvēkam jautātu, kāpēc viņš nolēmis atstāt darbu dzimtsarakstu pārvaldē, viņš nevarētu atbildēt. Es tikko biju sarāvis saites ar pasauli, kas laimi meklēja cieņā un darbā, jo man nebija izdevies to pārliecināt par savu nelaimi. Vārdu sakot, mans liktenis tagad saistījās vienīgi ar mani pašu, un kopš šī brīža mana dzīve attiecās vienīgi uz mani pašu. Reizē ar karstumu vīns atkal sakāpa galvā, un es jutu, ka no jauna apskurbstu. Kādā brīdī es apstājos un ar cieņu mēģināju izvemties. Taču man tas neizdevās, es nekad neesmu mācējis vemt, nedz arī iegrožot savas vēlmes, šai ziņā mana audzināšana bijusi nepilnīga, un tas sagādāja daudz nepatikšanu. Mēģināju vēlreiz. Neizdevās. Tad aizdabūju sevi mazliet tālāk. Gāju ar pūlēm, ļoti lēni, un šis brīvais cilvēks bija tikpat smags kā mironis. Manā ķermenī vīns riņķoja kopā ar asinīm, un man to vajadzēja nēsāt līdzi vēl un vēl, līdz tas izlīs ārā, līdz es to izčurāšu. Vajadzēja gaidīt. Gaidīt, kad izčurāšu vīnu, kad aties vilciens, kad spēšu panest savu brīvību. Jo es biju apreibis no brīvības vīna. Es dzirdēju, kā sirds dzen šo preteklību pa dzīslām līdz pat pēdām, kas dega saskarē ar zemi.

Gāju ilgi — nezinu, cik tieši, varbūt veselu stundu un visu laiku pa olīvkoku stādījumiem, lai labāk paslēptos no svešām acīm. Tad, pagriezies un ieraudzījis, ka viesnīca vairs nav redzama, es apsēdos. Dažus metrus no upes bija platāna. Es izstiepos tās ēnā. Es biju smags, it kā būtu miris — mironis pasaulē, kur laimi iegūst cieņā un darbā. Bet platānas ēna bija kā radīta tādiem miroņiem kā es. Es aizmigu.

Kad pamodos, pat platānas ēna bija mani pametusi un naidīga gulēja dažus metrus no manis, nodevusies savai nemitīgajai kustībai. Vienu no divām miega stundām es biju gulējis saulē. Es vairs nebiju piedzēries. Gudroju, cik varētu būt pulkstenis un vai vilciens jau aizgājis. Biju aizmirsis sievieti, jahtu un brīvību. Es domāju vienīgi par to, kura bija aizbraukusi vai grasījās braukt prom. Tā bija tiešām drausmīga doma. Pūlējos atcerēties visus loģiskos pamatojumus, kas vēl šobrīd liecināja, ka šķiršanās ir nepieciešama, bet, kaut atradu tos tikpat skaidri formulētus, tie vairs nebija nekāds balsts šausmās, ko man iedvesa Zaklīnas aizbraukšana.

Esmu pārliecināts, ka pārdzīvoju šīs šausmas visās to izpausmēs.

Man nebija pulksteņa. Joprojām gaidīju. Visu laiku likās, ka ir pārāk agrs, lai viņa būtu jau aizbraukusi. Un tā es gaidīju un gaidīju. Saule slīdēja uz apvāršņa pusi, bet es gaidīju. Un tad, kad es biju zaudējis visas cerības dzirdēt vilcienu, es to izdzirdu: tas bija spalgs un skumīgs svilpiens ciema stacijā. Bija tikai viens vilciens, kas vakarā no Sarzanas devās uz Florenci. Es nevarēju kļūdīties, tas bija īstais, Zaklīnas vilciens. Es piecēlos un gāju atpakaļ uz viesnīcu.

Eolo mani panāca viesnīcas gaitenī.

—    Senjora aizbrauca, — viņš teica.

—           Mēs bijām vienojušies šķirties, bet man negribējās iet uz staciju, — paskaidroju.

—           Viņa lika jums pasacīt, ka brauc prom ar vakara vilcienu, nekā vairāk.

Ļoti ātri uzkāpu savā istabā. Man šķiet, es sāku raudāt, pirms sasniedzu gultu. Beidzot es izraudāju visas asaras, ko brīvības trūkuma dēļ nebiju varējis izraudāt līdz šim. Es raudāju desmit gadu asaras.

Bija jau ļoti vēls, kad Eolo pieklauvēja pie manām durvīm. Viņš tās pavēra un pabāza spraugā galvu. Viņš smaidīja. Es gulēju. Sacīju, lai viņš nāk iekšā.

—    Visi ir pie galda, — viņš teica, — ir jau ļoti vēls.

—           Man negribas ēst, — atbildēju. — Labāk būs, ja pusdienas neēdīšu.

Viņš pienāca tuvāk, uzsmaidīja man un galu galā apsēdās gultas kājgalī.

—    Dzīve ir grūta, — viņš teica.

Es viņam pasniedzu cigareti un arī pats aizsmēķēju. Pamanīju, ka neesmu smēķējis kopš pusdienlaika.

—    Vilcienos droši vien ir ļoti karsts, — sacīju.

—           Itālijā vilcienos nav garlaicīgi, — viņš atbildēja, — Visi sarunājas, un laiks paiet ātri.

Viņam nebija nekā vairāk, ko man sacīt.

—           Es vairs lāgā nezinu, kāpēc tā izdarīju, — teicu, — jūtos tā, it kā bez iemesla būtu kādu nogalinājis.

—           Viņa ir jauna, — viņš sacīja, — jūs viņu nenogalinājāt. Neizskatījās, ka jūs labi saprastos.

—           Mēs nesapratāmies,—es piekritu, — mēs viens otru galīgi nesapratām, bet tas nav nekāds iemesls.

—           Vakarvakarā, kad jūs iznācāt no istabas, es viņu redzēju. Un varbūt arī tad, kad jūs pārnācāt.

Man gribējās vemt. Vairs nerunāt, gulēt.

—    Nāciet pusdienās, — Eolo aicināja.

—    Esmu noguris.

Viņš iegrima domās, kaut ko atcerējās un plati man uzsmaidīja.

—    Es jums došu Kārlu līdzi uz balli, nāciet!

Es arī viņam uzsmaidīju. Kurš katrs būtu uzsmaidījis.

—    Es to biju pilnīgi aizmirsis, — sacīju.

—    Es viņai apsolīju, viņa gaida.

—    Un tomēr es esmu noguris.

Viņš runāja gausi.

—          Mazā ir jauna, un tas ir svarīgāk par visu, turklāt viņai ir laba veselība un viss pārējais. Vajag iet uz balli. Kad balle beigsies, vilciens būs nonācis Florencē.

—   Tūlīt kāpšu lejā, — es atbildēju.

Viņš strauji piecēlās un aizgāja. Pagaidīju, lai viņam pietiktu laika brīdināt Kārlu. Es sasukājos, nomazgāju seju un kāpu lejā.

Veranda bija pilna viesu, vairāk nekā pusdienlaikā, tie, bez šaubām, bija ļaudis, kas gatavojās iet uz balli un gribēja iesākt vakaru ar labu maltīti. Viņa arī bija. Viņa redzēja, ka esmu viens un ieradies loti vēlu, bet izskatījās, ka viņa gandrīz nemaz nebrīnās. Mazu brītiņu vēlāk no gaiteņa iznāca Karla un nosarkdama plati uzsmaidīja. Es mazliet piespiedos, un man izdevās viņai sazvērnieciski uzsmaidīt. Pie galda vēl bija paredzētas vietas diviem cilvēkiem. Karla nebija brīdināta.

—    Un vai sinjora nenāks? — Karla jautāja.

—    Nē, — es atbildēju, — viņa aizbrauca.

Sieviete to dzirdēja. Tad viņa uz mani paskatījās tā, ka es sapratu: ja es gribēšu, es tikšu uz jahtas. Viena iespēja no simta. Man tā bija.

Otrā daļa

Es izdzēru divas glāzes kianti vienu pakaj otrai un sāku kaut ko gaidīt — pats nezinu, ko īsti — kad Karla mani apkalpos vai kad sāks iedarboties kianti. Arī sieviete skatījās uz mani un gaidīja, kad iedarbosies kianti.

Tas iedarbojās. Jutu, kā vīns ieplūst galvā un rokās, un Jāvos tam. Viņa bija nokrāšjojusies un uzvilkusi melnu kleitu, lai ietu uz balli. Viņa bija neparasti skaista un iekārojama. Jaunatnācēji, kas viņu vēl nepazina, skatījās uz viņu un sačukstējās. Viņa skatījās uz mani. Vienreiz es pagriezos atpakaļ, lai pārliecinātos, ka tiešām tā ir, ka man aiz muguras nav kāds, ko neesmu pamanījis. Bet nē, šajā verandas galā nebija neviena cita, pat ne kaķa uz mūra. Es izdzēru vēl vienu glāzi kianti. Arī Eolo, kas sēdēja pie durvīm, ar simpātijām un bažām nolūkojās, kā es dzeru. Viņš kaut ko pačukstēja Karlai, un tā steidzīgi man atnesa šķīvi maizīšu.

—   Tēvs, — viņa nosarkdama pavisam klusām teica, — saka, lai jūs ēdat un nedzerat pārāk daudz kianti.

Apmulsusi meitene ļoti ātri aizgāja. Sieviete pa ceļam viņu apturēja.

—    Es iešu uz balli kopā ar tevi, — viņa teica.

Nokodu dažus kumosus pīrāga un izdzēru vēl vienu glāzi kianti. Bija vilciens, kas joprojām brauca manas galvas naktī, un es dzēru, lai atbrīvotos no šīs ainas, aizmirstu to. Viss augums sāpēja, seja bija apdegusi, guļot uz zemes saulē. Vīns bija labs. Viņas skatiens kavējās pie manis. Mūsu galdiņi bija diezgan tuvu viens otram. Piepeši radās steidzama nepieciešamība kaut ko pasacīt, jo mūsu galdi bija tuvu viens otram, un mēs skatījāmies viens uz otru.

—    Man garšo šis vīns, — es viņai teicu.

—    Tas ir labi, — viņa atbildēja. — Man arī tas garšo.

Pēc maza brītiņa viņa jautāja:

—    Vai jūs arī iesit uz balli?

—    Nu, protams, viņš neļaus Karlai iet divatā ar jums …

Viņa smaidīja. Vajadzēja gaidīt, kad Karla būs apkalpojusi

viesus. Sieviete bija paēdusi vakariņas un smēķēdama dzēra

vīnu. Vai pēc tam, kad bijām pārmijuši dažus vārdus, viņa saprata, ka man nav nekā vairāk, ko viņai sacīt? Viņa sāka lasīt avīzi. Es pūlējos nedzert pārāk daudz.

Tad pienāca gaidītais brīdis. Eolo teica Karlai, lai viņa iet pārģērbties. Karla pazuda tratorijā un pēc piecām minūtēm iznāca pie mums sarkanā kleitā. Eolo piecēlās.

—    Vai iesim?

Mēs visi trīs viņam sekojām. Viņš mūs pārcēla uz otru upes krastu. Varbūt viņš mazliet kurnēja, bet laipni.

—   Vai jūs pēc stundas atvedīsit man viņu atpakaļ? — viņš jautāja.

Es apsolīju. Kaut arī viņš kurnēja, garastāvoklis viņam bija labs un viņš neko nenožēloja. Mūs pārcēlis, viņš tūlīt devās uz tratoriju pabeigt darbu Karlas vietā — kā vienmēr, viņš teica. Karla smējās un sacīja, ka tēvs to nedara biežāk kā divas reizes gadā.

Viņa pasniedza roku Karlai, un es gāju blakus viņai. Pamanīju, ka augumā viņa ir garāka par Kārlu, bet tiki mazliet, un mazāka par mani. Neizprotamā kārtā tas mani nomierināja.

Mēs apsēdāmies pie maza galdiņa, vienīgā, kas bija vēl brīvs, — stūrī, netālu no orķestra. Kārlu gandrīz tūlīt uzlūdza uz deju. Mēs abi — viņa un es — palikām vieni. Tovakar es vēl neviļus pārlaidu skatienu sejām, lai redzētu, vai viņš nav starp dejotājiem. Tas bija pēdējoreiz. Nākamajā dienā jau biju aizmirsis, ka viņš dzīvo pasaulē, un, kad ieraudzīju viņu pludmalē, tikko pazinu… Viņa nebija. Redzēju Kandidu, kura dejoja, un viņa mani nepamanīja.

—    Vai jūs kādu meklējat?

—    Jā un nē, — es atbildēju.

Karla pazibēja mums garām. Viņa dejoja smiedamās. Eolo bija taisnība, partneris meitenei vēl nebija svarīgs, viņa dejoja kā bērns un tik labi, tik graciozi, ka nevarēja neuzsmaidīt.

—    Būtu pavisam muļķīgi, — viņa teica, — ja nebūtu viņu atveduši.

Gudroju, ko lai viņai pasaku, bet nekas neienāca prāta. Man nebija nekā, ko viņai teikt. Kandida mani ieraudzīja kopā ar viņu; Kandida arī padejoja mums garām Vai tas viņu skumdināja? Nedomāju vis, drīzāk viņa brīnījās. Nonākusi blakus mūsu galdiņam, viņa uz mirkli apturēja savu partneri un noliecās pie manis.

—    Viņa aizbrauca, — es sacīju.

Kandida dejoja, turpinot skatīties uz viņu, lai saprastu, ko mēs abi kopā darām, — vismaz man tā likās.

—   Vai jūs meklējāt viņu? — sieviete man jautāja.

—           Patiesību sakot, nē, — es atbildēju, — meklēju kādu jaunu cilvēku.

Sieviete bija ziņkārīga. Viņa pamāja uz Kandidas pusi.

—    Un viņa?

—    Vakarvakarā, — atbildēju, — biju ballē.

Aicināju viņu dejot. Piecēlāmies. Līdzko viņu apskāvu, saņēmu viņas roku, sapratu, ka dejot nespēšu. Es nezināju, ko spēlē, galīgi nevarēju uztvert ritmu, nevarēju piemēroties viņai, pat klausīties. Mēģināju. Bet nespēju klausīties ilgāk par desmit sekundēm. Apstājos.

—    Nekas neiznāk, — sacīju, — es nevaru dejot.

—    Kas tad būtu noticis? — viņa jautāja.

Viņas balsī bija milzīga laipnība. Neviens ar mani nekad nebija runājis tādā tonī. Taču, lai kā es pūlētos, joprojām nevarēju padejot. Mūs grūstīja. Viņa smējās. Ne jau tāpēc, ka es viņu iekārotu — ak, nē, es vairs nemaz nezināju, kā iekāro sievieti, bet es sapratu, ka viņa pieļauj kļūdu un nezināju, kā viņu brīdināt. Viņa nevarēja zināt, ko dara, un kuru katru mirkli viņa mani atklās — par to biju pārliecināts — un aizies no balles. Rokas man drebēja, viņas apveidi manās rokās gandrīz laupīja samaņu. Man bija bail, kā cilvēks baidās, kad nonāk liktenīgas izvēles priekšā, kad draud nāve vai iespējama liela veiksme.

Es gribēju ar viņu runāt par simt dažādām lietām, bet spēju ieminēties vienīgi par jahtu.

—          Kāpēc tā saucas tādā vārdā, — es jautāju, — kāpēc par «•Gibraltāru»?

Arī balss man drebēja. Kad biju uzdevis jautājumu, man likās, ka esmu uzņēmies milzīgu atbildību.

—    Ak, tas būtu pārāk gari jāskaidro, — viņa atbildēja.

—    Man ir daudz laika, — sacīju.

—    Es zinu, es dzirdēju, ko jūs teicāt Karlai.

—    Viss mans laiks ir manā rīcībā.

—    Vai tiešām jūs sakāt, ka viss laiks?

—    Visa mana dzīve.

—           Es nezināju, — sieviete teica, — man šķita, ka viņa tikai aizbrauc pirmā.

—   Viņa aizbrauca uz visiem laikiem.

—    Vai jūs ilgi bijāt kopā?

—    Divus gadus.

Viss kļuva vienkāršāks. Sāku labāk dejot un mazāk drebēt. Un, galvenais, izdzertais vīns man atkal labi palīdzēja.

—           Viņa bija jauka, — es piemetināju, — bet mēs viens otru nesapratām.

—    Šorīt pie galda es skaidri redzēju, ka jums nesaskan.

—    Mēs esam ļoti atšķirīgi, — sacīju. — Viņa bija jauka. Sieviete smaidīja. Pirmo reizi mēs viens otram uzmetām īsu

skatienu.

—    Un jūs? Vai jūs nebijāt jauks? Viņas balsī skanēja maza ironija.

—    Es nezinu, — sacīju. — Esmu ļoti noguris.

Es dejoju aizvien labāk un labāk. Rokas man vairs nedrebēja.

—    Jūs labi dejojat, — viņa teica.

—    Kāpēc «Gibraltārs»? — es vēlreiz jautāju.

—           Tāpat vien, — viņa atbildēja. — Vai esat bijis Gibraltārā? Piepeši mēs runājām pavisam vienkārši.

—    Aķ, nē, — es teicu. Viņa tūlīt neatbildēja.

—           Es priecājos, — viņa beidzot sacīja, — ka esmu jūs satikusi.

Vēlreiz uzsmaidījām viens otram.

—           Gibraltārs ir ļoti skaists, — viņa apgalvoja. — Par to vienmēr runā kā par vienu no pasaules ievērojamākajiem stratēģiskajiem punktiem, bet nekad nesaka, ka tas ir skaists. Vienā

* pusē ir Atlantijas okeāns, otrā — Vidusjūra. Tie ir divi ļoti atšķirīgi ūdeņi.

—    Es domāju gan. Vai tik ļoti atšķirīgi?

—           Ļoti atšķirīgi. Āfrikas krastā tas ir ļoti skaists — plato, kas beidzas ar stāvu krauju pie jūras.

—    Vai bieži esat braukusi cauri Gibraltāram?

—    Bieži.

—    Cik reizes?

—    Laikam sešpadsmit. Spānijas krasts otrā pusē ir maigāks.

—    Ne jau tāpēc, ka tas ir skaists, jūs …

—    Ne tikai tāpēc.

Acīmredzot viņa domāja, ka mūsu satikšanās nav to vērta, lai viņa man izstāstītu, kāpēc.

—    Vai jūs šodien pusdienlaikā tik daudz dzērāt viņas dēļ?

—    Jā, viņas dēļ un vēl — es nezinu, laikam dzīves dēļ. Deja beidzās. Visi trīs satikāmies pie galda.

—           Vai tu esi apmierināta? — viņa jautāja Karlai. — Tu ļoti labi dejo.

—    Un tomēr es dejoju tik reti, — Karla atbildēja. Viņa skatījās uz Kārlu.

—    Man negribas braukt prom, — viņa sacīja.

—    Jūs atgriezīsities, — Karla mierinaja.

Sieviete aizsmēķēja cigareti. Viņa izklaidīgi vērās tālumā.

—           Varbūt, — viņa teica. — Ja atgriezīšos, tad tevis dēļ, lai redzētu, vai esi laimīga, vai esi apprecējusies.

—           Ak, es esmu jauna, — Karla sacīja. — Tāpēc vien nevajag atgriezties.

—    Vai brauksit prom? — es jautāju.

—    Rītvakar, — viņa atbildēja.

Atcerējos, ko teica Eolo: tā ir sieviete, kas nav grūti iekarojama.

—    Vai vienu dienu nevarat aizkavēties?

Viņa nodūra acis un it kā atvainodamās teica:

—    Tas būtu grūti. Un vai jūs ilgi paliksit Rokā?

—    Es nezinu, droši vien diezgan ilgi.

Sākās deja. Kārlu uzlūdza.

—    Varbūt vēl padejot, — es sacīju, — pagaidām.

—    Ko gaidot?

—    Kad jūs aizbrauksit.

Viņa neatbildēja.

—    Pastāstiet man par savu kuģi, par «Gibraltāru».

—    Tas nav stāsts par kuģi.

—           Man teica, ka tas ir stāsts par vīrieti. Vai viņš bija no Gibraltāra?

—           Nē. Patiesībā viņš nebija ne no kurienes. Varbūt, — viņa turpināja, — es varētu braukt prom tikai parīt.

Ko gan es biju iedomājies? Jūrā, Eolo sacīja, viņai droši vien pietiek ar jūrniekiem. Mana roka vairs nedrebēja, un viņas apveids manās skavās vairs nelaupīja apziņu.

—    Un jūs vairs nedzīvojat ar šo vīrieti?

—    Nē.

—    Jus viņu atstājat?

—           Nē, viņš pameta mani. — Klusāk viņa piebilda: — Labi, brauksim parīt.

—    No kā tas ir atkarīgs?

—    No manis.

—    Vai jums ir tik noteikts laika sadalījums?

—           Citādi nevar būt, — viņa smaidīja, — kaut arī tas būtu atkarīgs tikai no paisuma un bēguma.

—    Tiešām, — es teicu, — sevišķi Vidusjūrā.

Viņa smējās.

—    Jā, it sevišķi Vidusjūrā.

Es domāju par vīrieti, kas pametis šo sievieti. Es nesapratu. Es klusēju.

—           Un kāpēc jūs pamētāt to sievieti? — viņa ļoti klusi jautāja.

—           Es jums jau teicu — bez kādiem skaidri pasakāmiem iemesliem.

—    Un tomēr cilvēks par to šo to zina, — viņa neatlaidās.

—   Es viņu nemīlēju. Es nekad neesmu viņu mīlējis.

Beidzot deja bija galā. Karla apsēdās pie galdiņa. Viņa bija

Joti sakarsusi.

—           Man no sirds žēl, — meitene teica, — ka jūs braucat prom.

Tiešām, viņa par to droši vien bija daudz domājusi, pat dejojot nebija varējusi aizmirst.

—    Tu man patīc, — viņa teica Karlai.

Viņa uzmeta man zibenīgu mirkli, tad vēlreiz pievērsās Karlai. Bet es visu laiku domāju par vīrieti, kas atstājis šo sievieti.

—           Tev vajag apprecēties, — viņa teica Karlai. — Nedari tā, kā dara tavas māsas. Apprecies ātri, cik labi vien vari, pēc tam jau redzēsi. Nevajag tā novecot.

Karla kjuva domīga un nosarka.

—           Tēvs saka, ka apprecēties ir grūti, — viņa teica, — tad jau izvēlēties ir vēl grūtāk.

Arī viņa nosarka, bet pavisam viegli, to pamanīju vienīgi es, un klusām teica:

—           Klausies, jābūt, lai tu esi tā, kura izvēlas. Vēlāk tu par to varēsi tikai sapņot.

—    Ak, — Karla sacīja, — es to nepratīšu.

—    Gan pratīsi, — viņa teica.

—           Man gribas dzert, — es ieminējos, — iešu pameklēt kaut ko dzeramu.

Aizgāju pie bāra un atnesu trīs glāzes kianti. Kad atgriezos, Karla atkal bija aizgājusi dejot. Izdzēru savu kianti.

—    Iesim vēl padejot, — sacīju.

—    Vai jums tik ļoti patīk dejot? — viņa jautāja.

—    Nē, — es atbildēju, — bet tomēr dejosim.

Viņa negribīgi piecēlās. Viņa, jādomā, vēlējās runāt.

—    Kāpēc, — es viņai jautāju, — jums nepatīk mans ģīmis?

—    Man nekas nav pret jums, — viņa atbildēja.

Viņa brīnījās. Kaut vienu nakti, es domāju. Tad pirmo reizi — ar kianti atbalstu — apskāvu viņu mazliet ciešāk.

—    Nevajag uz mani dusmoties, — viņa teica.

Vilciens vairs nebrauca manas galvas melnajā naktī. Es iekāroju viņu. Tas atgriezās manī no liela tāluma, no mana auguma un manas atmiņas aizmirstajiem apgabaliem.

—    Man gribētos, lai jūs man pastāstāt par viņu.

Ta bija sieviete, kas pavada vienu nakti ar vīrieti un nākamaja rītā dodas prom. Es viņu iekāroju pavisam vienkārši — kā tādu.

—           Tas bija, — viņa iesāka, — jūrnieks, ja tā var sacīt. No jahtas mēs viņu ieraudzījām mazā laiviņā Gibraltāra reidā. Viņš raidīja nelaimes signālus, mēs viņu uzņēmām. Tā tas sakās.

—    Vai sen?

—    Pirms dažiem gadiem, — viņa sacīja.

—    Un kāpēc viņš raidīja nelaimes signālus?

Viņa stāstīja tā, it kā atkārtotu kaut ko no galvas iemācītu:

—           Pirms trim dienām viņš bija dezertējis no Ārzemju leģiona. Tur viņš bija pavadījis trīs gadus, viņam pietrūka pacietības dienēt vēl divus atlikušos gadus, tāpēc viņš aizbēga ar laivu — zagtu laivu.

Viņas balsī jautās bezgalīgs maigums. Šīs sievietes sirdī acīmredzot bija neizsmeļams maiguma krājums.

—    Kāpēc viņš iestājās Ārzemju leģionā?

—    Viņu meklēja slepkavības dēļ.

Tas mani pārlieku nepārsteidza. Viņa to pateica pavisam vienkārši, viņas balsī varbūt jautās nogurums.

—    Vai jums patīk cilvēki, kas raida nelaimes signālus?

Viņa atvirzījās un vērīgi paskatījās manī. Es izturēju viņas

skatienu. Nu es biju pieradis pat pie viņas skaistuma.

—           Nē jel, — viņa, varbūt mazliet nokaunējusies, teica, — ne tikai tāpēc.

—    Es nekad neesmu nevienu nogalinājis.

—           Tas nav tik vienkārši, — viņa smaidot sacīja, — tas izdodas tikai tad, ja ir piemērots gadījums…

Teicu, ka man nekad nav bijis pat tāda gadījuma iedīgļa. Laikam esmu ar karabīni nošāvis balodi astoņu gadu vecumā, citu slepkavību man nav.

Viņa sirsnīgi smējās.

—    Bet cik jūs esat skaista, — es viņai sacīju.

Viņa klusēdama man uzsmaidīja.

—           Un jūs uzņēmāt viņu uz jahtas? — es turpināju. — Jūs devāt viņam ēst? Esmu pārliecināts, ka viņš divas dienas nebija neko dzēris, vai ne?

—           Kurš katrs var nonāvēt, tā nav dažu cilvēku privilēģija, — viņa teica.

—    Kopumā tā ir ideāla katastrofa.

—           Varbūt tā var sacīt, — viņa piekrita, — es arī domāju, ka tā ir ideāla katastrofa. — Pēc brītiņa viņa jautāja: — Vai varu vaicāt, ko jūs darāt?

—           Koloniju ministrija, dzimtsarakstu pārvalde. Es pārrakstīju laulību, dzimšanas un miršanas apliecības. Pēc katras miršanas apliecības es nomazgāju rokas. Tāpēc ziemā man tās sasprēgāja.

Viņa iesmējās ļoti tuvu pie manas sejas.

—           Gada beigās tika sastādīti pieprasīto dzimšanas apliecību saraksti, sastādīti salīdzinoši statistikas pārskati. Rezultāti bija ļoti interesanti. Kas gan tam ticētu — apliecības atkarībā no gada pieprasīja vairāk vai mazāk.

Ja viņa smiesies, es nodomāju, viņa paliks dienu ilgāk. Viņa smējās.

—           Statistikas ziņas tika izliktas birojā pie sienas. Nekad jau nevar zināt — varbūt ir cilvēki, kurus kaut kas tāds interesē.

—           Un apliecības pieprasīja vairāk vai mazāk atkarībā no gada? — viņa, joprojām smiedamās, jautāja.

—          Jā. Nekad neviens vēl nav varējis šo noslēpumu izskaidrot. Es personiski varēju vienīgi pamanīt, ka garajos gados dzimšanas apliecību pieprasīja visvairāk. Par to iesniedzu ziņojumu, bet tas palika bez ievērības.

Es viņu apskāvu aizvien ciešāk, man bija grūti runāt.

—    Kāpēc jūs runājat pagātnē? Vai esat atvaļinājumā?

—   Vairāk nekā atvaļinājumā.

Balle bija sasniegusi kulmināciju. Tādā biezumā nevarēja lāgā padejot, bet neviens nesūdzējās. Orķestris spēlēja ļoti slikti.

—    Kā? Vai esat pametis darbu?

Es biju iedomājies, ka viņa saprot, bet viņa nesaprata, arī viņa nesaprata visu, viņa nesaprata uzreiz.

—          Iedomājieties sevi manā vietā, — sacīju. — Es vairs nevarēju izturēt nemitīgo pārrakstīšanu, es vairs nevarēju to izturēt. Es pat biju zaudējis savu rokrakstu.

—    Kad jūs pamētāt darbu?

—           Ļoti precīzi — šorīt, ja gribat — brokastu laikā. Kad pasniedza sieru, jautājums bija izlemts.

Viņa nesmējās. Es turēju viņu ļoti cieši apkamptu.

—    Ak, — viņa teica, — es nezinu.

—    Vai tad jums nepatīk cilvēki, kas nonākuši nelaimē?

—    Kāpēc gan ne? — viņa beidzot atbildēja.

Deja beidzās. Tā tika vairākas reizes atkārtota, mēs dejojām ļoti ilgi.

—           Man iet labi, — Karla teica, — bet man slāpst. Es gribētu limonādi.

—    Jāaiziet tai pakaļ, — viņa sacīja.

—    Es atnesīšu, — teicu. — Un mums — divus konjakus?

—    Ka vēlaties. Ir jau vēls.

Cilvēku bija tik daudz, ka tikai ar grūtībām aizkļuvu līdz baram. Glāzi konjaka izdzēru uz vietas, divas kopā ar limonādi aiznesu pie galdiņa. Karla izdzēra glāzi vienā paņēmienā un gāja dejot. Mēs izdzērām konjaku un arī gājām dejot.

—    Tiešām, — viņa sacīja, — jums patīk dejot.

—    Es neizlaidīšu nevienu deju.

—           Eolo atļāva Karlai palikt ballē vienu stundu, — viņa klusām sacīja. — Mēs te esam jau vairāk nekā stundu.

—    Nē, vēl nav pagājusi ne stunda.

—    Pēc stundas man atbrauks pakaļ kuģa laiva.

—    Redziet nu, vēl mazliet jāuzkavējas. Varam vēl padejot.

Mana balss drebēja, bet vairs ne aiz bailēm. Es skūpstīju

viņas matus.

—    Pastāstiet, — teicu, — par Gibraltāra jūrnieku.

—    Vēlāk, — viņa atbildēja. — Jums tā ir uzmācīga ideja.

—    Esmu mazliet iereibis.

Viņa piespiesti iesmējās. Viņai nepatika dejot. Dejojām slikti.

—    Man Itālija liekas ļoti skaista, — es sacīju.

Klusējām. Atmiņā atkal atausa Zaklīna, un atkal es biju vilcienā, kurā valdīja smacīgs karstums, kurš brauca, brauca un brauca naktī. Tas jau vairākas reizes man bija iešāvies prātā, bet šoreiz man to neizdevās aizgainīt. Es palaidu viņu vaļīgāk. Viņa lūkojās manī.

—    Nevajag domāt par viņu, — sieviete sacīja.

—           Es domāju galvenokārt tāpēc, ka tagad vilcienos ir ļoti karsti.

Sieviete laipni sacīja:

—    Šorīt brokastu laikā viņa bija ļoti dusmīga.

—    Pie brokastgalda es laikam viņai sagādāju daudz ciešanu.

—           Vai viņa saprata, kāpēc viņu pametat? — sieviete pēc brīža jautāja.

—    Viņa neko nesaprata. Es laikam ļoti slikti izskaidroju.

—           Nevajag par to vairs domāt, — viņa piemetināja, — manuprāt, tiešām nevajag par to vairs domāt.

—    Bet viņa neko nesaprata, — es sacīju.

—    Kurš gan nav to piedzīvojis?

Viņas tonī bija tāds kā nopēlums, taču viņa joprojām palika laipna, tik maiga, cik maiga nekad neviena sieviete nebija pret mani bijusi.

—    Un ko jūs darīsit?

—           Vai tiešam vienmēr kaut kas ar sevi ir jādara? Vai tiešām nav nekādu iespēju no tā izvairīties?

—           Esmu mēģinājusi neko nedarīt ar sevi. Tas neizdodas. Galu galā vienmēr kaut kas ar sevi ir jādara.

—    Un viņš? Ko viņš ar sevi darīja?

—           Slepkavām tas ir vieglāk, — viņa smaidot sacīja. — Viņu vietā izlemj citi. Vai jums nav nekādu ieceru?

—           Nekādu. Tikai pirms dažām stundām esmu atstājis darbu dzimtsarakstu pārvaldē.

—    Tiesa. Jūs vēl neko nevarat zināt.

—    Tomēr, — es iebildu.

Viņa gaidīja.

—    Ko?

—    Man patiktu klajumi un svaigs gaiss.

Viņa izbrīnījās, tad iespurdzās.

—    Nav sevišķi daudz profesiju svaigā gaisā.

Dejas tik strauji sekoja cita citai, ka pāri vairs nemaz neapsēdās. Stāvot gaidīja, kad sāksies jauna. Bet, līdzko deja beidzās, pārtrūka arī saruna. Deja sākās.

—    Ir flote, — es sacīju.

Es smējos.

—           Tas tiesa, — viņa smiedamās sacīja, — bet arī tā ir profesija.

Es saņēmos un sāku runāt.

—    Ne vienmēr. Piemēram, rokturus var spodrināt jebkurš.

Viņa, protams, redzēja manu satraukumu. Viņa neatbildēja.

Es neiedrošinājos uz viņu paskatīties. Sacīju:

—           Vai uz jahtas nav pietiekami daudz durvju rokturu, lai pietiktu darba vienam vīram?

—    Es nezinu.

Pēc brīža viņa piemetināja:

—    Es nekad neesmu par to domājusi.

—    Ziniet, es to sacīju joka pēc.

Viņa neatbildēja. Es vairs nespēju dejot.

—    Man gribas iedzert konjaku, — sacīju.

Pārtraucām deju. Izlauzāmies līdz bāram. Klusēdami iedzērām konjaku. Tas bija ļoti slikts. Es vairs neskatījos uz viņu. Atkal gājām dejot.

—    Vai dzimtsarakstu pārvalde bija tik briesmīga?

—    Vienmēr jau pārspīlē.

—    Laiku pa laikam vajag ņemt brīvdienas. Lai kas notiktu.

Manī atkal pamodās cerība.

— Nē, — es teicu. — Es vienmēr esmu godīgi un kārtīgi gājis atvaļinājumā. Ticēt atvaļinājumam ir tas pats, kas ticēt mīļajam Dievam. — Es piebildu: — No sirds lūdzu, aizmirstiet, ko es jums teicu!

Deja beidzās. Karla parādījās, sviedriem noplūdusi. Patafons klusēja piecas minūtes. Tas likās bezgala ilgi. Man gribējās, lai viņa aizmirst vara rokturus.

—           Tev vēl gribas dzert, — viņa teica Karlai, — ej, paņem limonādi.

—    Es aiziešu, — sacīju.

—           Nē, — Karla iebilda, — es esmu pieradusi, turklāt man patīk apkalpot te. Es aiziešu ātrāk nekā jūs. Vai paņemt arī divus konjakus?

Karla aizskrēja. Viņa noskatījās tai pakaj.

—    Viņas gados es arī pasniedzu limonādi.

—          Jums jābrauc prom rīt. Un par vara rokturiem es runāju tāpēc, ka biju mazliet iereibis. Jums jāaizmirst mani vārdi.

Viņa joprojām skatījās manī klusēdama.

—           Pat ja jūs man piedāvātu rokturu spodrināšanu, es nepiekristu. Es pārāk daudz dzēru, un tad es sāku runāt tādas muļķības.

—    Es aizmirsu, — viņa teica.

Pēc tam viņa turpināja pavisam citā tonī:

—    Karlas vecumā es tos spodrināju un pasniedzu limonādi

Viņa klusēja, tad sacīja:

—    Vai ilgi strādājāt dzimtsarakstu pārvaldē?

—    Astoņus gadus.

Viņa vēl ilgi klusēja.

—           Vai jūs teicāt, ka Karlas vecumā pasniedzāt limonādi kafejnīcās?

—           Jā, manam tēvam piederēja kafejnīca un tabakas bodīte Pirenejos. Deviņpadsmit gadu vecumā es sāku strādāt uz jahtas par bāra jaunkundzi. Meitenes iedoma. Karlai arī kas tāds var iešauties prātā.

Tā bija pirmā reize, kad mēs sarunājāmies sēdot. Man likās, viņa bija aizmirsusi rokturus.

—    Uz šīs pašas jahtas? — es jautāju.

—           Uz šīs pašas jahtas, — viņa atbildēja un kā atvainodamās papurināja galvu. — Redziet, pie kā jūs nonākat.

Viņai droši vien bija tas pats šķelmīgais smaids, kas sešpadsmit gadu vecumā.

—           Un kāpēc jūs tur palikāt astoņus gadus, ja tas ir tik briesmīgi?

—    Kas par jautājumu! Gļēvulības dēļ.

—    Vai esat pārliecināts, ka tur neatgriezīsities?

—    Pilnīgi pārliecināts.

—           Vai pēc astoņiem gadiem cilvēks var būt par kaut ko tādu pārliecināts?

—           Reti tas gadās, bet iespējams ir. Vai jūs ar viņu iepazināties uz šīs pašas jahtas?

—           Tā kā viņš lāgā nezināja, ko darīt, pieņēmām viņu par matrozi.

Sākās deja.

—    Nodejosim vēl vienu deju un pavadīsim viņu mājās.

Es neatbildēju. Viņa diezgan klusām piemetināja:

—           Ja gribat, varam kaut ko iedzert uz kuģa. Laiva gaida pie pludmales mazā pontona.

—    Nē. Mēs vēl drusku padejosim.

Viņa smējās.

—    Ak nē?

Man vajadzēja viņu aizvest un atstāt Kārlu.

Pagāja kāds brīdis.

—   Vai jūs mani uzskatāt par tik nevadāmu?

—           Ne pārāk, turklāt man tas vienalga. Nē, bet šorīt aperitīva laikā, es nezinu, kādēļ • • •

—    Esmu pārliecināts, ka jums patīk nevadāmi cilvēki.

—           Var jau būt, — viņa teica, bet šoreiz tik jaunavīgi un kautrīgi, ka vēlreiz sapratu — man viņa jāaizved.

—          Es viņu atstāju tāpēc, — sacīju, — ka nekas viņu nevarēja izsist no līdzsvara. Mēs esam līdzīgi.

—    Kas zina? Varbūt tiešām esam līdzīgi.

Visas dejas laikā vairs nepateicām viens otram ne vārda. Neatcerējos ne reizi, kad tā būtu iekārojis sievieti.

—   Vai drīkstu jautāt arī jums, ko jūs darāt? — sacīju.

Viņa mazliet padomāja.

—    Es meklēju vienu cilvēku, es ceļoju.

—    Viņu?

—    Jā.

—   Vai citu neko nedarat?

—    Tikai to. Tas ir milzīgs darbs.

—    Un te? Ko jūs darāt te, vai arī meklējat?

—    Es arī laiku pa laikam paņemu atvaļinājumu.

—    Es redzu gan, — sacīju.

Tagad es nemitīgi skūpstīju viņas matus. Kandida skatījās uz mums. Karla to pamanīja. Man bija vienalga. Likās, ka tas ari viņai ir vienaldzīgi.

—   Tas ir aizraujoši, — es sacīju, — tas tomēr ir aizraujoši.

—   Tiesa, — viņa sacīja. — Kāpēc neejam prom?

—           Un tomēr, — es atkārtoju, — tas ir aizraujoši. Tas ir tik neparasts stāsts.

—    Nemaz tik neparasts nav, — viņa sacīja.

—    Iesim prom, — es sacīju.

Pārtraucām deju. Viņa aizgāja meklēt Kārlu.

—    Tēvs tevi droši vien gaida, — viņa teica, — jāiet prom.

Karla skatījās uz mums abiem izbrīnījusies un mazliet nosodoši, jo viņa bija redzējusi, ka es viņu skūpstu. Viņa laikam, gan bija to redzējusi.

—    Kas tev lēcies? — viņa jautāja.

—    Nekas, — Karla atbildēja.

—    Ak, — viņa teica, — neesi muļķe, neesi tāda.

—    Esmu nogurusi, — Karla nenoteikti sacīja.

—    Galvenais, — viņa teica, — neesi tāda.

Mēs pavadījām Kārlu uz laivu, ko es noīrēju. Ceļoties pāri upei, viņa atgūlās laivas priekšgalā tālu no manis, viņu mazliet kaitināja Karlas izturēšanās. Karla to pamanīja.

—    Es lūdzu piedošanu! — meitene sacīja.

Viņa to noskūpstīja, neko neteikdama.

Eolo mūs gaidīja viesnīcas priekšā.

—    Esmu mazliet aizkavējies, — sacīju, — piedodiet!

Viņš atbildēja, ka tam nav nozīmes. Viņš mums pateicās. Sacīju viņai, ka pavadīšu viņu līdz laivai. Varbūt viņa man noticēja.

Mēs gājām uz pludmales pusi.

Balles mūzika attālinājās. Drīz mēs to vairs nedzirdējām. Parādījās jahta. Tās klājs bija apgaismots un tukšs. Es zināju, ko viņa gaida no manis. Taču es ļoti ātri izšķīros ļaut rīkoties viņai un sekot. To izlēmu vienā mirklī, un manī vairs nebija nekāda aizvainojuma. Kad izgājām pludmalē, es viņu apturēju, pagriezu ar seju pret sevi un laimīgs noskūpstīju.

—    Tu viņu mīli, — es teicu.

—    Es neesmu viņu satikusi trīs gadus.

—    Un tad?

—           Man šķiet, ka viņš man joprojām patiks, un, kad viņu atradīšu …

—    Vai ļoti vēlies viņu atrast?

—           Tas no daudz kā atkarīgs, — viņa lēnām teica, — bet es varu viņu uz kādu laiku arī aizmirst.

Brīdi vilcinājusies, viņa teica:

—           Pat tad, kad es viņu aizmirstu, es atceros, ka viņu meklēju.

Viņas skatiens kļuva tāls, it kā viņa mani aicinātu vērot noslēpumu un gaidītu, lai es to savukārt izskaidroju.

—   Tātad tu viena pati uz jūras pārdzīvo lielu mīlestību?

Tajā brīdī es nozvērējos neko viņai neizskaidrot, ja vien —

nekad jau neko nevar zināt — nepienāks diena, ja tāda vispār paredzēta, kad man šis dīvainais notikums liksies skaidrāks nekā viņai.

—   Vai nu tā, vai citādi, — viņa teica.

Viņa piekļāvās man tuvāk, lai to pasacītu. Es saņēmu viņas galvu un skatījos viņai sejā.

—           Es nekad vēl neesmu saticis Gibraltāra jūrnieku sievietes, — teicu.

—    Un tad?

—    Acīmredzot tieši viņas man vajadzīgas.

Ik reizi, kad manas lūpas pieskārās viņas lūpām, es aiz laimes pamiru.

—    Es priecājos, — viņa teica, — ka esi atnācis.

Es sāku smieties.

—    Vai ir daudzi, kas neatnāk? Vai tādi ir bijuši?

Arī viņa smējās, bet neatbildēja. Mēs turpinājām iet uz mazā pontona pusi. Tur gaidīja kuģa laiva. Jau varēja redzēt tās luktura gaismu. Es biju aplicis viņai roku ap vidu, es viņu gandrīz nesu — īstenībā tāpēc, lai varētu labāk sekot.

—    Reizēm tev apnīkst viņu meklēt, vai ne? — es teicu.

—           Tā ir, — viņa vilcinādamās atbildēja, — reizēm jūtos mazliet vientuļa.

Viņa bikli piemetināja:

—    Tas turpinās tik ilgi.

Es apstājos.

—    Es saprotu, — teicu.

Viņa smējās. Mēs smējāmies. Pēc tam gājām tālāk.

Laivā sēdēja aizmidzis matrozis. Viņa to uzmodināja.

—    Tev ilgi vajadzēja mani gaidīt, — viņa ļoti laipni teica.

Viņš atbildēja, ka tas nav svarīgi, un jautāja, vai viņa ir

labi izklaidējusies.

—           Kas vajadzīgs, tas vajadzīgs, — es sacīju, rādīdams uz sevi, — vienas stundas vietā mēs tur palikām divas stundas.

Es biju iereibis. Matrozis smējās, un viņa arī. Visu dienu es īstenībā nemaz neatskurbu. Pavisam brīvi atlaidos laivas dibenā. Beidzot nolēmu atstāt citu ziņā viņu morāles nomierinošo vienkāršību.

Brauciena laikā dzirdēju, kā viņa runa ar jūrnieku par aizbraukšanu dienu vēlāk, un vēl domāju, ka uz mani tas neattiecas.

Pirms viņas es nebiju ieguvis nevienu sievieti. Tajā naktī Zaklīna pārvērtās par ļoti senām atmiņām, kuru dēļ es nekad vairs necietu.

Ap pusdienlaiku izgājām no kajītes. Mēs bijām maz gulējuši un jutāmies noguruši. Bet laiks bija tik jauks, ka viņa gribēja peldeties. Iekāpām mazajā kuģa laiviņā, lai irtos uz pludmali — tā nebija tālu, tikai kādus divsimt metrus no jahtas. Viņa ielēca jūrā, pirms sasniedzām krastu.

Mēs pavadījām ilgu laiku ūdenī, bet peldējām ļoti maz. Nirām, gulējām uz ūdens vai izkāpām liedagā pasildīties saulē. Kad karstums kļuva pavisam neizturams, atgriezāmies jūrā. Bija pusdienas laiks, un pludmalē gozējāmies tikai mēs divi.

Kādā brīdī, kad tikko iznācām no jūras un es taisījos apgulties viņai blakus, ieraudzīju nākam cilvēku no Rokai pretējās puses — no Marinadikarraras. Es nācēju pazinu tikai tad, kad viņš bija jau pavisam tuvu. Biju viņu pilnīgi aizmirsis. Viņš mani pazina, pēc tam pazina arī sievieti. Viņš pazina sievieti, par kuru bija man stāstījis — skaistu un vientuļu. Viņš apstājās, aiz pārsteiguma apstulbis. Viņš ilgi skatījās uz mums, tad mainīja virzienu, lai apmestu mums līkumu. Es piecēlos.

—    Labdien! — uzsaucu.

Viņš neatbildēja. Viņa atvēra acis un ieraudzīja viņu. Es piecēlos un gāju viņam pretī. Es nezināju, ko sacīt.

—    Labdien, — es atkārtoju.

—           Un kur ir tava sieva? — viņš jautāja. Labdienu viņš neatņēma.

—    Viņa aizbrauca, — es atbildēju. — Tas ir beidzies.

Viņš vēl paskatījās uz sievieti. Viņa gulēja dažus metrus no

mums un sauļojās. Viņa varēja dzirdēt, ko runājam. Taču nešķita, ka tas viņu interesētu.

—    Es lāgā nesaprotu, — viņš teica.

Es laikam izskatījos laimīgs. Runājot nespēju nesmaidīt.

—    Tur nekas nav jāsaprot, — sacīju.

—    Un tavs darbs?

—    Arī beidzies.

—    Un to visu tu izlēmi dažās dienās?

—           Vajadzēja izlemt. Tu pats man sacīji, ka tas ir iespējams, bet es neticēju. Tagad, kad tas izdarīts, es skaidri redzu, ka ir iespējams.

Viņš purināja galvu. Viņš nesaprata. Viņš vēl paskatījās uz sievieti, bet klusējot, un jautājoši lūkojās manī.

—           Šovakar viņa brauc prom, — es teicu. — Es tāpat vien viņu satiku.

Diezgan ilgi stāvējām viens otram pretī. Viņš noraidoši kratīja galvu — šī kustība bija dīvaini naidīga.

—   Tici man, — es beidzot teicu.

Es nevarēju pasacīt, kam lai viņš tic.

—    Un to tu izdarīji tā uzreiz, dažās dienās?

—           Tā mēdz gadīties, — es atbildēju, — es tam neticēju, bet tā gadās…

—   Tas ir ļoti labi, — viņš beidzot sacīja.

—   Tu pats man to teici, — atgādināju.

Viņš izskatījās neapmierināts. Mēs nezinājām, par ko lai runā.

—    Uz redzēšanos!

—    Es palieku Rokā, — sacīju, — uz drīzu redzēšanos!

Viņš aizgāja. Taču nevis agrākajā virzienā, bet atpakaj.

Noskatījos, kā viņš attālinās. Tad piepeši sapratu, ka viņš nācis tieši uz vecā Eolo tratoriju mani meklēt, ka viņš ir te kopš vakardienas un ka droši vien jau ir palūdzis brālēnam zemūdens brilles, domājis par to, izraudzījies vietu, kur mēs peldēsimies. Un ka viņš man var pārmest arī to, ka esmu aizmirsis norunu pavadīt šo dienu kopā. Mirkli man gribējās saukt viņu atpakaj. Es to neizdarīju. Es atgriezos pie viņas un nogūlos blakus.

—    Vai tu pazīsti šejieniešus? — viņa jautāja.

—           Tas ir mašīnas šoferis, kas mūs atveda no Pizas uz Florenci, — es sacīju. — Šodien mums abiem kopā vajadzēja zvejot zem ūdens. Viņš neiedrošinājās to atgādināt, un es biju aizmirsis.

Viņa paslējās un noskatījās viņam pakaļ.

—    Tad viņš jāsauc atpakaļ.

—   Nē, — atbildēju, — nav vērts.

Viņa vilcinājās.

—           Nav vērts, — atsāku,—es viņu vēl satikšu. Es par to domāju veselu nedēļu, katru dienu, un šodien piepeši aizmirsu.

Sākām smieties.

—           Tu sacīji, lai braucu prom šovakar, — viņa ieteicas, — bet es braukšu tikai rītvakar.

—           Līdz tam vēl daudz laika, — joprojām smiedamies, atbildēju.

Atgriezāmies uz jahtas pusdienot. Pēc tam atkal gājām uz viņas kajīti. Palikām tur ilgi. Viņa aizmiga, un man bija laiks apskatīt viņu gulošu maigākajā jūras gaismā. Tad es savukart aizmigu. Kad pamodāmi'es, saule rietēja. Uzkāpām uz klāja.

Debesis dega vienās ugunis, un Karraras karjeri balti mirdzēja. Visi Montemarselo skursteņi jau kūpēja. Liedags mūsu priekšā meta garu, slaidu likumu. Cilvēki — Eolo viesi un «Gibraltāra» matroži peldējās. Uz jahtas mēs bijām divi vien.

—    Tu esi skumīgs, — viņa teica.

—           Ja cilvēks pēcpusdienā guj, — es uzsmaidīdams atbildēju, — pamostoties viņš vienmēr ir skumīgs. No kuģa viss izskatās citāds, — es piebildu.

—           Pavisam citāds, bet ar laiku rodas vēlēšanās lietas redzēt arī no otras puses.

—    Bez šaubām.

Peldētāji spēlēja bumbu. Mēs dzirdējām viņu smieklus un klaigas.

—    Ir vēls, — sacīju.

—    Kāda tam varētu būt nozīme?

Vieglas ēnas skartas, debesu ugunis piepeši pabalēja.

—           Ir vēls, — es atkārtoju. — Pēc divdesmit minūtēm būs satumsis. Man nepatīk šis diennakts brīdis.

—           Ja gribi, — viņa ļoti maigi sacīja, — mēs varam ieiet bārā un kaut ko iedzert.

Es neatbildēju. Ilgi biju skatījies uz viņu gulošu. Man mazliet bija bail.

—    Es braukšu atpakaļ, — sacīju.

—    Es ēdīšu vakariņas kopā ar tevi, — viņa mierīgi teica.

Es neatbildēju.

—    Varbūt Eolo par to brīnīsies. Vai tu tomēr gribi?

—    Es nezinu.

—    Vai tev bieži tā mainās garastāvoklis?

—           Bieži, — es atbildēju. — Bet šodien tā nav garastāvokļa maiņa.

—    Kas tad?

—           Es lāgā nezinu. Varbūt divās dienās esmu pārāk daudz piedzīvojis. Kā būtu, ja mēs kaut ko iedzertu?

—    Tas ir pavisam vienkārši. Bārā var dabūt visu, ko vēlas.

Gājām uz bāru. Izdzērām divus viskijus. Nebiju pieradis to

dzert. Pirmā glāze man nelikās sevišķi laba, bet otrā šķita pavisam laba. Vēl vairāk — nepieciešama. Viņa sen bija pieradusi pie viskija, viņa dzēra ar lielu patiku un klusēdama.

—           Viskijs ir ļoti dārgs, — es sacīju. — To reti var dabūt dzert.

—    Ļoti dārgs.

—    Vai tu to dzer daudz?

—           Diezgan daudz. Neko citu, nekādu citu alkoholu es nelietoju.

—    Vai tev nav kauns? Trīstūkstoš franku par pudeli?

—    Nē, nav kauns.

Pūlējāmies sarunāties. Atkal jutāmies loti vieni uz jahtas.

—    Viskijs tomēr ir ļoti labs, — sacīju.

—    Redzi nu …

—           Tas tiešām ir labs. Kāpēc kaunēties? Vai viņam garšoja viskijs?

—    Laikam gan. Mēs to dzērām loti maz.

Pa bāra durvīm viņa skatījās uz krēslojošo pludmali.

—    Mēs uz jahtas esam vieni paši, — viņa teica.

—           Tu pārspīlē, — es smiedamies teicu. — Ir cilvēki, kuru klātbūtnē gribas dzert, un cilvēki, kuri nerada tādu vēlēšanos. Tu mani mudini uz vēl vienu viskiju.

—    No kā tas ir atkarīgs?

—    Kas lai zina? Varbūt no nopietnības, ar kādu viņi dzīvo.

—    Vai es neesmu nopietna?

—    Tieši pretēji. Bet nopietnība var būt dažāda.

—    Es nesaprotu.

—           Es arī ne, — atzinos, — laikam atkal iedarbojas viskijs, tam nav nekādas nozīmes.

Viņa pasmaidīja, piecēlās, ielēja un pienāca pie manis.

—    Ir loti grūti bez tā iztikt, ja cilvēks pieradis, — viņa teica.

—    Ļoti grūti.

Viņa atkal apsēdās. Mums gribējās aizmirst, ka esam uz jahtas vieni.

—    Kā tu zini? — viņa jautāja.

—    Es nojaušu, — atbildēju.

Viņa nolaida skatienu.

—    Kad kļūšu bagāts, — sacīju, — vienmēr dzeršu viskiju.

Viņa skatījās uz mani. Es raudzījos uz pludmali.

—           Jocīgi, — viņa teica, — cik priecīga jūtos, ka esmu tevi satikusi.

—    Tas tiešām ir jocīgi.

—    Jā.

—    Tā ir liela mīlestība, — sacīju.

Mēs smējāmies. Tad pārstājām smieties, es piecēlos un atgriezos uz klāja.

—    Man gribas ēst, — sacīju. — Vai iesim pie Eolo?

—           Jāsagaida matroži, — viņa teica. — Laiva ir viņiem. Ja nu vienīgi peldus …

Palikām pie klāja margām. Viņa ar zīmēm aicināja savus matrožus. Viens no tiem iekāpa laivā un brauca mums pakal. Pirms devāmies pie Eolo, mazliet pastaigājāmies pa pludmali, taču prom no peldētājiem.

_— Ja tev ir laiks, tu man varētu izstāstīt par Gibraltāra jurnieku.

—    Tas ir garš stāsts un var ieilgt.

—    Un tomēr es gribētu to dzirdēt — kaut pavisam īsumā.

—    Redzēsim, vai pietiks laika.

Eolo vēroja mūsu ierašanos, pārsteigts, ka esam kopā, taču izbrīns nelikās pārāk liels. Pēc balles es nebiju atgriezies viesnīcā, un viņš zināja, ka ballē esmu kopā ar viņu. Mūs ieraudzījusi, Karla tumši piesarka. Man šķita, ka nevajag viņiem neko paskaidrot. Ar Kārlu viņa runāja tāpat kā vakar, taču varbūt ne tik labprāt. Man negribējās runāt ne ar vienu, tikai ar viņu, tāpēc es klusēju. Pie galda bija parastie tratorijas viesi un vēl divi, kas bija iegriezušies pa ceļam. Viņa izskatījās nogurusi, bet manā uztverē vēl skaistāka nekā vakar — droši vien tāpēc, ka viņa bija nogurusi arī manis dēļ. Viņa izklaidīgi sarunājās te ar Kārlu, te ar Eolo un visu laiku sajuta sev pievērstu manu skatienu. Edām daudz un krietni dzērām arī vīnu. Līdzko maltīte beidzās, viņa man klusītēm pačukstēja, lai kopā ar viņu atgriežos uz jahtas. Balle jau bija sākusies. Aiz upes skanēja tās pašas sambas, kas vakar. Līdzko nonācām uz pludmales takas, es, ilgāk nespēdams gaidīt, noskūpstīju viņu. Neilgi pirms tam, kad sasniedzām mazo pontonu, viņa pirmoreiz ierunājās, ko es domāju darīt turpmākajās dienās. To viņa jautāja smiedamās, it kā jokojot, bet varbūt mazliet par daudz neatlaidīgi.

—    Vai tu joprojām gribi spodrināt misiņa rokturus?

—    Es vairs nezinu.

—      Gibraltāra jūrnieku sievietes tev vairs nepatīk, — viņa smaidīdama teica.

—      Es laikam būšu runājis mazliet pāragri, viņas vēl nepazīdams.

—   Viņas ir tādas pašas kā visas citas.

—      Tā īsti nav. Pirmām kārtām — viņas ir skaistas. Turklāt viņas nekad nav apmierinātas.

—    Un vēl?

—      Un vēl — tā kā var iedomāties, ka viņas pieder visiem un nepieder nevienam, nav viegli būt ar viņām kopā.

—    Manuprāt, to varētu teikt par daudzām sievietēm.

—      Bez šaubām, bet ar Gibraltāra jūrnieku sievietēm ne mirkli nav iespējams aloties.

—      Man šķita, ka tev nav sevišķi svarīga… kā lai to nosauc … tāda drošība?

—        Man tā tiešām nav svarīga, bet vai ar to nav tāpat ka ar visu pārējo? Vai tad, ja esam pārlieku cieši pārliecināti, ka mums tādas drošības nav, nerodas vēlēšanās to iegūt?

Viņa smaidīja, bet sevī.

—           Noteikti, bet tās gan nav tādas šaubas, kas varētu liegt darīt to, ko gribas darīt.

Es neatbildēju. Tad vēlreiz, varbūt ar vēl lielāku neatlaidību balsī viņa jautāja:

—           Ja tu tiešām esi tik brīvs, kā apgalvo, kāpēc tu nevari nākt?

—           Es lāgā nezinu, — atbildēju, — bet, patiesību sakot, — kālab gan ne?

Viņa novērsās un mazliet nokaunējusies sacīja:

—    Tikai nevajag domāt, ka tu esi pirmais.

—    Nekad neko tādu neesmu iedomājies.

Viņa klusēja. Tad turpināja:

—           Es tev to saku tāpēc, lai tu neiedomājies, ka tas, ko tu dari, ir kaut kas ārkārtējs. Lai tu nāc.

—    Vai viņu bijis daudz?

—    Daži, — viņa teica. — Es viņu meklēju jau trīs gadus …

—    Ko tu dari, kad viņi tev apnīk?

—    Es viņus iemetu jūrā.

Mēs smējāmies, bet ne sevišķi priecīgi.

—           Ja gribi, — es teicu, — pagaidīsim līdz rītam un tad izlemsim.

Vēlreiz atgriezāmies viņas kajītē.

Atkal pamodāmies vēlu. Kad izgājām uz klāja, saule jau bija augstu. Visas lietas bija tādas pašas un reizē pavisam atšķirīgas arī tāpēc, ka gaisā vēsmoja prombraukšana. Bārā ieēdām, kas tur bija, — sieru, anšovus. Dzērām kafiju un vīnu. Vēlreiz bijām vieni paši uz jahtas, un to nevarējām aizmirst pat ēzdami. Kamēr ēdām, viņa vairākas reizes paskatījās pulkstenī un likās mazliet bažīga, jo redzēja, ka es vēl pats nezinu, ko īsti gribu, un viņai šķita, ka var izšķirties mana vietā par manu aizbraukšanu. Viņa vēlreiz ierunājās par to.

—    Ko tu darīsi, ja nebrauksi līdzi?

—           Vienmēr var atrast kādu nodarbību. Es jau par tik daudz ko esmu izšķīries, — smējos, — ka izšķiršos vēlreiz.

—    Tieši pretēji: kāda nozīme ir vēl vienai reizei?

—    Kas ir Gibraltāra jūrnieks? — es jautāju.

—           Es tev jau teicu, — viņa atbildēja, — viņš ir slepkava, un viņam ir divdesmit gadu.

—    Un vēl?

—           Vairāk nekā. Ja cilvēks ir slepkava, viņš ir tikai slepkava, it sevišķi, ja viņam ir divdesmit gadu.

—    Man gribētos, — sacīju, — lai tu man par viņu pastāsti.

—           Par viņu nav ko stāstīt, — viņa teica. — Ja cilvēks kļūst par slepkavu divdesmit gadu vecumā, nekāda dzīvesstāsta vairs nav. _Viņš vairs nevar tikt nedz uz priekšu, nedz atpakaļ, viņam dzīvē nevar ne paveikties, ne neveikties.

—           Un tomēr es gribētu, lai tu man pastāsti par viņa dzīvi. Kaut vai pavisam īsi.

_— Es esmu nogurusi, — viņa teica, — un viņam nav dzīvesstāsta.

Viņa atbalstīja galvu pret atzveltni. Viņa bija nogurusi. Gāju atnest glāzi vīna.

—           Tu Itālijā neatradīsi nekādu darbu, — viņa apgalvoja, — tu atgriezīsies Francijā un atkal sāksi pārrakstīt civilstāvokļa aktus.

—    Nē. To nu gan ne.

Es viņai neko vairs nejautāju. Saule jau apgaismoja bāra grīdu. Ierunājās viņa.

—           Saproti, tas bija cilvēks, kuram divkārt draudēja nāve. Un pret tādiem cilvēkiem vienmēr jūt ne tikai mīlestību, bet arī — kā lai to pasaka? — sevišķu uzticību.

—    Saprotu, — atbildēju.

—           Tu atgriezīsies Parīzē, — viņa turpināja, — atkal atradīsi viņu, atgriezīsies dzimtsarakstu pārvaldē, un viss sāksies no gala.

—    Pastasti kaut visīsāko no taviem piedzīvojumiem!

—    Man vairs nav daudz laika.

Un viņa piemetināja:

—           Manuprāt, vislabāk būs, ja tu brauksi prom ar šo kuģi. Es gribu sacīt — labāk tas ir tev.

—   Gan jau redzēsim, — teicu. — Pastāsti kaut ko!

—   Man nav nekādu piedzīvojumu ārpus viņa.

—    Es tevi lūdzu! — atkārtoju.

—           Es jau sacīju, — viņa teica. — Bērnību pavadīju ciemā pie Spānijas robežas. Tēvam piederēja kafejnīca un tabakas bodīte. Mēs bijām pieci bērni, es — vecākā. Klienti vienmēr bija vieni un tie paši — muitnieki, kontrabandisti, vasarā — daži tūristi. Kādu nakti, kad man bija deviņpadsmit gadu, klienta mašīnā aizbraucu uz Parīzi. Tur es paliku vienu gadu. Es iemācījos to, ko parasti iemācās — pārdevējas arodu. Iepazinu izsalkumu, sausu maizi vakariņās, dzīres, dzīru cenu, maizes, brīvības, vienlīdzības un brālības cenu. Uzskata, ka tas

ir daudz, bet tas nav nekas salīdzinājumā ar to, ko var iemācīt viena vienīga būtne. Pēc gada man Parīze bija apnikusi, es devos uz Maršēju. Man bija divdesmit gadu, cilvēks tādā vecumā vienmēr ir dumjš, es gribēju strādāt uz jahtas. Priekšstats par jūru un ceļojumiem man saistījās ar jahtu baltumu. Jahtkluba arodbiedrībā man piedāvāja vienu vienīgu vietu — bāra jaunkundzes vietu. Es piekritu. Jahta devās ceļojumā apkārt pasaulei, kuram vajadzēja ilgt vienu gadu. Kuģis atstāja ostu trīs dienas pēc tam, kad es uz tā sāku strādāt. Tas notika kādā septembra rītā. Uzņēmām kursu uz Atlantijas okeānu. Dažas stundas pēc izbraukšanas — nākamajā rītā ap desmitiem kāds matrozis ieraudzīja jūrā mazu vientuļu punktu. Jahtas īpašnieks paņēma tālskati un ieraudzīja vīrieti laivas priekšgalā. Tā virzījās uz mūsu pusi. Tika apturētas mašīnas un nolaistas virvju kāpnes. Matrozis uzvilka viņu uz klāja. Viņš pateica, ka ir izslāpis un noguris. Vēl tagad dzirdu, kā viņš to pateica. Ja mēģinu atcerēties viņa balsi, atminos tieši šos vārdus. Protams, tie ir pavisam ikdienišķi vārdi, bet atkarībā no apstākļiem tie var būt vairāk vai mazāk svarīgi. Viņš tos izrunāja un zaudēja samaņu. Viņu atdzīvināja ar plaukām un etiķi, deva dzert alkoholu. Viņš padzērās un aizmiga turpat uz klāja. Viņš nogulēja astoņas stundas. Es bieži, ļoti bieži gāju viņam garām, viņš gulēja bāra pusē. Es ilgi skatījos uz viņu. Viņa seja bija saulē apdegusi un sāls nodzeldināta, rokas jēlas no airēšanas. Acīmredzot viņš bija pavadījis vairākas dienas, uzglūnot laivai, kuru varētu nozagt, un varbūt vēl dažas dienas, meklējot kādu kuģi. Viņam kājās bija bikses haki krāsā — tu zini, tā ir nozieguma un kara krāsa. Viņš bija jauns — tikai divdesmit gadu. Viņš bija jau paspējis kļūt par noziedznieku. Man bija pieticis laika tikai kinoteātrim Katrs dara, ko var. Un man liekas — es viņu iemīlēju, iekams viņš pamodās. Vakarā, kad viņam iedeva ēst, es iegāju pie viņa kajītē. Iededzu gaismu. Viņš gulēja aizmidzis. Viņš savās šausmās bija aizgājis tik tālu, ka ne tikai nevarēja iedomāties sievieti, kas tajā vakarā gribētu viņam pievienoties, bet pat nevēlējās to. Bet man liekas — jā, esmu pārliecināta, ka es to gribēju. Viņš mani pazina, piecēlās un jautāja, vai esmu atnākusi tāpēc, ka viņam jāiet prom no kajītes. Sacīju, ka tā nav. Un tā tas sākās. Tas ilga sešus mēnešus. Jahtas īpašnieks pieņēma viņu darbā. Pagāja nedēla pēc nedēļas. Viņš nevienam, pat man, nestāstīja, kas ar viņu noticis. Es vēl nezināju viņa vārdu. Kādu vakaru Šanhajā viņš izkāpa krastā, lai spēlētu pokeru, un vairs neatgriezās uz jahtas.

— Vai tu joprojām nezināji, ka viņš ir nogalinājis?

—    Kadu vakaru Monmartrā viņš nožņaudzis amerikāni. Tikai daudz vēlāk es uzzināju, kas bija šis amerikānis. Viņš atņēmis tam naudu, spēlējis pokeru un zaudējis. Ne jau tāpēc viņš nogalinaj is amerikani, lai atņemtu naudu, viņu nemudināja naudas trūkums. Nē, divdesmit gadu vecumā ko tādu izdara bez sevišķiem iemesliem, viņš to izdarījis gandrīz negribēdams. Runa ir par lodīšu gultņu karali, kādu Nelsonu Nelsonu.

Sāku skaji smieties. Viņa ari smējās.

—   Bet, ja cilvēks nogalina kaut vai lodīšu gultņu karali, — viņa teica, — viņš kļūst par slepkavu. Un, kad cilvēks ir slepkava, nekas cits viņš vairs nevar būt.

—   Es vienmēr esmu domājis, ka šādai situācijai ir sava labā puse, sava praktiskā puse.

—    Tā atņem daudzus pienākumus, gandrīz visus pienākumus, — viņa teica, — paliek vienīgi pienākums nenomirt badā.

—    Bet mīlestība, — es atgādināju.

—   Nē, — viņa sacīja, — viņš mani nemīlēja. Viņš varēja iztikt bez manis, bez jebkura. Mēdz teikt — pietrūkst viena vienīga cilvēka, un pasaule ir tukša, bet tā nav taisnība. Ja jums trūkst pasaules, tad tiešām neviens to nespēj piepildīt. Es viņam nekad neesmu piepildījusi pasauli. Viņš bija tāds pats kā citi, kā tu, viņam bija vajadzīga Jokohama, lieli bulvāri, kino, vēlēšanas, darbs — viss. Kas gan tam blakus esmu es — sieviete?

—    Vārdu sakot, — sacīju, — tas ir cilvēks, kam nebija nekā, ko kādam teikt.

—   Tā ir. Kāds, par kuru stāsta, kā var, bet kas nekad nav gribējis kādam kaut ko sacīt. Daždien es jautāju sev, vai neesmu to izdomājusi, izdomājusi kādu, pamatojoties uz viņu. Viņa klusēšana bija ārkārtēja, kaut kas tāds, ko es nekad nevarēšu aprakstīt. Un tikpat ārkārtēja — viņa laipnība. Viņš savu likteni neuzskatīja par briesmīgu. Viņam par to nebija nekādu uzskatu. Viss viņu uzjautrināja. Viņš gulēja kā bērns. Uz jahtas neviens nekad neiedrošinājās viņu nosodīt.

Viņa brīdi padomāja un sacīja:

—   Zini, kad esmu redzējusi bezvainību, kad esmu viņu redzējusi aizmigušu sev blakus, es nekad nevaru to pa īstam aizmirst.

—   Tas jūs droši vien stipri pārvērta.

—    Stipri, — viņa smaidīja, — un, šķiet, uz visiem laikiem.

—    Man vienmēr ir licies, tas notiek tad, kad cilvēks ir spiests apšaubīt savas morāles pamatus — tad dzīve nav bijusi veltīga.

—    Ja,—viņa piekrita. — Viņš mierīgi varēja neko nerunāt, bet tadi cilvēki kā viņš nevilcinādamies uzņemas nezin cik nepatikšanu, lai citiem būtu jāsāk apšaubīt daudzi aizspriedumi.

—    Un pokers? — es jautāju.

—     Kaut kas taču ir jāspēlē, — viņa sacīja, — no tā, ko var. Tas notika kādā svētdienas vakarā — piepeši viņam iegribējās spēlēt pokeru. Viņš spēlēja kopā ar vairākiem apkalpes biedriem. Lai arī jauns, viņš, bez šaubām, bija izcils pokera spēlētājs. Kopš nozieguma brīža viņš nebija spēlējis. Tajā vakarā viņš atsāka pirmo reizi. Sākumā viņš vinnēja. Tad ap pusnakti sāka zaudēt. Es vēroju, kamēr vien spēle turpinājās. Viņš pārvērtās, spēlēja uz lielām likmēm, varētu sacīt, ka nauda dega viņam pirkstos. Sākot zaudēt, viņš neizskatījās norūpējies, viņš zaudēja daudz vairāk, nekā bija vinnējis, gandrīz visu mēneša algu. Viņš nometa naudu uz galda ar tādu kā prieku, it kā parādīdams — tas galu galā vienmēr ir viņa spēkos. Vai tad vienīgi nauda nebija viņam palikusi kopīga ar citiem cilvēkiem? Un sieviešu mīlestība? Nevis vienas sievietes, bet sieviešu mīlestība, jo tajā laikā es viņam biju tikpat mazsvarīga kā kura katra cita. Kad tas sākās svētdienas vakarā uz jahtas — tad es sapratu, ka ļoti drīz viņu zaudēšu. Mēs jau bijām apceļojuši Atlantijas okeānu, salas, Santodomingo. Bijām jau izbraukuši caur Panāmas kanālu, nonākuši Klusajā okeānā, iegriezušies Havaju salās, Jaunkaledonijā, Sondas salās, Borneo, Malakas pussalā. Tad braucām nevis uz priekšu, kā būtu vajadzējis, bet pagriezāmies atpakaļ uz Kluso okeānu. Pirms tam ļoti reti izkāpām krastā. Vienreiz Taiti, vienreiz Noumeā. Ja neskaita īslaicīgu piestāšanu krastā, lai nopirktu, piemēram, bārdas krēmu, tas bija viss. Tas notika pavisam tuvu pie Manilas, tas ir, divas dienas pirms pokera partijas. Manilā viņam iegribējās apskatīt pilsētu. Viņam bija nauda, jā, tā viņam bija, viņam likās, ka naudas ir pilnas kabatas. Viņš bija paspēlējis vienu algu, bet daudzas citas bija palikušas — visas pārējās, tās viņš bija sakrājis. Tik reti izkāpām krastā, tik maz bija iespēju naudu izšķiest, ka, nonākot Sanhajā, viņam naudas bija diezgan daudz.

97

Toreiz viņš man teica, ka izspēlēs partiju pokera un drīz atgriezīsies. Es viņu gaidīju visu nakti. Tad — visu dienu. Pēc tam nākamajā dienā es viņu meklēju pilsētā visās malās. Šanhaja ir vienīgā pilsēta, ko es pazīstu, turklāt labi. Es viņu neatradu. Tad atgriezos uz jahtas, domādama, ka arī viņš varbūt ir atgriezies. Taču uz kuģa viņa nebija. Es tik ilgi biju viņu meklējusi, ka man vairs nebija spēka nokāpt no jahtas, spēju vienīgi viņu gaidīt. Iegāju savā kajītē un atgūlos. Pa iluminatoru varēju redzēt trapu. Es skatījos un skatījos, līdz aizmigu. Arī man bija divdesmit gadu, un es gulēju ciešā miegā. Kad rītausmā pamodos, kuģis bija tālu no Sanhajas reida. Es biju gulējusi ilgi. Viņš nebija atgriezies uz kuģa.

Vēlāk es bieži sev jautāju, vai jahtas īpašnieks nedeva pavēli braukt prom, kamēr es gulēju. Vēlāk es viņam to jautāju. Viņš teica, ka nē. Es vēl tam lāgā neticu. Bet kāda tam nozīme? Ja viņš nepaliktu Sanhajā, viņš paliktu kādā citā pilsētā.

—    Tu gribēji nomirt. Tu domāji — cik vienkārši būtu atvērt kajītes durvis un mesties jūrā.

—    Es to neizdarīju. Es apprecējos ar jahtas īpašnieku.

Viņa klusēja.

—    Es gribētu glāzi vīna.

Atnesu viņai to. Viņa turpināja:

—    Saproti, mēs nekad netikām viens otram teikuši, ka mīlam. Vienīgi pirmajā vakarā, kad es iegāju pie viņa kajītē. Bet tovakar viņš, bez šaubām, to pateica aiz pārsteiguma, baudas brīdī, to viņš tikpat labi pateiktu kādai priekameitai. Ja vēlies, viņš to teica dzīvei. Vēlāk viņam vairs nebija iemesla runāt tādus vārdus. Bet es, kam bija visi iemesli to sacīt, es viņam nekad nesacīju. Klusēšana bija tikpat ilga kā mūsu tuvība — seši mēneši. Tāpēc tas, kas sekoja izkāpšanai Sanhajā, ieguva jo lielāku nozīmi. Es biju līdz malām pilna mīlas vārdu, un nevienu nespēju izdabūt pār lūpām.

Labu brīdi viņa neteica nekā. Es piecēlos un piegāju pie margām. Viņa mani pasauca.

—    Ir ļoti grūti, — viņa sacīja, — izdarīt to, ko tu gribi darīt — mainīt dzīvi, kā mēdz teikt. Tev jābūt ļoti uzmanīgam.

—    Un pēc tam?

—    Pēc kā?

—    Pēc Sanhajas?

—    Es tev jau teicu. Jahtas īpašnieks aizbrauca uz Savienotajām Valstīm izšķirties. Viņa sieva piekrita, saņemot lielu sāpju naudu. Tūlīt pēc šķiršanās mēs apprecējāmies. Viņš nosauca jahtu manā vārdā. Es kļuvu par bagātu sievieti. Sāku iet augstākajā sabiedrībā. Es pat mācījos gramatiku.

—    Vai tu vairs nedomāji viņu meklēt?

—   Tāda doma man ienāca prātā tikai daudz vēlāk. Es nekad neesmu domājusi precēties tādā nolūkā. Bet, kad man ienāca prātā doma par meklēšanu, es sapratu, ka esmu rīkojusies pareizi. Kādu tādā veidā meklēt — tā ir ļoti dārga greznība.

—    Un vai šo laulību laikā tu pieradi gulēt… ar kuru katru?

Mazliet apmulsusi, viņa bridi klusēja, tad, it kā atvainodamās, sacīja:

—           Reizēm esmu mēģinājusi palikt viņam uzticīga, bet man tas nav izdevies.

—    Nevajadzēja pat mēģināt, — es smiedamies teicu.

—           Es biju jauna, — viņa sacīja. — Dzīve uz jahtas bija jautra. Lai palīdzētu man aizmirst, viņš katru vakaru rīkoja balles.

—   Jūra, — es sacīju, — marsburas …

—   Jā, — viņa smaidīja, — bet ar ballēm vien nepietika.

—    Bez šaubām.

—           Jo vairāk bija viesu, jo vairāk domāju par cilvēkiem, kuri kravas telpās dzirdēja svētku troksni, kam vajadzēja palīdzēt man aizmirst vienu no viņiem. Es bēgu prom un kāpu lejā kravas telpās, un reizēm viņu krāpu. Kādu dienu …

Viņa apklusa un paskatījās pulkstenī.

—    Ilgāk man nav laika, — viņa teica.

—   Ja gribi stāstīt, laiks tev ir. īstenībā nav nekādas steigas.

Viņa vēlreiz pasmaidīja.

—           Kādu dienu viņš piesardzības dēl izdarīja ko tādu, kas mani apkaunoja: lika augšējo klāju norobežot no pārējās jahtas ar metāla režģi. Viesi bija aizbraukuši, jo par mani runāja sliktu.

—   Ko tad viņi runāja?

—           Droši vien tā: ja dabu dzen ārā pa durvīm, tā atgriežas pa logu.

Viņa apklusa, mēs smējāmies. Tad viņa turpināja:

—           Palikām divi vien uz augšējā klāja un vērojām viens otru. Es biju apsolījusies palikt režģu nožogojumā. Es neblēdījos, jo, redzot viņu ķeramies pie tādām galējībām, baidījos par viņa prātu. Un no tā nebūtu nekāda labuma. Pagāja nedēļas. Mēneši. Pavadīju laiku, zvilnot guļamkrēslā saulē un lasot. Šo laiku atceros kā ilgu miegu. Bet šajā miegā es smēlos spēkus visai turpmākajai dzīvei. Laiku pa laikam, lai sagādātu viņam prieku, bažījos par gaidāmo izkāpšanu krastā, par platuma grādiem vai jūras dziļumu. Tad atkal ķēros pie lasīšanas. Es to darīju no tīras sirds. Es ticēju, ka arī tā var dzīvot un tā savā veidā ir dzīve. Šķita, tam ticēja arī mans vīrs, un viņa aizdomas iesnaudās.

Un tad kādu dienu vajadzēja izkāpt tieši Sanhajā. Runa bija par mazutu — tu jau nu vari iedomāties, ja pieturējām tur, tad tikai tāpēc, ka citādi rīkoties nebija iespējams. Un tieši tur es, ja vēlies, pamodos uz visiem laikiem.

Piestājām ostā agri no rīta. Aiz saviem režģiem jau bijām piecēlušies, lai lasītu. Skatījos uz pilsētu, kur biju tik bezgaldaudz meklejusi. Skatījos no astoņiem rītā līdz pusdienlaikam. Viņš sēdēja man blakus un vēroja, kā es skatos. Arī viņš bija pārstājis lasīt. Pusdienlaikā lūdzu atjauju mazliet izkāpt krastā. Viņš man teica: «Nē, jūs neatnāksit atpakaj.» Es apgalvoju, ka viņa Sanhajā vairs nav, ka viņam nav iemesla baiļoties un ka es gribētu kādu stundu pastaigāties pa pilsētu — tikai vienu stundu. Viņš atbildēja: «Nē, pat ja viņa tur vairs nav, jūs tik un tā neatgriezīsities.» Lūdzu, lai lielākas drošības labad viņš sūta man līdzi kādu jūrnieku. Viņš atbildēja: «Nē, es nevienam neuzticos.» Es jautāju, vai viņš uzskata, ka ir tiesības aizliegt man izkāpt krastā, vai viņš domā, ka vīrietim, lai kas viņš būtu, ir tiesības būt tik vardarbīgam pret sievieti, lai kāda tā būtu. Viņš atbildēja — jā gan, viņš tikai «manis pašas labā» aizliedzot pastrādāt neprātību. Vairāk neko viņam nejautāju. Izskatījās, ka viņš cieš, bet es skaidri redzēju, ka viņš nekad nepadosies. Pusdienas mēs neēdām. Katrs savā gujamkrēslā atzviluši, gaidījām aizbraukšanas brīdi. Viņš nevarēja neredzēt, ka man gribas viņu nogalināt, ka tas ir normāli, un viņam bija vienalga. Pēcpusdiena pagāja. Pienāca vakars. Tas aizsedza pilsētu. Mēs joprojām gaidījām aizbraukšanu. Viņš glūnēja uz mani, un man gribējās viņu nogalināt. Pilsēta iegaismojās, tā kļuva sarkana. Tās mirdzums sasniedza klāju, kur mēs aiz režģiem skatījāmies uz pilsētu. Vēl tagad atceros sava vīra seju šajā apgaismojumā. Vēlreiz lūdzu, lai viņš atļauj izkāpt krastā, kaut vai viņa pavadībā, ja viņš vēlas. Viņš atbildēja: «Nē, nogaliniet mani, bet es nespēju.» Kuģis atstāja ostu ap vienpadsmitiem. Pagāja ilgs laiks, līdz pilsēta izgaisa naktī. Nezinu, kāpēc es tev to stāstu. Acīmredzot tāpēc, ka no tās dienas es atguvu zināmu cerību, es gribu sacīt, sāku ticēt, k& spēju atstāt vīru, ka varbūt kādu dienu varu mainīt dzīvesveidu. Kā dzīvot? Cilvēks nekad nevar pilnīgi skaidri to ietērpt vārdos, bet man liekas — kā lai to pasaku? — dzīvei vajadzēja būt vairāk izklaidējošai. Un pēc šīs drausmīgās dienas, pēc netīrās krēslas, ko redzēju nolaižamies pār Sanhaju, dzīve ar vīru man pamazām kļuva ciešama. Man šķita, es viegli varēšu viņu atstāt, tāpēc laiks likās īss. Un tomēr pagāja vēl trīs gadi, pirms es viņu pametu. Gļēvulība, kā tu to sauc. Taču, ja cilvēks var ļoti ilgi gaidīt, pirms izdara to, ko nolēmis izdarīt, tas nenozīmē, ka viņš vispār nespēj to izdarīt. Es izdarīju, bet tikai pēc trim gadiem.

Viens gads pagāja Parīzē. Kad viņš man stāstīja par nākotni, es smaidīju, kā noteikti nespētu smaidīt, ja viņam ticētu. Es

biju piemīlīga. Vai viņš varbūt reizēm iedomājās, ka esmu aizmirsusi Gibraltāra jūrnieku? Iespējams. Bet ilgi viņš tā nedomāja, labi ja gadu.

—    Pēc tam?

—           Esmu viņu satikusi. Divas reizes. Pirmo reizi un pēc četriem gadiem vēlreiz. Tad es ar viņu pat brīdi dzīvoju kopā.

—    Vai tiešām tev nav laika …

—    Nē, — viņa atbildēja, — vairāk laika man nav.

Viņa apklusa. Laika plūdums pagausinājās kā vienmēr, kad to atkal apjauš pēc tam, kad tas bijis aizmirsts. Saule slīdēja uz apvāršņa pusi. Es smēķēju cigareti. Piepeši viņa paskatījās pulkstenī, iegāja bārā un sameklēja dzeramo. Viņa man pasniedza glāzi vīna.

—    Nu ir laiks, — viņa teica.

—    Tas gan ir dīvains stāsts, — sacīju.

—    Nē jel, tāds pats kā jebkurš cits.

—    Es nerunāju par tevi vien.

Viņa izbijās, bet gandrīz tūlīt nomierinājās.

—    Ja tu tā runā, — viņa sacīja, — tas nozīmē, ka brauksi.

—    Es gan baidītos …

—    Nevajag, — viņa sacīja.

—           Mēs vienmēr kaut ko meklējam — vairāk vai mazāk, — es teicu, — gribam, lai kaut kas atraujas no pasaules un nāk mums pretī.

—           Tātad, — viņa turpināja manu domu, — ja nu tev pasniedz roku, lai tas būtu viņš vai kāds cits…

>— Tiesa, — es piekritu, — viņš vai kāds cits. Un pat viņš — kopumā tā būtu iekrišana, un katru dienu tas nenotiek …

Viņa mani pārtrauca.

—    Nekad nevar zināt… — viņa iesāka.

—    Esi mierīga, — sacīju, — pavisam, pavisam mierīga.

—           Un vēl es gribu sacīt, — viņa lēnām runāja, — nekad nevar iedomāties visu, kas var notikt.

—    Nē, — atbildēju, — bet katrā ziņā esi mierīga.

Viņa manī vērās, kā šaubīdamās, kā svārstīdamas.

—    Par ko ir runa? — viņa jautāja. — Par ko?

—    Un pārējais?

—    Jā, pārējais, kā tu saki.

—    Nopietnais?

Viņa pilnīgi nomierinājās un smiedamas piecēlās.

—    Tā ir ar to nopietnību. Ja to vēlas, ta ir, vai ne?

—    Vajag tikai vēlēties, — piekritu.

—    Tātad tu brauksi?

Jau varēja dzirdēt motora rukoņu. Matroži uzvilka buras.

—    Braukšu, — es sacīju.

Piepeši viņa pārvērtās, nepavisam vairs nebija tāda kā vakar. Gandrīz tā, it kā mums drīzumā būtu gaidāmas daudzas izpriecas uz kuģa, bet tikai izpriecas. Viņa izgāja no bāra un devās pie jūrniekiem. Dzirdēju, kā viņa tos laipni steidzina. Tad viņa atgriezās.

—     Aizsūtīsim kādu samaksāt Eolo, — viņa teica, — un paņemt tavas mantas.

—     Šoreiz, — es smiedamies atbildēju, — man gribētos tās atstāt.

—    Tas būtu mazliet muļķīgi.

—    Zinu. Ja gribi, var palūgt Eolo, lai viņš koferi uzglabā.

Viņa atkal aizgāja.

Pulkstenis bija septiņi. Līdz kuģa atiešanai paliku bārā viens. Kādu pusstundu. Enkuru pacēla, kad satumsa. Izgāju no bāra un atbalstījos pret margām. Ilgi tā stāvēju. Brīdi pēc kuģa atiešanas pludmalē izskrēja Karla. Redzēju mazo tumšo augumiņu, kas vicināja lakatu. Tad sākām attālināties, un drīz viņu vairs lāgā nevarēja saskatīt. Pēc tam viņa pagaisa pilnīgi. Magras ieteka pāršķēla liedagu divās daļās. Marmora kalnu žilbinošais blāķis slējās pāri visai apkārtnei. Tie bija redzami vēl ilgi.

Viņa bieži pagāja garām man aiz muguras. Bet nevienu vienīgu reizi viņa neapstājās man blakus pie margām. Ik reizi, kad viņa gāja garām, es nodomāju, ka man varbūt vajadzētu pagriezties un kaut ko pasacīt. Taču es nespēju izšķirties. Reiz viņa pavisam netālu no manis sarunājās ar diviem matrožiem par sardzes laiku.

Jūra bija rāma, silta, un kuģis iegriezās tajā kā asmens gatavā auglī. Tā bija tumšāka par debesīm.

Jā, viņa varbūt vēlējās, lai es apjautājos, uz kurieni braucam, vai vismaz pasaku kaut ko par savu aizbraukšanu vai par krēslu, vai jūru, vai par viņas kuģa gaitu, vai pat par jūtām, kas pārņem, uzkāpjot uz šī kuģa, piepeši aizbraucot ar jahtu, kad astoņi gadi ir pavadīti dzimtsarakstu pārvaldē, nezinot, ka eksistē šī jahta, ka eksistē viņa, ka pa to laiku, kamēr esmu pārrakstījis dzimšanas apliecības, ir eksistējušas tādas sievietes kā viņa, kuras ziedo savu mūžu, meklējot Gibraltāra jūrniekus. Dzirdot viņu aiz muguras staigājam šurpu turpu, es varētu iedomāties, ka viņa gaida no manis kādus atzinumus par šiem man tik jaunajiem apstākļiem. Bet īsti es tam neticēju. Drīzāk man likās gluži pretēji — ka viņa staigā šurpu turpu man aiz muguras, lai uzzinātu, vai man rodas kādi uzskati par šiem neparastajiem apstākļiem, ka viņa pat mani zināmā mērā uzrauga, taču, protams, pilnīgi neapzināti. Bet kā iespējams spriedums pat par krēslu vai par jūru? No mirkļa, kad cilvēks uzkāpj uz šīs jahtas, turklāt pats to neizlēmis, viņam vairs nevar būt itin nekādu spriedumu — pat ne par saules rietu.

Jūrnieki, atspiedušies pret margām, tāpat kā es, noskatījās, kā attālinās Itālijas krasts. Viņi bija četri. Laiku pa laikam viņi paslepšus uzmeta man skatienu. Viņi šķita ziņkārīgi, taču ne pārāk ziņkārīgi un nepavisam ne ļaunvēlīgi, viņi tikai gribēja redzēt, ko viņa uzņēmusi uz jahtas šoreiz. Viens no viņiem — neliela auguma tumšmatis — man uzsmaidīja. Tā kā viņš atradās tikai nepilnu divu metru attālumā, viņš mani uzrunāja.

— Tāda jūra kā šī ir tīrā izprieca, — viņš teica ar itāliešu akcentu.

Es atbildēju, ka tā tiešām ir tīrā izprieca. Kuģis peldēja aizvien ātrāk un ātrāk. Upes ieteka vairs nebija redzama nemaz, neskaidri vīdēja vairs vienīgi kalnu līnija. Gar visu krastu iedegās ugunis. Neviļus sāku skaitīt jūrniekus. Uz klāja viņi bija četri. Ņemot vērā tos, kas bija mašīntelpā un pie stūres, iznāca septiņi vīri un vēl viens vai divi kambīzē. Normālā apkalpē vajadzētu būt deviņiem vīriem. Es biju normālai apkalpei lieks. Starp viņu un viņiem. Es domāju, ka esmu sapratis — starp viņu un viņiem vienmēr ir bijis tikai viens vienīgs vīrietis, nekad vairāk.

Kuģis joprojām attālinājās no krasta. Nakts satumsa pavisam. Izzuda pat neskaidrā kalnu līnija — tos ietina migla. Krasts pārvērtās par nepārtrauktu uguņu svītru, gaismas svītru gar apvārsni. Un tikai tad, kad neskaidra kļuva pat šī uguņu līnija, viņa pienāca pie manis. Arī viņa skatījās uz mani, bet viņas ziņkāre bija citāda nekā jūrnieku ziņkārība. Vispirms klusējot viens otram uzsmaidījām. Viņa bija ģērbusies tajās pašās melnajās biksēs un melnajā kokvilnas džemperī, kas viņai bija mugurā Rokā, bet galvā uzlikusi bereti. Nu es viņu pazinu jau divas dienas. Viss bija norisinājies ātri. Es zināju, ko no viņas auguma slēpj apģērbs, un biju redzējis viņu aizmigušu. Bet bija arī kaut kas citāds. Kad viņa tuvojās man, es sāku drebēt gluži kā pirmajā reizē ballē. Varbūt tas vēl atkartosies, varbūt es nevarēšu pierast, ka viņa man tuvojas, nevarēšu pierast skatīties uz viņu.

Viņa joprojām nenovērsa acu no manis. Sai sievietei skatienā nebija tiešuma. Un šovakar tā bija vēl mazāk nekā parasti. Droši vien viņa nevarēja saprast, ko varu iesākt te, stāvēdams

pie margam, ja nekas vairs nav redzams, un es te esmu jau veselu stundu. Taču viņa neko nejautāja. Ierunājos es.

—    Tu esi uzlikusi galvā bereti.

—    Vēja dēļ.

—    Vēja nemaz nav.

Viņa smaidīja.

—           Kāda tam nozīme? Tas ir paradums. — Pagriezusi galvu uz jūras pusi, viņa piemetināja: — Reizēm es aizmirstu to noņemt, kad liekos gulēt, tad aizmiegu ar bereti galvā.

—    Tā tev labi piestāv. Kas par to?

—           Dažreiz, — viņa tādā pašā tonī turpināja, — es guļu nenoģērbusies un reizēm pat nesaķemmējos. Es nemazgājos.

—    Paradumi paliek paradumi, — es teicu.

Uz mierīgās un tumšās jūras dejoja starpklāja ugunis. Viņas roka pieskārās manai rokai, bet galva joprojām bija pagriezta uz jūras pusi.

—    Un tu ēd? — es jautāju.

—    Es ēdu. — Viņa smējās. — Man ir laba ēstgriba.

—    Vienmēr?

—           Lai es neēstu, jānotiek kaut kam nopietnam. Bet aizmirst nomazgāties es varu daudz vieglāk.

Beidzot paskatījāmies viens uz otru. Mums abiem gribējās smieties — pēc viņas acīm redzēju, ka esam mazliet nervozi, bet mēs nesmējāmies. Beidzot es viņai pateicu apstākļiem piemērotus vārdus:

—    Tā nu es esmu uz jahtas.

Piepeši viņa pa īstam un ļoti maigi pasmaidīja.

—    Ak, — viņa teica, — tas nav nekas sevišķs.

—    Nē, tas nav nekas sevišķs.

Mirkli klusējām. Viņa joprojām bija pagriezusies uz manu pusi.

—    Vai tev tas liekas jocīgi?

Viņas balsī varēja nojaust tādas kā bažas.

—     Es domāju, ka tas atstāj uz mani zināmu iespaidu.

—    Un vai tev ir laba ēstgriba? — viņa pēc brīža jautāja.

—    Laba gan. Un pat es domāju …

—    Nāc, paēdīsim kopā! — viņa priecīgi aicināja.

Viņa smējās tikpat bērnišķīgi kā brīdī, kad pateicu, ka braukšu. Es gāju viņai līdzi uz ēdamtelpu, uz baru. So «baru» es jau pazinu. No «Ciprisa» bāra tajā droši vien bija palikušas vienīgi lustras, paklāji un bibliotēka. Uzreiz varēja redzēt, ka uz šīs jahtas jau sen neuzņem viesus. Telpa vairāk izskatījas pēc kazarmas nekā pēc bāra, tās iekārtojuma bija ņemtas vēra tikai visu ērtības, nemanīja īpašu gaumi, iekārtojums bija tik

slikts, ka radās doma — vai tas nav tā radīts ar nolūku. Apkalpes senākā ēdamtelpa, kas atradās blakus pieliekamajam, bija pamesta, un tagad jūrnieki ēda kopā ar viņu. Uz šī kuģa katrs ieturējās, kad vēlējās, no septiņiem rītā līdz desmitiem vakarā. Ik maltītei paredzētie divi ēdieni pastāvīgi tika turēti silti uz elektriskajiem sildītājiem. Katrs pats sevi apkalpoja. Plauktos virs letes vienmēr bija siers, augļi, anšova burkas, olīvas un daudz kas cits — viss, kas ēdams tūlīt. Bija arī vīns, alus, stiprie dzērieni pēc vēlēšanās. Kad iegājām, klusi spēlēja radio. Pirmo reizi pamanīju stūrī klavieres un virs tām pie sienas pakārtu vijoli.

Viņa apsēdās atzveltnī pie galda. Es — viņai pretī. Pie cita galda netālu no mums sēdēja trīs jūrnieki un ēda. Starp viņiem pazinu mazo tumšmati, kas bija mani uzrunājis uz klāja. Viņš atkal man neuzkrītoši uzsmaidīja. Viņa piecēlās, piegāja pie sildītāja, uzlika ēdienu uz diviem šķīvjiem un atgriezās apsēsties man pretī. Viņu nepavisam nenodarbināja man pievērstie jūrnieku skatieni. Iedama vīriem garām, viņa pajautāja:

—    Vai viss kārtībā?

—    Viss kārtībā, — mazais tumšmatis atbildēja.

Uz šķīvja bija divas ceptas zivis, tām mutē bija iespraustas dilles. Arī zivis ziņkāri vērās manī.

—   Vai tev garšo zivis? — viņa jautāja. — Ja negaršo, vari dabūt ko citu.

Man garšoja. Ar dakšiņu uzreiz nošķēlu zivju galvas un noliku tās uz šķīvja malas. Pēc tam noliku dakšiņu. Viņa noskatījās, kā es to daru. Sajutu arī sev pievērstus matrožu skatienus, un tie mani mazliet traucēja. Nevarētu sacīt, ka tie ir nelabvēlīgi, drīzāk gluži pretēji, bet es nebiju pieradis būt par kāda ziņkāres objektu, un tas drusku maitāja ēstgribu. Manuprāt, viņa izlikās to nemanām. Kad noliku dakšiņu, viņa mirkli pagaidīja un teica:

—    Tev negaršo.

—    Uz kurieni mēs braucam? — es jautāju.

Viņa laipni pasmaidīja un pievērsās trim matrožiem. Arī viņi smaidīja — joprojām bez ļaunuma un pat gandrīz draudzīgi.

—   Uz Setu, — viņa tiem teica. — Es gribēju teikt — sākumam uz Setu.

—   Tā mēs domājām, — viens no matrožiem atbildēja.

—    Tev negaršo šīs zivis, es tev atnesīšu kaut ko citu.

Man zivis garšoja labāk par visu, bet es ļāvu viņai rīkoties. Viņa atgriezās, nesot šķīvi, kurā kaut kas kūpēja.

—    Kāpēc uz Setu?

Viņa neatbildēja. Arī matroži neatbildēja viņas vietā. Es piecēlos un darīju tāpat, kā biju redzējis darām vienu no jūrniekiem — piegāju pie bāra un ielēju sev glāzi vīna. Izdzēru to. Uzdevu to pašu jautājumu:

—    Kāpēc uz Setu? — es jautāju visiem.

Taču jūrnieki joprojām neatbildēja. Viņuprāt, tas bija jāsaka viņai.

—           Un kāpēc ne? — viņa jautāja, pagriezusies pret matrožiem.

Bet viņi nepiekrita, varēja redzēt, ka atbilde viņiem nepatīk. Es joprojām gaidīju. Viņa pagriezās pret mani un pavisam klusām sacīja:

—    Aizvakar saņēmu ziņu no Sētas.

Līdzko viņa to pateica, jūrnieki aizgāja. Mēs palikām divi vien. Taču Joti neilgi. Ienāca cits matrozis, savāca šķīvjus un nomazgāja glāzes.

Strādādams arī viņš ziņkāri skatījās uz mani. Es ēdu gariem zobiem. Viņa mani uzmanīja tāpat kā pirms divām dienām tratorijā.

—    Tu neesi izsalcis, — viņa teica.

—           Tas tiesa, — es atbildēju, — šovakar man lāgā negribas ēst.

—           Varbūt mēs esam noguruši. Parasti es vienmēr esmu izsalkusi, bet šovakar nē.

—    Jā, droši vien esam noguruši, citādi nevar būt.

—           Ja tu neēd Sētas dē], — viņa teica, — tad tu dari muļķību.

—    Kad tu to ziņu saņēmi?

—    īsi pirms iešanas uz balli.

—    Pēc brokastīm?

—           Jā, stundu pēc tam, kad tu aizgāji uz savu istabu. — Viņa smaidīdama izvairījās no mana skatiena. — Jau divus mēnešus es neko nebiju saņēmusi, tagad iznāk gandrīz kā tīšām.

—    Kas tev atsūtīja ziņu?

—           Grieķu jūrnieks, Epaminondass. Viņam ir loti dzīva iztēle. Divos gados tā ir trešā ziņa, ko viņš man sūta. Es nevaru tās neņemt vērā, ja negribu viņu aizvainot.

Man nepavisam vairs negribējās ēst. Viņa liekulīgi teica:

—           Gan redzēsi, Epaminondass ir vienreizīgs, — un maigi piebilda: — Man gribētos, lai tu mazliet ieēstu.

Es mēģināju ēst.

—            Vai tu vienmēr meklē tikai ostas? — es ar zināmu piespiešanos jautāju.

—           Ostās ir vislielākās izredzes, iekšzemes pilsētās to nav. Sahārā arī ne. Un mazajās ostās arī nav, tikai lielajās. Tu jau zini, tajās, kas uzceltas pie upju ietekām.

—    Stāsti, — es teicu.

—          Tajās ir milzum daudz kuģu. Tās reizē ir kontinentu bagātība un bēgļu providence.

Viņa smaidīdama piebilda:

—    Ed, kamēr es runāju.

—   Turpini.

—           Es par to esmu daudz domājusi, — viņa ar piespiešanos sacīja. — Gadiem ilgi tā ir bijusi mana vienīgā doma. Tikai ostā viņš varētu izturēt pats sevi, saproti, cik ļoti viņam droši vien gribas rast saskaņu ar sevi, ja cilvēks slēpjas un nav atšķirīgs no citiem. Tā ir veca patiesība, ka ostās glabājas visvairāk noslēpumu.

Viņa runāja reizē bikli un pārdroši — gandrīz tā, it kā brīdinātu mani par maldiem, tikai es lāgā nevarēju saprast, kādi tie ir.

—           Kaut ko tādu esmu redzējis kino, — es teicu. — Vislabākais slēpšanās paņēmiens esot iespējami saplūst ar tiem, kuri meklē.

—           Tā ir, — viņa smaidīdama piekrita, — saproti, Sahārā nav policijas, bet tur nav arī nevienas pienenes. Tātad …

Viņa izdzēra vīna glāzi un ļoti ātri turpināja:

—           Nav viegli būt vienīgajam, kas redz savas pēdas Sahāras smiltīs. Tādas pēdas ir ļoti atšķirīgas no tām, kādas cilvēks gribētu atstāt uz zemes, kā mēdz teikt. Tuksnesis, Kalabrija, meži ir sliktas slēptuves.

—    Pasaulē ir daudz visāda veida Sahāru, — es iebildu.

—   Taisnība, bet tas, par kuru es runāju, tās neizraudzītos.

—           Laikam gan. — Tad es neviļus piemetināju: — Varbūt tu tomēr esi drusku traka.

—          Nē, — viņa mierinoši teica, — es esmu mazāk traka nekā lielākā daļa cilvēku. — Tad viņa turpināja: — Turpretī pilsētās ir neiedomājama drošība. Vienīgi uz asfalta Gibraltāra jūrnieki var beidzot atpūtināt savas nogurušās kājas.

Viņa apklusa.

—    Es atnesīšu tev glāzi vīna, — viņa teica.

Ik reizi, kad viņa pakustējās, kad ēda, pacēla glāzi pie lūpām vai piecēlās, es to ievēroju, un tas atstāja uz mani aizvien spēcīgāku iespaidu.

—           Tikai tad, kad Gibraltāra jūrniekus slēpj desmittūkstoš Kanebjēras ļaužu, viņi jūtas īsti drošībā, — viņa turpināja un pavisam klusām piemetināja; — Tas ir Itālijas vīns.

Es to dzeru. Tas bija labs. Šķiet, viņa priecājās, redzot, ka es tik labprat dzeru.

—    Kas par piedzīvojumu, — es smiedamies sacīju.

—    Vai man ilgi jārunā?

—    Cik vien tu spēj, — es atbildēju.

—           Vienīgi tur, — viņa teica, — cilvēks, kas slēpjas, jūt, ka atdzimst neskaitāmām dzīves iespējām. Viņš var braukt ar metro, iet uz kino, gulēt meitumājā vai parkā uz sola, nolaist ūdeni, pastaigāties gandrīz vai drošībā, kurai līdzvērtīgu viņš tomēr neatrastu nekur citur.

—           Vai tu visu mūžu neesi darījusi neko citu kā tikai meklējusi Gibraltāra jūrnieku?

Viņa neatbildēdama piecēlās un aizgāja vēl pēc vienas glāzes vīna, ko atnesa man.

Nupat ienāca citi matroži un arī sāka skatīties uz jauno pasažieri. Es dzēru vīnu. Man bija karsti. Vīns bija vēss un labs. Mani neuztrauca matrožu skatieni. Viņa joprojām raudzījās manī maigi zobgalīgu skatienu.

—           Manuprāt, es viņu vēl neesmu pietiekami meklējusi, — viņa beidzot teica. Un pavisam klusām, neapšaubāmi pie sevis smiedamās, piemetināja: — Vai tu bieži liksi man tā runāt?

—    Man ir grūti pasacīt, lai tu izbeidz.

Viņa vēlreiz piecēlās, piegāja pie bāra un atgriezās ar trešo glāzi vīna.

—   Tu darītu pareizāk, ja uzreiz paņemtu veselu pudeli.

—           Man nemūžam tas nebūtu ienācis prātā, — viņa smiedamās atbildēja, — bet tas ir tiesa.

Bereti galvā viņa mazliet izskatījās pēc matroža. Pēc ]oti skaista matroža. Mati viņai krita uz kakla, viņa tiem nepievērsa nekādu uzmanību. Kad izdzēru arī šo glāzi vīna, viņa pavisam klusām teica:

—    Tev garšo vīns.

Es neatbildēju.

—           Es gribēju jautāt, — viņa sacīja, — vai tu vienmēr esi apmierināts, kad dzer vīnu?

Viņa paliecās uz manu pusi, it kā tas būtu izšķirīgi svarīgs jautājums.

—    Vienmēr, — es atbildēju. — Stāsti vēl!

Varbūt viņai tas nepatika, bet viņa to tikpat kā neizrādīja.

—           Vienīgi tādās ostās, — viņa stāstīja, — soļi un kustības neatstāj drūmos nospiedumus, uz kuriem tik kāra policija. Pilsētā pēdu ir tik nesamanīgi daudz — gan tādu, gan citādu, gan godīgu, gan negodīgu, ka policija var skriedama nenoskrieties, pūloties nenomaldīties …

Es tikai ar vienu ausi klausījos, ko viņa runā. Es skatījos, kā viņa runā, un tas bija pavisam kas cits. Un viņa lieliski redzēja, ko pauž mans skatiens.

—           Saproti, — viņa turpināja, — ostās policija ir nevarīgāka nekā citur, pat ja policistu ir vairāk un tie ir niknāki nekā citur. Tā apmierinās ar to, ka sargā izejas, pārējo uzrauga tikai pa gabalu, tā ir briesmīgi kūtra.

Matroži viņā klausījās, mazliet izbrīnījušies, taču kopumā piekrita.

—          Tas tiesa, — viens no viņiem sacīja, — Tulonā viņi cilvēku vairāk liek mierā nekā Parīzē.

—          Turklāt — vai tad cilvēks nejūtas labāk, ja turpat blakus ir jūra? — viņa jautāja. — Es gribu sacīt — dažos gadījumos.

Viņa mēģināja mani iedrošināt, lai es runāju.

—           Ja cilvēkam nav ģimenes, — viņa turpināja, — nav drēbju, dokumentu un pajumtes, ja viņš gluži vienkārši nezinātu, ko iesākt ar tādiem godīgu ļaužu tik iecienītiem labumiem, ja grūti pārvietot jau pašam sevi — vai tad cilvēks nejūtas visvieglāk jūras malā? Vai arī jūrā?

—    Pat visos gadījumos, — es teicu.

Un es smējos. Viņa arī. Pēc tam sāka smieties matroži.

—           Pat tajā gadījumā, — es pavisam klusām piemetināju, — kad cilvēks nezina, ko lai dara ar lielu daudzumu naudas.

Viņa atkal iesmējās.

—    Pat tādā gadījumā, — viņa piekrita.

—           Turklāt, — sacīja viens no jūrniekiem, — ja cilvēks ir Marseļā, viņš jūtas tā, it kā būtu mazliet arī Djego.

—           Pietiek, — cits iestarpināja, — nolīgt par kurinātāja palīgu uz kravas kuģa, kas gatavojas iziet jūrā.

—           Vai tad nemēdz sacīt, — viņa turpināja, — ka liela daļa ostu burvības rodas no pēkšņas aizceļošanas iespējām? Vasarās daudz tūristu dodas apskatīt ostas. Bet ko viņi no tām saprot? Tik vien redz kā reidu, un ari to .. .

—           Un tu, — es smiedamies jautāju, — ko redzi tu, kam ir tik liela pieredze noziegumos?

—          To, ko parasti neredz, — viņa atbildēja, — mazās ieliņas, ejas, pa kurām viegli aizbēgt. Bet, — viņa vilcinājās, — es pārāk bieži redzēju maldinošas ēnas . ..

—    Un tad?

—           Es vairs nekāpju krasta. Jahta ir ta pati, mainīts tikai vārds. Kāpēc izkāpt krastā? Jahtu taču uzreiz pamana, vai ne? Un vairāk nekā mani?

—          To pamana lieliski, — es piekritu. Matrozis ieslēdza radio. Spēlēja sliktu džezu.

—    Vai sieru neēdīsi?

Es piecēlos un gāju pēc siera. Arī viņa piecēlās.

—    Es negribu vairs runāt, — viņa teica.

—    Tev jāparāda mana kajīte.

Viņa pārstāja ēst un skatījās uz mani. Es ēdu.

—    Nu protams, — viņa klusām teica, — es tev to parādīšu.

—    Man vēl gribas ēst, — sacīju, — paņemšu kādu augli.

Viņa gan augli neņēma. Viņa aizgāja pēc divām glāzēm vīna.

—    Pasaki…

Viņa atkal pieliecās man klāt. Berete noslīdēja no galvas. Bija vēls. Tuvojās gulētiešanas stunda. Viņas mati atrisa.

—    Ko?

—           Vai tev patīk jūra? Es gribēju teikt… vai te tu nejūties sliktāk kā citur?

—           Es nepazīstu jūru, — atbildēju, pats pret savu gribu smiedamies. — Bet man šķiet, ka es to iemīlēšu.

Viņa smējās.

—    Nāc, — viņa aicināja, — es parādīšu tavu kajīti.

Nokāpām uz starpklāja. Sešas kajītes bija pavērstas pret

augšējā klāja pakaļgalu. Tagad četrās no tām dzīvoja matroži. Viņa iegāja sestajā kajītē pie kreisā borta. Tā bija tukša un, šķiet, jau sen. Tā atradās blakus viņas kajītei un tajā bija viena pati guļvieta. Spogulis šķita noskapstējis. Mazgājamo galdiņu klāja smalku ogļu putekļu kārtiņa. Guļvieta nebija uzklāta.

—    Te sen neviens nav dzīvojis, — es teicu.

Viņa atspiedās pret durvīm.

—    Gandrīz nekad te neviens nedzīvo, — viņa sacīja.

Es piegāju pie iluminatora. Pa to varēja redzēt jūru, nevis starpklāju, kā biju iedomājies. Atgriezos pie izlietnes un atvēru krānu. Tas lāgā nepadevās. Sākumā tecēja rūsains, tad tīrs ūdens. Noskaloju seju. Tā joprojām sūrstēja. Es apsvilinājos, kad gulēju zem platānas, gaidīdams, kad aties Zaklīnas vilciens. Viņa vēroja mani kustamies.

—    Tu esi pamatīgi apsvilinājies, — viņa teica.

—           Apsvilinājos toreiz, kad gaidīju vilcienu. Tas ilgi neatgāja.

—           Aizvakar brokastlaika tu biji stipri piedzēries. Tu visu laiku te cēlies augšā, te atkal apsēdies. Tu izskatījies laimīgs. Es neatceros, kad būtu redzējusi cilvēku, kurš izskatītos tik laimīgs.

—    Es tiešām biju kolosāli laimīgs.

—    Pēc brokastīm es ilgi tevi meklēju tratorijas apkaime.

Man.gribējās tevi tūlīt satikt. Uzreiz varēja redzēt, ka tu neesi pieradis būt laimīgs. Tu to uzņēmi lieliski.

—          Vainīgs bija vīns. Es biju daudz dzēris. Turklāt es vēl biju saķēris to nolāpīto saulesdūrienu.

—           T^v nevajadzētu mazgāties, tev vajadzētu ieziesties ar krēmu.

Ūdens mani atsvaidzināja, bet, kad slaucījos, jo sāpīgāk sajutu sūrstošos apdegumus. Tāpēc turpināju skaloties. Jutos gandrīz tā, it kā seja man būtu saskrāpēta. Tā mani mocīja jau divas dienas.

—    Es atnesīšu tev krēmu, — viņa sacīja.

Viņa izgāja no kajītes. Vairākas minūtes valdīja miers. Pārstāju slapināt seju un gaidīju viņu. Tad skaidri varēju sajust dzenskrūves vibrāciju un dzirdēt jūras čalošanu gar bortiem. Es loti pūlējos justies izbrīnījies, bet man neizdevās. Es brīnījos vienīgi par to, ka viņas nav te, kajītē. Ļoti drīz viņa atgriezās. Ieziedu seju ar krēmu. Tad pabeidzu mazgāties un ieziesties. Viņa atgūlās uz dīvāniņa, palikusi rokas zem galvas. Pagriezos pret viņu.

—    Kas par piedzīvojumu, — es smiedamies teicu.

—           Nekas tāds nav pieredzēts, — viņa, tāpat smiedamās, piekrita.

Mums vairs nebija, ko sacīt.

—    Pļāpa gan tu neesi, — viņa teica.

—    Viņš arī ar tevi maz runāja, vai ne?

—           Parīzē viņš mazliet sarunājās ar mani. Bet tas nav nekāds iemesls.

—          Nē, — es atbildēju, — es jau neesmu slepkava. Pienāks diena, kad es ar tevi runāšu daudz. Bet tagad man būtu vajadzējis izkravāt koferi.

—    Un tomēr ir mazliet muļķīgi visu tā pamest.

Piepeši viņa, kaut ko atcerējusies, sāka smieties.

—           Reiz bija viens tāds, — viņa iesāka, bet aprāvās un nosarka.

—    Kāds viens?

—    Piedod, — viņa sacīja.

—   Kāds viens?

—    Es bieži klūdos, — viņa teica.

Viņa nodūra acis un vairs nesmējās.

—    Kāds viens? Es no tevis neatstāšos!

—          Viens, — viņa atsāka smiedamās, — viens, kas uzkāpa uz jahtas, ņemot līdzi loti lielu koferi. Tiešām ļoti lielu. Es pie sevis nodomāju, ka viņam varbūt mazāka vienkārši nav. Otrā dienā viņš iznāca uz klāja baltās biksēs. Trešajā dienā viņam bija ne tikai baltas bikses, bet ari cepure ar lielu nagu. ,Mat roži viņu iedēvēja par stacijas priekšnieka kungu. Tad' viņš gribēja tikt krasta, cik vien drīz iespējams, viņš vairs ievalkāja cepuri, bet bija jau par vēlu.

—    Redzi nu, — es teicu, — man ir laba nojauta.

Es smējos. Arī viņa, uz dīvāniņa gulēdama, smējās./

—    Un ko ņēma līdzi pārējie? — es jautāju.

Viņa pārstāja smieties.

—    Nē, — viņa sacīja.

Reizēm tas ir nevis tas, pēc kā alkst vairāk, nekā vēlētos, bet, gluži pretēji, viskarstāk ilgotā atmešana. Bet viņa nu gan nevarēja ciest šādu pretrunu dēļ. Viņai bija pašai savas, pavisam atšķirīgas pretrunas. Un es nebiju uz šī kuģa tāpēc, lai iejauktos un palīdzētu viņai sasniegt mērķi.

Tomēr tajā naktī viņa atgriezās savā kajītē vēlu, varbūt vēlāk, nekā vajadzētu, vēlāk, nekā prasīja mana loma viņai blakus uz šī kuģa.

Atlikušo nakts daļu es gulēju slikti. Pamodos ap desmitiem. Gāju uz ēdamtelpu iedzert kafiju. Tur bija divi matroži. Sasveicinājāmies. Es viņus vakar jau biju redzējis vakariņu laikā, šķita, viņi ir pieraduši pie manas klātbūtnes. Kafiju izdzēris, es tūlīt izgāju uz klāja. Saule jau bija augstu. Kopā ar zelta vēju plūsmoja ārkārtējs prieks. Izejot ārā, man ar muguru bija jāatspiežas pret bāra durvīm — acīmredzot mani apžilbināja jūras neredzētais zilums.

Apgāju apkārt starpklājam. Viņas tur nebija, viņa vēl nebija piecēlusies. Gāju uz priekšgalu un ieraudzīju mazo tumšmataino matrozi, kas vakar man uzsmaidīja. Viņš dziedādams laboja tauvas.

—    Skaista diena, — es teicu.

—    Pie mums Sicīlijā jūra vienmēr ir tāda.

Iekārtojos viņa tuvumā. Viņam ļoti patika tērzēt. Matrozis pastāstīja, ka viņa to pieņēmusi pirms diviem mēnešiem Sicīlijā, aizistājot matrozi, kas palicis Sirakūzās. Pirms tam viņš bijis kuģapuika uz kravas kuģa, kas pārvadājis apelsīnus no Sirakūzām uz Maršēju.

—           Darbs uz jahtas ir pārmaiņa. Te ir tik maz, ko darīt, ka reizēm es pats sagudroju darbu.

Viņš rādīja tauvas.

Jahta peldēja diezgan tuvu krastam, cilvēku nosētai pašaurai, lēzenai zemes strēlei ar pakalniem fonā.

—   Vai tā ir Korsika? — es jautāju.

—   Vai nu prāts, tā joprojām ir Itālija!

Viņš ar pirkstu rādīja lielu pilsētu krastmalā, tai bija dūmeņi.

—   Livorna, — viņš smiedamies teica.

— Un Seta?

—          §eta ir otrā pusē, — viņš sacīja, joprojām smiedamies. — Bet jura ir tik skaista, droši vien tāpēc viņa grib paildzināt izpriecļi.

—    Mfis pagriezīsimies aiz Pjombīno, — es sacīju.

—          Ja nu vienīgi pretī Neapolei, — matrozis atbildēja, nepārtraukdams smiešanos.

Paņēmu patievu tauvu un, neko nedomādams, tinu to sev ap roku.

—    Aizvakar es jūs redzēju ballē, — viņš piepeši ieminējās.

Man radās iespaids, ka viņam vēl nebija gadījies redzēt

daudzus man līdzīgus. Viņš taču uz jahtas bija pavadījis tikai divus mēnešus.

—    Es viņu pazīstu trīs dienas, — atbildēju.

Viņš mazliet aizkaitināts paskatījās uz mani un neatbildēja.

—    Es te esmu tāpat vien, — paskaidroju bez īpaša nolūka.

—    Es saprotu, — viņš teica.

Viņš bija pļāpīgs. Viņš sacīja, ka arī zina stāstu par Gibraltāra jūrnieku. Viņam to izstāstījuši jahtas matroži. Viņš to apbrīnoja, bet nesaprata, «kāpēc jūrnieks nogalinājis amerikāni» un kāpēc viņa tik ļoti to meklē.

—           Viņa apgalvo, ka meklējot to, it kā būtu iespējams tā meklēt pa visu pasauli. Manuprāt, tās ir tukšas runas.

—    Kā tad citādi lai izskaidro ceļošanu? — es jautāju.

—    Protams, tas nav viegli, bet varbūt viņa tāpat vien vizinās.

—   Vai viņš nogalinājis amerikāni?

—           Daži saka — tas bijis amerikānis, citi apgalvo, ka tas nav bijis amerikānis. Runā visu ko.

—           Galu galā — ja tas ir bijis amerikānis vai, piemēram, anglis…

—          Tas tiesa, — Bruno smaidīdams piekrita. — Manuprāt viņa ir sieviete, kas garlaikojas.

—          Vai tad uz kuģa, kad cilvēks ir gluži viens, negarlaikojas vēl vairāk nekā citur?

Viņš izskatījās reizē apjucis un uzjautrināts.

—           Viņa jau nav viena visu laiku, — viņš teica. — Taču viņa garlaikojas tik un tā, un viņa ilgojas pēc kaut kā vairāk nekā pēc viņa, citādi nemaz nevar būt.

Es nerunāju pretī. Tas viņu iedrošināja.

—           Bet gan jau pienāks diena, kad viņai vajadzēs izbeigt, tā nemaz nevar vienmēr turpināties. Neviens nespēj ilgi izturēt dzīvi uz kuģa. Tas, kura vietā mani pieņēma, tā sacīja, un tad es neticēju, bet tagad zinu, ka tas tiesa.

Viņš man skaidroja, ka viņa saviem matrožiem maksājot ļoti daudz, trīskārt tik daudz kā parasti un nepavisam neesot prasīga — viņai vienmēr viss esot pa prātam, bet pēc diviem, trim vai sešiem mēnešiem matroži atstājot jahtu, sevišķi jaunie. Vienmēr vislabākajās attiecībās ar viņu, par to nemaz neesot runa.

—   Bet nav iespējams visu laiku meklēt jūrnieku, to neatrodot, — viņš mazliet nokaunējies piemetināja, — tas nav iespējams, jūs pats redzēsit, kā tas ir. Gandrīz nekad ne uz kurieni nebrauc un neviens gandrīz neko nedara, lai saņemtu tik labu algu. Ja kaut kur nonākam, parasti tā ir nejaušība, ja vien nav saņemta ziņa, bet tas gadās reti. Kad piestājam krastā, izmetam enkuru un gaidām. Ko? Laikam jau, lai viņš pazīst jahtu un ierodas uz tās.

Bruno stāstīja, ka dīkdienībā nonācis tik tālu, ka Viaredžijā, redzot, kā vīri izkrauj sieru no kuģa un strādā vaiga sviedros, viņš gandrīz aizgājis no jahtas.

—   Bet viņai tas ir citādi, — es sacīju. — Ko gan viņa varētu iesākt, ja atstātu jahtu?

—   Nodarbošanos var atrast vienmēr, tas nemaz nav tik grūti, — Bruno apgalvoja.

—    Tā jau ir.

—   Gan redzēsit, pienāks diena, kad viņa vairs nevarēs ciest tāpat vien vizināties.

—   Un kā liekas jums — vai viņai ir kaut vismazākās izredzes?

—    Kādas izredzes?

—    Viņu atrast.

—   Jums atliek pajautāt to viņai pašai, — viņš mazliet īdzīgi atbildēja, — ja jūs tas tik ļoti interesē.

—   Nē jel, — atbildēju, — es pajautāju tāpat vien, neko nedomādams.

Vēlreiz runājām par Gibraltāra jūrnieku.

—   Es nekam neticu, — Bruno teica. — Tās ir visīstākās pasaciņas, kā mēdz teikt. Par to runā tik daudz, ka varētu uzrakstīt veselu romānu. Gluži kā ar tiem ziņojumiem. Ir tādi, kas viņu redz visās malās. Tāpēc mēs braucam tikpat kā bez mērķa arī tad, ja saņemts ziņojums.

—    Tas tomēr ir labāk nekā nekas, — sacīju.

—   Varētu teikt, ka tas ir praktiskāk. Tad nav jāgudro, uz kurieni doties.

—    Un galu galā nekad jau nevar neko zināt, vai ne?

Viņš pameta uz mani uzmundrinošu skatienu.

—           Protams, — viņš atzina, — nekad nevar neko zināt. Bet pasaulē taču ir tik daudz cilvēku — miljardiem.

—          Un tomēr, — es neatlaidos, — ir diezgan daudz cilvēku, kuri zina, ka viņa meklē šo jūrnieku. Bet kāda tam var būt nozīme tikmēr, kamēr viņš pats to neuzzinās? Varbūt viņš atrodas kontinenta vidienē un dara kaut ko tādu, kas dod lielu pelņu, un negrib par viņu ne dzirdēt? Dīvaini liekas, ka viņa nav iedomājusies — viņš varbūt nemaz tik loti negrib viņu atkal atrast. Vai tad viņa nav vienīgā, kas spētu jūrnieku pazīt?

—           Manuprāt, — matrozis sacīja, — viņa par to droši vien ir domājusi.

Taču Bruno vairāk nodarbināja viņa paša nekā viņas dzīve. Viņš jau vēlējās atstāt jahtu.

—           Pēc Sētas padomāšu, ko es varētu darīt. Viņi tāpat saka — es atgriezīšoties, ka no šīs jahtas gan iet prom, bet uz tās aizvien arī atgriežas. Šķiet, viņa ceļojumā ir satikusi no jauna visus savus bijušos matrožus. Viņi aiziet un — vai nav jocīgi? — grib atkal atgriezties. Paiet mēnesis vai divi, un viņi ir atkal klāt. Stūrmanis atgriezies jau trešo reizi. Epaminondass, kas esot redzējis jūrnieku Setā, arī atgriezīsies nu jau trešo reizi.

—    Un vai viņa saprot, kāpēc viņi iet prom?

—    Nu, viņa jau nu gan saprot visu, — Bruno atbildēja.

—    Šķiet, jums viņa lāgā vis nepatīk, — es teicu.

Bruno šķita pārsteigts.

—           Tā nemaz nav, — viņš teica. — Bet es tiešām domāju, ka viņa smejas par cilvēkiem.

—    Man gan tā neliekas, — es iebildu.

—           Bet man liekas, — Bruno neatlaidās, — es tur nekā nevaru darīt. Saprotiet, es par to nedusmojos, nepavisam nē. Tomēr es Setā laikam kāpšu nost no jahtas.

Es visu laiku raudzījos, vai viņa nenāk, klausīdamās mūsu sarunu.

—    Vienmēr vajag darīt to, ko gribas, — sacīju.

—           Ziniet, reizēm man mazmazlietiņ ir tāds kā kauns par to, ka esmu uz šī kuģa, — Bruno piemetināja.

—           Jādomā, iespējams izvēlēties tādu darbu, lai nebūtu jākaunas, — es atbildēju.

Atstāju Bruno un gāju uz starpklāju gaidīt viņu pie kajītes durvīm. Man negribējās darīt neko citu — tikai gaidīt viņu. Doma par misiņa rokturiem man ienāca prātā kā sena muļķība. Es nespētu strādāt neko. Esmu pietiekami, gadiem ilgi strādājis tumsa, lai atļautos darīt kaut ko vairak nekā gaidīt, kad sieviete iznāks saulē. Daudzi vīrieši rīkotos tāpat kā es, es tam ticēju pietiekami, lai, pateicoties šai pārliecībai, justos mazāk vientuļš nekā cienījamā darba gados.

Viņa iznāca no kajītes. Viņa pienāca man klāt. Man vajadzēja aizvērt acis tāpat kā no rīta, kad ieraudzīju sauli. Viņa bija apmierināta. Viņa vienmēr ir mazliet bērnišķīgi apmierināta.

—    Drīz būsim Livornā, kuģis brauc ātri, — viņa teica.

Vēlāk uzzināju, ka tā ir vienmēr, ka attālumi no ostas līdz

ostai viņu pastāvīgi pārsteidz un ka tie viņai vienmēr jāatgādina. Bez šaubām, tie viņai šķita arvien īsāki un īsāki — viņa taču ceļoja jau trīs gadus.

—    Bet Seta? — es jautāju.

Viņa smaidīdama skatījās jūrā.

—    Laika diezgan, — viņa teica.

Arī es skatījos jūrā un tālumā redzēju Livornu.

—    Bet vai tad Setā tevi negaida? — es jautāju.

—    Es brīdināju Epaminondasu.

—    Kad?

—    Vakar vakarā pirms izbraukšanas.

—    Tu neesi nopietna, — es sacīju, mēģinādams smieties.

—           Esmu gan, — viņa teica. — Bet kāda tam galu galā nozīme?

Mēs pārstājām sarunāties. Viņai rokā bija atlants, un es palūdzu, lai viņa man to parāda. Tas bija atlokāms plastmasas atlants, ko viņa bija pasūtījusi Dienvidamerikā. No kontinentiem tajā bija apzīmētas tikai apdzīvotās piekrastes, bet ļoti precīzi — viņa man parādīja Roku, mazo punktu, ko tā veidoja un kas pazuda starp tūkstoš citiem Itālijas piekrastes punktiem. Kartē bija atzīmēti arī dziļumi un straumes, tāpēc baltie un tukšie kontinenti izskatījās tikpat kaili kā parasti jūras. Tas bija ačgārnas pasaules atlants, zemes negatīva atlants. Viņa apgalvoja, ka prot to no galvas.

—           Domāju, es to pazīstu tikpat labi kā tie, kas tur dzīvo, — viņa teica.

Mēs atlaidāmies guļamkrēslos pretī bāram. Visi vīri vairak vai mazāk strādāja. Es vienīgais nedarīju neko. Laiku pa laikam man tas ienāca prātā.

—           Kad nākamreiz izkāpsim krastā, — viņa ieteicas, — mēs darīsim to kopā, ja vēlies.

Viņa bija uzlikusi saulesbrilles un smēķēdama skatījas jūrā. Tas bija tas, ko viņa tiešām prata darīt — apsēsties pretī jūrai un smēķēt vai lasīt, vai nelasīt, vai nedarīt neko.

—    Pastāsti man par pārējiem, — es teicu.

—   Vai tu atkal liksi man runāt?

—           Vakaros, — es vilcinādamies teicu, — tu nekad nevēlies to darīt.

—    Kāda gan tev var būt daļa par pārējiem?

—    Kas par jautājumu! Vai tev tik ļoti nepatīk runāt?

—           Nē, bet es gribētu, lai tu pasaki, kāpēc tu vēlies, lai es stāstu, pats tu nekad neko nestāsti.

—           Tāpēc, ka esmu ziņkārīgs un varbūt arī tāpēc, ka citādi man var rasties kārdinājums domāt, ka tāds esmu vienīgais.

Mēs smējāmies.

—   Tie bija gandrīz vai gluži nejauši cilvēki. Es daudz kļūdos.

—    Es gribētu zināt, kādas ir tavas kļūdas.

—           Visrupjākās, — viņa atbildēja, — un vissmieklīgākās. Bet reizēm es prātoju, vai tās maz ir kļūdas, vai tā neesmu es, kas …

—    Vai tāpēc, ka ne ar vienu nesatiecies?

—           Bez šaubām. Turklāt bija tāds laiks, kad es būtu uzņēmusi uz jahtas vienalga ko, kā tu saki.

—    Es tā teicu, bet vienalga kādu nemaz nav.

—    Es gribēju teikt — cilvēkus, kas nav man piemēroti.

—   Vai tad ir tādi, kas tev piemēroti vairāk nekā citi?

Bet viņa nesmējās.

—    Kas to lai zina? — viņa jautāja.

—    Sāc, — es mudināju. — Reiz bija viens, kurš …

—           Reiz bija viens, kurš iekārtojās jau pirmajā dienā. Kad es dažas stundas pēc jahtas iziešanas jūrā atgriezos savā kajītē, viņš jau bija iekārtojies. Viņš bija paņēmis no plaukta grāmatas. Balzaka kopotos rakstus. Virs mazgājamā galdiņa jau bija nolikti viņa tualetes piederumi. Starp tiem nelaimīgā kārtā atradās vairāki flakoni Jārdleja karaliskā lavandas ūdens. Pamanījis manu pārsteigto skatienu, viņš man paskaidroja, ka nespēj iztikt bez Jārdleja lavandas ūdens, ka ceļojumā nekad nevar zināt, ko varēs dabūt un ko ne, tāpēc viņš aiz piesardzības šo to iegādājies rezervē.

Viņa sāka smieties.

—    Redzi, — viņa teica, — tādas ir manas kļūdas.

—    Un citas?

—    Ak, ja man jāstāsta par visiem, tad kaut kas jāiedzer.

—    Pagaidi!

Aizsteidzos uz bāru un atnesu divas glāzes viskija. Viņa savu izdzēra.

—           Parasti, — viņa mazliet apjukusi teica, — es lūdzu, lai tie palīdz viņu meklēt. Tie atbild, ka piekrītot. Sākumā tie vienmēr piekrīt. Tad trīs dienas lieku tos mierā, lai tie aprod ar šo domu. Un pec trim dienam k]ust skaidrs, ka šie cilvēki neko nav sapratuši.

Es dzēru savu viskiju.

—           Tomēr, — teicu, — to vajadzētu saprast pat tad, ja trīs dienas neatstātu mierā.

Smējāmies. Viņa smējās skaļāk nekā es.

—           Viņi jautāja: «Kas jādara? Pasakiet, esmu gatavs jums visādi palīdzēt.» Bet, ja viņiem saka, lai pazolē apkalpes apavus, viņi atsakās. «Tas man netika prasīts. Kāds tam sakars ar to, ko no manis prasīja?»

—    Iedzersim vēl vienu viskiju, — es teicu.

Aizgāju uz bāru un atgriezos ar vēl divām g'.āzēm viskija.

—    Turpini!

—           Bija viens tāds, kas, tikko uzkāpis uz jahtas, sastādīja dienas režīmu. Viņš teica, ka veselība esot atkarīga no dienas ritma. Ik rītu viņš uz priekšējā klāja nodarbojās ar ritmisko vingrošanu.

Es dzēru viskiju.

—           Kādu dienu, — es teicu, — es uzrakstīšu par tevi amerikāņu romānu.

—   Kāpēc amerikāņu romānu?

—    Viskija dēļ. Viskijs ir amerikāņu dzēriens. Turpini!

—          Viens bija tāds, kas palika trīs nedēļas. Tas te uzturējās visilgāk. Viņš bija jauns, skaists un nabags. Viņam bija ļoti maz mantu — nebija nedz baltu bikšu, nedz odekolona. Bet viņš nekad neskatījās uz jūru, viņš gandrīz negāja ārā no kajītes. Viņš lasīja Hēgeli. Kādudien es viņam jautāju, vai tas ir interesanti, viņš atbildēja, ka tā ir filozofija, kaut kas kapitāls. Un piebilda — ja es gribētu lasīt, man daudz kas kļūtu skaidrāks par manu pašas dzīvi. Man šķita, ka tas ir — kā lai saka? — nesmalkjūtīgi. Viņš lasīja visu laiku, jo sacīja — nekad viņam vairs nebūšot tādas izdevības, tā viņam esot jāizmanto, jo nekad vairs nebūšot tik daudz laika. Es viņam iedevu daudz naudas — tik daudz, lai viņš veselu gadu varētu lasīt Hēgeli nestrādājot.

Viņa piemetināja:

—    To es īstenībā tikpat labi būtu varējusi arī paturēt.

Viņa iedzēra viskiju.

—    Mēs piedzersimies, — viņa teica.

—   Mazliet vairāk vai mazliet mazāk — kāda tam nozīme?

—           Redzi, — viņa atbildēja, — es nekad neesmu uzņēmusi uz jahtas nevienu pašu dzērāju.

—    Nekad?

—    Tas tikai nozīmē, — viņa smiedamās atbildēja, — ka tieši šo kļūdu es vēl nekad neesmu pieļāvusi.

—    Un tā, — es smiedamies teicu, — nu tu esi pieļāvusi visas.

—    Tā var taisīt īstu kļūdu karjeru.

—    Turpini!

—    Viņu bijis daudz. Es tev stāstu tikai par jocīgajiem. Bija viens tāds, kas pirmajā vakarā man sacīja: «Klausies, un tagad nu tu man varētu pasacīt, kas tie ir par trakā murgiem?» Es jautāju: «Kādiem murgiem?» Viņš teica: «Nu, tie par Gibraltāra jūrnieku.» Mēs vēl nebijām izbraukuši no ostas, kur iepazināmies.

Viņa smējās līdz asarām. Viņa noņēma brilles un izslaucīja acis.

—     Un vēl bija tāds, — viņa turpināja, nespēdama vairs apstāties, — kurš trešajā dienā izvilka fotoaparātu. Viņš teica, ka tā esot leika, bet man bija rolleiflekss un mazs ceiss, tas gan nav sevišķi moderns, bet man joprojām patīk vislabāk. Viņš klaiņoja pa klāju vai nu ar rolleifleksu, vai Ieiku, vai ceisu, medīdams, kā pats teica, jūras efektus. Viņš gribēja sagatavot albumu par jūru — šo nepazīstamo.

Es klusēju, cik vien iespējams, lai ļautu viņai jo vairāk runāt.

—     Visbriesmīgākais bija tas, kurš iedomājās, ka tic Dievam. Var gadīties, ka uz zemes to nevar pamanīt, pat uz jūras ieraudzīt grūti. Man radās aizdomas tāpēc, ka viņam nebija neviena drauga starp matrožiem, un viņš nemitīgi tos iztaujāja par personisko dzīvi. Taču šķiet, ka Lorāns kaut ko pamanīja jau pirms manis. Kādu vakaru es viņu piedzirdīju. Viņš sāka runāt un runāt, es viņu uzmundrināju, un galu galā viņš man pateica, ka Gibraltāra jūrnieks ir nogalinājis, ka viņš ir nelaimīgs cilvēks, ka viņš iedveš līdzcietību un ka viņam varētu palīdzēt, lūdzot par viņu.

—    Un ko tu darīji?

—    Tas nav svarīgi. Toreiz es biju ļauna.

—     Vai esi pārliecināta, ka uz zemes tādas lietas nav pamanāmas?

—     Ne vienmēr, — viņa vilcinājās, — es ticu, ka mans pienākums būtu neizvēlēties pārāk rūpīgi.

Dzēru otro viskija glāzi. Sirds man sitās ļoti stipri, bet tam par iemeslu, bez šaubām, bija arī viskijs un tas, ka gulējām karstā saulē. Piepeši viņa iespurdzās. Kaut kas viņai ļoti dzīvi atainojās atmiņā.

—     Viens bija tāds, — viņa teica, — kas pirmajā vakarā man sacīja: «Dosimies prom, dārgumiņ, aizmirsti šo vīrieti. Tu patlaban gatavo savu nelaimi.»

Trakā smieklu lēkmē viņa turpināja:

—           Vienam citam bija drausmīga ēstgriba. Viņš vareni ēda jau uz zemes, bet uz jahtas tas bija kaut kas kolosāls. Viņam šķita, ka ēdiens uz kuģa nav pietiekams, un ēdienreižu starplaikos viņš gāja uz virtuvi un rija banānus. Viņu mocīja izcila veselība. Viņam patika jauka dzīve, un viņš to gribēja turpināt uz jahtas.

—    Tu viņus kolekcionē, — es teicu.

—           Vēl viens, kurš arī bija jauks, tūlīt pēc iziešanas jūrā teica: «Paskaties, mums seko zivju bari!» Tiešām, mums sekoja siļķu bari. Viņam paskaidroja, ka tā mēdz būt vienmēr un ka reizēm mums veselu nedēju ceļā seko haizivju bari. Viņš domāja vairs tikai par sijķēm. Nekad viņš neskatījās tālāk jūrā — tikai uz siļķu bariem. Vislabāk viņam patiktu jahtu apturēt un dažas izmakšķerēt ar āķi.

Viņa apklusa.

—    Turpini, — es mudināju.

—    Nē. Citi nebija jocīgi.

—           Pat loti jocīgi, — es atbildēju, smiedamies tā, ka viņa saprata.

—           Ak jā, vienu esmu aizmirsusi. To, kurš visu mūžu ilgojies spodrināt misiņa rokturus uz jahtas, elpot jūras gaisu un pulēt misiņu. To viņš bija gaidījis visu mūžu …

Viņa noņēma brilles un uzmanīgi pavērās manī.

—    Ko? — es jautāju.

—    Es nezinu, ko esi gaidījis.

—    Es arī nezinu. Ko visi gaida?

—    Gibraltāra jūrnieku, — viņa smiedamās teica.

—           Tā gan, — es atbildēju, — pats es to nekad nebūtu iedomājies.

Klusējām. Piepeši atcerējos to, kurš teicis: «Dosimies prom, dārgumiņ, aizmirsti šo vīrieti,» un sāku skaļi smieties.

—    Par ko tu domā? — viņa jautāja.

—    Par to, kurš sacīja: «Dosimies prom, dārgumiņ!»

—    Un tas, kurš domāja tikai par siļķēm?

—           Un ko tad viņiem vajadzēja darīt? Visu laiku vērties apvārsnī ar tālskati pie acīm?

Viņa noņēma brilles un lūkojās jūrā. Tad viņa vislielākajā vaļsirdībā sacīja:

—    Es tiešām nezinu.

—   Viņi nebija nopietni, — es sacīju.

—           Jā, — viņa smaidīja, — tas ir skaists vārds. Un tu to loti labi izrunā.

—    Tas uzreiz kļūst skaidrs, — sacīju.

—    Kas?

—           Ka uz kuģa nedrīkst uznest fotoaparātus, odekolonu, Balzaka vai Hēgeja darbus. Vēl vairāk — nedrīkst ņemt līdzi arī pastmarku kolekciju, gredzenu ar iegravētiem iniciāļiem, pat visvienkāršāko kāju sildītāju no dzelzs, ēstgribu, noslieci uz jēra cepeti, raizes par ģimeni, kas palikusi uz zemes, kaislību uz siļķu zveju, rūpes par nākotni, raizes par bēdīgo pagātni, dienas režīmu, modē nākušu romānu, eseju, jūrasslimību, vēlēšanos pārāk daudz runāt vai pārāk daudz klusēt, pārliecīgi gulēt.

Viņa klausījās manī, un acis viņai bija kā bērnam.

—    Vai tas ir viss?

—           Kaut ko es noteikti esmu aizmirsis, — sacīju. — Jā, un zinot visu, ko nedrīkst — es nosaucu tikai mazu daļu—, vēl nezina, ka tomēr nevar palikt uz šīs jahtas, te nevar palikt pa īstam.

—           Tas, ko tu runā, — viņa smiedamās teica, — nav skaidrs. Ja savā amerikāņu romānā tu tā rakstīsi, neviens nekā nesapratīs.

—           Ja šī kuģa ļaudis vien kaut ko sapratīs, — es atbildēju, — tas jau kaut kas būs. Nav iespējams visu izskaidrot visiem.

—           Es nekad neesmu domājusi, ka šī kuģa ļaudis būtu apveltīti ar īpašu gaišredzību.

—           Viņi ir apveltīti ar tiešām neparastu tālredzību, — es teicu.

Biju izdzēris divus viskijus, un pie tādas dzeršanas nebiju pieradis.

—    Vārdu sakot, — es turpināju, — tu esi skaista palaistuve.

Viņu mani vārdi nepavisam nešokēja.

—    Kā to ņem, — viņa sacīja. — Vai tad palaistuve ir tāda?

—    Manuprāt, tāda gan.

—    Man tas tīri labi patīk, — viņa teica.

Viņa smaidīja.

—   Vai tu tiešām nevari iztikt bez … bez šīm kļūdām?

Viņa samulsa, nodūra acis un neatbildēja.

—           Un … vai tas bija viņš, kas tev atstāja tadu būtisku nepieciešamību kļūdīties?

—    Laikam gan, — viņa atbildēja.

—           Un ar visu to, — es smiedamies teicu, — tu tomēr esi grūti iegūstama.

—           Bet, ja nekad nebūtu kļudu, dzīve butu tīra elle, — viņa sacīja.

—    Tu runā kā no gramatas, — teicu.

Taja pēcpusdienā es ilgi paliku savā kajītē, atgūlies uz dīvaniņa, mūsu izdzertā viskija nogurdināts. Man ļoti gribējās aizmigt, bet, līdzko izstiepos guļvietā, miegs pagaisa. Atkal bija pienākusi bezmiega reize. Mēģināju lasīt. Bet tas man tapat neizdevās, acīmredzot bija viens vienīgs stāsts, ko es būtu varējis lasīt, bet tas vēl nebija uzrakstīts. Tāpēc nometu gramatu uz grīdas. Tad skatījos uz to un smējos. Acīmredzot viskija iespaidā tā man likās jocīga. Puse lapu bija atšķirtas, un, ja gribējās, tajā varēja saskatīt līdzību ar kādu, kas tikko lauzis kaklu. Viņa gan droši vien gulēja. Tā bija sieviete, kas pēc divām glāzēm viskija aizmieg, visu aizmirstot. Tas, kurš gribēja makšķerēt siļķes, un tas, kas sacīja «dosimies prom, dārgumiņ!», un varbūt pat tas, kurš lasīja Hēgeli, nevarēja tādu vieglprātību izturēt. Es uzjautrinājos viens pats — reizēm tā ar mani notiek. Jo ilgāks laiks pagāja, jo viskijs izgaisa un tam līdzi — vēlēšanās smieties. Turklāt, protams, vēlreiz uzmācās jautājums par nākotni. Kas pēc ilgāka vai īsāka laika ar mani notiks? Man, tāpat kā visiem, piemita paradums raizēties par nākotni. Bet šī reize bija pēdējā — es gribu teikt, tajā laikā, kamēr ceļoju kopā ar viņu, — tādas domas man ļoti drīz apnika. Un ļoti drīz mani vairāk sāka nodarbināt doma par manu brāli — to, kuru bija apmājusi vēlme izmakšķerēt kādu siļķi. Man būtu gribējies ar viņu iepazīties, man tādi cilvēki patika. Vai iespējams baidīties no tā, ka jāpaliek vienam kopā ar sievieti un apvārsni, un reizēm tikai ar kādu albatrosu uz tauvas? Bez šaubām, Klusā okeāna vidū, kad tuvākā piestāšana pie krasta gaidāma tikai pēc nedēļas, var sirgt ar negaidītām bailēm. Tomēr es sevišķi nebaidījos. Ilgi zvilnēju guļvietā, neko nedarīdams, domādams par dzirdētajiem stāstiem. Tad gaitenī sadzirdēju viņas soļus. Viņa pieklauvēja un ienāca, īstenībā es nebiju pārstājis viņu gaidīt. Viņa uzreiz ieraudzīja zemē nomesto grāmatu.

—    Es gulēju, — viņa teica.

Viņa rādīja uz grāmatu.

—    Vai tu aizmeti savu lasāmo?

Es neatbildēju. Viņa norūpējusies piemetināja:

—    Varbūt tu mazliet garlaikosies.

—    Nē jel, šai ziņā nekas nav jādara.

—  Ja tev nepatīk lasīt, nav gandrīz nekādu šaubu, ka tu garlaikosies.

—    Varbūt es varētu lasīt Hēgeli.

Viņa nesmējās, viņa klusēja. Pēc tam atsāka:

—    Vai esi pārliecināts, ka negarlaikojies?

—    Pārliecināts. Ej atpakaļ uz savu kajīti!

Viņa sevišķi nebrīnījās. Tomēr tūlīt prom negāja. Es ilgi raudzījos viņā, neteikdams ne vārda, ne ar vienu kustību neizrādīdams vēlēšanos tuvoties viņai. Vārdi un žesti nebūtu devuši neko. Pēc tam vēlreiz lūdzu, lai viņa iet prom.

—    Ej!

Šoreiz viņa aizgāja. Es arī gāju āra no kajītes viņai pa pēdām. Devos tieši pie Bruno, kas joprojām laboja tauvas. Biju pārguris. Nogūlos uz klāja viņam blakus. Viņš nebija viens. Turpat blakus vēl viens matrozis pārkrāsoja vinču. Dažu vakaru es apņēmos gulēt uz klāja, jo es bieži biju sapņojis, ka varētu gulēt uz kāda kuģa klāja. Un vēl — lai būtu viens. Lai nevajadzētu gaidīt.

—   Jūs esat noguris, — Bruno teica.

Es smējos, bet Bruno smaidīja.

—   Viņa ir nogurdinoša sieviete, — es teicu.

Otrs matrozis gan nesmaidīja.

—           Turklāt visu mūžu esmu strādājis. Šī ir pirmā reize, kad nedaru neko. Tas ir nogurdinoši.

—           Es jau jums teicu, — Bruno atgādināja, — ka viņa ir nogurdinoša sieviete.

—   Visi ir nogurdinoši, — otrs jūrnieks sacīja.

Atcerējos, ka iepriekšējā dienā biju viņu redzējis ēdamtelpā. Tas bija gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs, melns kā čigāns. Tas man likās vismazāk pļāpīgs no visiem. Viņa man teica, ka viņš uz jahtas ir veselu gadu, un šķita, ka viņš to vēl negrib atstāt. Bruno aizgāja, un es paliku viens ar otru matrozi. Saule slīdēja uz apvāršņa pusi. Viņš krāsoja vinču. Tas bija viņš, ko viņa sauca par Lorānu. Iepriekšējā dienā ēdamtelpā — es atcerējos—, viņš vienīgais man, šķiet, izrādīja vairāk simpātiju nekā ziņkārības.

—   Jūs esat noguris, — viņš teica.

Viņš runāja citā tonī nekā Bruno. Viņš nejautāja. Es piekritu, ka tiešām esmu noguris.

—           Nogurdinoši ir jaunie apstākli, — viņš teica, — nekas vairāk.

Tā pagāja kāds brīdis. Viņš joprojām krāsoja vinču. Sākās skaista, nebeidzama krēsla.

—    Man patīk uz šī kuģa, — teicu.

—   Ko tu dari?

—           Strādāju Koloniju ministrijā. Dzimtsarakstu pārvaldē. Es tur nostrādāju astoņus gadus.

—    Un ar ko tur nodarbojas?

—    Tur pārraksta dzimšanas un miršanas aktus. Visu dienu.

—    Šausmīgi, — viņš teica.

—    Tu to nemaz nevari iedomāties.

—    Te ir pārmaiņa.

—    Tāpēc jau esmu te.

Es smējos.

—    Un tu? — es jautāju.

—    Pa druskai no visa, nekad neko pastāvīgu.

—    Ko kuro reizi vajag.

—    Jā. Man arī patīk uz šī kuģa.

Viņam bija ļoti skaistas, smejošas acis.

—           Tas ir jocīgi, ja par to uzrakstītu grāmatu, neviens tam neticētu.

—    Vai jūs runājat par viņu?

—    Jā, par viņu.

—    Viņa ir romantiskā sieviete.

Arī viņš smējās.

—    Tiešām, — es piebalsoju, — romantiska.

Es arī smējos. Mēs sapratāmies.

Krēsla sabiezēja vēl vairāk. Mēs braucām ļoti tuvu gar Itālijas krastu. Rādīju viņam spīdošu miglu jūrā. Pilsēta. Diezgan liela pilsēta.

—    Vai Livorna?

—           Nē. Es nezinu. Livornai esam garām, — viņš teica un jokojot piemetināja: — Tā mēs kuģojam uz Setu.

—           Tā tas ir, — es smiedamies teicu un piebildu: — Viņa ir bagāta.

Viņš pārstāja smaidīt un neatbildēja.

—    Tā ir taisnība, — es neatlaidos, — viņa ir bagāta.

Viņš pārtrauca krāsot un parupji atteica:

—           Ko tad viņai, pēc tavām domām, vajadzētu darīt? Atdot visu ķīniešu bērniem?

—    Protams, nē. Un tomēr, es nezinu, šī jahta …

Viņš mani pārtrauca:

—    Manuprāt, tas ir vislabākais, ko viņa var darīt. Kāpēc ne?

Un gandrīz prātvēderīgi piemetināja:

—           Tā ir viena no pēdējām bagātībām pasaulē. Varbūt tā ir pēdējā reize pasaulē, kad kāds var atļauties darīt to, ko dara viņa.

—           Nu, — es smiedamies piekritu, — vārdu sakot, vēsturisks brīdis.

—    Ja tu gribi runāt tā — jā, vēsturisks brīdis.

Pie apvāršņa saule kļuva milzīga. Tas vienā mirklī iekrāsojās kvēli sarkans. Sacēlās vējiņš. Mums vairs nebija, ko runāt. Viņš ielika otu terpentīna traukā, aizvēra to un aizsmēķēja cigareti.

Vērojam garamslīdošo krastu, tas iegaismojas aizvien spilgtāk.

—           Parasti, — viņš teica, — viņa nemet likumus, kad ir saņēmusi ziņu.

Viņš skatījās uz mani.

—    Šis ir mazs līkums, — teicu.

—           Bet, — viņš piemetināja, — es esmu ar mieru mest līkumus.

Es mainīju tematu.

—   Vai Livorna ir tālu no Pizas?

—    Vai tu to pazīsti?

—           Pizu jā. Es tur nodzīvoju nedēļu. Tā ir izpostīta. Bet laukums laimīgā kārtā nav skarts. Tur bija ļoti karsti.

—          Rokā tu biji kopā ar kādu sievieti, — viņš teica. — Es tevi redzēju pie Eolo.

—    Jā, — es atbildēju. — Viņa atgriezās Parīzē.

—    Tu labi izdarīji, uzkāpdams uz jahtas.

—    Kas būs pēc Livornas?

—    Pjombīno. Tur droši vien piestāsim.

—    Man tomēr vajadzētu ieskatīties kādā kartē, — es teicu.

Viņš joprojām mani vēroja.

—           Tas ir jocīgi, — viņš sacīja, — bet man šķiet, ka tu paliksi uz šī kuģa.

—   Man ari tā liekas, — es piekritu.

Mēs smējāmies kā par labu joku.

Viņš arī aizgāja. Krēsla sabiezēja vēl vairāk. Es viņu pazinu četras dienas un trīs naktis. Es tūlīt neaizmigšu. Man pietiks laika vērot, kā vairākas mazas ostas aizslīd garām jahtai un pienāk nakts. Tumsa sedzās pāri klājam un jūrai. Tā pārklāja arī mani un sagrāba manu sirdi. Debesis vēl diezgan ilgi palika gaišas. Es laikam piemigu, pirms arī tās satumsa. Es pamodos varbūt pēc stundas. Man gribējās ēst. Gāju uz ēdamtelpu. Viņa bija tur. Viņa man uzsmaidīja, es apsēdos viņai pretī. Arī Lorāns tur bija, viņš man draudzīgi pamāja.

—   Tu izskaties jocīgs, — viņa teica.

—    Es biju aizmidzis uz klāja, es nekad neesmu tā gulējis.

—    Vai tu visu aizmirsi?

—           Visu, — es atbildēju. — Un, kad pamodos, es neko vairs nesapratu.

—    Gluži neko?

—    Gluži neko.

—    Un tagad?

—    Man gribas ēst, — es teicu.

Viņa paņēma manu šķīvi un piecēlās. Es viņai sekoju uz bāru. Vēl bija ceptas zivis un jēra ragū. Es izvēlējos jēra ragū.

—           Tāpēc vien, ka atrodos uz kuģa, man nav katru dienu jāēd zivis, — es teicu.

Viņa smējās. Viņa uzmanīgi, bet paslepšus vēroja, kā es ēdu.

—   Svaigā gaisā, — sacīju, — ir laba ēstgriba.

Viņa atkal iesmējās, viņai bija ļoti labs garastāvoklis. Šo to parunajam ar matrožiem. Jokojām. Daži pirms braukšanas uz Setu gribēja izmest līkumu līdz pat Sicīlijai. Citi apgalvoja, ka tur joprojām būtu ļoti karsts un ka labāk pagriezties Pjombīno reidā. Neviens nerunāja par to, ko darīs pēc Sētas. Pēc vakariņām uzkāpu uz klāja skatīties, kā garām slīd Itālijas krasts. Viņa man pievienojās.

—           Tā var iegribēties nemitīgi kāpt krastā, ja tas visu laiku slīd gar degunu, — es teicu.

—           Es tevi meklēju, — viņa sacīja, — un atradu pie vinčas. Atstāju tevi guļam.

Es viņai rādīju mirdzošu punktu krastā.

—    Kverčianella, — viņa teica.

—    Atlaidīsimies guļkrēslos. Es tev atnesīšu viskiju.

—           Man lāgā negribas stāstīt, — viņa gandrīz kā lūgdamās teica.

—   Tad izdomā, ko vien vēlies, bet tev jārunā.

Pievilku tuvāk divus guļamkrēslus. Viņa negribīgi apsēdās. Gāju atnest viņai glāzi viskija.

—   Vai tas ilga pusgadu?

—    To nevar izstāstīt, — viņa atbildēja.

—           Tu apprecēji jahtas īpašnieku, tu kļuvi bagāta, pagāja gadi.

—    Trīs gadi, — viņa teica.

—    Tad tu viņu satiki.

—           Es viņu satiku. Tā tas notiek aizvien. Es viņu satiku brīdī, kad beidzot jau gandrīz ticēju, ka nevis esmu viņu aizmirsusi, bet kādu dienu es varbūt varēšu dzīvot nevis no atmiņām par viņu, bet citādi.

Viņa spēji pagrieza galvu uz manu pusi un apklusa.

—    Lai nu kā, — es teicu, — nekad nevajag zaudēt cerību.

Viņa dzēra viskiju. Tad diezgan ilgi vēroja Itālijas krastu,

nerunādama ne vārda. Es gaidīju, kad viņa atkal sāks stāstīt, viņa to zināja, un atgādināt būtu lieki. Viņa pagriezās uz manu pusi un maigā zobgalībā teica:

—          Amerikāņu romānā, ja vien tu rakstīsi par šo tikšanos, vajadzēs sacīt, ka tā man bijusi loti svarīga. Ka tā devusi

iespēju aptvert, saprast… mazliet saprast šī notikuma jēgu, tas ir, kāda tam varēja būt jēga viņa uztverē un katrā ziņā tāpat arī man… un ka pēc šīs tikšanās es sāku ticēt, ka iespējams satikt vienalga ko, vienalga kad. Un ka es arī ticu, ka man viņš jāmeklē kā citiem …

—    Kas citiem?

—    Es nezinu, — viņa atbildēja. — To es nezinu.

—    To es uzrakstīšu, — apsolīju.

—    Tā nav nekāda literatūra, — viņa pēc brīža turpināja. — Bet, ja tā ir literatūra, pie tā jāatgriežas vairākkārt, lai gūtu priekšstatu par dažām lietām.

—    To arī es uzrakstīšu, — sacīju.

—   Ja tā ir literatūra, — viņa turpināja, — tad es pie literatūras esmu nonākusi pēc tās reizes.

Viņa smaidīja.

—    Iespējams. To arī es uzrakstīšu.

—    Tas notika ziemā Marseļā. Mēs bijām ieradušies piekrastē izklaidēties un piestājām Marseļā. Bija tumšs, pulkstenis varēja būt pieci no rīta. Naktis bija garas un dzijas. Tā droši vien bija līdzīga tai naktij pirms sešiem gadiem, kad viņš pastrādāja savu noziegumu. Tobrīd es par to nezināju neko vairāk kā vien to, ko esmu tev stāstījusi, — ka viņš nogalinājis amerikāni.

Mēs bijām četri. Mans vīrs, viņa draugi un es. Nakti bijām pavadījuši krodziņā mazā ieliņā netālu no Kanebjēras. Ieliņa veda tieši uz Kanebjēru. Satikšanās bija iespējama tikai tāpēc, ka mūsu mašīnas stāvēja nevis mazajā ieliņā, bet Kanebjērā. Mazajā ieliņā trūka vietas, kur tās nolikt. Mēs viņu satikām, iedami uz mašīnām.

Tātad, mēs visi četri izgājām no krodziņa. Bija pieci no rīta. Es atceros, cik gara un dziļa bija nakts. Bet es par šiem apstākļiem varētu runāt simtām reižu.

Krodziņu pēc mūsu aiziešanas slēdza. Mēs bijām pēdējie viesi. Mēs visur bijām pēdējie viesi. Un noteikti arī visdīkākie. Es biju kļuvusi par sievieti, kas ik dienu guļ līdz pusdienlaikam.

Marseļa bija tukša. Mēs gājām pa mazo ieliņu uz savu mašīnu pusi.

Draugi gāja mums pa priekšu, viņiem sala, un viņi steidzās. Mēs nebijām nogājuši ne piecdesmit metru, kad kāds iegriezās no Kanebjēras. Viņš nāca mums pretī pa mazo ieliņu.

Tas bija vīrietis. Viņš gāja ātri. Viņam rokā bija ļoti mazs koferītis, kas izskatījās pavisam viegls. Iedams viņš to dancināja izstieptajā rokā. Mēteļa viņam nebija.

Es apstājos. Es viņu pazinu tikai pēc gaitas, līdzko viņš iegriezās no Kanebjēras. Vīrs likās pārsteigts. Viņš jautāja: «Kas noticis?» Es nespēju viņam atbildēt. Stāvēju kā iemieta un skatījos, kā viņš tuvojas. Atceros, vīrs pagriezās un arī sāka skatīties. Viņš redzēja vīrieti, kas nāca uz mūsu pusi. Viņš to nepazina. Tomēr viņam varēja būt zināma nozīme arī vīra dzīvē, bet viņš, protams, nekad nebija viņu tik tuvu vērojis, lai pa tādu gabalu pazītu. Viņš domāja, ka sievu aizkavējis kaut kas cits, kā viņš teica, doties tālāk un atbildēt. Viņš nezinaja, kas īsti. Viņš ļoti brīnījās. Draugi, kas bija aizsteigušies mums priekšā, joprojām turpināja ceļu. Viņi nebija pamanījuši, ka mēs vairs nesekojam.

Nācējs mirkli sastinga uz ietves. Viņš pacēla galvu, paskatījās apkārt un piepeši ātrā solī piegāja pie mūsu draugiem. Viņš nostājās tiem priekšā. Pārsteigti viņi arī apstājās. Viņš tos uzrunāja. Viņš nebija tālu no manis, varbūt desmit metrus. Es nedzirdēju visu, ko viņš tiem sacīja, tikai pirmo vārdu, ko viņš izrunāja skaļā balsī un jautājoši: «Јng/is/i?» Pārējo viņš teica klusām. Vienā rokā viņš turēja koferīti, otrā kaut ko nelielu, kas atgādināja aploksni. Viņa seja bija neizdibināma. Pagāja pāris sekundes, kamēr mūsu draugi aptvēra, par ko ir runa. Tad tukšo un kluso ielu piepildīja sašutuma pilni saucieni. Tos es dzirdēju pilnīgi skaidri. «Lasieties, ka tieciet, un labi ātri!» kliedza mūsu draugs. Mans vīrs to izdzirdēja, paskatījās un savukārt pazina. Svešais laipni pasmaidīja. Viņš neatļāvās atbildēt un turpināja ceļu. Viņš nāca tieši mums pretī. Un piepeši viņš pazina mani. Viņš apstājās.

Mēs nebijām redzējušies trīs gadus. Man mugurā bija vakarkleita. Redzēju, kā viņš skatās. Man uz pleciem bija kažokādu apmetnis — dārgs un skaists. Tad viņš pavērsa skatienu uz vīrieti man blakus. Un pazina arī to. Viņš izskatījās pārsteigts, bet tikai mirkli. Viņš atkal pagriezās uz manu pusi un uzsmaidīja. Bet es vēl nespēju viņam uzsmaidīt. Es pārāk aizrautīgi viņu vēroju. Viņš bija ģērbies augumam nepiemērotā, vecā vasaras uzvalkā. Tāpat kā parasti, viņam nebija mēteļa. Tomēr ziemas rīta ausmā viņš neizskatījās nosalis. Varētu sacīt, jā, tieši tā, ka viņš nes sev līdzi vasaru. Atcerējos, cik viņš bija skaists. Un es redzēju, ka viņš ir tikpat skaists kā pirmajā dienā, kad gulēja aizmidzis uz jahtas klāja. Pēc Sanhajas es reizēm šaubījos, vai viņš tiešām ir tik skaists, kā man toreiz likās. Bet nē, es nebiju kļūdījusies. Skatiens viņam joprojām bija tāds pats — izdedzis, slepenu domu aizplīvurots. Visi citi skatieni kopš tā laika man ir likušies apnicīgi. Viņš sen nebija apmeklējis frizieri. Tāpat kā senāk, viņa mati bija slikti apcirpti un pārāk gari. Viņš nevarēja iet pie friziera, neriskējot ar dzīvību. Jauns bija vienīgi tas, ka viņš atkal bija kļuvis gandrīz tikpat vājš kā toreiz, kad viņu uzņēma uz jahtas. Bet tas bija cilvēks, kuram izsalkums bija tikpat dabisks kā klejojošiem kaķiem naktī. Es viņu pazinu par spīti vājumam, es viņu būtu pazinusi pēc acīm vien. Un, kad viņš man viegli uzsmaidīja, kā atvainodamies, jo, kā es sapratu, vienu vakaru Sanhajā viņš nebija atgriezies uz jahtas, man gribējās kliegt — tik loti es viņu pazinu. Sajā smaidā nebija nekāda kauna, nekāda, nu itin nekāda rūgtuma, tikai nepakļaujams svaigums. Viņš aizmirsa savu koferīti, to, kas tajā iekšā, kāpēc viņš nakts stundā ir šajā ielā, aizmirsa aukstumu un izsalkumu. Viņš priecājās, mani redzot.

Nedz viņš, nedz es — neviens nerunājām pirmie. Pirmais ierunājās mans vīrs. Vienīgi viņam varēja likties neciešams pirmo brīžu ieilgušais klusums un rasties vēlēšanās to pārtraukt. Viņš bija ļoti neveikls. Un tomēr kopš mūsu apprecēšanās viņam droši vien reizēm ienāca prātā, ka tāda satikšanās ir iespējama. Viņš domāja par tādām iespējamībām un par to, ko viņš tādā gadījumā darīs, vai ne? Bet, kad tās pienāk, cilvēks jo mazāk ir stāvokļa kungs, jo vairāk viņš par tām domājis. Viņš droši vien bija prātojis pārāk daudz. Sis tūkstoškārt brīdinātais vīrietis bija dīvaini apmulsis. Viņš jautāja:

—    Vai jūs vairs nebraucat jūrā?

Pēc tam viņš pagāja mazliet sānis un sasniedza kāda nama durvis. Viņš atspiedās pret tām, manuprāt, viņam kļuva slikti. Taču ne pārāk, ne tik daudz, lai nogāztos gar zemi. Mēs sākām runāt tikai tad, kad vīrs bija aizgājis. Viņš man jautāja:

—    Kā klājas?

—    Labi, — es atbildēju.

Es viņam uzsmaidīju. Reizēm melnajās dienās, un to bija daudz, es domāju, ka viņu sagrābs un nogalinās. Bet iedomājies tikai — tādu cilvēku! Nē, nē, pasaule to vēl nesa ar lepnumu. Kā viņš pasaulei darīja godu! Tas bija viens no pasaules visīstenākajiem iemītniekiem, vārdu sakot, tās dziļumu pazinējs. Ak, cik laba bija viņa dzīve! No kādiem notikumiem viņš iznira šoreiz? Kādi reibinoši riņķi, cilpas, naktis, saules, izsalkumi, sievietes, pokeri, likteņa triecieni bija vajadzīgi, lai galu galā viņš nonāktu te, manā priekšā? Tas, kas noticis ar mani, man šķita mazliet apkaunojošs. Viņš pasmaidīja, teikdams — es redzu! Vai tas nenozīmēja — tas jau iepriekš bija manāms? Vai to viņš gribēja teikt? Es nevēlējos, ka par to runā. Sacīju viņam:

—    Man viņi visi apriebušies!

v-o viņam rādīju pastkartes. Izmantojot saimnieka prombūtni — drausmīgas greizsirdības lēkmē tas bija atspiedies pret durvīm—, viņš klusām teica:

—    Labdien!

Tā viņš man pasacīja, ka atceras visu. Man vajadzēja … jā, aizvērt acis kā senāk. Tad arī viņš droši vien saprata, ka ar mani ir tāpat, ka es lieliski atceros. Tas ilga dažas sekundes. Bet ar to pietika, lai šajā agrajā rītā mēs satiekoties būtu tikpat saviļņoti kā senāk manā kajītē pēc darba. Es atvēru acis. Viņš joprojām lūkojās manī. Es saņēmos. Es vēlreiz teicu:

—    Man viņi visi apriebušies!

Tai brīdī atgriezās mans vīrs. Bet viņš to it kā nepamanīja. Viņš pacēla saliektu ceļgalu un uzlika uz tā koferīti. Tas bija lītavās izšķobījies, droši vien tikpat vecs kā viņa apģērbs. Domājams, viņš to nēsāja apkārt jau sen. Viņš to atvēra. Tajā bija kāds desmits aplokšņu, — tādu pašu, kādas viņš turēja rokā. Un starp tām bija iejucis gabals maizes. Koferī nebija nekā cita kā vien maize un aploksnes. Viņš savāca visas aploksnes, citu pēc citas, un pasniedza tās man.

—    Es tev tās dāvinu.

Es tās paņēmu un ieliku uzrocī. Tās bija ledusaukstas. Es iedomājos, ka maize arī ir ledusauksta un ka to viņš varējis nopirkt, pateicoties šīm aploksnēm. Vārdu sakot, viņš atdeva man savu maizi. Un tomēr es tās paņēmu. Piepeši atskanēja jautājums:

—    Cik jāmaksā?

To dzirdot, mēs pamanījām, ka vīrs ir pienācis klāt.

—    Necik, ja jau tās dodu viņai.

Bet vīrs tā nedomāja. Viņš izvilka no kabatas žūksni tūkstoš franku naudaszīmju un iemeta tās tukšajā koferī. Tā kā tas bija mazs, nauda uzkrita virsū maizei un to pa pusei apsedza. Tās bija daudz. Brītiņu viņš skatījās uz naudaszīmēm, tad savāca citu pēc citas. Gluži kā aploksnes, tikai mazliet lēnāk. Tad es viņam jautāju:

—    Kad tu nogalināji amerikāni, tu, bez šaubām, necerēji uz tik lielu laupījumu kā šis, vai ne?

Sajutu zem elkoņa vīra roku, viņš vilka mani uz priekšu. Es izrāvos. Viņš mani palaida.

—    Daudz mazāks, — viņš uzjautrinādamies atbildēja, — nebija pat puse.

Galu galā viņš ar brīvo roku bija savācis naudaszīmes, otrā bija aploksnes, viņš tās sniedza vīram. Koferī bija palikusi tikai maize. Es viņam teicu:

—    Nauda jāņem.

—    Tu smejies, — viņš laipni sacīja.

Es atkārtoju, ka tas vajadzīgs, nepieciešams. Viņš joprojām turēja rokā naudas žūksni.

—    Viņš taču to nav pat saskaitījis, — es sacīju. Viņš uzmanīgi paskatījās manā vīrā.

—    Kāpēc jūs to izdarījāt? — viņa balsī nebija dusmu.

—    Lai jus liekat viņu mierā, — vīrs vārgā balsī atbildēja. Viņš joprojām nenovērsās.

—    Tā nevajadzēja darīt, — viņš sacīja.

Vīrs neatbildēja. Viņš jau nožēloja savu mazliet vieglprātīgo žestu.

—           Tāds ir paradums, — es sacīju, — lai viņš varētu sacīt, ka tu man tās neesi uzdāvinājis. Citādi viņi jutīsies apkaunoti.

—    Viņa ir mana sieva, — vīrs sacīja. Atceros, viņa balsī bija lūdzoša vaļsirdība.

—    Nē, — jūrnieks teica, — to nevajadzēja darīt. Es joprojām skatījos uz maizi. Es izsaucos:

—    Ja jau viņš iemeta naudu tev koferī, tev nevajag to atdot.

—    Tas nav iespējams, — viņš sacīja. Viņš bija loti mierīgs un mazliet izbrīnījies.

—    Es tev to dodu.

—    Tas nav iespējams, es to nevaru pieņemt, tu to labi zini.

—    Es negribu, ka tu atdod.

—    Bet redzi, es nevaru paturēt, — viņš sacīja. Viņš joprojām loti jauki brīnījās. Es teicu:

—    Bet ko citu tad varētu darīt?

—    Bet es nevaru.

—    Un es? Un es, kas esmu ar viņu apprecējusies?

Viņš pavērās manī. Viņš laikam gan saprata daudz ko tādu, ko aiz laiskuma nebija gribējis līdz tam saprast.

—    Anna, — viņš teica, — es nevaru.

—           Tā nav viņa vaina vien, viņš ir darījis, ko spējis. Maize koferī joprojām bija tikpat vientuļa. Tagad uz to skatījās arī mans vīrs. Viņš neņēma naudu.

—    Es no sirds jūs lūdzu — ņemiet to! —vīrs teica.

—           Neiespējami. Kā tu saki •— katrs dara, ko spēj. Es nespēju.

Tad es pirmo reizi pateicu, izkliedzu to, ko vēl nekad nebiju teikusi. Ka es viņu mīlu.

Piepeši viņš pacēla galvu. Šoreiz viņš vairs neteica, ka nevar naudu pieņemt. Es viņam biju paskaidrojusi:

—    Tev tā jāņem tāpēc, ka es tevi mīlu.

Es aizskrēju prom. Vīrs nāca man līdzi. Kad pirmoreiz atskatījos, redzēju, ka viņš nemēģina man sekot. Viņš noskatījās,

kā aizsteidzos. Neskaidri redzēju viņa rokā izstiepto naudas žūkšņa apveidu. Kad ielas galā vēlreiz atskatījos, es viņu vairs neredzēju, viņš bija aizgājis. Man izdevās viņu ieraudzīt tikai pēc diviem gadiem.

Viņa apklusa.

—    Un pēc tam?

—           Nu, pēc tam manā dzīvē viss bija daudz mazāk svarīgs … Panācām mūsu draugus. Viņi no sarunas neko nebija dzirdējuši, tikai manus kliedzienus, bet nebija tos sapratuši. Taču viņi redzēja, ka pērkam preci, ko viņi bija noraidījuši. Viņi brīnījās.

—    Vai jūs no viņa nopirkāt to cūcību? — draugs jautāja.

—    Tas nozīmē izdabāt netikumam, — sieva teica.

Es jautāju, par kādu netikumu ir runa, bet neviens nevarēja atbildēt. Jutos vienatnē ar viņu visā pasaulē. Turēju piespiestu pie krūtīm uzroci ar aploksnēm. Es viņu laikam gan mīlēju tāpat kā pirmajā dienā.

—    Mēs pazinām pārdevēju, — vīrs teica.

—    Ak tā, — draugs sacīja, — tad ir citādi…

Es jautāju, kā tad ir, bet neviens neprata atbildēt.

—           Viņš bija matrozis, — vīrs teica, — un pusgadu nostrādāja uz «Annas».

Es tomēr pasmaidīju, dzirdot šos vārdus.

—    Nē, — es iebildu, — jūs maldāties — uz «Ciprisa».

Viņš kā starp citu piemetināja, ka jūrnieks ir no Gibraltāra.

Es atbildēju, ka viņš tikpat lielā mērā ir no Gibraltāra kā no Sanhajas, ka neviens nezina, no kurienes viņš nāk.

—    Dīvains tips, — draugs zinīgā tonī teica.

Tad es pateicu, kas viņš ir. Reizēm man gadās tāds konsekvences trūkums. Man šķita, ka nekļūstu nepiesardzīga, jo šie cilvēki, tāpat kā es, nezināja, kas īsti viņš ir. Es stāstīju viņiem un nevis citiem vienīgi tāpēc, ka citus vīra draugus pazinu tikpat maz. Un tajā vakarā man gluži vienkārši būtu grūti izturēt klusēšanu vēl ilgāk. Tātad es pastāstīju, ko zināju un kas manam vīram vēl nebija zināms — ka divdesmit gadu vecumā Parīzē viņš pastrādājis noziegumu pret kādu amerikāni, kura vārdu es nezināju. Es pateicu to mazumiņu, ko zināju.

Tad mūsu draugs kaut ko atcerējās. Viņš man pajautāja, cik sen noziegums pastrādāts. Es teicu — pirms pieciem vai sešiem gadiem. Viņš sacīja, ka tajā laikā Parīzē tiešām noticis noziegums, par kuru daudz runāts. Vainīgais bijis gados loti jauns, un upuris — slavens amerikāņu rūpnieks.

—           Nu es atceros, — iesaucās draugs, — tas bija Nelsons Nelsons, lodīšu gultņu karalis!

Es jautāju:

—    Vai tiešām lodīšu gultņu karalis?

Es smējos no visas sirds. Jau trīs gadus nebiju tā smējusies. Es teicu, ka viņš mani lieliski uzjautrina. Es sacīju:

—    Bet tas ir brīnišķīgi!

—    Kas? — vīrs jautāja.

—    Es nezinu, tas, ka upuris bija tieši lodīšu gultņu karalis.

Vīrs atbildēja, ka viņš tur nekā smieklīga neredzot.

Īstenībā es arī nezināju, kāpēc tas būtu smieklīgi, bet tam

nebija nozīmes. Es smējos tā, ka nespēju paiet.

—    Sis noziegums nekad nav ticis noskaidrots, — draugs turpināja. — Tas noticis kādu vakaru Monmartrā. Nelsons Nelsons notriecis ar savu rollroisu kādu jaunu cilvēku. Iela bijusi šaura un tumša. Mašīna braukusi ātri. Jaunais cilvēks nav paspējis paiet malā. Viņš notriekts zemē. Mašīnas spārns aizķēris viņa galvu, un tā sākusi asiņot. Amerikānis uzņēmis jaunekli mašīnā un licis šoferim vest uz tuvāko slimnīcu. Nonākot pie slimnīcas, tas atradis vienīgi nožņaugtā amerikāņa līķi. Amerikānis nebija paspējis ne iekliegties. Šoferis neko nav pamanījis. Nelsona Nelsona kabatas portfelis pazudis. Šķiet, tajā bijusi liela naudas summa. Uzskata, ka viņš portfeli izvilcis no kabatas, lai samaksātu sāpju naudu, un jauneklis, ieraugot tādu žūksni, zaudējis galvu.

Es iztaujāju draugu, lai uzzinātu ko vairāk par šo noziegumu, bet neko citu viņš neatcerējās. Mēs atgriezāmies viesnīcā.

Mājupceļā arī es piepeši kaut ko atcerējos. Tā bija rēta biezajos matos. Kad es kādu vakaru, kamēr viņš gulēja, to atklāļu, ļoti brīnījos, ka rētā iestrēgusi tāda kā melna skabarga — drusciņa rollroisa krāsas, kas izcēlās ādas baltumā. Man tas likās dīvaini, bet nedomāju, ka tas varētu būt sevišķi svarīgi. Es viņam pat nepajautāju, ko rēta varētu nozīmēt.

Atgriešanās viesnīcā bija mokoša. Vīrs sacīja, ka viņš jau no paša sākuma to paredzējis, ka jūrnieks nevarēja paliķt Sanhajā. Es lūdzu, lai viņš ņem vērā, ka es visu laiku esmu gandējusi viņa dzīvi. Pirmo reizi man šķita lieki mierināt vīru ar tukšiem solījumiem.

Es visu atceros ļoti labi. Kad beidzot paliku viena savā istabā, es nesteidzos. Izģērbos, aizvilku aizkarus un apgūlos. Tikai tad es paņēmu aploksnes un citu pēc citas atvēru. To bija desmit. Katrā bija ieliktas desmit fotogrāfijas un divas pastkartes. Visu kopā saturēja ļoti tieva gumija, kādas mēdz būt ap jogurta burciņām. Katrā no desmit aploksnēm bija desmit vienādi fotogrāfiju komplekti un vienādas pastkartes. Sava aizrautībā viņš man bija desmitreiz iedevis vienu un to pašu.

Ta — kopā un pušķī — mēdz pasniegt vienīgi puķes. Bet man rokās tiešām bija puķes. Tikai fotogrāfijas varēja uzskatīt par neķītram. Pastkartēs bija attēlots Eifeja tornis un Lurdas grota svētceļojumu laika. Fotogrāfijas bija plānas, acīmredzot izgrieztas no grāmatiņas, un pastkartes tām pievienotas, lai radītu iespaidu, ka to ir vairāk.

Nākamajā dienā atgriezāmies Parīzē.

Trīs dienas un trīs naktis es gaidīju, vai viņš man piezvanīs. Tas nebija neprātīgi. Ja viņš gribētu, viņš varētu piezvanīt. Mans vārds diemžēl bija visās Botēna gadagrāmatās. Viņam tikai vajadzēja kādu atšķirt un sameklēt «Ciprisa» bijušā īpašnieka vārdu. Man nebija nekādu iespēju atrast viņu. Es gaidīju trīs dienas un trīs naktis. Viņš nepiezvanīja.

Pēc dažām nedējām nospriedu, ka labāk ir tā, kā ir. Ka tagad, kad viņam ir simtkārt vairāk naudas nekā viņš ieņēma parasti, viņš nespēja turēties pretī kārdinājumam. Vēl tagad domāju, ka viņš gāja spēlēt pokeru. Tas bija cilvēks, kas nekad mūžā nespēja kaut ko ziedot, un nespēja neko ziedot arī man. Kopā ar mani viņš tik un tā ilgotos pēc savām pokera partijām. Man labāk patika, ja viņš spēlēja pokeru, ilgodamies pēc manis. Es pat spēju šajā šķietamajā neuzticībā saskatīt dziļu uzticību. Viņš zināja tikpat labi kā es, no kurienes atgriežas.

Sākās karš. Laiks gāja. Nākamreiz es viņu satiku pēc četriem gadiem.

Viņa apklusa.

—    Es gribētu vēl vienu viskiju, — viņa teica.

Aizgāju pēc vēl vienas glāzes viskija. Lorāns joprojām bija bārā, viņš spēlēja kārtis ar otru matrozi un bija tā iedziļinājies spēlē, ka mani nepamanīja. Kad atgriezos uz klāja, viņa stāvēja pie reliņiem un vēroja krastu. Pasniedzu viņai viskija glāzi. Braucām garām mazai ostai ar tukšu, tikko apgaismotu krastmalu.

—   Kastingliočello, — viņa teica, — ja vien tā nav jau Rosignano.

Starpklāja gaismā es viņu lāgā nevarēju redzēt, un Joti vēlējos redzēt viņu skaidri. Bet to vēl varēja izturēt.

—    Tu to stāsti bieži, — es teicu.

Es uzsmaidīju viņai.

—   Nē, — viņa ar piespiešanos atbildēja un, mazliet nokaunējusies, vilcinādamās turpināja: — Es par to esmu daudz domājusi.

—   Ja tevi lūdz stāstīt, vai tu stāsti?

—    Reizēm es stāstu kaut ko citu, — viņa atbildēja.

—    Un vai tu stāsti tiem, kurus uzņem uz jahtas?

—           Nē, — viņa noliedza, — to gan nē. Es stāstu, ko vēlos. Nav iespējams visu stāstīt kuram katram. Reizēm saku, ka ceļoju apkārt pasaulei.

Piepeši man kļuva ļoti grūti apspiest vēlēšanos viņu labāk redzēt.

—    Nāc, — es aicināju.

Iegājām manā kajītē. Izklaidīga un nogurusi, viņa atlaidās uz dīvāniņa. Es apsēdos viņai blakus.

—    Runāšana mani ļoti nogurdina, — viņa teica.

—    Manuprāt, tas ir patīkams nogurums.

Viņa pabrīnījās, bet augšā necēlās.

—    Vai tu iepriekš viņam neko nebiji stāstījusi?

—           Viss, ko viņš varēja atļauties, bija nejauša mīlestība, — viņa teica, — un es vienmēr rīkojos tā, lai mūsu mīlestība tieši tāda liktos.

—    Vai tu domā, ka tas viņu mulsināja?

—           Man vēl tagad tā liekas, ar to es viņu pat mazliet atbaidīju, jo viņš varētu iedomāties, ka es gaidu no viņa kaut nedaudz drošības, vismaz dažus cieņas apliecinājumus, un tas viņu mudinātu bēgt vēl agrāk.

—    Vai tu domā, ka viņam bijušas daudzas citas mīlestības?

Smaidīju pats pret savu gribu.

—    Es nezinu, — viņa atbildēja.

Viņa uzmanīgi raudzījās manī, viņa gaidīja, kad runāšu. Es tikko biju atvēris iluminatoru un atgriezos savā vietā.

—    Tu biji laimīga, — es teicu, — kaut vai pusgadu.

—          Nu jau tas ir tik senā pagātnē, — viņa sacīja un piemetināja: — Ko tu sacītu?

—    Es vairs nezinu. Saki, vai jahta kādu dienu apstāsies?

Redzēju, ka viņa pamazām atgriežas īstenībā.

—    Rīt, kad būsim Pjombīno, mēs izkāpsim krastā, ja gribēsi.

—    Pjombīno vai citur, — sacīju.

—          Man aizvien vairāk patīk izkāpt krastā, tomēr es nevarētu iztikt bez kuģa.

—    Tagad tev vairs nav nekāda iemesla nekāpt krastā.

—    Un vai tu esi bijis laimīgs? — viņa jautāja.

—    Droši vien reizēm esmu tāds bijis, bet skaidri neatceros.

Viņa gaidīja, kad paskaidrošu savus vārdus.

—           Divus pirmos gadus, kad strādāju civilstāvokļa pārvaldē, es nodarbojos ar politiku. Manuprāt, tādi varēja būt šie brīži. Bet tikai šie brīži.

—    Un pēc tam?

—           Es vairs nenodarbojos ar politiku. Es neko prātīgu nedarīju.

—    Un tu nekad neesi bijis laimīgs … citādi.

—           Droši vien esmu, es jau tev teicu — reizēm, šad un tad. Tas vienmēr ir iespējams, visos gadījumos, pat visjaunākajos.

Es smejos. Bet viņa palika nopietna.

—    Un ar viņu?

—    Nē, — es atbildēju, — nekad, nevienu pašu dienu. Viņa raudzījās manī, un es jutu, ka viņa pilnīgi atgriežas

realitātē.

—    Tu neesi pjāpīgs, — viņa loti maigi sacīja.

Es piecēlos un tāpat kā vakar sāku skalot seju. Tagad tā sūrstēja daudz mazāk.

—           Nav iespējams runāt vienlaicīgi, bet pienāks diena, kad es tev stāstīšu, gan redzēsi, — es teicu. — Katram ir kaut kas stāstāms.

—    Kas?

—    Mana dzīve, pati redzēsi, ir aizraujoša.

—    Tev vairs nav tik slikti.

—    Ar to ir cauri, man vairs nav slikti.

Arī šoreiz mums neizbēgami pietrūka sarunvielas. Paņēmu cigareti un smēķēju. Paliku stāvam.

—           Kas tev šopēcpusdien bija lēcies? — viņa vilcinādamās jautāja.

—    Viskijs, neesmu pie tā pieradis. Viņa piecēlās.

—    Vai tu vēl gribi, lai atgriežos savā kajītē?

—    Nedomāju vis, — atbildēju.

Nākamajā rītā ieraudzījām Pjombīno. Arī tonakt gulēju slikti, vēlu aizmigu, tomēr pamodos loti agri. Kad uzkāpu uz klāja, mēs braucām iekšā Pjombīno kanālā. Paņēmu kādu ceļvedi pa Itāliju, kas mētājās uz bāra galda. Pjombīno tajā bija pieminēta tikai kā melnās metalurģijas centrs. Brītiņu parunāju ar Bruno par karstumu. Debesis bija apmākušās. Bruno apgalvoja, ka savelkas pirmie negaisi. Bet cits matrozis, kas bija turpat, nepiekrita — negaisiem vēl esot par agru. Viņa iznāca, kad bijām jau pie platformas, — ap vienpadsmitiem. Viņa atgādināja, ka jākāpj lejā un kopā jāpabrokasto, tad aizgāja — es nezinu, uz kurieni, droši vien uz savu kajīti.

Veselu stundu paliku uz klāja. Jahtas ierašanās bija pievilinājusi visus nabadzīgos ostas bērnus. Lorāns un divi citi matroži staigāja pa ostmalu un gaidīja, kad atbrauks mazuta cisterna. Laiku pa laikam Lorāns man kaut ko teica. Runājām par šo un to, bet neko svarīgu. Līdzko parādījās cisterna, visi bērni skrēja pie tās un ielenca to. Kamēr degvielu iepildīja, vismaz sākumā, itin visi stāvēja un svētbijīgi noskatījās. Uzpildīšana vēl nebija beigusies, kad viņa pienāca pie manis. Viņa bija uzģērbusi kleitu.

—    Es lasīju, — viņa teica.

—    Redz, kā! — es sacīju.

Viņa centīgi un mazliet neveikli apgalvoja:

—    Tev arī vajadzētu lasīt.

—           Man lāgā negribas, — es atbildēju. — Es skatos uz bērniem.

Viņa neuzstāja.

—    Vai izkāpsim krastā?

—    Labi!

Izkāpām. Sākām taujat pēc kāda restorāna. Tas vilkās ilgi un grūti. Osta bija liela, bet tajā iegriezās maz tūristu. Ielas bija ar taisniem stūriem, jaunas un skumīgas, bez kokiem, apbūvētas ar sērijveida namiem. Lielākā daļa — bez asfalta un putekļainas. Reti kur redzēja kādu veikalu, vietumis tikai pa augļu pārdotavai vai skārnim. Gājām ilgi, līdz atradām restorānu. Debesis aizvien vēl bija apmākušās, tveice kļuva smaga. Joprojām redzējām daudz bērnu. Viņi pienāca mums pavisam tuvu, lai mūs apskatītu, un pēc tam skrēja pie savām milzīgajām, melnās drēbēs ģērbtajām vecmāmuļām ar jūras vēja aprautām sejām, kuras neuzticīgi vērās dīvainajā sievietē. Bija brokastlaiks, smaržoja pēc zivīm un ķiplokiem. Ielu stūrī beidzot atradām mazu restorānu bez terases. Tur bija vēsi. Pie kāda galdiņa ēda divi strādnieki. Pie bāra letes trīs labāk ģērbti viesi dzēra kafiju. Galdi bija no pelēka marmora. Saimnieks teica, ka nekāda sevišķa ēdamā nav — tikai minestra, salami un cepta ola, bet, ja mums ir laiks, var izcept pīrāgus. Tas mums patika. Viņa pasūtīja vīnu. Tas bija slikts, violets un biezs vīns, bet tikko uznests no pagraba un gandrīz ledusauksts, to varēja viegli iedzert. Bijām krietni nostaigājušies un izdzērām divas glāzes vienu pēc otras.

—           Nevarētu teikt, ka tas ir ļoti labs, — sacīju, — bet tas ir vēss.

—    Man garšo šīs šķirnes vīns.

—    No tā kļūst slikti, — atbildēju.

—    Vai tas ir viltīgs? — viņa smiedamas jautaja. — Vai tā?

Aizrautīgi sarunājāmies par vīnu. Es bieži to ielēju. Pēc tam

saimnieks atnesa minestru. Tai mēs tikko pieskārāmies.

—           Ļoti karstā laikā, — viņa sacīja, mazliet nosarkdama, — neko nevar ieēst.

Es piekritu. Vīnu dzerot, atgriezās nogurums — un es tiešam

neoiju daudz gulējis, kopš viņu pazinu. Bet tas bija dīvains, abstrakts nogurums, no tā nenāca miegs. Taču man nācās grūti ieēst, gandrīz tāpat kā pirms četrām dienām zem tratorijas vīnogulāju velves. Viņai bija tāda pati seja kā todien, kad es viņu ieraudzīju pirmoreiz vīnogu zaļajā gaismā. Viņa ēda mazdrusciņ vairāk nekā es. Mani, bez šaubām, baroja nogurums un vīns, un — varbūt vēl kaut kas. Es pasūtīju vēl vienu karafi vīna.

—    Dažkārt — ir tādas dienas —, kad nespēju pārtraukt vīna dzeršanu.

—    Es zinu, — viņa atbildēja, — bet mēs apreibsim.

—    Tieši to vajag, — es apgalvoju.

Saimnieks atnesa salami. Panašķējāmies ap to, ņemot ripiņas no šķīvja. Pēc tam viņš pasniedza tomātu salātus. Tie bija silti, droši vien atnesti no netālā augļu veikala vitrīnas. Tos ēdām pavisam maz. Pie mums pienāca saimnieks.

—    Jūs neko neēdat, — viņš itāliski teica, — jums šie ēdieni negaršo.

—    Mums tie ļoti garšo, — teicu, — bet karstuma dēļ negribas.

Viņš apjautājās, vai gatavot olas. Viņa atbildēja, ka nav vērts pūlēties. Es pasūtīju vēl vienu karafi vīna.

—    Vai tad jūs esat beiguši pusdienot? — saimnieks jautāja.

—    Esam beiguši, — es sacīju.

Vēl mazliet parunājām par saimnieku, kas likās patīkams, par viņa sievu, kura adīja restorāna stūrī un bija diezgan skaista. Pēc tam es, protams, lūdzu, lai viņa stāsta vēl. Bet viņa uz to jau bija gatava.

—    Es gribētu zināt, kā beidzās stāsts par Gibraltāra jūrnieka sievieti.

Viņa nelika sevi lūgt. Mēs vairs neēdām, mēs dzērām, mēs dzērām aizvien vairāk. Mums nebija nekas sakāms, varbūt arī karstuma dēļ. Tāpēc viņa labprāt pastāstīja par dzīvi Londonā. Toreiz, pēc tikšanās Marseļā, viņa vairs neesot spējusi to aizmirst, bez šaubām, tur bijusi vainīga arī Londonas garlaicība. Pēc tam — miers, koncentrācijas nometņu atklāšana, un nekas izšķirīgs nav noticis pirms tās dienas, kad viņa nolēmusi atgriezties Parīzē. Viņa aizgājusi kādā pēcpusdienā, kad vīra nav bijis mājās, un atstājusi vēstuli. Tad viņa pārstāja stāstīt.

—    Es esmu piedzērusies, — viņa teica. — Tāds vīns!

—    Es arī, — sacīju. — Un kas par to? Ko tu viņam tajā vēstulē rakstīji?

—    Lāgā nezinu — par draudzību, ko jūtu pret viņu. Rakstīju arī, ka zinu, kas ir mīlas mokas, bet ka es nespēju vairs dzīvot tikai tāpēc, lai viņu no tām atbrīvotu. Un ka es, bez šaubām, būtu viņu mīlējusi, ja liktenis — jā, es rakstīju — ja liktenis nebūtu mani tik dīvaini saistījis pie Gibraltāra jūrnieka …

Viņa sašķobīja seju.

—    Tas ir drūms stā9ts, — viņa teica.

—    Turpini!

—    Aizbraucu uz Parīzi. Trīs dienas klejoju visur kur. Tik daudz es nebiju staigājusi piecus gadus — kopš Sanhajas. Pēc trim dienām no rīta kafejnīcā kādā avīzē, kas bija atstāta uz galda, ieraudzīju ziņu par savu vīru. Viņš bija nonāvējies. Londonas varonis darījis galu savai dzīvei. Tāds bija informācijas virsraksts. Mana vīra aprindās tādi notikumi bija pietiekami svarīgi, lai rakstītu avīzēs. Bet saproti pats, cik tas ir briesmīgi, — pirmais, ko iedomājos, to lasīdama, bija — ja jau ziņa nodrukāta avīzē, viņš var to izlasīt. Tā es pavēstu viņam par sevi. Manu māju, kur biju apmetusies, gandrīz visu bija aizņēmuši Francijas brīvie spēki, tukšs palicis tikai otrais stāvs, kur atradās mana istaba. Es gāju pie šiem Francijas brīvajiem spēkiem un lūdzu, lai ļauj man dzīvot manā istabā vēl trīs dienas. Viņi atļāva, turklāt neliedza izmantot arī telefonu. Pēc informācijas nodrukāšanas es trīs dienas paliku šajā istabā. Vārtniece nesa man ēst raudādama, jo arī viņa bija lasījusi avīzi. Viņa sacīja, ka saprotot manas bēdas. Informācijā bija paskaidrots, ka viņš nonāvējies, jo viņa trauslie nervi nav izturējuši daudzos kara laika pārbaudījumus. Es devu Gibraltāra jūrniekam trīs dienas laika, lai viņš varētu ierasties Parīzē, ja viņa tur tobrīd nebūtu, un atnākt pie manis. Galvenokārt tāpēc, lai pārliecinātos, ka viņš ir dzīvs. Es lasīju — nezinu vairs, ko īsti. Ja viņš nebūtu piezvanījis, es būtu nonāvējusies. To es sev apsolīju, tas bija vienīgais, kas ļāva man pārāk daudz nedomāt par to, ko esmu pastrādājusi, atstājot Londonu. Es nozvērināju likteni, lai tas man viņu atdod, un nolēmu gaidīt trīs dienas. Otrās dienas vakarā viņš piezvanīja.

Viņa vēlreiz pārtrauca stāstu.

—    Un pēc tam?

—    Mēs kopā nodzīvojām piecas nedēļas, un tad viņš atkal aizgāja.

—    Vai tas … bija kā iepriekš?

—    Tas nevarēja būt kā senāk. Mēs tiešām bijām pavisam brīvi.

—    Stāsti taču!

—    Mēs runājām vairāk. Kadu dienu viņš sacīja, ka mīlot mani. Jā, un vienu citu vakaru es viņam atgādināju Nelsonu Nelsonu. Par to mēs pēc satikšanās runājām maz, tikai tapat vien, jokojot. Tovakar es sacīju, ka zinu — kad viņš bijis ļoti jauns, viņu notriecis automobilis, ka viņš tajā uzņemts, lai tiktu aizvests uz slimnīcu, ka mašīnas īpašnieks bijis vecs un korpulents vīrs, ka tas jautājis, vai viņam sāp, bet viņš atbildējis, ka nesāp. Viņš nepretojās. Viņš man izstāstīja, kā notikums beidzies. Amerikānis sacījis, ka galva vienmēr stipri asiņo, un viņam šķitis, ka tas uz viņu dīvaini noskatās. Viņš pirmoreiz braucis tādā mašīnā un jautājis amerikānim, kāda ir tās marka, bet amerikānis smaidīdams atbildējis, ka tas ir rollroiss. Pēc tam viņš atpogājis mēteli un izņēmis no svārku kabatas ļoti biezu portfeli. Amerikānis to atvēris. Gāzes lukturi labi apgaismojuši mašīnas iekšpusi. Amerikānis paņēmis veselu žūksni tūkstoš franku naudaszīmju, un viņš pamanījis, ka portfelī paliek vēl vismaz četras. Amerikānis noņēmis žūksnim bandroli un sācis lēnām skaitīt naudu. Viņš stipri asiņojis un slikti redzējis, bet to, ka tiek skaitīta nauda, sapratis gan. Tūkstoš franku! Viņš teica, ka vēl tagad atceroties baltos, tuklos pirkstus. Divtūkstoš franku! Viņš paskatījies vēlreiz. Amerikānis brīdi vilcinājies un paņēmis vēl trešo naudaszīmi. Ceturto ņēmis, vilcinoties vēl vairāk. Tad apstājies pie četri, salocījis žūksni un ielicis to atpakaļ portfelī. Tieši tajā brīdī viņš amerikāni nonāvējis. Mēs par to nekad vairs nerunājām …

Viņa vēlreiz pārtrauca stāstu un vēroja mani mazliet zobgalīgi, taču joprojām ļoti labvēlīgi.

—   Tev šis stāsts lāgā nepatīk, — viņa teica.

—   Tas neko nenozīmē, — atbildēju, — es tik un tā vēlos to zināt.

—    Vai viņa dēļ? Vai tev nepatīk viņš?

—   Man tā liekas. Es gribēju teikt — man nepatīk Gibraltāra jūrnieki.

Viņa gaidīja, kad beigšu runāt, — smaidīga, bez neviena pārmetuma skatienā.

—   Es lāgā neuzticos ārkārtējiem likteņiem, — sacīju. — Man patiktu, ja tu mani saprastu.

Es piemetināju:

—    Es neuzticos pat tādiem likteņiem.

—   Tā nav viņa vaina, — viņa mierīgi atbildēja. — Viņš pat nezina, ka es viņu meklēju.

—   Tā ir tava kļūda, — es teicu. — Tu gribētu pārdzīvot vislielāko mīlestību pasaulē.

Es smējos. Mēs bijām mazliet iereibuši.

—    Kas gan negribētu to piedzīvot? — viņa jautāja.

—   Tas tiesa, bet to var piedzīvot vienīgi ar tādiem cilvēkiem kā viņš.

—           Tā nav viņu vaina, — viņa iebilda, — ja viņus mīl bez saprātīga pamatojuma.

—           Nē, tā nav viņu vaina. Un kas gan ir nepamatota mīlestība? Ko tā nozīmē? Es ticu, ka cilvēkus var mīlēt vismuļķīgāko motīvu dēj, bet es neticu, ka tas ir īstais iemesls.

—           Bet, ja tev viņi nepatīk, kāpēc tu gribi, lai par viņiem stāsta?

—    Tāpēc, ka tieši tādi stāsti man patīk vislabāk.

—    Nepatiesi stāsti?

—    Nē, ja vēlies — nebeidzami stāsti. Slīkšņas.

—    Man arī, — viņa teica.

—    To es redzu gan, — smiedamies atbildēju.

Viņa arī smējās, pēc tam jautāja:

—    Ja tas nav tas, kas tad tas ir?

—           Tanī laikā, kad viņš taisīja savu žilbinošo karjeru, es deldēju bikses dzimtsarakstu pārvaldē, varbūt tas ir īstais iemesls.

—    Es gan nedomāju, — viņa teica, — ka tā būtu.

—    Viņam vajadzētu mani apžilbināt, — es apgalvoju.

—           Nē jel, — viņa nepiekrita. — Bet šis cilvēks, kas tiek uzskatīts par pasaules negodu un kas veras šajā pasaulē bērna acīm, — man šķiet, visiem vajadzētu viņu mīlēt.

—    Viņu jau visi mīl, — es teicu. — To tu esi panākusi…

Viņa uzmanīgi klausījās.

—    Mīl to, par ko viņš kļuvis, pateicoties tev, — es turpināju.

—    Par ko tad?

—    Par taisnīgo atriebēju, — es teicu.

Viņa neatbildēja un kļuva nopietna.

—    Bet tu, — es teicu, — tu viņu nemaz nevari saprast.

—          Tad iznāk, — viņa lēnām sacīja, — ka slepkavam jābūt vientuļam, pasaulē pazudušam? Viņu nekad nevajag meklēt?

—           Nu, protams, ka nē, — es apgalvoju, — un pat vienmēr, kad iespējams …

—           Ja viņš ir taisnīgais atriebējs, — viņa pec brīža teica, — viņš pats to neapzinās.

—           Bet tu gan to zini, — es teicu. — Viņš pilnā mērā ir tevis radīts. Turpini savu stāstu!

Viņa to darīja diezgan negribīgi.

—           Pēc tam nekas sevišķs vairs nenotika. Gadiem ilgi viņam nav bijusi neviena sieviete, tikai nejaušas paziņas. Bet viņš apgalvoja, ka atmiņas par mani ilgušas kopš mūsu tikšanas reizes Marseļā, cauri visam karam. Viņš apgalvoja arī, ka pēc tās nakts viņš aizvien neatlaidīgāk gribējis mani atkal satikt. Ka to grūti izskaidrot.

Līdzko es biju kopā ar viņu, dzīve viņam atkal šķita skaista.

Es gribēju sacīt, viņš ļoti drīz sāka ilgoties pēc brīža, kad kuģi no jauna atstas ostas un viņš varēs doties prom. Tā biju es, kas viņa radīja vēlēšanos aizbraukt, bet es jau sen biju izvēlējusies šo lomu viņam blakus. Viņš četrus gadus bija nodzīvojis, ieslēgts Francijā. Kara laikā viņš iesaistījies pretošanās kustībā un pēc tam mazliet arī melnajā tirgū. Kad ierados es, viņš bija sācis regulāri ēst un runāt par braukšanu projām. Viņš teica, ka policija viņu meklēs vēl vismaz divus gadus, bet labāk viņš bija ar mieru dzīvot tā, nekā turpināt līdzšinējo dzīvi. Viņš nespēja pierast pie domas, ka visas ostas slēgtas un kuģi nedrīkst tās atstāt. Vārdu sakot, līdzko es viņu atradu, man bija skaidrs, ka drīz atkal zaudēšu. Viņa uztverē robežas bija tas pats, kas citiem, teiksim, cietuma restes. Tie nav tukši vārdi. Kopš «Ciprisa» atstāšanas viņš trīsreiz bija apbraucis apkārt pasaulei. Es par viņu zobojos, teicu, ka, tā turpinot, drīz viņam arī zeme šķitīs pārāk maza. Viņš smējās. Viņš teica — nē, viņš vēl neesot cietis zemes pārliecīgas šaurības dēļ, viņu apburot tās apaļums. Viņaprāt, tā esot labi izdomāta, jo tādējādi cilvēks, no kādas vietas attālinoties, noteikti tuvojas citai vietai, un, ja nav mājvietas, apaļa zeme ir labāka nekā jebkuras citas formas veidojums. Viņš nekad nerunāja par to, kur apmetīsies, kad vairs nedraudēs tiesa. Viņš runāja tikai par ceļojumiem, kuros dosies.

Mēs nedzīvojām kopā. Drošības labad un gluži tā, it kā karš vēl turpinātos, es istabu noīrēju uz nedēļu. Ģērbos vienkārši. Es viņam neteicu, ka vīrs man atstājis visu savu īpašumu…

Piepeši pie kafejnīcas rūtīm sāka bungot lietus. Viņa aizsmēķēja cigareti un skatījās, kā līst.

—   Vai tajā laikā tu biji pārliecināta, ka nekad neķersies pie šīs bagātības? — es jautāju.

—    Pilnīgi pārliecināta, — viņa atbildēja. — Es pat meklēju darbu.

—    Un vai tu to neatradi?

—    Es neprotu mašīnrakstīšanu. Es atradu vienīgi dejotājas vietu naktslokālā, neko vairāk. Uz to es neielaidos.

—    Protams, — es sacīju.

—    Visu var, tikai ne naktī.

—   Nekad nav iespējams aizmirst, ka ir jahta, bagātība, — es teicu. — Pienāk diena, kad to atceras.

—    Dažos gadījumos var aizmirst. Bet manā gadījumā ne.

Viņa vēlreiz paskatījās lietū un uzsmaidīja tam.

—    Es neesmu varone, — viņa teica. — Ja es būtu pametusi jahtu, es, kā mēdz teikt, būtu atvieglojusi sirdsapziņu. Paši savā dzīvē mēs neesam varoņi.

Tad viņa piebilda klusāk, kā atzīdamās:

—          Es zinu, ka par jahtām visi cilvēki pasaulē domā vienādi. Tās ir kaut kas skandalozs. Bet te bija jahta, kas stāvēja dīkā, un īpašniece, kura nezināja, ko ar sevi iesākt…

—          Manā amerikāņu romānā tu ar savu jahtu atbaidīsi daudz cilvēku, — es teicu. — Viņi teiks — šī sieviete uz jahtas… Tas tomēr ir par daudz … Šī…

—    Kas?

—    Šī nekam nederīgā, dīkā sieviete …

—    Un ko vēl?

—   Šī pļāpa …

—    Vai! — viņa iesaucās un nosarka.

—    Anna, — es teicu.

Nodurtām acīm viņa paliecās uz manu pusi.

—   Tu meklēji darbu, — es teicu.

—   Man vairs negribas par to runāt, — viņa sacīja.

—    Tieši tāpēc, — atbildēju, — šis 9tāsts drīzāk jāpabeidz, lai tiekam no tā vaļā.

—     Es meklēju darbu, bet man nepietika laika to atrast. Viņš aizgāja pirms tam. Ko lai tev izstāsta no tā, kas notika starp mums? Tas ilga piecas nedējas. Es nekad nebūtu domājusi, ka tas iespējams. Piecas nedējas kopā ar viņu! Viņš atstāja mani katru dienu. Uz kurieni viņš gāja? Pastaigājās pa Parīzi? Bet viņš atgriezās katru vakaru, un katru nakti tas sākās no jauna. Un, kad viņš pārnāca, viņam vienmēr bija ko ēst. Es labi zinu, ka būtu bijis gudrāk, ja Jautu viņam mazliet pabadoties, bet man nekad nepietika dūšas. Viņš jau tāpat savā mūžā bija pietiekami cietis izsalkumu. Kādu dienu viņš atkal sāka spēlēt pokeru. Viņš man to pateica. Es cerēju uz pokeru. Tas ilga piecas nedēļas. Es gāju uz tirgu, apkopu māju, vārīju. Pastaigājos kopā ar viņu pa bulvāriem. Es viņu gaidīju. Vairākas reizes, bet nekad ne kopā ar viņu, satiku sava vīra draugus. Viņi mani ielūdza pie sevis. Sēras man bija lielisks iemesls, lai atraidītu visus ielūgumus. Kādu dienu es pat sastapu vienīgos draugus, kuri kaut ko zināja par viņa eksistenci, — tos, enkuriem bijām kopā, kad satikām viņu Marsejā. Tie apjautājās, vai zinu par viņu ko jaunu, es sacīju, ka neko nezinu. Nevienam ne prātā nenāca, ka esmu laimīga.

Arī viņš meklēja darbu. Vienreiz. Viņš iegriezās apdrošināšanas sabiedrībā. Es viņam biju pagādājusi viltotus dokumentus. Viņš kļuva par ceļojošu aģentu. Pēc divām dienām viņš vairs nespēja ieēst. Tas bija cilvēks, ko dzīve nebija pieradinājusi pie ikdienas elles. Es viņu pamudināju izbeigt šo

komēdiju. Viņš atkal sāka staigāt un spēlēt pokeru. Un es atsāku cerēt.

Reizēm mēs apskurbinājāmies. Viņš man teica: «Es tevi aizvedīšu uz Honkongu, uz Sidneju. Mēs abi uzkāpsim uz kuģa.» Un es reizēm viņam ticēju, es ticēju, ka tas ir iespējams, ka varbūt tiešam mēs nešķirsimies. Es nekad nebiju iedomājusies, ka man varētu būt tas, ko mēdz saukt par nodrošinātu eksistenci, un tas mani mazliet biedēja, bet es Jāvu viņam fantazēt. Es Jāvu, lai viņš tic savam izdomātajam tēlam, lai gan zināju, ka tas ir nepatiess. Es viņu mīlēju visu — pat viņa kjūdas, viņa ilūzijas un muļķību. Reizēm es nespēju aptvert, ka mēs dzīvojam kopā, un, kad viņš pārāk vēlu nenāca mājās un es viena istabā raizējos, savā ziņā tas mani nomierināja.

Piecas nedēļas! Kādu dienu avīzes ziņoja, ka no Marsejas atiet Vienoto kravas pārvadājumu kuģis. Es atceros — «Musketieris». Tas brauca uz Madagaskaru pēc kafijas. Pēc tam otrais … desmitais, no visām Francijas ostām, kas nebija izpostītas, izbrauca divdesmit kravaskuģi. Viņš pārstāja spēlēt pokeru. Viņš zvilnēja gultā, smēķēja, dzēra aizvien vairāk un vairāk. Ļoti drīz sāku vēlēties, kaut viņš nomirtu. Kādu rītu viņš man teica, ka dosies uz Marselu «paskatīties, kas tur notiek». Viņš aicināja mani līdzi. Es atsacījos. Es negribēju viņu, es vēlējos, lai viņš mirst. Lai man būtu miers. Viņš neuzstāja. Viņš sacīja, ka atbrauks man pakal vai arī atsūtīs ziņu, lai es piebiedrojos viņam. Es piekritu. Viņš aizbrauca…

Viņa vēlreiz apklusa. Pasniedzu viņai glāzi vīna. Lietus vairs tik stipri nelija. Restorāna mazā zālīte bija tik mierīga, ka varēja sadzirdēt elpu.

—   Bet vai tajās piecās nedēļās… vai tu esi pārliecināta, ka tu…. kā lai pasaka? Vai tev nelikās, ka tu reizēm mazliet garlaikojies? — es jautāju.

—    Es nezinu.

Mazliet pārsteigta, viņa piemetināja:

—    Manuprāt, tāds jautājums nemaz nevarēja rasties.

Es neko neteicu. Viņa turpināja:

—    Un, ja pat es būtu garlaikojusies, tam nebūtu sevišķas nozīmes.

—    Un tomēr, — es smaidīdams teicu, — tas ir parastais liktenis.

—    Es tevi nesaprotu.

—   Es gribēju sacīt — man loti patiktu redzēt tevi cīņa ar parasto likteni.

Viņa raudzījās mani bērnišķīgu skatienu. Viņa samulsa.

—     Man šķiet, brīži, kad es viņu atrastu … varētu ilgt piecas nedēļas.

Viņa padomāja un citā toni teica:

—     Man šķiet, ka tādā veidā es ik pēc trim vai četriem gadiem varētu nodzīvot kopā ar viņu piecas nedēļas.

—    Viņš tev piezvanīja?

—    Viņš man piezvanīja.

—    Viņš tev teica: vai es varētu tevi satikt?

—    To nav iespējams izstāstīt.

—     Tev gribas stāstīt, — es teicu tik maigi, cik vien spēju, — un man gribas klausīties, kā tu stāsti. Tātad viņš teica: vai es varētu tevi satikt?

—     Jā. Viņš nolika satikšanos — stundu pēc sarunas kādā Orleānas avēnijas kafejnīcā. Es apsēdos mazākajā zālē ar seju pret spoguli, kurā varēja redzēt bāru un ieeju. Atceros, es redzēju sevi šajā spogulī, un dīvainā kārtā es pati sevi nepazinu, es redzēju …

—    … Gibraltāra jūrnieka sievieti, — es turpināju.

—     Pasūtīju konjaku. Viņš atnāca mazliet vēlāk par mani, varbūt stundas ceturksni vēlāk. Spogulī es redzēju, kā viņš ienāk kafejnīcā, apstājas, ar skatienu meklē mani. Man pietika laika vērot, kā viņš mani atrod — joprojām spogulī — un ieraudzīt, kā viņš man uzsmaida — bikli, varbūt mazliet muļķīgi. Brīdī, kad viņš ienāca pa virpuļdurvīm, man kļuva slikti ap sirdi. Es pazinu šīs sāpes. Es tās bieži sajutu uz «Ciprisa», kad viņš uzkāpa uz klāja gluži melns no mazuta, saules apžilbināts. Taču toreiz kafejnīcā es zaudēju samaņu. Manuprāt, tas neturpinājās ilgāk par brīdi, kas viņam bija vajadzīgs, lai no durvīm pienāktu pie mana galdiņa. Mani pamodināja viņa balss. Es dzirdēju, ka viņš saka kaut ko tādu, ko no viņa mutes nekad nebiju dzirdējusi. Viņa balss bija tāda kā aizlauzta — varbūt tur bija vainīgs karš. Es nekad mūžā vēl nebiju ģībusi. Kad atvēru acis un ieraudzīju viņu, noliekušos pār mani, es neticēju pati sev. Atceros, es pat pieskāros viņa rokai. Tad viņš sacīja otrreiz: mana mīlestība! Kas tā bija par valodu? Raudzījos viņā un sapratu, ka viņš ir mazliet mainījies. Šoreiz viņš bija labāk ģērbies, vēl diezgan jaunā gatavā pirktā uzvalkā. Mēteļa viņam nebija, bet ap kaklu aptīta šalle. Droši vien viņš joprojām ēda slikti. Viņš izskatījās diezgan vājš. Viņš teica: pasaki kaut ko. Es meklēju un neatradu vārdus. Piepeši jutos ļoti nogurusi. Atcerējos, ka, lai viņu atrastu, es biju — jā, es biju nonāvējusi savu vīru. Tieši taja brīdī man tas kļuva skaidrs. Tas mani pārsteidza, es brīnījos, ka varu viņu tik pārliecīgi mīlēt. Tad viņš man rupji uzsauca: runā taču! Viņš paņēma manu roku un nodarīja sāpes. Es sacīju: man sāp. Tie bija pirmie vārdi, ko viņam pateicu. Manuprāt, patiesakus vārdus nemaz nevarētu atrast. Viņš pasmaidīja un palaida roku vaļā. Tad mēs skatījāmies viens otram sejā pavisam tuvu un sapratām, ka nav bijis iemesla baiļoties. Ka pat nāve, kas tagad bija starp mums, būs tikai viens kumoss, kaut kas tāds pats kā pārējais, ka mūsu dzīvošana to norīs pavisam viegli. Viņš man jautāja: vai tu viņu atstāji? Sacīju, ka jā. Viņš raudzījās manī ziņkārīgi — varbūt ziņkārīgāk nekā jebkad. Atceros kafejnīcas neona gaismu, tā bija ļoti spilgta, un mēs abi sēdējām kā zem prožektoriem. Viņa jautājums mani pārsteidza. Viņš vēl jautāja: kāpēc tagad? Sacīju, ka vainīga Londona, ka es vairs nespēju dzīvot Londonā. Viņš atkal saņēma manu roku un paspieda to. Es nesūdzējos. Viņš novērsa skatienu. Viņa roka bija auksta, jo viņš bija ienācis no āra bez cimdiem. Viņš teica: mēs sen neesam tikušies. Turot viņa roku savējā, es sapratu, ka nekas nav līdzams, ka tieši no šī cilvēka nāks mana laime un arī pārējais — nelaime. Es viņam teicu: es to tik un tā būtu izdarījusi — agrāk vai vēlāk. Viņš paņēma savu konjaka glāzi un izdzēra to vienā paņēmienā. Es turpināju: viņš tā bija pieradis pie mazdūšības, tā pieradis pie bezdarbības, lai viņu mierinātu … Viņš'mani pārtrauca: klusē! Viņš piebilda, ka pats brīnās, cik ļoti gribējis mani satikt. Mēs vairs neskatījāmies viens otrā. Bijām atspiedušies pret dīvāniņa atzveltni un spogulī vērojām bāru. Bija diezgan daudz cilvēku. Radio spēlēja patriotiskas dziesmas. Tas bija miers. Es sacīju: tas bija simpātisks cilvēks, tikai mūsu laulība bija galīgi nejēdzīga. Viņš atbildēja, ka vēl vakar bijis Tulūzā, izlasījis avīzi, nav bijis pārliecināts, vai esmu Parīzē, taču atbraucis. Es sacīju: un tomēr es nespēju iedomāties, ko gan citu es būtu varējusi darīt — varēju vienīgi apprecēties ar viņu. Bet viņš turpināja runāt par ko citu: kad es atgriezos, «Cipriss» bija aizbraucis pirms pusstundas. Kara laikā pēc Marseļas viņam tomēr vajadzēja domāt par mani. Vai tu visu paspēlēji? Viņš atbildēja: es vinnēju. Es patlaban vinnēju, kad gāju prom. Mazliet nokaunējies, viņš smējās. Es teicu: ak tad tā … un arī smējos. Viņš jautāja: vai tu netici? Tā nebija, bet es nezināju, ka viņš kādu dienu varētu būt uz to spējīgs. Arī viņš to nezināja. Kāds no spēlmaņiem bija pateicis, cik pulkstenis, viņš nometis kārtis un skriešus devies prom. Es viņam teicu: tu esi briesmīgs. Bet viņš: ja arī es būtu atnācis laikā — ko tad mēs būtu darījuši? Es neatbildēju. Kaut ko atcerējos un sāku smieties. Sacīju: zini, viņu sauca par Nelsonu Nelsonu un viņš bija lodīšu gultņu karalis. Acis viņam iepletās, viņš aiz pārsteiguma sastinga un tad skaļi iesmējās. Nē, viņš vairākas reizes atkārtoja, lodīšu gultņu karalis! Sacīju — ja viņš būtu lasījis avīzes, viņš to zinātu. Viņš atbildēja: bet es taču bēgu, ko tu iedomājies? Viņš atkal sāka smieties, viņš uz mani vairs neskatījās, arī es smējos. Viņš jautāja: vai tu esi par to pārliecināta? Es atbildēju, ka esmu pārliecināta, es nevarēju būt pilnīgi droša, bet kas gan varētu ko tādu izgudrot — lodīšu gultņu karalis! Viņš kā ekstāzē atkārtoja: Nelsons Nelsons! Viņš ilgi smējās kā neprātīgs. Man patika noskatīties, kā viņš smejas… Ja man galva jau būs uz bluķa, es joprojām smiešos … viņš teica … lodīšu gultņu karalis! Es sacīju, ka viņam varēja pagadīties kas ļaunāks — lodīšu karalis. Ak, kā man patika noskatīties, kā viņš smejas. Viņš teica, jā, taisnība, varējis pagadīties arī muļķu karalis. Vienā elpā, kā kaut ko deklamēdams, viņš vēstīja: mūža ieslodzījums par muļķu karaļa noslepkavošanu. Apkārtējo cilvēku dēļ mēs smējāmies pavisam klusu. Viņš teica: ak, ja es būtu zinājis, ja es būtu zinājis, ka tas ir muļķu karalis! Jautāju, ko tad viņš būtu darījis? Viņš lāgā nezināja, viņš būtu palaidis to vaļā — lodīšu karaļus nemēdz nogalināt, tas nav nopietni. Kad viņa smiekli bija mazliet norimuši, pastāstīju, ka esmu to uzzinājusi no draugiem, kuri tik cienīgi noraidīja viņa preci. Tad viņam ienāca prātā: ja pat es būtu ieradies uz jahtas laikā, ko mēs būtu darījuši? Es viņam paskaidroju, ka nekad neesmu meklējusi laimīgu dzīvi, noteiktu apmešanās vietu, kino sestdienās un visu pārējo. Viņš atbildēja, ka nezinot, bet tik un tā mēs būtu viens otru pazaudējuši, pēkšņi, kādā ielas pagriezienā. Pēc tam sacīju, ka gaidot tas ir citādi. Viņš gausi, ar piepūli skaidroja, ka tikai pēc Sanhajas pamanījis… Viņš meklēja īsto vārdu. Es viņu pārtraucu. Viņš nejūties pārsteigts. Vēl viņš sacīja, ka viņam bijušas daudzas citas sievietes, kopš mēs šķīrāmies, bet tās nekad neko nav nozīmējušas. Es viņu pārtraucu. Jautāju: vai pēc tam, kad tu man iedevi fotogrāfijas, tu atkal spēlēji pokeru? Viņš teica, ka nē. Viņš nākamajā rītā palicis pie pasta un gaidījis, kad to atvērs, pieprasījis Parīzi, ilgi gaidījis. Un, kad dabūjis savienojumu ar Parīzi, nolicis klausuli. Un viss. yai drīzāk viņš neizvēlējās neko nedarīt? Viņš apgalvoja, ka nē, ka vainīgs bijis nogurums, ka viņš gulējis kopējā telpā, ka ir gadījumi, kad nav iespējams dabūt sievieti. Nekad neesmu prasījusi viņam citus paskaidrojumus. Mazliet pagaidīju un jautāju: un tagad? Viņš teica, ka viņam esot istaba viesnīcā. Viņš skatījās uz mani, un es nosarku. Viņš man jautāja: «Vai tiešām tu esi tik skaista?» Sacīju, ka jā. Vēl viņš teica, ka Marseļā bijis pārguris, bet

viņam tik ļoti gribējies mani satikt, ka brīdī, kad savienots ar Parīzi, viņš vairs nekā neapjēdzis. Un tā …

—    Kā?

—     Piepeši viņš pieliecās man pavisam tuvu, pavēra manu mēteli, apskatīja mani un sacīja — Dieva vārds! Un tā. Un viss sakās no jauna.

—    Un tu?

—    Sacīju, ka vīrs ir bijis nelietis. Un viss sākās no jauna …

—    Tad tu atguvi savu jaunību, kravas telpu burvības pilnās smakas un fantastiskus okeānus, kas klājās zem jūsu vēlmēm. 1 Un nupat vēl tik asā viesnīcas neona gaisma pārtapa par sauli, kas bija tik karsta, ka tu nosvīdi.

—    Palūdzu saimniekam vēl vienu karafi vīna.

—    Piedod, — es piemetināju, — tev patīk sīki stāstīt.

—    Kā tu domā, ko gan es varētu tev stāstīt? — viņa jautāja.

Es neatbildēju. Mazliet skumīgi, gandrīz čukstus viņa piej bilda:

—    Tas tiesa, man patīk tev to stāstīt.

—    Un pēc tam?

—    Es jau teicu. Mēs nodzīvojām kopā piecas nedēļas, pēc tam viņš aizgāja.

—    Un pēc viņa aiziešanas?

—    Tas vairs nebija tik priecīgi, — viņa teica, pūlēdamās smaidīt. — Es atstāju Parīzi un noīrēju istabu laukos. Es biju tik ļoti zaudējusi dūšu, ka trīs nedēļas neatgriežos Parīzē pēc viņa vēstules. Laukos es sāku sev iestāstīt, ka nav vērts, ka vēstules nemaz nebūs. Pūlējos kļūt prātīga. Pēc tam tomēr aizbraucu uz Parīzi. Mūsu mazajā mēbelētajā dzīvoklītī nebija pienākusi neviena vēstule. Parīzē pavadīju tikai divas dienas. Atgriezos laukos. Domāju, ka varēšu palikt tur ilgi. Es paliku vienu nedēļu. Devos atkal prom. Ceļoju no pilsētas uz pilsētu uz dienvidiem, uz Spānijas robežas pusi, līdz, pati īsti to nemaz negribēdama, nonācu pavisam tuvu pie dzimtā ciema. Tur nokļuvusi, es noīrēju istabu viesnīcā un paliku ieslēgusies līdz pat vakaram. Atcerējos brāļus un māsas, no kuriem daži bija vēl pavisam mazi, kad es aizbraucu. Varbūt man bija sirdsapziņas pārmetumi. Naktī nonācu pie mazā bistro. Francija bija atbrīvota, un logi vairs nebija aptumšoti. Es visu pazinu. Tur bija četri — tēvs, māte, māsa un brālis. Tēvs gulēja, uz krēsla sēdēdams. Māte adīja zeķi. Māsa mazgāja traukus. Brālis sēdēja aiz letes un, viesus gaidīdams, lasīja «Le Parisien liberē». Māsa bija novecojusi, brālis — liels un stiprs, viņš lasīdams žāvājās. Es iekšā neiegāju, līdzko viņus ieraudzīju, man bija tā, it kā tikai nupat būtu viņus atstājusi. Man neradās ne

vismazākā vēlēšanās ar viņiem runāt, doties zināmai, kaut ko paskaidrot. Nākamajā dienā braucu prom. Vēlreiz — uz Parīzi. Mana vīra māja bija tukša, vārtniece, ieraudzījusi mani atgriežamies, vēlreiz apraudājās, viņa bija mīkstsirdīga sieviete. Viņa teica: kad iedomājos par nabaga kungu! Arī tur nebija nevienas vēstules. Dārzs bija nolaists, manas istabas logiem vairākas rūtis izsistas. Samaksāju vārtniecei, sacīju, ka dodos uz provinci, bet atkal ieradīšos Parīzē. Tad apmetos mazajā mēbelētajā dzīvoklītī, ko biju paturējusi. Un tur reiz, kādu vakaru izdarīju ko tādu, ko pati nekad nebūtu varējusi iedomāties. Piezvanīju sava vīra draugiem, lai pavadītu vakaru kopā ar viņiem. Vienalga kādiem. Tiem, kuri bija kopā ar mums tieši toreiz, kad satiku viņu Marseļā. Viņi mani uzaicināja pie sevis. Jau viņu balsis klausulē man šķita drausmīgas, pretīgas, bet es tomēr aizgāju. Viņi bija loti pieklājīgi un izturējās atbilstoši apstākļiem. «Un, sakiet, visas šīs lietas ir Joti mokošas, bet vai iespējams zināt, kā tas ir noticis?» Es viņiem neko nepaskaidroju un ļoti drīz aizgāju. Nākamajā dienā atstāju Parīzi trešoreiz un devos uz Zilo Krastu. Vēlreiz noīrēju istabu, bet tādu, kuras logi pavērās uz jūru. Vēl bija pietiekami silts, lai varētu peldēties. Es peldējos katru dienu, pat vairākas reizes dienā. Un pirmo reizi man neuznāca vēlēšanās braukt tūdaļ prom. Es nespēju iedomāties, ko ar sevi iesākt. Pagāja mēnesis. Tad pamazām vien atkal sāku nožēlot izdarīto. Nožēlot, ka nesekoju viņam uz Marseļu un vēl tālāk. Tā… Un kādu dienu, atceroties jahtu, man ienāca prātā, ka varu braukt viņu meklēt. Un vēlreiz vai nu kopā ar viņu, vai bez viņa iegūt to, ko sauc par «eksistenci».

Manu lēmumu visstiprāk droši vien ietekmēja ne jau vēlēšanās viņu atrast. Manuprāt, gluži pretēji. Taču tieši to man tomēr gribējās darīt visvairāk.

Aizbraucu uz Ameriku, dabūju savās rokās īpašumu, liku savest jahtu kārtībā un devos ceļā.

Nu jau trīs gadus es viņu meklēju. Vēl neesmu uzgājusi viņa pēdas.

Ielēju viņai vīnu no karafes, pats sev ielēju atlikušo. Dzeram klusēdami, tad gausi izsmēķējām cigaretes.

— Redzi, tagad man vairāk nav nekā, ko tev stāstīt.

Pasaucu saimnieku un pieprasīju rēķinu. Tad piedāvāju apmest līkumu pa pilsētu, pirms atgriežamies uz jahtas.

Ne viņa piekrita manam priekšlikumam, ne noraidīja to. Viņa piecēlās tūlīt pēc manis, un mēs izgājām no restorāna. Mākoņi bija izklīduši, svelme atslābusi. Lietus gāze laikam nolijuši pamatīga, ielas vēl bija slapjas, un slikti bruģētajās vietas spīdēja peļķes. Vai iemesls bija vēlīnā pēcpusdienas stunda, vai arī negaiss? Pilsēta izskatījās gandrīz priecīga. Ielās staigaja daudz vairāk cilvēku nekā tad, kad tikko bijām ieradušies. Pilsētas_bērni skraidīja pa āru un kailām kājām bradāja paltīs. Viņa vēroja bērnus, manuprāt, vērīgāk nekā no rīta. Varbūt viņa brīnījās, ka neko nerunāju. Laiku pa laikam viņa paslepšus uzmeta man skatienu. Taču tas nemaitāja viņas prieku par pastaigu. Mēs gājām drošā solī, abi vienā ritmā, un, par spīti vīnam un nogurumam, mēs būtu varējuši tā soļot stundām ilgi. Par spīti ritošajam laikam un dežūru sarakstam, ko viņa bija iedevusi Lorānam pirms nokāpšanas no jahtas. Mums vajadzēja būt uz kuģa jau pirms stundas, bet mēs par to nerunājām. Mēs gājām aizvien dziļāk iekšā pilsētā, tālāk no ostas. Pēc pusstundas nejauši nonācām ļoti dzīvā ielā, kur bija daudz veikalu un pa kuru visā tās garumā brauca veci, pārpildīti tramvaji. Es atsāku sarunu.

—    Tas man atgādina mazpilsētu Sarzanu netālu no Rokas.

—           Vienreiz es uz turieni aizbraucu līdzi Karlai, — viņa atbildēja.

—           Man šīs pilsētas patīk labāk par visām pārējām. Man šajā pasaulē patīk nepateicīgas lietas.

—    Un vēl?

—           Nepateicīgas pilsētas, nepateicīgas situācijas. Nedz privileģētas pilsētas, nedz privileģētas situācijas, nedz citas šīspasaules privileģētās lietas.

Es uzsmaidīju viņai.

—    Varbūt tu pārspīlē, — viņa teica.

—           Nē, nepavisam nē, — atbildēju. — Par to esmu pārliecināts.

Viņa brīdi vilcinājās, tad jautāja:

—    Vai tu vari pasacīt, kāpēc?

—           Tas atkarīgs no rakstura, — es atbildēju. — Turklāt, būdami neprivileģēti, šādās vietās jūtamies ērtāk nekā citur. Bet vajadzētu būt vēl kādam citam izskaidrojumam.

—    Vai tu nezini, kāds tas ir?

—    Es nelauzu par to galvu.

Viņa neuzstāja. Es paspiedu viņas delmu un teicu:

—    Man šķiet, esmu priecīgs, ka braucu tev līdzi.

Viņa palūkojās manī mazliet aizdomīgi, acīmredzot viņai likās dīvains mans tonis, un neatbildēja. Es turpināju:

—    Ja vēlies, nākamajā pieturā atkal izkāpsim krastā.

—    Kā gribi.

Viņa atslābinājās un smaidīdama piebilda:

—    Bet man vairs nebūs nekā, ko tev stāstīt.

—    Vienmēr var runāt par kaut ko citu, — sacīju.

Viņa sirsnīgi pasmaidīja.

—    Vai tev tā liekas?

—           Esmu par to pārliecināts. Visiem ir kādi notikumi, par kuriem stāstīt, visiem ir piedzīvojumi, vai tad nav?

—           Vai tu zini, — viņa lēnām sacīja, — vai tu zini, ka vienmēr viss ir iespējams? Es gribēju teikt — ka vienmēr iespējams, ka viņš ir aiz nākamā ielas pagrieziena …

—           Es zinu, — atbildēju, — iespējams pat, ka viņš mūs pašlaik gaida uz jahtas.

—           Jā, — viņa piekrita smiedamās, bet aizturēti, — tas nozīmē kādu meklēt.

—           Zinu. Bet esmu pārliecināts, ka Gibraltāra jūrnieks ir saprātīgs cilvēks.

Brīdi gājām klusēdami.

—           Dīvaini, — viņa ieteicās, — es nekad nemēģinu iedomāties, ko darīšu, ja viņu atradīšu.

—    Nekad?

—    Gandrīz nekad.

—    Visam savs laiks, — teicu. Smējāmies.

—           Es nespēju domāt par tālāku nākotni, — viņa atzinās, — tikai par brīdi, kad viņu ieraudzīšu. Tikai par mirkli, kad viņš stāvēs te, manā priekšā.

—           Tagad nozieguma termiņš ir notecējis. Tagad tu meklē brīvu cilvēku, vai ne?

—    Jā. Mazliet citādu cilvēku.

—    Un tu visu laiku turpini viņu meklēt noziegumu ostās.

Es smējos gandrīz tāpat kā Bruno, kad tam šķita, ka viņa

par visiem zobojas. Viņa labprāt man piekrita.

—    Nav iespējams meklēt visur reizē, — viņa teica.

Mēs bijām atstājuši veikalu ielu un nonākuši pilsētas nomalē. Varēja redzēt to pamazām noplokam pie kukurūzas laukiem.

—    Nav nekāda iemesla, — es teicu,—un tomēr ir jaatgriežas.

Atkal šķērsojām pilsētu no vienas malas līdz otrai, ceļš nebija

tāls, nepagāja ne divdesmit minūtes, kad atgriežamies ostā. Neilgi pirms tam viņa man jautāja:

—    Kad tu runāsi ar mani — par ko tu stāstīsi?

—           Teikšu tev visu, ko tu no manis gaidi. Es bušu negausīgs …

Nonācām ostā. Matroži nebija apmierinati.

—           Tu pārspīlē, — Lorāns viņai teica. — Es nesaprotu, kāpēc lu saceri dežūru sarakstu?

Bet īsti saīdzis viņš nebija. Viņa atvainojas:

— Es pati arī nesaprotu, laikam jau tāpēc, ka tā izskatās nopietnāk.

Viņa aizgāja kopā ar Lorānu, un es redzēju viņus dodamies uz baru. Reizēm viņiem bija pārrunājams kaut kas tāds, kas uz mani nekādi neattiecās. Uzkāpu uz klāja, aizgāju pie vinčas un_ atgūlos parastajā vietā. Bija vēls, un šajā klāja pusē neredzēja neviena matroža. Kuģis gandrīz tūlīt izbrauca jūrā. Tas lēnām atdalījās no platformas. Iekļuvis reidā, tas nevis pagriezās uz dienvidiem, bet apgriezās pilnīgi ap savu asi un kopā ar to griezās Itālijas krasts. Dažās minūtēs apgriezos arī es, taču pret savu gribu, un piepeši manā priekšā bija Elbas sala. Viņa man neko nebija teikusi. Tā kā to nebiju gaidījis, man sanāca smiekli. Tātad tikko viņa bija devusi pavēli taisnā ceļā doties uz ziemeļiem, uz Setu, kur gaidīja Epaminondass un Gibraltāra jūrnieks. Man gandrīz šķita, ka būtu labāk, ja viņa būtu cilvēkus brīdinājusi. Kuģis uzņēma ātrumu. Elbas sala pamazām kļuva neskaidrāka un attālinājās pa kreisi no manis, uz dienvidiem, ko atstājām. Kuģis uzņēma ātrumu vēl un vēl. Man šķita, tas traucās ātrāk, nekā spēja, vismaz ātrāk nekā jelkad kopš mūsu izbraukšanas no Rokas. Viņa gribēja atgūt laiku, ko bija izšķiedusi, stāstot man par Gibraltāra jūrnieku. Jūra bija nevainojama, fantastiski skaista. Saule rietēja. Bet šoreiz man nebija laika noskatīties, kā iestājas nakts. Kad aizmigu, debesis vēl bija ļoti gaišas. Bet mums tomēr vajadzēja būt krietni augstu Itālijas selgā.

Kad pamodos, viņa sēdēja man blakus. Bija pavisam tumšs.

—    Es arī gulēju, — viņa teica.

Viņa jautāja:

—    Vai negribi nākt paēst?

Es laikam biju gulējis ilgi un dziļā miegā. Pa to laiku biju aizmirsis par viņas eksistenci. Piepeši es to atcerējos, es viņu pēkšņi pazinu pēc balss vien. Mēs ļoti slikti redzējām viens otru. Paslējos, apkampu viņu un parāvu pa klāju sev tuvāk. Brutālā kustībā, kā mēdz būt, tikko pamostoties, es viņu saspiedu pārāk cieši. Lāgā nezināju, kas notiek un cik ilgi turu viņu sev piespiestu tumsā.

—   Kas ar mums notiek? — viņa tumsā ļoti klusi jautaja.

—    Nekas.

Spēji palaidu viņu vaļā.

—    Tomēr.

—    Nekas, — atkārtoju. — Es pārak cieši gulēju.

Piecēlos un aizvilku viņu līdzi uz ēdamtelpu. Pēc tumsas — žilbinoša gaisma. Viņai bija ieplestas, izbrīna pilnas acis, un man šķita, ka viņai vajadzēja to noslēpt. Man likās, es saprotu, ka viņai jau ir skaidrs, kas notiek. Ēdamtelpā bija Lorāns un vēl viens matrozis, viņi bija paēduši un sarunājās.

—   Tādā tempā braucot, — otrais jūrnieks teica, — mēs drīz būsim Setā.

Lorāns nepiecēlās. Viņš loti izklaidīgi pārmija dažus vārdus ar viņu. Par Epaminondasu. Matrozis Albērs ieteica uzņemt Epaminondasu uz jahtas. Nedz viņš, nedz Lorāns nepieminēja ziņojumu. Ak, otrais jūrnieks teica, otra tāda kā Epaminondass pasaulē nav. Viņa piekrita, apsolīja to uzņemt uz kuģa un ļoti spēji pārtrauca sarunu. Kad mūsu skatieni sastapās, mēs nodūrām acis. Mēs nespējām sarunāties. Tas bija tik skaidrs, ka to, šķiet, pamanīja pat Lorāns. Viņš loti ātri izgāja no ēdamtelpas. Līdzko viņš bija prom, ienāca divi citi matroži. Viens no tiem ieslēdza radio. Tika ziņots par Itālijas atjaunošanu. Viņa izvilka zīmuli no bikšu kabatas un uz papīra galdauta uzrakstīja: «Nāc!» Es smējos. Un pavisam klusām sacīju, ka ik vakaru tas nav iespējams, nē. Viņa nesmējās, neuzstāja, novēlēja labunakti abiem matrožiem un aizgāja.

Atstāju bāru tūlīt pēc viņas un devos uz savu kajīti. Man nebija spēka pat izstiepties. Spogulī redzēju kādu, kas kož mutautā, lai viņu nesauktu. Viņa ienāca gandrīz tūlīt pēc tam, kad es aizvēru aiz sevis durvis.

—    Kāpēc nevar katru vakaru? — viņa jautāja.

Es neatbildēju.

—   Kas tev var būt pret to? — viņa turpināja. — Pat ja … — viņa tomēr pasmaidīja, — pat ja esi katru vakaru kopā ar mani? Gluži kā ar kuru katru citu?

—    Pēc dažām dienām, — es teicu.

Varbūt vairāk par visu man patika uz viņu skatīties.

—   Ja es to būtu zinājusi, — viņa teica, — es tev arī būtu teikusi, ka ceļoju apkārt pasaulei.

Sie vārdi mūs sasmīdināja. Viņa apsēdās uz mana dīvāniņa malas un apvija rokas ap ceļgaliem.

—  Tas ir tāds pats stāsts kā kurš katrs cits, — viņa apgalvoja, — tu acīmredzot esi mani pārpratis.

—   Tā nav, — es atbildēju, — tas ir pat gandrīz konvencionāls stāsts.

Viņa mazliet zobgalīgi smaidīja. Viņa bija neērti apsēdusies uz dīvāniņa malas, sandales noslīdēja un nokrita uz grīdas.

—   Tātad?

—           Stāsts nav īstais iemesls. Nevaru tāpēc, ka tas ir ļoti nogurdinoši.

Viņa nolaida skatienu un, tāpat kā es, raudzījās uz savām basajām kajam. Diezgan ilgi. Tad pavisam citādā tonī, parastas sarunas tonī, viņa vēlreiz jautāja:

—    Tad pasaki, kas ar mums noticis?

—    Mums nekas nav noticis.

Bez šaubām, mana balss bija mazliet skarba. Viņa atkal smaidīja.

—           Es tev teicu, ka nupat biju aizmigusi, bet tas nav tiesa. Es nespēju aizmigt.

—           Nu redzi, tas ir vēl viens iemesls šovakar agrāk likties gulēt.

Viņa necēlās augšā.

—           Vai tu zini, ka ir liela atšķirība starp kaut kā pateikšanu un noklusēšanu?

—    Tu man to esi teikusi. Bet es nezināju, ka tā ir tik liela.

—    Es gan to zināju, — viņa sacīja.

Viņa prātīgi piemetināja:

—    Tev jāatrod kāds darbs uz šī kuģa.

—    Es makšķerēšu siļķes.

Viņa nemaz nesmējās.

—    Ej atpakaļ uz savu kajīti!

Es laikam pacēlu balsi. Bet viņa palika tikpat nekustīga, it kā es nebūtu bildis ne vārda. Viņa saņēma galvu rokās un iekārtojās tā, it kā gatavotos te palikt visu mūžu.

—           Tas tiesa, — viņa klusām teica, — ka pastāv liela atšķirība. Visu ko pastāvīgi mācās no jauna.

—    Tu esi muļķe.

Viņa pacēla galvu un ar rāmu ironiju balsī teica:

—    Bet tu taču zini, ka mēs nonāksim pie runāšanas?

—           Mēs runāsim, — sacīju, — nodibināsim mazu ģimeni, visu, kas ir nepastāvīgs un neatbilst noteikumiem. Ej atpakaļ uz savu kajīti!

—    Es iešu, — viņa klusām teica, — neuztraucies!

—           Kādu dienu, — sacīju, — kad tu vairs nebūsi tāda muļķe, es tev pastāstīšu garu un jocīgu stāstu, tādu, kas nekad nebeigsies.

—    Par ko?

—    Ko tu gribētu — par ko lai tas būtu?

Viņa nodūra acis. Es turējos pie durvīm, lai neietu pie viņas. Viņa to ļoti labi redzēja.

—    Tagad, — viņa teica, — stāsti tagad!

—    Kā tu vari to gribēt, tas būtu daudz par agru. Bet drīz es tev pateikšu, kādas ir tā visiezīmīgākās īpašības. Es tev pastāstīšu arī, kā to medīt. Tam nebūs gala.

—   Kā to medīt? — viņa mazliet pārsteigta pārjautāja. — Neviens visā pasaulē nevar man iemācīt neko.

—   Man liekas, es tev šo to varēšu iemācīt, runājot par veidu, kā medīsim kopā. Ej atpakaļ uz savu kajīti!

Viņa piecēlās, paklausīgi apāva sandales un atgriezās savā kajītē. Es paņēmu segu un gāju gulēt uz klāja.

Vēlreiz mani pamodināja vēsums. Mēs tikko bijām apbraukuši apkārt Korsikas ragam, pulkstenis varēja būt mazliet pāri pieciem. Vēja nesta, krūmāju smarža sasniedza jahtu. Paliku uz klāja līdz saules lēktam. Man pietika laika noskatīties, kā pie apvāršņa pazūd Korsika, un sajust, kā pamazām izgaist krūmāju smarža. Tad devos uz kajīti. Snauduļodams pavadīju tur lielāko daļu rīta cēliena. Tad atgriezos uz klāja. Ieraudzīju viņu tikai pusdienlaikā pie brokastīm. Viņa izskatījās mierīga un pat priecīga. Mēs izvairījāmies no sarunām, vairījāmies arī palikt vieni bārā. Es nožēloju, ka jau esam paraduši ēst pie viena galda. Bet citādi rīkoties mēs vairs nevarējām kaut vai tikai jūrnieku dēļ. Drīz pēc brokastīm es viņu atstāju un gāju pie Lorāna, kas todien dežurēja stūres mājā. Runājām par šo un par to. Par viņu ne. Par Gibraltāra jūrnieku. Par Nelsonu Nelsonu. Es tur biju jau kādu pusstundu, kad atnāca viņa. Šķita, viņu mazliet pārsteidza mana atrašanās stūres mājā, bet viņa to tikpat kā neizrādīja. Pirmo reizi, kopš viņu pazinu, viņa šķita tāda kā dīka. Viņa apsēdās Lorānam pie kājām un iejaucās mūsu sarunā. Mēs tobrīd pļāpājām par Nelsonu Nelsonu un smējāmies.

—    Stāsta, ka viņam bijis paradums maksāt saviem upuriem labas mūža pensijas, — teica Lorāns. — Tādā veidā viņš ieguvis devīga cilvēka reputāciju. Un tas viņam divkārt atmaksājies. Viņam vajadzējis braukt savā automobilī ļoti ātri svarīgās darīšanās, un viņš rūpīgi aprēķinājis, ka zaudētu vairāk, braucot prātīgi, nekā tad, ja reizēm kādu sabrauktu.

—    Tev nu gan ir iztēle, — viņa smiedamās teica.

—    Es to kaut kur lasīju, — Lorāns atbildēja. — Viņš uzbraucis divdesmit pieciem cilvēkiem, un ar tavu Gibraltāra jūrnieku viņš nav sevišķi sajaucis rēķinus.

—    Un tomēr viņš ir pamatīgi kļūdījies, — es teicu.

—    Ak jā, to gan var apgalvot nekļūdīgi.

—    Tu mani žilbini, — Lorāns sacīja.

—           Kas par dilemmu! — es teicu. — Vai gan visi nebūtu rīkojušies tāpat ka Nelsons Nelsons? Kas par dilemmu, ja padomā!

Mēs smējāmies visi trīs, sevišķi es un viņa. Taču neaizmirstot — un tas bija pilnīgi skaidrs — ka, nebijis Lorāna, mums nepavisam negribētos smieties.

—           Atradums ir tas, — viņa teica, — ka tieši tādējādi viņam lika izkļūt no šis dilemmas.

—           Vai gan kāds visā pasaulē zina, ko tam nabaga Dubultnelsonam vajadzēja darīt, — Lorāns piemetināja.

—           Tas nav nekāds iemesls, — viņa sacīja. — Man šķiet — es esmu par to domājusi—, ka viņam bija atlicis vienīgi nomirt. Savā mūžā viņš bija saražojis daudz jo daudz lodīšu gultņu, viņš bija to karalis. Visas mašīnas pasaulē ripo ar Nelsona lodīšu gultņiem, vai ne? Nu, un tā kā nav nekādu cerību, ka zemei reiz vajadzēs riņķot ap savu asi, Nelsona iztēlotā dzīve, tā sakot, griezās pati ap sevi. Tieši tādēļ viņš ir miris — iztēles trūkuma dēļ.

—    Tu esi labā formā, — Lorāns atzina.

—           Kāpēc viņš nevarēja sacīt, piemēram, tā: «Starp mums runājot, lodīšu gultņi man ir līdz kaklam, jūsu nelaimes gadījuma dēļ es mainīšu kursu un metīšos augstsirdībā.» Viņš skrēja kā tāds trusis.

Viņa apklusa un aizsmēķēja.

—           Vai arī viņš varēja sacīt gluži vienkārši: «Kā mani moka šīs asinis, kas p'ūst no jūsu jaunās galvas.» Tas viņam nemaksātu ne sū, un viņš joprojām skrietu kā trusis.

—    Bet tu vis neskrietu, — Lorāns teica.

—           Tas tiesa, — viņa atbildēja. — Un tā kā tas atkarīgs no viena paša teikuma …

—           Tu būtu atradusi kaut ko citu, par to esmu pilnīgi mierīgs, — Lorāns sacīja.

Neviens neatbildēja.

—    Bet īstenībā — kas bija viņš? — es jautāju.

—           Dzelzs, — viņa atbildēja. — Mūžīgi dzelzs. Vai nu tās ir lodītes, vai tā ir jahta …

Viņa redzēja, ka man gribētos saņemt kādu tuvāku paskaidrojumu.

—           Viņš bija vienīgais mantinieks milzīgam īpašumam, kas pamatojās tikai uz dzelzi, — viņa sacīja.

—    Bet kaunējās no dzelzs, — Lorāns piemetināja.

—           Viņš bēga no tuviniekiem, — viņa paskaidroja, — braucot jūrā, tu jau zini, kādi ir šie cilvēki… — Viņa smaidīja. — Bet dzelzs viņus visus vieno. Pierādījums …

—     Vai to nebutu pieradījuši tie, kas šo jahtu uzbuvējuši, — es teicu.

—     Dzelzs lētticīgais, — Lorāns sacīja. — Bet tagad, — viņš smiedamies piemetināja, — dzelzs ir labās rokās.

Viņa sirsnīgi smējās, joprojām vairīdamās no mana skatiena.

—     Lai nu kā, — viņa teica, — ne jau katru dienu slepkavām izrāda tādu uzmanību.

—     Nu, — Lorāns atkal sacīja, — pat ja nebūtu slepkavas, tu jau nu galu galā atrastu ko citu, par to man nav nekādu šaubu.

—     Vajadzīga ir tikai pamatīga apsēstība, — teicu. — Nekas cits.

—    Kādā nolūkā?

Viņa paliecās uz manu pusi.

—    Kārtīgs iegansts.

—    Kam?

—    Ceļošanai, — es smiedamies atbildēju.

Lorāns sāka dungot. Vairāk neko nerunājām. Tad viņa piepeši aizgāja. Es ilgi paliku pie Lorāna. Veselu stundu. Gandrīz nesarunājoties. Tad arī es aizgāju. Es neatgriežos kajītē, uzmeklēju parasto vietu uz klāja — pie vinčas. Es negulēju. Kad gāju iekšā ēdamtelpā, viņa nāca no tās ārā. Viņa pat nepaskatījās uz mani.

Arī nākamo nakti es gulēju uz klāja, lai nevajadzētu viņu gaidīt kajītē. Tāpat kā iepriekšējā rītā un pirms tam mani pamodināja rītausma. Biju aizvadījis veselu dienu, ne reizi nepaliekot divatā ar viņu. Tomēr jutos tikpat noguris, it kā mēs būtu gulējuši kopā. Atspiedos pret reliņiem. Bijām sasnieguši Francijas krastu. Mēs braucām gar to nelielā attālumā. Kuģis slīdēja garām mazām ostām, to bulvāri apgaismoja jūru. Es neskatījos. Atspiedu galvu pret reliņiem un aizvēru acis. Tad man šķita, ka es nedomāju ne par ko, ka esmu pilns ar viņu līdz pat pirkstu galiem. Viņa gulēja savā kajītē, un_ es nespēju iedomāties neko citu kā vien viņas miegu. Pilsētām, kas slīdēja garām, bija tikai viena jēga — to priekšā klājās viņas miegs. Un man jau šķita, ka es nespešu ilgi pretoties tādam spēkam, ka drīz man vajadzēs viņai pateikt. Ta es ilgi stāvēju, atspiedis pieri pret reliņiem. Un tad uzlēca saule. Es gandrīz negribēdams atgriezos savā kajītē, mani skurbināja doma par viņas miegu. Viņa bija tur. Acīmredzot ilgi mani gaidījusi un beidzot aizmigusi. Uz naktsgaldiņa bija_ viskija pudele. Viņa bija neprātīga sieviete. Viņa gulēja neizģērbusies, aptinusies ar segu, sandales bija nokritušas uz grīdas, kājas atsegtas. yiņa, šķiet, nebija dzērusi daudz viskija, pudele bija tikko aizsākta. Tomēr viņa gulēja ciešā miegā. Es apgūlos uz grīdas, uz paklāja, es negribēju, ka viņa pamostas, un vairījos ilgi uz viņu skatīties. Viņas atpūta man likās svarīga.

Kad nu biju te, zināju, ka viņa ir te, man izdevās mazliet pagulēt. Pamodos pirmais. Arī es biju pilnīgi apģērbies. Pavisam klusām izgāju no kajītes un devos uz ēdamtelpu. Dzēru daudz kafijas. Visi matroži bija uz klāja. Pulkstenis rādīja deviņi. Tuvojāmies Tulonai. Es biju gulējis labi ja četras stundas. Kad viņa iznāca uz klāja, es apžilbu tāpat kā vakar, tāpat kā katru dienu. Acīmredzot es vēl nebiju lāgā pieradis pie jūras gaismas.

Izkāpu Tulonā, lai tur pabūtu atlikušo laiku — vienu stundu. Es neaicināju viņu līdzi. Es nezināju, vai atgriezīšos uz jahtas. Taču es atgriezos. Par spīti pastaigai pa Tulonu, diena bija bezgalgara. Visu laiku paliku savā kajītē. Viņa nenāca pie manis. Satiku viņu pie pusdienu galda. Viņa man šķita tikpat mierīga kā iepriekšējā dienā, bet skatienā jautās sāpīgs nogurums, kādu nekad nebiju redzējis. Kāds matrozis jautāja, vai viņa saslimusi, viņa atbildēja, ka nē. Arī šajā vakarā viņa drīz iegāja savā kajītē, un es tūlīt devos pie viņas.

—    Es tevi gaidīju, — viņa teica.

—    Es lāgā nezinu, ko tev sacīt.

—    Tev jāguļ uz klāja, — viņa lēnām teica.

Stāvēju viņai blakus, un viņa bija atgūlusies uz dīvāniņa. Man šķita, ka drebu.

—    Runā kaut ko, — viņa aicināja.

—    Es nespēju.

Mēģināju smaidīt.

—    īstenībā es nekad ne ar vienu neesmu runājis. Es neprotu.

—    Tam nav nozīmes, — viņa sacīja.

—    Mēs esam muļķi. Es arī kļūstu par muļķi.

Šoreiz viņa teica, lai eju ārā.

Es gulēju ļoti maz, bet savā kajītē. Pamodos tikpat agri kā iepriekšējā rītā. Pēc bezmiega naktīm — vienmēr der svaiga un karsta kafija. Uz šīs jahtas bija paredzēta kafija tiem, kas gulēja slikti. Pie manis pienāca Bruno. Viņš izskatījās dīvains.

—    Tu esi slims, — viņš teica.

Atspiedies pret bāra durvīm, es viņu mierināju.

—    Vainīga gaisma, es pie tādas neesmu pieradis.

Jokodamies viņš rādija uz krastu.

—    Seta. Būsim tur pēc pusstundas. Jāmodina viņa.

Jautāju, kāpēc viņš izskatās tik jautrs.

—   Man tas sāk likties jocīgi, — viņš atbildēja.

Pienāca Lorāns, viņš dzirdēja, ko saka Bruno.

—           Pēdējais laiks, — Lorāns teica. — Kopš Sicīlijas viņš rāda neciešamu ģīmi.

—   Vai tu joprojām taisies Setā doties prom no jahtas?

—           Zini, es vairs lāgā nezinu, — Bruno atbildēja, — ja uz to skatās kā uz_ joku, tad tiešām var vēl kādu laiciņu palikt. Jāprot uz lietam raudzīties.

Viņa iznāca uz klāja pavisam drīz pēc manis. Viņa mani sauca, stāvēdama bāra durvīs. Labā omā sasveicinājāmies, un viņa pirmo reizi apjautājās, kā jūtos. Viņa bija ģērbusies kā parasti — melnās biksēs un melnā puloverā, bet vēl nebija sasukājusies, mati karājās pār pleciem. Sacīju, ka viss kārtībā, ka esmu maz gulējis. Vairāk nekā viņa man nejautāja. Stāvēdamapie durvīm, viņa izdzēra divas tases kafijas, tad izgāja uz klāja palūkoties uz pilsētu. Viņa padeva labrītu Bruno, kurš arī skatījās uz pilsētu, joprojām uzjautrinādamies. Zināju, ka viņa ir nobažījusies Bruno dēļ un priecājas, redzēdama viņu smejamies. Viņa smējās kopā ar Bruno. Varētu domāt, ka abi smejas par pilsētu, tas izskatījās dīvaini.

—    Vai tu Setā neatstāsi jahtu?

—          Varbūt vēl ne, — Bruno teica. — Kopš dzirdu runājam par Epaminondasu, man gribas ar viņu mazliet iepazīties.

—   Man patiktu, ja tu kādu laiciņu vēl paliktu, — viņa teica.

Mēs bijām apmēram simt metrus no kuģu stāvvietas. Kāds

cilvēks iznāca ostmalā un māja jahtai. Viņa smiedamās atbildēja. Es nostājos viņai blakus.

—           Gan redzēsi, tāda kā Epaminondass otra pasaulē nav, — viņa teica.

—           Un tādas kā jūs arī nav, — Bruno apgalvoja, joprojām smiedamies. Izskatījās, ka viņš visu nakti dzēris.

Viņa aizgāja sasukāties. Kad jahta pietauvojās, viņa jau bija atgriezusies.

Epaminondass bija jauns, skaists, pēc izcelsmes grieķis. No skatieniem sapratu, kas viņš viņai ir, ka viņš ļoti labi atceras uzturēšanos uz kuģa. Pirmais, ko viņā pamanīju, bija nevis seja, bet dīvains tetovējums krekla spraugā sirds apvidū. Tā bija sirds, uztetovēta tieši pašā sirds rajonā, un tai cauri bija izdurts duncis. Zem asmens sastingušu asinslāšu lietū bija uzrakstīts vārds. Tas sākās ar burtu «A». Tālāk nevarēju neko saskatīt. Viņu ieraugot, grieķis bija saviļņots, tetovētā sirds pukstēja tāpat kā īstā, un tajā iedurtais duncis krampjaini lēkāja. Tai vajadzēja būt lielai un jaunai mīlestībai. Es viņam sirsnīgi spiedu roku, varbūt par daudz sirsnīgi. Viņa pamanīja, kā es pūlos saskatīt viņa tetovējumu, un uzsmaidīja, un pirmo reizi kopš Pjombīno paskatījās uz mani. Turklāt tā, it kā gribētu mani nomierināt, it kā viņa jau nu gan zinātu, ka mēs tiksim pāri savām grūtībām … Ka tas ir tikai pacietības un labas gribas — jā, labas gribas jautājums. Bārā iedzērām pēc tam, kad Epaminondass bija gaviļaini sasveicinājies ar jūrniekiem, sevišķi ar Lorānu, savu labu paziņu. Bez šaubām, Epaminondasam būtu gribējies pabūt ar sievieti vienatnē, bet viņa vēlējās, lai arī es palieku. Paņēmām pudeli šampanieša. Arī Epaminondass uz mani raudzījās, bet viņa ziņkāre bija mērenāka nekā mana. Viņam droši vien bija nācies redzēt dažu labu pirms manis, un man nebija nepatīkami, ja uz mani skatījās kā uz vienu no sievietes dzīves nepieciešamībām. Un Epaminondasa ziņkāre drīz bija apmierināta. Viņš sāka savu stāstu.

Epaminondass bija mainījis arodu. Viņš strādāja par kravas mašīnas šoferi. Un darba gaitās viņam radusies izdevība sastapt Gibraltāra jūrnieku. Gibraltāra jūrnieks arī mainījis profesiju, ja tā varētu teikt. Viņam piederot benzīna uzpildes stacija pie nacionālās šosejas starp Setu un Monpeljē. To uzzinot, viņa smaidīja. Es arī. Līdzko Epaminondass sāka runāt, mani pārņēma neatvairāmi labs garastāvoklis. Viņa runas veids bija ļoti patīkams. Viņš atvainojās par benzīna uzpildes staciju, ka viņam bijusi jānodod tāda ziņa, bet, viņš piebilda, Gibraltāra jūrnieki dara, ko var, un ne vienmēr tieši to, ko grib, tai ziņā viņi esot gluži tādi paši kā citi cilvēki. Šī benzīna uzpildes stacija esot ultramoderna, darba tajā netrūkstot un tai vajagot būt ļoti ienesīgai. Gibraltāra jūrnieks tur esot pārvaldnieks un pat līdzīpašnieks, kā pats apgalvojis.

Šoreiz viņu saucot par Pjero. Departamentā Pjero pazīstot visi. Tomēr neviens nezinot, no kurienes viņš ieradies. Ero viņš parādījies tikai pirms trim gadiem, vārdu sakot, gandrīz tūlīt pēc atbrīvošanas. Viņa vārds, Pjero, protams, nav īstais, bet kāda tam nozīme, ja jau neviens, pat tu, nezini, kā īsti viņu sauc? Kas gan varētu būt vēl nenoteiktāks par vārdiem — kristāmvārdiem un citiem? Vai tad viņu pašu, Epaminondasu, visā Sētas pilsētā nesaucot par Hēraklu? Turklāt, viņš zobgalīgi smaidot piebilda, tam nav ne mazākā iemesla. Viņa piekrita. Pjero ir plašs klientu loks, — Epaminondass turpināja. Kas vēl? Viņš ir francūzis, un, cik var spriest pēc izrunas, diezgan ilgi

uzturējies Monmartrā. Pjero prot strādāt kā neviens. Svētdienas viņu var redzēt paša automašīnā — amerikāņu marka—, ko viņš nopircis par smiekla naudu un pats savedis kārtībā, īstenībā veca grabaža tagad drāžas ar simt divdesmit kilometru lielu ātrumu stundā. Otra dīvainība — Pjero nav saistījies ne ar vienu sievieti. Viņam netrūkst nejaušu sieviešu, starp tām arī klientu no Ero naudasmaisu vidus, bagātu un dīku, un neapmierinātu, bet viņš nav precējies un dzīvo viens. Kādu dienu viņš pajautājis Pjero, kāpēc tā, un atbildē saņēmis kaut ko tādu, ko viņš tikai ar nožēlu var atstāstīt Annai.

— Man reiz viena bija, — Pjero teicis — Epaminondass nosarka un izlikās loti jautrs—, bet viņa man pielipa kā pirtsslotas lapa, tā ka man otrreiz negribas to piedzīvot.

Mēs visi trīs sirsnīgi smējāmies. Epaminondass vēlreiz atvainojās, bet vai tad viņam nevajadzēja pasacīt visu patiesību?

Epaminondass bijis pārsteigts jau pirmajā reizē, kad ieraudzījis Pjero. Ja viņš neko neiedomātos, ja viņam nebūtu nekāda sakara ar visiem šiem notikumiem, viņš tik un tā būtu pārsteigts. Kāpēc? To viņš skaidri nevarēja pasacīt. Vai tā bija Pjero atsvešinātība, skumjas, tāds kā filmas varoņa oreols? Pārdrošība, ar kādu viņš vadīja mašīnu? Panākumi pie sievietēm? Viņa vientulība un noslēpums, kas jautās ap viņu? Kā tas iespējams, ka var pazīt ne reizi neredzētu cilvēku? Kur rodas tāda pārliecība? Vai to visu maz var izskaidrot nebanalizējot?

Epaminondass braucis garām Pjero benzīna uzpildes stacijai katru dienu, kad devies pēc dārzeņiem — viņš esot dārzeņu piegādātājs Monpeljē tirgum. Viņš braucis garām ap vienpadsmitiem vakarā — Pjero staciju slēdzot tikai pusnaktī. Epaminondass bieži piestājis, un viņi mazliet parunājušies. Bet Pjero bijis tik mazrunīgs — vai arī tas nav pārsteidzoši? — ka bijušas vajadzīgas nedēļas, lai uzzinātu kaut mazumiņu.

Bet ar to pašu mazumiņu pieticis, lai tagad Epaminondass zinātu par Pjero vairāk nekā viss departaments — tas nezinot gluži neko. Veselu pusgadu viņš četras reizes nedēļā — kas vajadzīgs, tas vajadzīgs, — piestājis benzīna uzpildes stacijā. Pirmais, ko viņš uzzinājis, ir tas, ka Pjero kādreiz strādājis flotē. Kad tas bijis noskaidrots, pārējais jau nācis maz'iet vieglāk. Katrā piestāšanas reizē viņi pēc paraduma atcerējušies kādu pasaules stūrīti, kur savulaik bijuši. Šai sakarā Epaminondass teica, ka, viņaprāt, bijis — kā lai saka? — ērtāk nestāstīt, kādos apstākļos viņš, Epaminondass, ceļojis, un vai viņam nav taisnība? Viņam taisnība, viņa atzina. Liktenīgā kārtā pienākusi diena, kad viņi ierunājušies par Gibraltāru. Epaminondass jautājis Pjero, vai viņš to pazīst.

—     Vai gan ir kāds jūrnieks, kas nepazīst Gibraltāru? — Pjero atbildējis.

Epaminondass piekritis.

—    Tas ir īstajā vietā, — Pjero turpinājis. Epaminondasam viņa smaids licies loti zīmīgs.

Tovakar viņi vairāk nav runājuši. Epaminondass nav bijis uzmācīgs. Viņš iedrošinājies par to ieminēties tikai pēc nedējas. Varbūt vajadzējis gaidīt vēl ilgāk, bet viņš nav varējis nociesties.

—    Gibraltārs ir viena jauka vieta, — Epaminondass sacīja.

—    Kā to ņem, — Pjero atbildējis, — tas atkarīgs no viedokļa. Katrā ziņā tas stratēģiski ir tik lielisks, ka tādu pat domādams nevarētu izdomāt.

—    Un arī savāds, — Epaminondass neatlaidies.

—    Es tevi reizēm lāgā nesaprotu, — Pjero atbildējis, — man tā neliekas.

To sakot, viņš dīvaini smaidījis, dīvaināk nekā pirmajā reizē. Kā lai šo smaidu apraksta? Kā lai apraksta tavu smaidu? Tās ir lietas, kuras nevar izstāstīt.

Nebija nekādu šaubu, ka Gibraltārs urdīja Pjero iztēli un, kā Epaminondasam licies, Pjero kļuvis runīgāks, nekā dzirdot pieminam kādas citas vietas.

—    Ja tu paņem karti, — Pjero vēl teicis, — un apskati šo klinti pie ieejas Vidusjūrā, tu sāc ticēt velnam vai arī Dievam, atkarībā no tā, kāds tev garastāvoklis.

Vai tas nebija retums — sastapt cilvēku, kuram par kādu vietu ir tik personiskas domas? Anna piecēlās un noskūpstīja Epaminondasu.

Un ne jau tas vien, Epaminondass iedrošināts turpināja. Pirmām kārtām, kādu vakaru viņš dzirdējis, kā Pjero svilpo Leģiona melodiju, un, kaut viņš zinājis, ka daudzi izbijuši jūrnieki prot Leģiona dziesmas, šis fakts, pievienots pārējiem, nostiprinājis viņa pieņēmumus. Pēc tam kādu vakaru Epaminondass ieraudzījis, ka sabojājies ģenerators, un šai sakarā viņam bijusi ļoti interesanta saruna ar Pjero. Epaminondass iekārtojies tā, — izdevība bijusi pārāk laba—, lai Pjero noticētu, ka bojājums atgadījies nupat, kaut gan tas noticis iepriekšējā dienā, un ka ar tādu mašīnu viņš tālāk nevar braukt.

—    Ja runa ir par taviem lodīšu gultņiem, — Pjero teicis, — no tiem es šo to saprotu, paskatīsimies.

Viņš ķēries pie darba. Epaminondasam licies, ka viņš bijis mazliet nervozs. Viņš nomontējis ģeneratoru, gultņi bijuši pagalam, viņš tos nomainījis. Pēc tam Epaminondass mēģinājis mazliet parunāties.

—    Kad tā padomā, — Epaminondass teicis, — tādi lodīšu gultņi ir jauks izgudrojums. Es gan no tiem neko nesaprotu.

—    Tas ir tāpat kā ar visu pārējo, — Pjero atbildējis, — jāprot amats.

Vārdu «amats» viņš izrunājis dīvainā tonī. Epaminondass atradis starp šo toni un Nelsona Nelsona noslepkavošanu — nonāvēšanu, viņš sevi izlaboja, kaut kādu sakaru, varbūt loti netiešu, un tomēr …

—    Tas, kurš to izgudrojis, — Epaminondass turpinājis, — nav vis bijis muļķu karalis.

—    Varbūt viņš nav bijis muļķu karalis, — Pjero atbildējis, — bet man nāk miegs.

Epaminondass atvainojies, ka tik vēlu viņu aizkavējis. Viņš tomēr vēl nav licies mierā.

—    Tik un tā tas ir brīnumlabi izgudrots, — viņš teicis.

—    Tavs apbrīns ir aizkavējies, — Pjero atbildējis, — gultņi izgudroti pirms divdesmit gadiem. Turklāt ir desmit pāri divpadsmitiem.

Varbūt šajos vārdos nav nekā sevišķa, bet Epaminondasam šķitis, ka nevēlēšanās turpināt sarunu ir pierādījums, tiesa, visai netiešs, ka šis temats viņam ir tuvu pie sirds.

Viņš beidza savu stāstu. Tas ir viss, ko viņš spējis izdarīt, viņš teica tā, it kā runa būtu par kādu neizbēgamu uzdevumu, ka viņam katrā ziņā vajadzējis atsūtīt viņai ziņu, atrast Gibraltāra jūrnieku, lai tas maksātu, ko maksādams. Viņš atvainojās, ka šoreiz neko labāku nav varējis izdarīt, ka varējis sagādāt tikai šos pierādījumus, ne vairāk, un tie balstās galvenokārt uz nojautu, viņš piekrīt, nevis uz faktu materiālu. Taču, viņš piemetināja, jādomā, viņa neatstās tos bez ievērības. Atcerējos, ko viņa bija stāstījusi — divu gadu laikā šī ir trešā ziņa, kuru viņai sūta Epaminondass. Es vēroju viņu un klausījos uzmanīgi, kamēr viņš stāstīja, un arī daudz smējos. Bet man tiešām šķiet, ka es noticēju. Un tagad, kad viņš bija beidzis, un pats tik tikko ticēja sava stāsta patiesīgumam, un pats sevi piepeši sāka turēt aizdomās, ka visu to sagudrojis tikai tāpēc, lai viņa ierastos Setā viņam pakaļ, jo viņam apnicis braukāt starp Setu un Monpeljē un ka no jauna gribas ceļot, — es joprojām ticēju viņa patiesīgumam. Manuprāt, ticēja arī viņa. Tas bija acīm redzams. Ja stāsts likās mazliet nesakarīgs— vai tas nebija tāpēc, ka atpazīšana vārdos grūti izstāstāma, un nekāds stāsts to īsti nevar attēlot — pat viņai?

Acis nodūris, viņš gaidīja, ko viņa teiks. Viņa uzdeva parastos jautājumus.

—    Vai viņš ir tumšmatis?

—    Tumšmatis. Mazliet cirtains.

—    Un acis?

—    Ļoti zilas.

—    Ļoti ļoti zilas?

—           Vienkārši zilas, es varbūt nebūšu pamanījis, jā, ļoti ļoti zilas.

—    Ak tā, — viņa teica.

Viņa brītiņu apdomājās.

—    Vai tiešām tik zilas, ka to uzreiz var pamanīt?

—           Uzreiz. Līdzko viņu ierauga, nodomā: rau, kādas zilas acis, tādas ir retums.

—    Kāds ir zilums — kā tavs krekls vai kā jūra?

—    Kā jūra.

—    Un cik viņš garš?

—    Grūti pasacīt. Mazliet garāks par mani.

—    Piecelies!

Arī viņa piecēlās. Viņi nostājās blakus. Annas mati sniedzās līdz Epaminondasa auss augšmalai.

—   Viņš ir tikpat daudz garāks par mani, cik es par tevi.

Viņa pacēla roku virs Epaminondasa galvas, lai redzētu, cik

garš Pjero ir, un diezgan ilgi to vēroja.

—    Būtu jocīgi, ja tu tik ļoti būtu kļūdījies, — viņa teica.

Viņa vēl brītiņu padomāja.

—    Un balss?

—    Tāda, it kā viņš pastāvīgi būtu mazliet saaukstējies.

Es uzjautrinājos. Epaminondass arī. Tāpat viņa, bet mazāk nekā mēs.

—    Vai arī tas ir pamanāms uzreiz?

—    Es to pamanīju uzreiz.

Viņa pacēla roku pie pieres.

—    Vai tu man nestāsti niekus?

Epaminondass neatbildēja. Viņš, tāpat kā es, bija pamanījis, ka viņa stipri nobālusi. Tas notika spēji, mirklī, kad viņš stāstīja par Pjero balsi. Neviens vairs nesmējās.

—           Kāpēc lai tā nebūtu benzīna uzpildes stacija? — viņa pavisam klusām noteica.

Viņa piecēlās un teica, ka dodas ceļā. Viņa nokāpa kravas telpā pa lūku, kas atradās bāra durvju priekšā. Kravas telpa stāvēja abi jahtas automobiļi. Es viņai sekoju. Epaminondass, šķiet, svārstījās, tad nokāpa ostmalā, lai, kā teica, brīdinātu Lorānu, ka vajag atvērt paneli. Kravas telpā bija ļoti tumšs. Viņa neiededza gaismu. Piepeši viņa pagriezās uz manu pusi un metās manos apkampienos. Viņa tik ļoti drebēja, ka es domāju — viņa raud. Es pavērsu viņas seju uz augšu un ieraudzīju, ka viņa nevis raud, bet smejas. Mēs bijām izdzēruši vienu vienīgu pudeli šampanieša. Parasti viņai vajadzēja daudz vairāk, lai noreibtu. Slēgtajā kravas telpā atskanēja apdullinošs troksnis, rībēja zobrati, ko Lorāns bija sācis griezt. Viņa necentās atraisīties no mana apskāviena, un man būtu bijis loti grūti viņu palaist. Panelis sāka vērties vaļā. Mēs joprojām stāvējām apkampušies, viņa smējās, es nespēju viņu atlaist. Viņa bija aizvērusi acis, tāpēc nevarēja redzēt, ka kravas telpa atveras aizvien plašāk un ka mēs tūlīt nonāksim dienasgaismā. Es pūlējos viņu atvirzīt, bet man tas vēl neizdevās. Es taču jau divas dienas gulēju tālu no viņas. Piepeši gar paneja augšmalu gluži kā nogriezta parādījās Epaminondasa galva. Es spēji viņu atgrūdu. Epaminondass skatījās uz mums. Viņš novērsās un aizgāja. Viņa gāja pie vienas no mašīnām, kas stāvēja dažus metrus no ieejas kravas telpā pretī panelim. Lai to sasniegtu, viņai vajadzēja apiet apkārt otram automobilim, kurš aizšķērsoja ceļu. Viņa aizķērās aiz tā un visā garumā nokrita uz spārna. Pēc tam viņa nevis piecēlās, bet palika guļam, apkampusi spārnu. Lorāns un Bruno skatījās uz viņu pa atvāzto paneli, pēc tam atgriezās Epaminondass un arī skatījās. Sākumā man neienāca prātā, ka vajadzētu viņai palīdzēt. Viņa plakaniski gulēja uz spārna, ar abām rokām to apkampusi, un man šķita, ka viņa atpūšas, ka tā vajag. Bruno iekliedzās, saukdams kaut ko šausmīgu. Tikai tad es metos pie viņas un viņu piecēlu. Jautāju, vai viņai kas sāp, viņa teica, ka nē. Viņa iekāpa mašīnā un iedarbināja motoru, viņas seja pauda uzmanību un mieru. Tad mani sagrāba milzīgas bailes. Es skaļā balsī saucu viņu. Vai tas bija motora troksnis? Šķita, ka viņa neko nedzird. Es saucu vēlreiz. Viņa pārbrauca pāri panelim, kas sniedzās no ostas platformas līdz kravas telpas grīdai, un attālinājās. Es pieskrēju pie kravas telpas durvīm un izkliedzu viņas vārdu. Viņa neatskatījās. Viņa pazuda aiz ostmalas režģu žoga. Es iekāpu otrā mašīnā un iedarbināju to. Piesteidzās Lorāns, kuram sekoja Bruno un Epaminondass. Viņi bija dzirdējuši, kā es viņu saucu.

—    Kas tev uznācis? — Lorāns jautāja.

—    Es apmetīšu kādu līkumu.

—   Vai gribi, lai es braucu līdzi?

Es negribēju. Epaminondass bija bāls. Viņš izskatījās tāds, it kā būtu pamodies no ilga miega. Viņš nostājās automobilim priekšā.

—    Ko? Tas būtu … — Bruno ieteicās.

—   Pierādījums, — Epaminondass izsaucās, rādīdams uz mani, reizē satracināts un lepns.

Es uzkliedzu, lai dod man ceļu. Lorāns viņu paņēma aiz rokas un aizveda. Es vēl redzēju, ka Bruno parausta plecus. Viņš teica Epaminondasam, ka jāļauj mums pašiem izstrēbt, ko esam ievārījuši. Man šķiet, Lorāns viņu izlamāja.

Es viņu panācu šaurā ieliņā pie Sētas robežas, kur satiksmi apgrūtināja tirgus. Es viņai sekoju. Viņa to nevarēja pamanīt, jo tirgus drūzma prasīja visu uzmanību. Viņa brauca labi, elastīgi un precīzi. Pēc brīža biju metrus desmit aiz viņas. Sākās Monpeljē ceļš. Viņa paātrināja gaitu. Viņas mašīna, bez šaubām, bija spēcīgāka nekā mana, tomēr man izdevās sekot viņai diezgan tuvu, divsimt metru attālumā. Šķiet, bija ļoti skaists laiks. Es nezināju, kāpēc viņai sekoju, acīmredzot tāpēc, ka es nebūtu spējis palikt uz jahtas un gaidīt. Es viņu labi redzēju. Reizēm es viņu gandrīz panācu, starp mums nebija vairāk kā piecdesmit metru. Mati viņai bija apņemti ar zaļu lakatiņu, starp to un melno puloveru būtu pieticis vietas, lai viņu nonāvētu. Mazliet pirms mērķa viņa sāka braukt ļoti ātri un tikpat strauji tuvojās pašai stacijai. Man bija grūti sekot. Bet pavisam drīz, stundas ceturksni pēc izbraukšanas no Sētas, Epaminondasa norādītajā septiņpadsmitajā kilometrā iznira lieliski, sarkani benzīna sūkņi, gar kuriem darbojās Pjero. Zem stacijas nojumes jau stāvēja trīs mašīnas. Viņa piebremzēja, pagriezās un ļoti prātīgi ieņēma vietu aiz tām. Arī es palēnināju gaitu, piebraucu malā un nostājos aiz viņas. Viņa joprojām mani neredzēja, vismaz man tā likās. Viņa bija pagriezusi man muguru, un es aizvien vēl redzēju tikai viņas kaklu starp lakatiņu un puloveru. Viņa izslēdza motoru. Vīrietis dažu metru attālumā pildīja benzīnu, nenolaižot acis no sūkņa manometra. Viņa mazliet pacēlās no sava sēdekļa, pāris sekundes skatījās uz viņu un tad diezgan strauji atkrita atpakaļ. Pirmais auto aizbrauca. Tad vīrietis tuvojās otrajam un ieraudzīja viņu. Arī viņš uz viņu skatījās. Nekas nenotika — tikai ilgs skatiens. Šķita, ka viņš nepazīst. Es neredzēju, kā skatās viņa. Viņš savu skatienu raidīja skaistai vientuļai sievietei, kuru tomēr nepazina. Viņš mierīgi piepildīja otrā automobiļa bāku, laiku pa laikam pamezdams uz viņu skatienu. Viņš nelikās sevišķi jauns. Bet es viņu ļoti slikti redzēju. Viņa atradās starp mums abiem, un viņas tuvums aizdedzināja gaisu. Es redzēju tikai izmocītu seju, tā šķita kā uguns izsvelmēta.

Pienāca viņas kārta. Nelikās, ka viņa būtu to pamanījusi. Cik es varēju spriest, izskatījās tā, it kā viņa būtu aizsnaudusies. Vīrietis piegāja pie viņas un smaidīdams teica:

— Vai pabrauksit uz priekšu?

Viņš stāvēja dažus metrus no manis pilnā saules apgaismojumā. Un pēkšņi es varēju uz viņu skatīties, es viņu icd/i in, Es pazinu Gibraltāra jūrnieku. Viņai, protams, nebija ih-vimuim viņa fotogrāfijas, un es nekad viņam nebiju iztēlojies k.ulu noteiktu seju. Bet man tādi palīglīdzekļi nebija vajadzīgi I % viņu pazinu tāpat kā senāk neredzētu pazīst jūru vai, pienuram, nevainību. Tas ilga dažas sekundes. Tad tas beidzās. I •• vairs nevienu nepazinu. Tas vairs nebija viņa skatiens, t<m bija pavisam ikdienišķs skatiens. Drīz viņu pārklāja parastas skumības ēna. Kļūdīties varēja tikai dažās sekundēs. Bet viņai ar tām pietika — viņa man vēlāk to teica—, lai atkal gandri? vai noģībtu, viņu ieraugot. Viņa lēnām tuvojās sūknim cieši gar ietvi. Kāds auto piestāja aiz manis. Es viņai sekoju, lai atbrīvotu vietu. Viņa joprojām bija ieķērusies stūrē.

—    Man vajadzētu divdesmit litru, — viņa teica.

Es pazinu viņas balsi, kaut arī tikko varēju to sadzirdēt. Vīrietis bija pilnīgi atguvis agrāko izskatu. Tagad viņš raudzījās uz viņu pliekanā pārdrošībā, kas veidojās no vilšanās, pašpaļāvības un ziņkāres. Kā gan tāda seja varēja rasties vai varbūt no jauna rasties pat pēc divām sekundēm neprātīgās līdzības?

Tad viņa izkāpa no mašīnas, it kā gribētu paiet sānis. Viņa pagrieza galvu un ieraudzīja mani. Acīmredzot viņa zināja, ka es tur esmu, jo neizskatījās pārsteigta. Viņai sejā bija smaids, kādu nekad nebiju redzējis, kopš pazinu viņu — neatlaidīgs un samocīts. Viņa lika man saprast, ka nav piemirsusi par manu esamību ne mirkli, pat tai brīdī, kad domāja viņu atradusi, un tā viņa atvainojās, ka ir viņu pazinusi un viņš ir tāds. Es tikai ar lielām pūlēm apspiedu vēlēšanos pasaukt viņu. Un viņa strauji pagriezās pret vīrieti. No muguras viņa man likās dīvaini apģērbta savās melnajās biksēs un melnajā kokvilnas puloverā. Vai tad viņas sejai nevajadzēja būt tādai, ka vīrietim būtu jāmetas bēgt? Taču viņš pat negrasījās to darīt.

—    Es gribētu, lai jūs pārbaudāt manas mašīnas riepas, — viņa teica.

Es nevarēju saprast, kāpēc viņa grib palikt te. Man vajadzēja piespiesties, lai atcerētos, ka gadiem viņai bijuši tikai nejauši vīrieši un ka no šī paraduma viņai radies jauns paradums — saglabāt uzticību. Vīrietis raudzījās viņā sakairinātā ziņkārē. Bet viņš zaudēja mazliet no savas pašpaļāvības, varbūt viņā uzplaiksnīja nojauta, ka starp sievieti un mani kaut kas notiek.

—    Pabrauciet malā, — viņš teica. — Man vispirms jāapkalpo pārējie.

Viņš radīja uz klientiem, starp kuriem biju arī es. Viņa iekāpa atpakaļ mašīnā un neveikli pabrauca malā.

—    Man laika pietiek, — viņa teica.

Es savukārt pavirzījos uz priekšu. Biju ļoti tuvu vīrietim. Viņā vairs nebija nekādas atblāzmas no tā, ko nupat biju redzējis. Man viņš šķita mazliet bērnišķīgs, jo pirms mirkļa gan viņas, gan manā priekšā bija bijis tik acīm redzami apmulsis cilvēks.

—    Desmit litru, — es teicu.

Viņš man tikko uzmeta skatienu. Nē, viņš notiekošo nebija sapratis itin nemaz. Viņš izklaidīgi mani apkalpoja, viņš steidzās, lai pievērstos sievietei.

Atgriezos uz Monpeljē ceļa, atstājot viņus vienus pašus.

Līdz Monpeljē palika trīsdesmit kilometru. Mašīna ripoja labi. Spidometrs rādīja simt, tad simt desmit un simt divdesmit kilometru. Es turēju simt divdesmit, kamēr varēju. Tik ātri es braucu pirmoreiz mūžā, un ceļš nebija sevišķi labs, tāpēc vadīju mašīnu ļoti uzmanīgi. Vienīgi tad, kad man pretī brauca kāda mašīna vai kad es kādu apdzinu, vai piebremzēju pirms pagrieziena, atcerējos, ka viņa droši vien tur ir ar šo vīrieti divatā, atcerējos viņas smaidu, kad viņa pagriezās uz manu pusi.

Es apturēju auto pusceļā. Man nebija nekā, ko darīt, un negribējās vēl braukt atpakaļ. Aizsmēķēju cigareti. Man atausa atmiņā viņas smaids, un es to redzēju tik skaidri, it kā viņa uzsmaidītu man šobrīd. Piere norasoja sviedriem. Es redzēju smaidu vēlreiz. Trešo reizi. Tad pūlējos to vairs neatcerēties, domāt par ko citu, atsacīties no šīs laimes, atcerēties, piemēram, ka viņa ir viena pati kopā ar vīrieti benzīna uzpildīšanas stacijas telpā, ka zem melnā pulovera viņa ir kaila un ka šo melno puloveru viņa novelk ļoti viegli. Bet viņas smaidam bija lielāks spēks, tas atainojās acu priekšā nepārtraukti, ar savu spēku aizslaukot visu, ko es varētu iedomāties.

Braucu tālāk uz Monpeljē. Pie pilsētas robežas apstājos atkal. Tad turpināju braukt līdz priekšpilsētai. Tur atstāju automobili uz ceļa un iegāju pirmajā bistro, ko ieraudzīju. Paņēmu vienu, tad otru un trešo konjaku. Pēc tam sarunājos ar saimnieku.

—    Varen jauks laiks.

Pateicoties konjakam, tikko biju pamanījis bistro valdošo vēsumu.

—    Jā, septembris šogad tiešām ir skaists, — saimnieks atbildēja.

Viņam nebija tāda izruna kā Hēraklam, viņa valoda bija ļoti izkopta, negaidīti laba. Man negribējās ar viņu sarunāties. Pec ceturtās glāzītes konjaka es samaksāju un devos prom pa mazu celiņu, kas tūlīt aiz bistro iegriezās pa labi. Es nezināju, ko ar sevi iesākt. Man viņu gribējās satikt tikpat stipri kā toreiz pludmalē, bet vajadzēja gaidīt, kad beigsies satikšanās ar vīrieti no benzīna uzpildīšanas stacijas. Konjaka iesildīts, es vēl vairāk domāju, ka varbūt šajā brīdī viņa novelk savu melno puloveru, bet to varēja izturēt. Es gāju. Gar ceļu stiepās nekārtīgi samestas plāksnes, kas droši vien bija te atvestas, lai izbūvētu ietves, bet kara dēļ aizmirstas reizē ar būves plāniem. Es tik ilgi tās pētīju, ka pēc puskilometra apsēdos uz vienas no tām. Tad gaidīju vēl. Tālumā nokaucās fabrikas sirēna. Pusdienlaiks. Pa šo ceļu nebrauca neviena mašīna, tikai retumis kāds velosipēds. Tas veda uz ļoti nabadzīgām, žogu ieskautām mājelēm, ap kurām auga nīkulīgas, jau dzeltējošas akācijas. Namiņi lielākoties bija būvēti no koka, ar darvotiem papes jumtiem. Stieples starp tiem veidoja nenoteiktas robežas, uz tām karājās izžauta veļa. Es dzirdēju trauku un katlu šķindoņu, ko pavadīja draudīgi uzsaucieni. Būdeļnieki pusdienoja.

Piepeši pamanīju, ka uz ceļa neesmu viens. Divi bērni pastaigājās šurpu turpu manā priekšā. Vecākajam varēja būt apmēram desmit gadu. Viņš vizināja savu brālīti ratiņos no pagrieziena, pa kuru biju atnācis, līdz bedrei, kur bēra atkritumus. Tā rēgojās metrus trīsdesmit tālāk un veidoja strupceļu. No bedres slējās vecu dzelžu un nātru jūklis. Tālāk bija pašaura brikšņu josla un pļava ar futbola vārtiem bez tīkla abos galos, tā stiepās līdz pat kokiem gar šoseju, pa kuru traucās mašīnas. Gaisā vēdīja puvuma smaka.

Kopš manas atnākšanas bērns bija saīsinājis pastaigas ceļu, lai aizvien biežāk un biežāk paietu man garām. Es viņu ļoti interesēju. Mazais ratiņos gulēja aizmidzis. Tā galva kūļājās uz visām pusēm. No deguna tecēja caurspīdīgi puņķi, kas krājās pie izliektās augšlūpas malas. Ķepīgie mati bija sapinkojušies, tie krita acīs un daži pat bija ieķērušies starp plakstiem. Uzmācīgās rudens mušas riņķoja bērnam ap seju, to nepamodinādamas. Vecākais ik pa brīdim apstājās un vēroja mani. Viņš bija baskājains, vājš, ar nespodriem, izspūrušiem matiem, mugurā — meitenes blūze. Galva bija maza un saspiesta. Viņi abi šķita vispamestākie radījumi, kādus vien pasaulē var iedomāties. Es nekustējos, un vecāko tas iedrošināja. Viņš atstāja brālīti dažus metrus atstatu un solīti pa solītim virzījās uz manu pusi, gandrīz pats to nemanīdams, mana nekustīguma iedūšināts. Tas turpinājās diezgan ilgi. Viņš mani pētīja kā

tādu šausmu, baismu avotu un kārdinoši jaunu priekšmetu. Pacēlu galvu un uzsmaidīju viņam. Acīmredzot biju to darījis pārāk strauji. Viņš soli atkāpās. Viņa mežonīgā bailība šķita ārkārtēja. Es sēdēju nekustēdamies, lai viņu neaizbiedētu.

—    Labdien, — es ļoti klusu teicu.

—    Labdien, — viņš atbildēja.

Zēns mazliet nomierinājās. Viņš nolūkoja plāksni metrus desmit no manis un gāja apsēsties uz tās. Paņēmu cigareti un sāku smēķēt. Akācijas ēna bija šķidra, un diena karsta. Pamanīju, ka zēns aizmirsis brālīti, ratiņi stāvēja pašā saulē, un mazais joprojām gulēja, atmetis galvu.

—    Neatstāj viņu saulē, — es teicu.

Zēns piecēlās kā nedarbos pieķerts un strauji aizgrūda ratiņus otrā pusē plāksnēm akācijas ēnā. Mazais nepamodās. Pēc tam zēns apsēdās uz tās pašas plāksnes, kur iepriekš, un klusēdams atkal ņēmās mani pētīt.

—    Vai tas ir tavs brālītis?

Viņš palocīja galvu, bet neizdvesa ne skaņas. Cigaretes smarža nespēja pārmākt apkārt vēdījošo puvuma smaku. Abi bērni acīmredzot bija piedzimuši un auga šajā smakā.

—   Es dzīvoju uz kuģa, — sacīju.

Viņa acis iepletās. Viņš piecēlās un pienāca tuvāk.

—    Uz tik liela kuģa kā no šejienes līdz mājai,—es turpināju.

Rādīju attālumu ar roku. Viņš vēroja manu kustību. Viņš

nekļuva biklāks, nepavisam nē.

—    Vai tu esi kapteinis?

Neviļus iesmējos.

—    Nē, es tas neesmu.

Man gribējās iedzert vēl vienu glāzīti konjaka, bet negribējās atstāt zēnu.

—    Bet man patīk lidmašīnas, — viņš teica.

Viņa acīs spīdēja gandrīz neizturama alkatība. Mirkli viņš aizmirsa mani un domāja par lidmašīnām. Pēc tam redzēju, ka viņš iznirst no sava sapņa, viņš pienāca man ļoti tuvu un turpināja pētīt.

—   Vai tā ir taisnība?

—    Kas?

—    Ka tu dzīvo uz kuģa.

—    Taisnība. Tas ir kuģis ar nosaukumu «Gibraltārs».

—    Ja tu neesi kapteinis, ko tad tu tur dari?

—    Neko. Es esmu pasažieris.

Manā priekšā auga varen kupla ziedoša nātre. Laiks nemitējās plūst. Noliecos un tādā kā aptumsuma brīdī nolauzu nātri un saberzu to plaukstās. Kāpēc? Lai pārlauztu sprandu ilgstamībai. Man tas izdevās. Tā bija manās rokās un ļoti sūrstēja. Dzirdēju bērna smieklus. Piecēlos. Zēns spēji apklusa un aizbēga.

—    Nāc šurp! — es aicināju.

Viņš tuvojās ļoti lēni, pieprasīja paskaidrojumus.

—           Tā man būs mācība, — es sacīju. Pasmaidīju. Viņš uzmanīgi lūkojās manī.

—    Vai tu nezināji, ka nātres kož?

—    Es to biju aizmirsis, — atbildēju.

Zēns nomierinājās. Viņam gribētos, lai es vēl brīdi uzkavējos.

—           Man jāiet. Es gan vēlētos nopirkt tev lidmašīnu, bet man vairs nav laika. Kādu dienu es atgriezīšos un tev to nopirkšu.

—    Vai tavs kuģis brauc prom?

—    Tas visu laiku brauc prom. Man jāiet.

—    Un vai tev ir arī automobilis?

—   Man ir arī automobilis. Vai tev patīk auto?

—    Lidmašīnas patīk vairāk.

—    Es atgriezīšos. Uz redzēšanos!

—   Vai tu atgriezīsies?

—    Es atgriezīšos nopirkt tev lidmašīnu.

—    Kad?

—    Es nezinu.

—    Nav tiesa, tu neatgriezīsies.

—    Uz redzēšanos!

Gāju prom. Atskatījos, lai pēdējoreiz paraudzītos uz zēnu. Viņš bija mani pilnīgi aizmirsis. Viņš griezās plašos lokos, izstiepis rokas kā spārnus, iedomādamies, ka ir lidmašīna. Mazais joprojām gulēja.

Braucot garām septiņpadsmitajam kilometram, redzēju, ka nekas nenotiek. Mašīnas tur nebija. Vīrietis, apsēdies uz ķebļa ar seju pret ceļu, gaidīja klientus un lasīja avīzi. Apstājos mazliet tālāk un izsmēķēju cigareti. Pēc tam straujā gaitā aizbraucu uz ostu. Bija pagājušas gandrīz divas stundas, kopš to atstājām. Epaminondass mūs gaidīja, sarunādamies ar Bruno. Viņš piesteidzās pie manis. Tā kā mēs ilgi bijām prom un viņa vēl nebija atgriezusies, viņš bija cerību pilns. Man šķita, ka arī Bruno ir cerību spārnots.

—    Nu, kas ir? — Epaminondass sauca.

Cik vien smalkjūtīgi varēdams, sacīju viņam, ka, manuprāt, tas nav gluži īstais. Bruno paraustīja plecus un par notiekošo vairs neinteresējās. Viņš gāja prom.

—           Ja viņa paliek prom tik ilgi — vai tad ne tāpēc, lai pa īstam pārliecinātos?

—           Varbūt, — es samierinoši teicu, — viņa grib noskaidrot, ka tiešām viņš nav īstais.

—           Es lāgā nesaprotu, — Epaminondass iebilda, — kaut ko tādu noskaidro ļoti ātri — vai cilvēks ir pazīstams, vai ne. To zina vismaz pēc minūtes.

—    Man arī tā šķiet.

Nezinu, kāds izskatījos. Epaminondass man ielēja konjaku. Arī viņš gadījuma pēc iedzēra.

—           Un tomēr viņa pārspīlē, — viņš sacīja. — Pasaulē nevar būt divu cilvēku, kas viens otram tik ļoti līdzinātos, ka tos varētu sajaukt, ja ar viņiem parunā. Tas nemaz nav iespējams.

Es neatbildēju. Epaminondass ilgi domāja.

—          Ja vispār kaut kas tāds pastāv, — viņš turpināja, — ja ir cilvēki, kuri tik ļoti līdzinās viens otram, ka vienu var aizstāt ar otru. Es gribu sacīt — ja nolemj pārāk rūpīgi nepētīt.

Viņš laikam bija krietni dzēris, mūs gaidot, un par šo lietu viņam bija dīvaini spriedumi.

—           Saproti, ja vien viņa grib, Pjero ir Gibraltāra jūrnieks,— viņš neatlaidās. — Ja vien viņa to grib. Galu galā tur jau ir tas joks. Reiz viņa pie tā nonāks. Viņa pateiks, ka tas ir tas, un tas būs tas, un kurš gan varēs apgalvot pretējo? Kurš?

—           Tas gan tiesa, — es piekritu, — neviens nevarēs apgalvot pretējo.

Piedāvāju viņam cigareti.

—           Un vai es arī savā veidā neesmu vienreizīgs? Galu galā es par to visu varu tikai pasvilpot.

—           Tādi mēs esam visi — vienreizīgi, — es sacīju. — Un tieši tas visu sarežģī.

Viņa domu gājiens mainīja virzienu.

—           Un ja nu viņa piepeši pajautā, kā klājas Nelsonam Nelsonam?

—    Es jau teicu, — atbildēju, — tas ir sarežģīti.

—           Tu redzēsi, gan redzēsi, — Epaminondass grudzinaja. — Ja Pjero nav Pjero, viņš pateiks, ka nav pazinis Nelsonu Nelsonu.

Pēc mana skatiena viņš atskārta, ka lāgā neklausos. Bet viņam tas nebija svarīgi.

—           Bet tādu sievieti, — viņš nerimās, — ka var nepazīt tādu sievieti?

—    Nevajag pārspīlēt, — es sacīju.

—           Iemesls ir benzīna uzpildes stacija! — Epaminondass pats sev atbildēja. — Pieņem, ka tas ir viņš. Viņam pieder ultramoderna benzīna uzpildes stacija, viņš nopelna naudu, policija liek viņu mierā, un viņam neko vairāk nevajag. Un piepeši ierodas viņa un saka: pamet visu un seko man!

—    Tas tiesa, — es piekritu. — Es par to nebiju iedomājies.

—          Viņš spēj pretoties, vai ne? Kas zina, — viņš pēc brīža piemetināja, — vai viņi par to nestrīdas jau divas stundas!

—    Kas zina? — es piebalsoju.

—           Un vēl kauns, — viņš sacīja, — ka viņš ir atmetis klejotāja dzīvi, kā mēdz teikt, jūru un visu pārējo, lai galu galā te iesakņotos kā kurš katrs cits, kā viņa benzīna sūkņi?

—    Tavos vārdos ir daja patiesības, — es piekritu.

Sarunājoties vērojām ostmalu. Viņa nebrauca.

—          Tiesa, es arī biju atstājis jūru, lai strādātu par šoferi, — Epaminondass atzina. — Tikai man, saproti pats, nav nevienam jādod norēķini. Man zem saules nepieder nekas. Pat mašīna nav mana. Tāpēc es vienmēr varu doties prom.

Brīdi viņš klusēja un acīmredzot domāja pats par savu likteni.

—          Tici man, — viņš pēc laiciņa atsāka, — vienīgi tad, ja Pjero nav Pjero, viņš piekritīs visam, ko viņa gribēs, Nelsonam un pārējam. Vai nojaut, kādā nolūkā?

—    Es nojaušu, — sacīju.

Taču viņš joprojām šaubījās. Viņu dīdīja nepacietība, redzot, ka viņa nebrauc.

—           Jo glītāki ir vīrieši, — viņš sacīja, — jo mazāk tos var atšķirt. Ar sievietēm ir gandrīz tāpat. Laimīgā kārtā viņam ir rēta galvā.

—    Laimīgā kārtā, — es piebalsoju.

—    Bet, lai varētu šķirstīt cilvēkam matus, — viņš turpināja,

—  jāpaiet laikam. Nav taču iespējams ierasties un uzreiz palūgt, lai viņš ļauj pašķirstīt matus …

Piepeši viņš Joti skali iespurdzās.

—           Viņa gan visu dara ātri! — viņš iesaucās. — Piedod, bet viņa nekavējas!

—    Rekords, — es sacīju, — tas ir gauži vienkārši.

—    Bet ja nu viņam ir rēta, — viņš atkal nopietni turpināja,

—   ko tad? Tad viņš nevar apgalvot pretējo.

—    Un kā vēl, — es nedomādams atbildēju.

—           Vai tu par mani ņirgājies? — Epaminondass aizvainots jautāja.

—           Piedod, — es sacīju. — Protams, ja viņam ir reta … Es iešu mazliet atpūsties.

Es viņu atstāju un iegāju savā kajītē. Nebiju tur pavadījis vēl ne desmit minūtes, kad izdzirdu viņas mašīnas motora rukoņu ostmala. Epaminondass mani pilna rīkle sauca, tad no klāja uzsauca viņai:

—    Nu?

—    Diemžēl, — viņa sacīja, — diemžēl, nabaga Epaminondas.

—    Ko tad tu tur darīji veselas divas stundas?

—           Es paklaiņoju, — viņa atbildēja. — Diemžēl, nabaga Epaminondas!

Es iegāju bārā. Viņi abi sēdēja pie galda, katram priekšā bija viskija glāze. Viņa vairījās no mana skatiena.

—           Un tomēr, — rūca Epaminondass, — tu taču brīdi šaubījies, vai ne?

—           Kā lai saka, — viņa atbildēja, — es sāku ticēt, ka iespējams šaubīties, ja ir tāda vēlēšanās.

Apsēdos viņiem blakus. Viņai bija vējā paspūruši mati, šķipsnas līda ārā no beretes.

—           Es būšu tevi vēlreiz velti iztraucējis, — sūrojās Epaminondass.

—    Gluži velti tas nav nekad, — viņa sacīja.

Lai mazinātu drauga bažas, viņa aizgāja pēc šampanieša pudeles. Man šķita, ka viņa izskatās laimīga. Epaminondass lūkojās viņā, pagalam pārsteigts. Es atkorķēju šampanieša pudeli. Jā, viņa izskatījās laimīga kā cilvēks, kas izkļuvis no tumšas istabas, kur loti ilgi bijis ieslēgts.

—           Katrā ziņā, — Epaminondass sacīja, — tas nav tevi sevišķi satriecis.

—    Pie visa pierod, — viņa teica.

Viņa joprojām vairījās skatīties uz mani. Tas bija loti uzkrītoši. Vai Epaminondass to manīja?

—           Katrā ziņā būs par vienu mazāk no tiem, kuri nav viņš, — es sacīju.

—           Ja tu lietai pieej tā, — Epaminondass man atbildēja, — paies ilgs laiks, iekams ieraudzīsim viņu.

Viņa sāka smieties, un es arī.

—           Varbūt tev tas liekas jocīgi, — Epaminondass pievērsās viņai.

—           Kas tad te nav jocīgs? — viņš atjautaja. — Vai es pati neesmu jocīga?

—           Vienmēr ne, — Epaminondass atbildēja, — šodien tu neesi jocīga.

—           Cilvēks uzskata sevi par stipru, — viņa teica, — bet viņš ir tik vājš, ka taisni jāraud.

—           Tā ir mana vaina, — Epaminondass teica, — nu es esmu tevi apbēdinājis.

—           Vajag zināt, ko tu gribi, — Anna sacīja. — Kad es jokojos, tu neesi apmierināts.

—           Un tu — vai tu domā, ka skaidri zini, ko tu gribi? — Epaminondass savukārt jautāja.

Viņa paskatījās manī un beidzot uzsmaidīja, bet tik nekautrīgi, ka es nosarku. Un šoreiz Epaminondass to pamanīja. Viņš apklusa.

—    Vai cilvēks vienmēr zina, ko grib? — viņa man jautāja.

—    Jā, — es atbildēju, — to zina vienmēr.

Viņa smaidīja atkal. Lai mainītu tematu un atturētu Epaminondasu, kas jau grasījās celties augšā, es ātri atsāku:

—           Ja uz zemes būtu palicis tikai viens vienīgs vīrietis, vajadzētu cerēt, ka tas ir tieši viņš. Ja pie kaut kā ķeras nopietni, tas jādara līdz galam.

To dzirdēdama, viņa iesmējās. Tad atkal ielēja glāzēs šampanieti. Viņa mudināja Epaminondasu iedzert vēl mazliet.

—           Nekad tas nav īsti viņš, — Epaminondass teica, — vienmēr kaut kā pietrūkst.

—           Tā ir trešā reize, — viņa mierīgas sarunas garā sacīja, — kad Epaminondass dod manu ziņu.

Dzēru šampanieti.

—           Mēs uzduramies cilvēka identitātes neizdibināmajiem noslēpumiem, — es stingrā tonī sacīju.

Epaminondass uz mani skatījās galīgi apstulbis. Anna viņu nomierināja.

—           Viņš grib sacīt, ka ir ļoti grūti uzdurties tieši tam, kuru meklē, — viņa paskaidroja. — Vai atceries? Reiz viņš bija meitumājas saimnieks Konstantinopolē. Otrreiz viņš bija Portsaidā. Ko viņš darīja Portsaidā?

—           Viņš bija frizieris, — Epaminondass atbildēja. — Bet nesaskanēja vai nu viņa dzīvesstāsts, vai balss nebija īstā, vai rēta … Vienmēr kaut kā pietrūkst.

—           Galu galā uz vīriešiem nevajag pārāk cieši skatīties; tāpat kā visur, arī šai ziņā jāsaglabā mēra sajūta, — viņa sacīja, skatīdamās manī.

—           Tā nekad netiksim pie mērķa, — Epaminondass paziņoja, no jauna zaudējis dūšu.

—           Tas nav viegli, — viņa piekrita. — Ko tu teiktu, ja es apgalvotu, ka tavās acīs ir kaut kas no viņa skatiena, Epaminondas?

Viņa smējās. Epaminondass palika nopietns. Viņš vainīgi nodūra acis un atcerējās, ka tās viņu pamatīgi piekrāpušas. Brīdi klusējis, viņš sacīja:

—           Kad tu viņu ieraudzīsi no tiesas un meklesi viņā līdzību ar Pjero, tad nu gan es smiešos. Tad tu pa īstam būsi mazliet nojugusies.

Mēs ļoti skaļi iesmējāmies. Epaminondass atguvās no neveiksmes.

—           Reizēm, kad kuģis piestāj krastā, šķiet, ka viņš ir ostmalā, bet, kad nokāpj no kuģa, viņa vairs nav. Reizēm pat uz zemes neizklīst aizdomas, ka tas ir viņš, tad jāpieiet vēl mazliet tuvāk. Ak, reizēm ir jāpieiet pavisam tuvu, lai saprastu, ka tas nav tas…

—    Ak jā, tā ir gan taisnība, — Anna skaļi iesmējās.

—           Un tomēr dzīve, meklējot Gibraltāra jūrnieku, ir skaista, — es paziņoju.

—           Reizēm es domāju, — viņa mierīgā balsī sacīja, — es reizēm tomēr prātoju, kas ar viņu būtu varējis notikt.

—    Es arī, — Epaminondass noskumis piebalsoja.

Mēs dzērām otro pudeli šampanieša.

—           Epaminondasu stāsts par Gibraltāra jūrnieku ļoti dziļi iespaidoja, — Anna paskaidroja.

—           Es nezinu, vai mani pārsteidza tas vai kas cits, — Epaminondass pavism bērnišķīgi atzinās.

Es iesmējos.

—           Tas vienmēr sākas ar Gibraltāra jūrnieku, — es apgalvoju.

Viņš sērīgi palocīja galvu. Mēs visi trīs bijām apskurbuši. Uz šīs jahtas nemaz daudz nevajadzēja, lai noreibtu.

—           Konstantinopolē tas jau bija tikpat kā uz āķa, — Epaminondass sacīja. — Tev pietrūka labas gribas.

Viņa man uzmeta skurbu skatienu.

—           Ja man ir kaut kā par daudz, — viņa teica, — tad tā ir laba griba. Galu galā nevaru saprast, vai tā ko dod.

—           Tu vari teikt, ko gribi, — Epaminondass neatlaidās, viņu bija apsēdusi uzmācīga doma, — Konstantinopolē tas jau bija tikpat kā rokā.

Viņš sāka nervozēt.

—           Vai tiešām tev tik ļoti vajag, lai viņa to atrod? — es jautāju.

—           Tad man būtu miers, — Epaminondass atbildēja. — Es vēl biju pavisam jauns, viņa ieradās un atņēma mani ģimenei, viņa uzņēma mani uz jahtas un — hop! — un kopš tā laika …

—           Tikpat kā uz āķa, — sacīja Anna, kas negribēja turpināt sarunu tādā garā, — it kā pēc trim gadiem tāds āķis man varētu kaut ko nozīmēt. Labāk runāsim par Konstantinopoli. Ja tevis tur nebūtu, es būtu palaistuve nevis okeānos, bet…

—           Līdzko viņa to atradīs, man bus miers, — Epaminondass skaidroja.

—           Runa nav tik daudz par meitumāju, — viņa teica, — bet tur trūkst gaisa …

Epaminondasa seja noskaidrojās.

—          Tas tiesa, — viņš teica, — līdzko es viņam biju izstāstījis par jūrnieku, viņš uzreiz sacīja — esmu viņš, saki, lai viņa nāk šurp. Atklāti sakot, man tas likās mazliet par traku, un viņa nodarbošanās dēļ es īsti nejutos savā ādā. Kad tu atgriezies uz kuģa — es to tev neesmu teicis — es viņam sadevu pa purnu. Viņš pat dabūja skaistu rētu.

—           Tas ir veltīgi, — viņa smiedamās sacīja, — tas lietas sarežģī vēl vairāk.

—   Tagad, — Epaminondass teica, — es vairāk neko nestāstu.

Vīlies viņš piemetināja:

—    Bet tu tik un tā vari gaidīt, ka es tev atkal sūtīšu ziņas.

—           Ak, tas ir vienīgais — saproti, — vienīgais, ko nevajag darīt, — viņa sacīja.

Bet Epaminondass vēl nebija visu pateicis. To varēja skaidri redzēt. Viņš kaut ko vēl paturēja pie sevis, lai iespaidīgāk pasniegtu.

—           Manuprāt, — es teicu, — Pjero no septiņpadsmitā kilometra bija pūļu vērts.

Viņa skatījās manī, klusi smiedamās, it kā būtu izstrādājusi labu joku.

—          Katrā ziņā, — Epaminondass apgalvoja, — tas bija viss, ko es varēju izdarīt šajā muļķīgajā departamentā.

Klusāk viņš piemetināja:

—           Ņemot vērā, cik maksā benzīns, neviens to neizdarītu labāk.

Anna paliecās uz viņa pusi un loti maigi sacīja:

—           Manuprāt, tev lāgā nepatīk tavs darbs. Saki, kas tev uz sirds!

—           Saki gan, — es piebalsoju. — Ja tu to nepateiksi viņai, kam tad tu pateiksi?

—           Esmu zaudējis dūšu, — Epaminondass atbildēja, — es neteikšu neko.

Bet tūlīt pat viņš to pateica, turklāt brīnišķīgi.

—           Ņemot vērā, kas viņš ir, manuprāt, tev viņš jāmeklē Āfrikā.

Pēc_šī paziņojuma iestājās pienācīgs klusums.

—    Āfrika ir liela, — Anna sacīja. — Tev jāpasaka skaidrak.

Viņš pateica skaidrāk. Tas ilga pusstundu. Mēs ar Annu klausījāmies izklaidīgi, jo domājām par ko citu. Runa bija par to, ka jadodas uz Dahomeju un jāsameklē matrozis, kas reiz strādājis uz jahtas, vārdā Luijs, dzimis marsejietis, — viņa to atcerējas. Iepriekšējā nedēlā Epaminondass saņēmis vēstuli no Luija, kas viņam lūdzis padomu sakarā ar kādu 2ežē, ar kuru viņš iepazinies Dahomejā, pie Abomejas novada eujiem, un tas, pec Luija domām, noteikti esot Gibraltāra jūrnieks. Epaminondass vēl neesot Luijam atbildējis, jo šķitis prātīgāk iepriekš aprunāties ar Annu. Viņš mums stāstīja par eujiem. Viņš bija ievācis par tiem ziņas. Tā esot zemkopju un klejotāju cilts, kas dalu gada dzīvojot Atakoras plakankalnēs. Tas esot skaists novads, tur esot ezeri un kudu antilopes, tiesa gan, mazas, bet esot. To pateicis, viņš turpināja, ka tomēr nezinot, vai Luijam esot pietiekams iemesls viņu aicināt tik tālu. Par to lai viņa spriežot pati. Tiesa, tas esot tālu … Galu galā, viņš, tas, ko viņš teiktu … Viņš runāja ilgi, jaucot kopā kudu un Gibraltāra jūrnieka pievilcību. Pārāk ilgi. Mēs pārāk ilgi skatījāmies viens otrā. Pilnīgi iegrimis euju apcerēšanā, viņš to nepamanīja.

—    Kāpēc ne? — viņa jautāja. — Tu brauksi mums līdzi.

—    Es nezinu, — Epaminondass kaunīgi atbildēja.

—    Vai tevi kavē mašīna? — es jautāju.

—    Pat tā man nepieder, man pieder tikai mana āda.

Es pilnīgi sapratu Epaminondasa vēlēšanos. Bet viņa piepeši sacīja, ka grib mazliet padomāt un atstāja mūs. Epaminondasu tas loti pārsteidza. Taču es pametu viņu brīnāmies un arī aizgāju uz savu kajīti atlaisties. Kaut kādā ziņā liktenis bija izšķīries. Man vēl nebija laiks saprast, kādā ziņā īsti. Mēs devāmies uz Centrālo Āfriku. Iemigu zaļā, kudu antilopju pilnā savannā.

Gulēju ilgi. Laikam pamodos mazliet pirms vakariņām. Tūlīt devos uz bāru. Viņas tur nebija. Bārā ieraudzīju vienīgi Epaminondasu, kas gulēja dziļā miegā, izstiepies uz diviem atzveltņiem. Neviena cita uz jahtas nebija. Iededzu gaismu. Epaminondass kaut ko noņurdēja, bet nepamodās. Sildplāksnes bija atdzisušas, ēdiens nebija gatavots. Steigšus noskrēju lejā kravas telpā un ieraudzīju, ka abas mašīnas ir tur. Lēnām uzkāpu atpakaļ bārā, uzmodināju Epaminondasu un pajautāju, kur ir viņa. Viņš pateica to pašu, ko es jau zināju, — savā kajītē.

— Viņa domā, — viņš teica. — Ja viņa sāk prātot, vai mums vajag vai nevajag braukt uz Dahomeju, tad nebūs nekāda gala. It kā par kaut ko tādu vēl vajadzētu domāt.

Viņš pastāstīja, ka viņa iznākusi no savas kajītes neilgi

pēc tam, kad es esot aizgājis, un ļāvusi visai apkalpei būt brīvai līdz pusnaktij. Viņa teikusi, ka dosimies ceļā naktī, bet nav atradusi par vajadzīgu pateikt, uz kurieni.

—          Es gaidu, kad viņa būs pietiekami domājusi, — Epaminondass sacīja, — lai zinātu, vai man jābrīdina dārzeņu piegādātājs.

Atstāju Epaminondasu un gāju uz viņas kajīti. Pirmo reizi atvēru durvis nepieklauvējis. Iededzu gaismu. Viņa gulēja apģērbusies, salikusi rokas zem galvas gandrīz tāpat, kā bija gulējusi aiz niedrēm. Apsēdos viņai blakus. Viņa izskatījās noraudājusies.

—    Paēdīsim restorānā, nāc līdzi, — es aicināju.

—    Man negribas ēst.

—    Tev vienmēr gribas.

—    Vienmēr ne.

—           Epaminondass tur augšā mokās neziņā un gaida, kad tu izšķirsies, vai brauksim pie eujiem vai ne, viņam jābrīdina dārzeņu piegādātājs.

—          Bet mēs taču brauksim, tu vari viņam pasacīt, dosimies ceļā jau šonakt.

Viņa pūlējās atcerēties.

—    Uz kurieni mēs braucam?

—           Nu tu pārspīlē, — es teicu. — Pie Dahomejas eujiem Abomejas novadā.

—    Tiesa. Tas ir tāls ceļš.

—    Desmit dienas?

—    Jā, ja jūra ir laba. Ja ne, tad divas nedēļas.

—   Vai tu negribi medīt kudu kā Hemingveja grāmatās?

—          Nē, — viņa atbildēja un piemetināja: — Šis ir divdesmit trešais ziņojums, ko es saņemu, kopš meklēju.

Un viņa mīlīgi piebilda:

—   Mēs medījam ko citu, ne kudu.

—           Bet, tā kā šis jūrnieks ir rets putns, dažas dienas, ja gribi, varam medīt ko citu. Laiku pa laikam tomēr vajag nomedīt kādu sīku zvēriņu, lai būtu ko ielikt medību somā. Medīsim kudu.

—    Un ja nu viņš ir pie eujiem?

—    Nu, tad tu medīsi kudu kopā ar viņu.

Viņa klusēja. Es neiedrošinājos pārāk cieši skatīties.

—    Un vai kudu medības ir bīstamas?

—           Mazmazlietiņ, bet tieši tik, cik vajadzīgs. Turklāt cilvēku uztverē visas kudu ir vienādi vērtīgas. Tad medības ir — kā lai saka? — vieglākas.

—   Vai, kudu medījot, var sarunāties?

—           Kad medī, nedrīkst taisīt ne vismazāko troksni, nedrīkst runāt. To zina visi.

—           Vai tad arī čukstēt ausī nedrīkst? Tas taču ir atļauts, vai ne?

—           Protams, bet tad runā tikai par medījumu. Nedrīkst izkliedēt uzmanību.

—           Man gan ne prātā nebūtu nācis, ka esmu uzņēmusi uz jahtas tik labu mednieku. Bet kudu ir grūti iegūstams medījums.

—    Visskaistākais pasaulē.

—           Un vai tiešām viņi nesarunājas ne par ko citu kā vien par kudu?

—           Vakaros pēc medībām dažkārt tērzē par literatūru. Bet pirmām kārtām tie ir kudu mednieki.

—    Un nekad, nekad ne par ko citu?

—           Nekad neko nevar tā apgalvot. Varbūt reizēm arī par ko citu.

—    Tev vajadzētu apskatīt pilsētu, tā ir skaista.

Es piecēlos. Viņa ar roku mani apturēja.

—           Vai tu ar to sievieti arī tik daudz runāji? Vai tu ar viņu tāpat sarunājies?

—           Es sevi taupīju labākiem laikiem, es ar viņu nekad nerunāju. Es nebiju laimīgs.

Viņa lēnām teica:

—    Šķiet, ka es gan biju laimīga.

—    Cilvēks jau tam tic, — es teicu.

Atstāju kajīti. Aizgāju uz bāru pie Epaminondasa. Viņš nepacietīgi mani gaidīja, sēdēdams pie vīna glāzes.

—    Ko viņa teica?

—    Neko.

—           Tomēr, — viņš iedzēra un paklakšķināja mēli, — šis gājiens jau nu būtu labs. Tad tas nozīmē, ka viņa vairs negrib.

Atcerējos, ko viņa man uzdeva.

—    Viņa lika tev pateikt, ka braucam pie taviem eujiem.

Viņš neizrādīja nekādu prieku. Drīzāk gluži pretēji — viņš

sabruka krēslā, glāzi rokā turēdams.

—    Kad?

—    Tu taču zini, šonakt.

Viņš sāka sūroties.

—           Un atkal es braukšu prom. Nekad es nedaru neko jēdzīgu.

—    Vajadzētu zināt, ko tu gribi, — sacīju.

—           Viņa ieradās man pakaļ Mažungā pie manas nabaga mātes. Tā nieka dēļ, ko viņa no manis gribēja, viņa mierīgi varēja atstāt mani, kur es biju. Es vēl tagad lauzu galvu, ko viņa manī atrada … — viņš klusāk piemetināja.

—    Citiem neiet labāk. Nav vērts sūroties.

Viņš manī neklausījās.

—           Māte visu laiku raksta un aicina mani mājās. Tēvs ir vecs. Mums bija labs apelsīnu veikals, un tas viss iet postā…

—    Tev atliek tikai atgriezties Mažungā.

Viņš uztraucās.

—           Tu gan redzēsi, pats redzēsi, kā ir atgriezties Mažungā pēc tam, kad viņa tevi izvazājusi pa Tempiko, Ņujorku un Manilu. Mažungā es nobeigtos. Tu pats nesaproti, ko runā!

—    Nav iemesla uzskatīt, ka tu nekad nevarēsi atgriezties.

—    Es atgriezīšos tad, kad viņa atradīs jūrnieku. Agrāk ne.

—    Nesaprotu.

—           Kad viņa to atradīs, man visur riebsies, to es skaidri zinu, un tad es atgriezīšos Mažungā.

—    Tev pietiek laika to sagaidīt, — es teicu.

Viņš ilgi nolūkojās manī.

—    Ar tevi nebūs gluži tāpat. Tevī viņa ir ieķērusies.

Es neatbildēju, tāpēc viņš pieņēma, ka apšaubu viņa apgalvojumus.

—           Es zinu, ko es saku. To nevar noslēpt. Es nekad neesmu redzējis, ka viņa par jebko tik ilgi domātu. Es viņu vairs nepazīstu.

—    Vai pie eujiem tiešām ir kudu?

Viņš pārvērtās.

—           Pa druskai. Bet Zambezi — tur nu gan ir. Vellē arī, saproti, bet lielās, tās ir tikpat grūti nomedīt kā mušas, nemaz nav vērts mēģināt.

Viņš gaidīja, es neatbildēju.

—    Kāpēc tu jautā? Vai tu gribi medīt kudu?

—    Es nezinu, aiz ziņkārības.

Viņš šķita vīlies. Piepeši viņam kaut kas iešāvās prātā.

—           Un ko lai iesāku ar dārzeņu piegādātāju, kas nav brīdināts?

—    Nu, aizbrauc pie viņa!

—            Neiespējami. Viņš dzīvo divdesmit kilometru attālumā. Tev mani jāaizved.

—           Tu nemaz nevari iedomāties, cik briesmīgi tu man kriti uz nerviem.

Viņš izrādīja vislielāko izmisumu.

—    Viss ir loti vienkārši, ja tu mani neaizvedīsi, es palikšu te.

—    Es neprotu atvērt kravas telpas paneli.

—    Bet es protu, tā tikai vēl trūka, ka es neprastu!

Es varētu viņam teikt, lai brauc viens pats, bet, ja es paliktu, es tūlīt ietu uz viņas kajīti. To es negribēju. Viņš lūdza, lai viņu aizvedu, jo vienam braukt bija garlaicīgi. Nepilnās piecās minūtēs viņš bija nokāpis lejā un atvēris paneli.

Bijām prom no kuģa divas stundas. Tik daudz laika mums vajadzēja, lai brīdinātu dārzeņu piegādātāju un paņemtu Epaminondasa mantas mazā Sētas viesnīcā. Atpakaļceļā viņš man mazliet pastāstīja par Luiju.

—    Mans draudziņš ir īsts jokupēteris, gan redzēsi.

—           Vai jūs viņu bieži tā vadājat ar kuģi, tagad ir radies iemesls to pateikt?

—           Ar kuģi? Vai tiešām tu iedomājies, ka man varen patīk kratīties uz Dahomeju?

—    Piedod. Man gan patīk.

—    Nevarētu vis sacīt.

Kad pārbraucām, matroži bija atgriezušies. Bārā dega gaisma. Lorāns bija mazliet iereibis. Bruno arī, bet daudz vairāk nekā Lorāns.

—           Tas nu ir trakoti jancīgi! — Bruno klaigāja. — Ja pirmais muļķis, kas pagadītos ceļā, sacītu, ka jūrnieks ir teltī Himalaju virsotnē, viņa drāztos turp bez kavēšanās. Es palieku. To es nevaru laist garām.

Epaminondass metās viņam virsū.

—   Nem savus vārdus atpakaļ, vai es tev sadošu pa purnut

—          Ja te aizliegts pazoboties, tad nu gan es kāpju nost no jahtas, — Bruno atbildēja. — Es neatsakos ne no viena vārda.

—    Viņam taisnība, — Lorāns teica.

Epaminondass cienīgi aizgāja.

—          Man tikai jābrīnās, — viņš paziņoja, — ka viņa uzņem tādus muļķus, kas nesaprot itin nekā.

Atstāju viņus. Iegāju viņas kajītē. Viņa no jauna bija nodzēsusi gaismu. Es to iededzu. Viņa gulēja tādā pašā pozā kā pirmīt. Šoreiz man likās, ka viņa mani gaidījusi. Pastāstīju par savu braucienu kopā ar Epaminondasu un dažus viņa izteikumus par Luiju no Abomejas. Runāju diezgan ilgi. Redzēju, ka viņa kļūst mazliet nepacietīga. Un tad man vairs nekas nebija stāstāms, pat par Epaminondasa jokiem ne.

—           Varbūt viņam labāk patiktu, ja tu šeit kāptu nost no jahtas, — viņa teica.

Tad piebilda:

—   Tāpat kā citiem.

Apsēdos uz grīdas un atspiedu galvu pret viņas gultu.

—    Man negribas pamest jahtu.

—    Kāda starpība, vai to dara mazliet agrāk vai mazliet

vēlāk?

—    Vēl ne. Es atstāšu jahtu, bet vēl ne.

—    Kam tad, tavuprāt, jānotiek, lai tu dotos prom?

—    Jāatrod Gibraltāra jūrnieks.

Viņa nesmējās.

—    Piedod, bet es nezinu.

Piepeši viņa skarbā balsī jautāja:

—    Bet no kurienes tu nāc?

—           Es tev jau teicu — no Koloniju ministrijas, es pārrakstīju …

—    Vai tu tiešām esi tāds muļķis, ka neredzi, kas notiek?

—    Es neesmu muļķis, es redzu, kas notiek.

—    Un tu negribi atstāt jahtu?

—           Vēl ne. Tas ir vienīgais, ko es spēju gribēt. Man nav nekāda iemesla iet prom.

—           Bet es, — viņa lēnām teica, — tu jau zini, nē, man ir visi iemesli likt tev izkāpt.

—    Man tavi iemesli ir pilnīgi pie kreisajiem sāniem.

Viņa atkal nomierinājās. Un ar maigu viltību, it kā sarunātos ar bērnu, jautāja:

—    Tātad tu paliksi te un klusēsi, un klusēsi.

—    Es darīšu, ko varēšu.

—    Vai tu domā, ka iespējams pastāvīgi klusēt?

—           Manuprāt, ir jāklusē, cik ilgi vien iespējams. Bet nevis… vienmēr.

Atgūlos viņai blakus.

—    Es jau vairs nespēju klusēt, — sacīju.

Tas bija brīdis, kurā mēs it kā runājām. Bet tas pagāja un drīz vairs nelikās pietiekams. Viņa piespieda savu seju manai sejai un ilgi tā gulēja nekustēdamās.

—    Pasaki man kaut ko, vienalga, ko.

—    Anna!

Pulkstenis uz galda rādīja divi. Mums nenāca miegs.

—    Vēl kaut ko, — viņa sacīja.

—    Man patīk uz šī kuģa.

Viņa apgūlās un neko vairs nelūdza. Viņa nodzēsa gaismu. Iluminatorā varēja redzēt tukšu, starmeša spilgti apgaismotu ostmalu. Mēs būtu varējuši domāt, ka iekāre starp mums mirusi.

—           Vajag gulēt, — viņa teica, — mes vairs neguļam, mes esam ļoti noguruši.

—    Nē, tu maldies.

—    īstenība man patīk, ka tu esi tads — kā siena.

—    Klusē …

—    Ko nozīmē vislielākā mīlestība pasaulē?

Redzēju viņas seju starmeša vizošajā atspulgā. Viņa smaidīja. Es pieceļos, lai ietu prom. Viņa mēģināja mani atturēt.

—    Muļķe, — es sacīju.

Atbrīvojos no viņas. Viņa ļāva man iet prom, pat nemēģināja vairs atturēt.

—           Neuztraucies, — viņa teica, — arī es savā veidā protu klusēt.

Kuģis atgāja naktī. Es gulēju ļoti maz. Dzenskrūves vibrācija mani pamodināja, un es ilgu laiku nevarēju vairs iemigt. Beidzot, kad biju zaudējis visas cerības, kad jau ausa gaisma, es iemigu. No kajītes izgāju ap pusdienlaiku. Viņa bija uz klāja — mierīga un priecīga kā ik rītu. Viņa sarunājās ar Bruno. Viņš vairs nebija piedzēries, bet ļoti sliktā omā, jo pieņēma, ka uzkāpis uz kuģa nejauši, ka viņš ne dzirdēt negrib par braukšanu uz Dahomeju utt. Viņa mēģināja Bruno nomierināt, stāstīdama, ka mēs medīsim kudu antilopes. Dzirdēju, kā viņa saka:

—           Tas ir kaut kas tāds, kas cilvēkam jāizdara, un tā tu to reiz būsi darījis …

Viņš raudzījās aizdomīgi. Bruno bija visjaunākais apkalpes matrozis un viņam ļoti pietrūka pasaules nestabilitātes izjūtas. Mums bija ļoti grūti viņam ieskaidrot ceļojumu nepieciešamību. Bet visi pret viņu izturējās ārkārtīgi iecietīgi.

Ēdām kopā. Epaminondass apsēdās pie mūsu galda. Viņš mūs nekad netraucēja. Torīt viņš gavilēja. Laiks bija brīnišķīgs, viņš bija aizmirsis Mažungu, sirdsapziņas pārmetumus un varbūt — man tā likās — iemeslu, kāpēc ceļojam uz Dahomeju.

—           Tātad mēs dodamies turp, — viņš man teica, spēcīgi uzsizdams pa plecu.

—    Braucam gan, nomierinies!

—           Tu varēsi lielīties, — viņa mazliet vieglprātīgi sacīja, — ka esi mani pavazājis aiz deguna.

Epaminondasa sejā parādījās sašutums.

—           Ja arī kāds tevi vazā aiz deguna, tad es jau nu tas neesmu.

Viņa smiedamās piekrita.

—           Un vai tad galu galā nav tikpat kā vienalga, vai tu esi te vai kur citur? — Epaminondass jautāja.

—    Tomēr cerēt vajag, — es iebildu, — jo citādi…

—           Vislabāk būtu, ja viņš būtu kļuvis par piena pārdevēja Dižonā, kamēr es, šo dižo cilvēku meklēdama, tēloju palaistuvi okeānā.

—    Okeānā vai kur citur … — Epaminondass skaļi iesmējās.

Smējās visi, pat matroži pie citiem galdiņiem. Tiešām, neviens neapvainojās.

—    Dižonā vai nekur, — sacīju.

Viņa iesmējās. Epaminondass nesaprata, ko gribu ar to sacīt, un kā vienmēr tādās reizēs, viņa seja pauda tādas kā izbailes.

—    Tā ir tikai tukša runāšana, — viņa tam paskaidroja.

—    Vai tagad tu atļaujies jokot?

—    Tiešām, tas ir joks, — Anna sacīja.

—           Man šķiet, es nokāpšu no jahtas Tanžerā, — Epaminondass teica, piepeši zaudējis dūšu.

—    Es jokojos, — Anna teica. — Tu kļūsti pārāk aizdomīgs.

—           Vēl var gadīties, ka tad, ja viņš būs pie eujiem, tu varbūt muti vien iepletīsi, — Epaminondass sacīja.

—    Viņai jau nu tur vajadzēs būt, — sacīju.

Iedomājoties tādu satikšanos, man uznāca nevaldāmu smieklu

lēkme.

—           Tu varētu gan pateikt, par ko smejies, — ieminējās Epaminondass, kas viegli aizvainojās un varbūt domāja, ka es apšaubu ceļojuma iznākumu.

—           Es domāju par iespēju drīz nokāpt no kuģa, — paskaidroju.

Arī viņi smējās.

—           Ak, — iesmējās Epaminondass, — ja gribi darīt to ātri, jābūt veiklam.

—    Drīz pievienosimies Nelsonam un viņa lodītēm.

—    Jūs aizmirstat mani, — viņa atgādināja.

—    Tu pārspīlē, — es teicu.

—           Tu senāk nebiji tāda, — Epaminondass apgalvoja, — tu mainies, diemžēl ne uz labo pusi.

Un viņam smejoties aizrāvās elpa.

—           Ceļošana cauri, — viņš uzvaroši iesaucās, — dodamies mājās kā visi cilvēki. Bet es, — viņš piemetināja, — palikšu Kotonu medīt kudu.

Viņš pagriezās uz manu pusi kā cilvēks, kas kaut ko atceras, un viņa arī. Viņš izskatījās mazliet apjucis. Es raudzījos Anna.

—    Un tu? — Epaminondass bikli iejautājas. — Kas tevi…

—    Kā lai zina? — es jautāju.

Visi klusēja. Viņai bija visskaistākās acis. Tās gaidīja, lai runāju. Bet es nerunāju.

—    Vismaz es, — atsāka Epaminondass pavisam klusā balsī,

—   palikšu Kotonu medīt kudu. Mēģināšu notvert tās dzīvas un pārdot zooloģiskajiem dārziem.

—    Kotonu, — es ar mokām izrunāju, — kudu nemaz nav.

—    Bet cik to ir Zambezi — veseliem pulkiem! — viņš sacīja.

—           Bet ko ar tām dara, ja tās nevar notvert dzīvas? — viņa jautāja.

—   Jums vajadzētu to zināt, — es teicu.

—           Kā gan tu vari iedomāties, ka viņa to zina? — mazliet pārsteigtais Epaminondass jautāja.

—           Nemēģini jel visu saprast, — viņa atbildēja. — Tas tāpēc, ka es medīju Gibraltāra jūrnieku. Tas ir mājiens.

Viņa laipni atsāka:

—    Ko ar tām dara? Vai tās var ēst?

—           Tās lieliski garšo, — Epaminondass apgalvoja. — Turklāt vēl ir ragi un āda, un vēl — es nezinu, tikai cilvēks, kas galīgi neko nesaprot no medīšanas, var uzdot tādus jautājumus.

—           Kudu, — es skaidroju, — ir rets dzīvnieks. — Retu dzīvnieku medības ir lielas medības.

—           Jo retāks dzīvnieks, jo labāk, — Epaminondass skali iesmējās — viņš bija sapratis.

Anna labprāt smējās par Epaminondasa viltībām, viņa uzjautrinājās, bet Joti drīz noskuma.

—   Man aizvien vairāk patīk runāt niekus, — viņa teica,

—   laikam es novecoju.

—          Tas nav tāpēc, ka tu noveco, — Epaminondass pārliecinoši noteica.

—   Tas tāpēc, ka ir diena, — es sacīju.

Par šo mājienu Anna smējās vēl ilgi.

—           Jums vajadzēja jau agrāk pasacīt, ka es jūs traucēju, — Epaminondass teica.

—          Ja arī mūs kaut kas traucē, vari neuztraukties, tas neesi tu, — Anna viņu nomierināja.

Epaminondass saprata viņas vārdu jēgu un noskaitās, bet ne sevišķi.

—           Nav vērts izlikties, — viņš teica. — Tik un tā tu esi dīvaini pārvērtusies.

Visu dienu pavadīju, mēģinādams lasīt, bet velti. Pievakarē devos uz bāru meklēt Epaminondasu. Arī viņš lasīja, ieslīdzis atzveltnī. Viņa sarunājās ar matrožiem par laiku, kāds mūs sagaida Atlantijas okeānā. Mana ierašanās bārā tika pamanīta. Daži, starp tiem varbūt Bruno, acīmredzot domāja, ka pienācis kritiskais bridis manā dzīvē uz jahtas un ka es līdz Dahomejai neaizbraukšu. Pēc viņas izskata varēju spriest, ka mūsu stāvokļa divdomība viņu itin nemaz netraucē, tieši pretēji, tā ieilgšana viņai sagādā zināmu prieku. Izgāju cauri bāram un devos uz klāju. Drīz man piebiedrojās Epaminondass. Tieši to es vēlējos. Mēs labi sapratāmies, un man gribējās ar kādu parunāties.

—   Vai tad tu arī neko nedari? — es viņam jautāju.

—    Man tā kā gribējās sakārtot bibliotēku, — viņš atbildēja,

—   bet tā bija ļoti nenoteikta vēlēšanās.

—           Kuram gan jebkad uz šī kuģa var būt vajadzīga sakārtota bibliotēka?

—           Nekad neko nevar skaidri zināt, varbūt citās ostās viņa iedomājas uzņemt kādu domātāju.

Mēs sirsnīgi uzjautrinājāmies.

—    Man te nekā nav, ko darīt, — Epaminondass turpināja,

—    priekš manis te darba nav. Turklāt man nekad nav paticis strādāt.

—    Man arī ne. Tomēr reiz pienāks diena …

—    Tev jau tomēr ir nodarbošanās, — viņš zobojās.

—    Mēs nonāksim Gibraltārā, — es teicu.

—           Rīt agri no rīta. Uz mani tas pirmoreiz atstāja dīvainu iespaidu.

—    Ko tu par to domā?

—    Par ko, vai par Gibraltāru?

—    Vai viņai ir jelkādas izredzes?

—           Ko tad mēs visi te darītu, ja viņai to nebūtu? — viņš sašutis atbildēja.

—   Tas tiesa. Es tikai gribēju zināt, ko par to domā tu.

—    Tu uzdod dīvainus jautājumus.

—           Es tev kaut ko gribēju pateikt. Manuprāt, Nelsons Nelsons ir pagalam jocīgs vārds.

—    Un vēlreiz — ko tad te visi darītu …

—    Pat ja tas būtu kāds cits, — es teicu, — mēs varētu būt te.

—           Tas tiesa, — Epaminondass piekāpās, — lai tas būtu lodīšu karalis vai muļķu karalis, ja tikai viņš to būtu nonāvējis.

—           Reizēm man šķiet, ka ir kādi desmit stāsti par Gibraltāra jūrnieku.

—           Tas tiesa, bet par Gibraltāra jūrnieku ir bijis tikai viens stāsts. Un tas ir pamatīgs.

Viņš apklusa un mani bažīgi vēroja.

—           Tu uzdod daudz jautājumu, — viņš atzina, — tam nav nekādas jēgas.

—    Par visu ko var runāt. Kāpēc ne?

Un es piebildu:

—           Starp citu, man nav vajadzības iztaujāt. Viņa ir Joti runīga sieviete. Es par to pļāpāju tāpat kā par jebko citu.

—           Nē, viņa ir sieviete, kas reizēm varbūt nezina, ko pati grib, bet pļāpīga viņa nav.

—   Ja jau braucam pie taviem eujiem …

—    Viņai nav izvēles, ja viņai tāda būtu …

—   Taisnība. Viņai nav izvēles.

—           Viņa ir ieķēpājusies tādā putrā, kā tad lai viņa, pēc tavam domām, atkāpjas? Redzi, tā tas ir.

—    Tu ļoti gribi viņu atrast?

—    Es vienīgais ticu, ka tas iespējams.

—    Lai viņa dara to vai ko citu, — sacīju.

—    Tomēr tā gluži nav, — viņš iebilda.

—    Piekrītu, — es teicu.

Es jutu pret viņu lielu draudzību. Man šķiet, viņš arī pret mani juta simpātijas, bet mazliet bija piesardzīgs.

—           Tev vajadzētu atpūsties, — viņš teica, — tev ir pavisam bēdīgs ģīmis.

—           Es nevaru aizmigt. Vai tiesa, ka viņa ir sieviete, kas nemēdz daudz runāt?

—           Tiesa. — Un viņš turpināja tā, it kā to pasacīt būtu viņa pienākums. — Pat es visu, ko zinu, esmu saklausījies no citiem, no baumām. Bet tu jau saproti, ka cilvēks var piepeši kļūt pļāpīgs.

—    Bez šaubām, — es smiedamies atbildēju.

Viņš atkal palūkojās manī.

—    Ko tu darīji civilajā dzīvē?

—    Strādāju koloniju ministrijā. Dzimtsarakstu pārvaldē.

—    Kas tas ir par darbu?

—           Es pārrakstīju kolonijās dzimušo franču dzimšanas un miršanas apliecības. Es tur nostrādāju astoņus gadus.

—           Kaut kas traks, — Epaminondass noteica ar zināmu cieņu. — Tā ir pārmaiņa.

Es piekritu.

—    Esmu laimīgs, — sacīju.

Viņš neko neatbildēja. Viņš izvilka no kabatas cigarešu paciņu. Mēs smēķējām.

—    Vai tu visu pameti?

—    Visu.

—    Tu vēl neesi beidzis, — viņš draudzīgi teica.

Jau labu brīdi pūlējos izlasīt vārdu, kas bija uztetovēts viņam uz sirds. Piepeši viņš izstaipījās, un es to ieraudzīju. Tur bija rakstīts «Atēna». Ļoti priecājos par viņu.

—    Vai tu uz tetovējuma uzrakstīji Atēnas vārdu? — es savukārt draudzīgi apjautājos.

—   Ko tad tu domāji? Zini, es svārstījos, tad man ienāca prātā, ka vienu dienu es varbūt palikšu muļķos, tāpēc .. .

Mēs abi smējāmies un sapratāmies lieliski. Tad viņš atgriezās bārā un es — savā kajītē. Lejup kāpdams, satiku viņu lūkā. Viņa mani apturēja un ļoti ātri, slēpdama seju, nočukstēja, ka rīt no rīta ap sešiem brauksim cauri Gibraltāra jūras šaurumam.

Dienas nogali un dalu nakts pavadīju, viņu gaidot. Bet es viņu nesatiku pat pie vakariņu galda.

Pie Gibraltāra nonācām mazliet pirms viņas noteiktās stundas, mazliet pirms sešiem.

Piecēlos un izgāju uz klāja. Viņa tur jau bija. Visi kuģa ļaudis gulēja, pat Epaminondass. Viņa bija rītakleitā un nesasukājusies. Bez šaubām, arī viņa nebija daudz gulējusi. Mēs viens otram neteicām nekā. Mums vairs nekas nebija sakāms, vai, pareizāk, mēs vairs nespējām neko pateikt, pat ne «labdien». Es nostājos viņai blakus jahtas priekšgalā, un, atspiedušies pret reliņiem ļoti tuvu viens otram, mēs vērojām, kā tuvojas jūras šaurums.

Pabraucām garām klintij. Divas lidmašīnas lidoja virs tās, mirdzēdamas un mezdamas aizvien mazākus un mazākus lokus, tēmēdamas uz to kā maitu lijas. Baltajās, uz dolomīta celtajās villās, kas bija sabūvētas cita citai virsū smacējoši ciešā, bet cildeni patriotiskā tuvībā, uz Spānijas asiņainās zemes Anglija gulēja vienmēr līdzīga pati sev.

Klints attālinājās, un kopā ar to aizslīdēja satraucošā un reibinošā pasaules aktualitāte. Un sākās šaurums un līdz ar to — tās ne mazāk satraucošā un ne mazāk skurbinošā neaktualitāte. Ūdens gandrīz nemanāmi mainīja krāsu. Āfrikas krasts slējās sauss un kails kā sāls plato. Tā nesatricināmo līniju salauza Keuta. Tajā raudzījās Spānijas vairāk aizsargātais, tumšākais krasts. To klāja latīņu pasaules pēdējie priedulāji.

Iebraucām šaurumā. Tuvojās Tarifa — mazītiņa, saulē mirdzoša, dūmu vainagota. Tās nevainīgajā pakājē audās visbrīnumainākā zemes ūdeņu pārvērtība. Cēlās vējš. Pavērās Atlantijas okeāns. Beidzot viņa pagriezās pret mani un skatījās.

—    Un ja nu es visu to esmu izdomājusi? — viņa jautāja.

—   Visu?

—    Visu.

Kaut kas starp mums kļuva neizbēgams. Bija tā, it ka viņa man to pateiktu.

—    Tas neko lielunemainītu, — es atbildēju.

Jahta pagriezās. Ūdeņi kļuva zaļi un putaini. Šaurums paplašinājas. Pilnīgi pārvērtās debesu, ūdeņu un viņas acu krāsa. Viņa joprojām gaidīja, pagriezusies uz jahtas priekšgala pusi.

—   Tātad, — es teicu, — tiktāl mēs esam?

—   Jā, — viņa atbildēja, — tiktāl esam.

Es pavirzījos viņai tuvāk, paņēmu viņu pie rokas un aizvedu.

Mēs jau veselu stundu bijām Tanžerā, kad viņa iemiga. Mēs nebijām viens otram pateikuši ne vienu vienīgu vārdu.

Atstāju viņu kajītē, aizgāju uz ēdamtelpu iedzert kafiju, tad nokāpu no jahtas. Manuprāt, es pat neiedomājos no klāja paskatīties uz pilsētu. Izkāpu krastā loti ātri un sāku iet. Pulkstenis varēja būt vienpadsmit, un bija jau karsti. Taču jūras vējš pūta pār pilsētu un karstumu varēja viegli izturēt. Iegriezos pirmajā šķērsielā un pēc stundas ceturkšņa ilga gājiena, pats to negribēdams, nonācu pilsētā, pundurpalmām apstādītā dzīvā bulvārī. Es biju ļoti maz gulējis ne tikai iepriekšējā naktī, bet visu laiku kopš Rokas, un jutos kā pilnīgi spēkus zaudējis. Bulvāris bija loti garš. Tas izskatījās pēc pilsētas centrālās veikalu artērijas. Tas savienoja ostu ar kādu lāgā nesaskatāmu laukumu. Pa bulvāri lejup brauca milzīgas mašīnas ar akmeņogļu kravu. Citas, piekrautas ar kastēm, mašīnām vai dzelzs skaidām, ar pūlēm rāpās kalnup. No vietas, kur biju nonācis, redzēju bulvāri visā tā garumā — no ostas līdz laukumam. Bulvāri gandrīz pilnīgi pieblīvēja divas garas mašīnu virknes, galvenokārt kravas automobili, starp kuriem tikpat kā nebija atstarpju, tie ritmiski pieturēja pie sarkanajām ugunīm, kur bija ierīkotas gājēju pārejas. Tie nepārprotami brauca vienādā ātrumā, apstājās un uzņēma gaitu vienotā, lēnā ritmā — kā gari, gausi viļņi. Bulvāris man šķita milzīgs, tāds, kas īstenībā nemaz nebeidzas, kustīgs un mirdzošs kā jūra. Man vajadzēja apsēsties uz sola, lai izturētu šo skatu. Man pretī parādes maršā bulvāri šķērsoja internacionāla policijas vienība ar taurētāju priekšgalā. Garām kravas mašīnu uzjautrinātajiem šoferiem tie soļoja lepni, ritmiskā solī. Kad viņi bija garām, piecēlos no sola un devos uz laukuma pusi. Šķita, tur varētu būt arī citi koki, ne tikai pundurpalmas, kas nedeva nekādu ēnu, un, galvenais, kafejnīcu terases. Gāju ļoti lēnām. Laikam biju tikpat noguris kā Florencē, kad meklēju kravas mašīnas šoferi. Bet šoreiz pilsēta nesaslēdzās ap mani, tieši pretēji, tā nepārtraukti izpletās, un man gandrīz bija jānotic, ka brīdī, kad beidzot sasniegšu laukuma kafejnīcas, es tur palikšu visu mūžu. Es biju izmisīgi laimīgs. Apsēdos turpat vai uz katra sola un ieklausījos. Visa pilsēta dedzīgi strādāja. Ja labi ieklausījās — bija vajadzīga zināma uzmanības piepūle—, cauri milzum skaļajai mašīnu dārdoņai varēja sadzirdēt neskaidro un tālo ostas murdoņu. Piecēlos atkal un turpināju ceju. Man vajadzēja, iespējams, veselu stundu, lai sasniegtu laukumu. Platānu ēnā bija svaigi aplaistītas kafejnīcu terases. Es apstājos pie pirmās no tām. Bez šaubām, nogurumā zaudēju katru saprašanu par notikumiem, ko piedzīvoju, un tur man arī šķita skaidrs, ka man nekad nebūs dzīvotspējas. Taču tas neturpinājās ilgi. Tikai mirkli, kamēr aizvēru un atkal atvēru acis, tad tas bija pāri. Kafejnīcas viesmīlis baltā apģērbā un dvieli rokā man jautāja, ko vēlos dzert. Es sacīju — kafiju. Es nebiju nomiris aiz mīlestības pret Gibraltāra jūrnieka sievieti.

—    Ar ledu?

—    Es nezinu.

—    Vai nejūtaties labi?

—    Ļoti labi, bet esmu noguris.

—    Tad karstu, tā varbūt derēs labāk.

—    Lai būtu, karstu, — es piekritu.

Viņš aizgāja. Jūras pusē laukums bija augstākā pilsētas vieta. Tas pletās līdz pat tirdzniecības ostai un mazliet tālāk no tās pa labi — līdz jahtu piestātnei. Tur stāvēja «Gribraltārs», vislielākā no jahtām, to uzreiz varēja pazīt. Varbūt viņa vēl gulēja, varbūt bija pamodusies un gudroja, kur es esmu palicis. Un varbūt — kas to lai zina? — uz jahtas jau bija Gibraltāra jūrnieks … Atnāca viesmīlis ar kafiju.

—    Vai vēlaties kaut ko ēst?

Es nevēlējos neko ēst. Viņš pamanīja, ka skatos uz ostu, uz jahtu piestātnes pusi. Bija brokastu stunda, klientu maz, un viņam bija laiks papļāpāt.

—    Šorīt pienāca «Gibraltārs», — viņš teica.

Es droši vien mazliet sarāvos, bet viņš to nepamanīja, viņš vēroja ostu. Viņu interesēja kuģi.

—    Vai jūs to pazīstat?

—    Nemaz nav daudz jahtu trīsdesmit sešu metru garumā, tā ir viena no pēdējām, tāpēc to nevar nepazīt.

Dzēru ļoti karstu kafiju. Tā bija diezgan laba. Man garšoja kafija. No rītiem es to dzēru daudz. Laukumā bija vienvirziena kustība, un smagās mašīnas bez mitas brauca tam apkart. Dzelzs skaidas liesmoja saulē. Manā priekšā apstājās arābu tirgotājs. Viņš pārdeva pastkartes — nevainīgas, pilsētas skatus. Es vienu nopirku. Izvilku no kabatas zīmuli un labajā pusē uzrakstīju Zaklīnas adresi, tas ir, savu adresi. To es biju nosolījies darīt, pirms atstāju Eiropu. Rakstot redzēju savas rokas. Kopš Rokas man trūka apģērba, es to nebiju mainījis, un man nebija nedz laika, nedz vajadzības sevišķi rūpīgi mazgāties. Viesmīlis stāvēja man blakus un skatījās uz ostu. Es viņam biju pilnīgi vienaldzīgs. Bet tieši šajā diennakts stundā kafejnīcu viesmīli nezina, ko darīt, un prot šo bridi novērtēt.

—    Uz tās dzīvo kāda sieviete, — viesmīlis teica. — Viņa cejo apkārt pasaulei.

—    Bez pārtraukuma apkārt pasaulei?

—    Runā, ka viņa kādu meklējot. Bet ko visu nerunā . . .

—    Tas tiesa … Ko visu nerunā …

—    Skaidrs ir vienīgi tas, ka viņa ir bagāta kā Krēzs. Viņai taču jāizdomā, ko darīt.

Ienāca viens vienīgs klients un pasauca viesmīli. Es gudroju, ko varētu aizrakstīt Zaklīnai. Bet nevarēju neko izdomāt. Rokas man bija netīras. Es rakstīju: «Es domāju par tevi.» Tad pastkarti saplēsu. Pietauvotās jahtas dejoja jūrā. Gar terasi pastaigājās dažas dīkas sievietes, dažas palaistuves, kas uzlūkoja vientuļus nenodarbinātus vīriešus. Visas man atsauca atmiņā viņu, kura droši vien vēl gulēja manā kajītē. Atcerējos, kā viņa guļ — cik nekautrīgi. Līdzko pārāk skaidri viņu iztēlojos, mans augums sāka sāpēt.

Viesmīlis vēlreiz pienāca pie manis un apstājās. Palūdzu viņam piparmētru dzērienu ar ledu. Gribēju sevi izsaldēt līdz pat iekšām. Vairs nesajust sāpes. Es izdzēru glāzi vienā paņēmienā. Bet arī piparmētra veda mani atpakaļ pie viņas. Es mēģināju atcerēties piparmētru dzērienus ar ledu, ko dzēru Florencē un kas nodarbināja visus manus prātus, un ko es vientulībā izsvīdu, bet tās bija veltas pūles. Sis dzēriens bija citāds, tam bija visu pārņemoša garša. Es vairs neatcerējos nedz karstumu, nedz savu vientulību šajās piecās dienās, kamēr turpinājās svelme. Es biju pārvērties par cilvēku bez atmiņām. Zaklīnu atcerēties man bija tikpat grūti kā Florences piparmētru dzērienu, es vairs lāgā nezināju, kāda viņai bija seja un pat balss. Es viņu biju atstājis pirms sešām dienām. Laikam es ilgi sēdēju kafejnīcā. Tā pamazām pildījās ar cilvēkiem, kas nāca pusdienot. Viesmīlis ar mani nesarunājās, viņš bija ļoti aizņemts. Terasē vairs nebija nevienas brīvas vietas. Viņš pienāca un pieklājīgi aizrādīja, ka man jāiet prom.

—    Simt franku, — viņš teica. — Piedodiet!

Izvilku no kabatas portfeli. Tajā bija viss, kas man piederēja, nesenās dzīves ietaupījumi — tā bija ilgusi astoņus gadus, un

man no tās nebija palikušas nekādas atmiņas. Noliku simt franku naudaszīmi uz galda un teicu viesmīlim, ka labprāt paliktu te vēl mazliet.

—    Tad jums kaut kas jāpasūta.

Vēlreiz pasūtīju kafiju. Viņš ļoti drīz to atnesa un sacīja, ka tā maksā simt trīsdesmit piecus frankus. Iedevu tūkstoš franku naudaszīmi. Viņam nebija sīknaudas, un viņš aizgāja samainīt banknoti. Tā ieguvu vēl kādas desmit minūtes. Dzēru kafiju. Tā piepildīja manu muti kā viņas matu smarža. Pienāca viesmīlis ar sīknaudu. Nolēmu beidzot iet prom. Sāku klaiņot pa pilsētu. Varbūt es vairs nebiju gluži tik noguris, bet no kafijas sirds sitās ļoti strauji, un es spēju iet tikai pavisam lēnām. Restorāni atkal iztukšojās. Vējš bija norimis un karstums daudz stiprāks nekā no rīta. Es gāju. Drīz dzirdēju, ka pulkstenis nosit divi. Es droši vien biju izsalcis, bet man neienāca prātā, ka vajadzētu paēst. Man bija citas rūpes — es nezināju, vai došos atpakaļ uz jahtu, vai arī ļaušu tai aiziet bez manis. Atradu skvēru. Tukšu solu platānas ēnā. Apsēdos un aizmigu. Droši vien nogulēju pusstundu. Kad pamodos, laime mani biedēja joprojām, un es vēl mazāk zināju, vai atgriezīšos uz kuģa vai nē. Kaut arī to nezināju, piecēlos un sāku meklēt bulvāri, pa kuru biju atnācis uz šejieni. Tas prasīja diezgan daudz laika. Bulvāris joprojām bija tāds pats, tikpat nogurdinošs, gājēju pāreju sarkano uguņu sadalīts posmos, tā viļņoto virsmu klāja no ostas braucošas kravas mašīnas. Joprojām ļoti lēnām gāju uz ostas pusi pa to pašu ceļu, kuru mēroju no rīta. «Gibraltārs» stāvēja pietauvojies spožajā saulē, visi klāji bija tukši. Tika uzpildīts mazuts. Bruno strādāja. Viņš nāca man pretī.

—   Tev jākāpj augšā, — viņš teica.

—    Vai tu nepaliksi Tanžerā?

—    Gan jau redzēs, kur es palikšu. Tev jākāpj augšā!

Tā es atgriezos uz jahtas, nopakaļ, mani uzraudzīdams, nāca Bruno. Gāju tieši uz bāru. Viņa tur sēdēja pie viskija glāzes. Viņa bija redzējusi, kā šķērsoju platformu un uzkāpju uz kuģa. Kopā ar viņu bija Epaminondass. Viņai bija bail. Līdzko viņa mani ieraudzīja, viņa nekautrēdamās to paziņoja.

—    Man bija bail.

Uzreiz redzēju, ka viņa droši vien izdzērusi daudz viskija.

Epaminondass izskatījās visai apmierināts, ka esmu atgriezies.

—   Es tevi meklēju, — viņš gruclzinādams sacīja, — mūžīgi visi ir jāmeklē, tā nav nekāda dzīve. Ja vajadzēs sākt meklēt arī tevi,..

—    Es sēdēju vienā kafejnīcā, — atbildēju.

—   Tu dzēri, — viņa teica.

—    Kafiju un piparmētru ar ledu.

—    Tu izskaties apskurbis.

—    Es esmu apskurbis.

—    Viņš neko nav ēdis, — Epaminondass teica.

Viņa piecēlās, paņēma gabalu maizes un sieru un pasniedza man tos, tad, it kā tā būtu pēdējā piepūle, uz kuru viņa bijusi spējīga pēc tik daudzām viskija glāzēm, saļima krēslā man blakus.

—           Man labāk būtu paticis, ja tu būtu gājis uz meitumāju, — viņa teica.

—    It kā viņam tas būtu vajadzīgs, — iebilda Epaminondass.

Tad viņa skatījās, kā es ēdu, nerunādama ne vārda, apdullusi, neko nedomādama, sekodama katrai manai kustībai, it kā būtu mani ieraudzījusi pirmoreiz. Kad beidzu, viņa piecēlās un atnesa trīs glāzes viskija. Epaminondass palīdzēja. Viņa streipuļoja.

—           Nedzer vairs, — es teicu, — apmetīsim kādu līkumu pa pilsētu.

—    Esmu mazliet iereibuši, — viņa smaidīdama atzinās.

—    Viņa vairs neturas kājās, — Epaminondass teica.

—           Es neesmu dzēris, — teicu, — es tev palīdzēšu iet. Man ļoti gribētos, lai tu nāc līdzi.

—    Kāds no tā labums? — viņa jautāja.

—    Nekāds, — es atbildēju. — Ne no kā nav nekāda labuma.

Epaminondass aizgāja, varbūt viņš mazliet apvainojās par

to, ka viņu es neaicināju. Aizgāju līdzi uz viņas kajīti un palīdzēju viņai apģērbties. Pirmo reizi, kopš viņu pazinu, viņa uzģērba vasaras kleitu. Atceros šo kleitu, ta bija no zaļa un sarkana kokvilnas auduma. Un galvā viņa uzlika cepuri — mazliet arī tāpēc, lai saturētu matus, ko savija virs galvas. Zem platmales viņas seja skurbi smaidīja. Viņa mazliet atgādināja iesnaudušos sievieti pusviru acīm. Viņa gribēja viena pati nokāpt pa trapu. Bet tas neizdevās, trapa vidū viņu sagrāba bailes, un viņa apstājās. Es ar varu paņēmu viņu zem rokas un vedu. Es nezinu, cik viskija viņa bija izdzērusi, bet viņa tiešām bija stipri iereibuši. Vienatnē ar Epaminondasu viņa dzēra bez apstājas. Līdzko nonācām uz zemes, viņa gribēja iegriezties kafejnīcā un iedzert vēl. Bet kafejnīcu nebija. Es viņai to pateicu un piespiedu viņu iet. Gājām augšup pa šķērsielu un nonācām uz bulvāra. Tur viņa apstājās un atkal gribēja ieiet kādā kafejnīcā. Taču joprojām nevienas tuvumā nebija. Tad viņa teica, ka grib apsēsties uz sola. Es negribēju to pieļaut, jo baidījos, ka apsēdusies viņa tūlīt aizmigs. Viņa turējās pretī.

Viņa grasījās sēsties, un es viņu vilku tik stipri, bet viņa bija tik cieši nolēmusi nepiekāpties, ka platmale nokrita un mati pilnīgi atrisa. Viņa to tikpat kā nemanīja. Es pievācu cepuri. Viņa gāja tālāk atrisušiem matiem. Cilvēki apstājās un noskatījās uz mums. Viņa to neievēroja. Reizēm viņa tā pagura, ka aizvēra acis. Es viņu nekad tādu nebiju redzējis. Es biju putās. Bet man bija daudz vairāk spēka nekā iepriekš, un man izdevās pavilkt viņu uz priekšu. Varbūt pagāja pusstunda, līdz tikām bulvāra vidū. Kāpums vairs nebija tik stāvs. Bija četri pēcpusdienā. Sacēlās vējš un tina viņai apkārt atrisušos matus. Tie bija gari un apsedza vēdera augšdaļu un krūtis. Es viņu vilku tik stipri, ka varētu domāt — vai nu es stiepju viņu uz policijas iecirkni, vai arī viņa ir zaudējusi prātu. Bet man viņa šķita tik skaista, ka to nekad nebūs iespējams izteikt vārdos. Uz viņu skatoties vien, es biju tikpat apskurbis kā viņa. Viņa bez mitas atkārtoja, lai es lieku viņu mierā.

—    Laid mani vaļā!

Viņa nekliedza. Viņa lūdza nemainīgi maigi, reizēm ar zināmu izbrīnu, jo es stūrgalvīgi viņu neuzklausīju.

—    Tev ir jāiet, — es atbildēju.

Es viņai apgalvoju, ka tas jādara, nepaskaidrodams, kāpēc, un vai es pats to zināju? Nē, tas bija pilnīgi nepieciešami. Pirmajā mirklī viņa noticēja un dažas minūtes cilāja kājas. Tad skurbums ņēma virsroku, un viņa atkal lūdza, lai lieku viņu mierā, mēģinādama palēnināt gaitu. Tad es atkal ņēmos viņu pārliecināt, ka ir pilnīgi nepieciešami iet uz priekšu. Nevienu brīdi es nezaudēju cerību nonākt laukumā. Mēs to sasniedzām. Viņa tāpat, neko nedomādama, apsēdās pirmās kafejnīcas terasē — tieši turpat, kur es biju apsēdies pirms stundas. Viņa atspieda galvu pret krēsla atzveltni un palika tā mierīgi sēžam aizvērtām acīm. Pienāca viesmīlis. Tas bija tas pats, kurš apkalpoja no rīta. Viņš mani pazina un sveicināja. Viņš nostājās mūsu priekšā, un mēs abi skatījāmies uz Annu. Viņš saprata un man laipni uzsmaidīja.

—    Vienu mirkli, — es teicu.

Viņš aizgāja. Es klusām saucu:

—    Anna!

Viņa atvēra acis, un es atglaudu viņas matus atpakaļ. Viņa ļāvās. Viņai bija ļoti karsti. Mati bija pielipuši pie pieres.

—    Pasūtīsim saldējumu, — es teicu.

Pasaucu viesmīli, kas dažu metru attālumā nemitējās uz mums ar ziņkāri skatīties. Pasūtīju divus saldējumus.

—    Kādu smaržu?

Man sanāca smiekli par tādu jautājumu. Viņš saprata.

—    Vanijas, — viņš teica, — tas ir labākais.

—    Ne, — viņa iebilda, — saldējumu nē.

Viesmīlis jautājoši paskatījās uz mani.

—    Divus vanijas saldējumus, — es atkārtoju.

Viņa nepretojās. Viņa vēroja garāmejošos cilvēkus. Tagad to bija daudz. Pēcpusdiena sliecās uz vakarpusi. Taču kravas mašīnas brauca joprojām. Šajā laikā — arī autobusi. Viesmīlis atnesa saldējumu. Tas nebija sevišķi labs. Viņa maziiet panašķējās, saviebās un atbīdīja to tālāk no sevis. Tad viņa ar tādu kā interesi noskatījās, kā es ēdu savu porciju. Es to notiesāju visu. Bulvārī bija radies sastrēgums, un laukumu piepildīja stāvošas kravas mašīnas un autobusi. Divi autobusi apstājās pie kafejnīcas, viens pilns mazu meitenīšu, otrs — zēnu. Visi auto vienlaicīgi signalizēja. Zēni dziedāja «Pie manas gaišmatainās meitenes», bet meitenes dziedāja kādu angļu dziesmu. Mazo zēnu autobusam priekšā bija vēl viens, kurā sēdēja vecas amerikānietes, tās aizkustinātas skatījās uz mazo zēnu autobusu. Valdīja neizsakāms troksnis. Viņa samiedza acis, viņai bija grūti to izturēt. Viņa nesaprata neko, taču padevās liktenim, it kā es viņu aizmigušu būtu atnesis no jahtas uz šo kafejnīcu. Seja joprojām pauda skumjas. Bet viņa vairs nebija tik ļoti apreibusi.

—    Vai tu saldējumu neēdīsi?

—    Tas nav visai garšīgs.

Viņa sašķobīja seju, mēģinādama pasmaidīt.

—    Nevajadzētu to atstāt — viesmīļa dēļ.

Viņa vēlreiz mēģināja, bet nē — atsacījās.

—    Es nevaru.

Garām gāja daudz visādu tautību kareivju un jūrnieku. Viņi soļoja pa divi. Pie kafejnīcas viņi pagausināja soli un skatījās uz sievieti ar atrisušiem matiem, kura izskatījās izbijusies un apstulbusi.

—    Tu iedzersi kafiju, labu kafiju, — es teicu.

—    Kāpēc kafiju?

—    Laba kafija nāk par labu.

Dažu metru attālumā stāvēja viesmīlis ar seju pret durvīm, taču nemitīgi mūs vēroja. Es viņam pasūtīju kafiju.

—    Kāpēc? — viņa atkal jautāja.

Viesmīlis atnesa tasi kafijas. Tā nebija sevišķi laba, gandrīz remdena. Viņa to nogaršoja un dziļa izmisuma pilnā tonī, gandrīz vai raudādama, sacīja:

—           Šajā kafejnīcā viss ir slikts. Saldējums bija nekur nederīgs.

Es saņēmu viņas roku un skaidroju:

—           Tā ir visā pilsētā. Ja saldējums ir slikts vienā kafejnīcā, tas ir slikts visā pilsētā. Visas kafejnīcas to ņem pie viena ražotāja.

—    Un kafija?

—           Ar kafiju ir citādi, — es teicu. — Ja vēlies, varam pasūtīt filtra kafiju.

—    Nē, to gan ne, — viņa noraidīja.

Viņa paņēma cigareti. Bet šķiltavas nedarbojās. Vioa ilgi kunkstēja. Paņēmu cigareti no viņas mutes un aizsmēķēju to. Parasti viņa par tādiem traucēkļiem neuztraucās, nekad ne par ko nesūdzējās. Viņa smēķēja, riebumā savilkusi lūpas.

—           Labāk vajadzēja palikt uz jahtas, — viņa teica un piemetināja: — Līdzko izkāpj krastā, vienmēr ir tā.

Jutu, ka mana seja šķobās nepārvaramos smieklos. Viņa to neredzēja.

Mašīnu pieblīvētā iela stiepās mūsu priekšā. Ciešās rindās un ellišķīgā troksnī gar kafejnīcas terasi brauca vieglās mašīnas, kravas automobiļi un autobusi.

—    Es vairs nekad nekāpšu nost no jahtas, — viņa teica.

—           Dahomejā, pie Epaminondasa eujiem to vajadzēs gan darīt, — es teicu.

Viņa man uzmaidīja tik laipni, cik vien spēja.

—           Esmu pārliecināts, ka mums paveiksies, — apgalvoju, — mēs medīsim kudu un uzjautrināsimies. Cilvēku lielākā kļūda parasti ir tā, ka viņi pietiekami neuzjautrinās. Mēs uzģērbsim masku kostīmus, man būs ķivere ar dubultdibenu, saulesbrilles, kavalērista bikses, un es tev iedošu mazu mednieka somu, kas būs ļoti noderīga, ja mēs kādreiz nobīsimies.

—    Nē, — viņa teica.

—           Es ar tevi runāšu vakaros teltī, kamēr rēks lauva. Vai Epaminondasu mēs ņemsim līdzi?

—    Nē.

—    Es ar tevi runāšu, —• es atkārtoju.

—    Nē, — viņa teica, — kudu vairs nav.

—    Pasaule ir pilna ar tām, tu tikai nezini.

—    Tas, ko tagad gaidu, vairs nav viņš.

—           Vienmēr jau kaut ko gaida, — es sacīju. — Ja gaidīšana pārāk ieilgst, gaidāmo maina, izvēlas tādu, kas sagaidāms drīzāk. Kudu ir radītas neilgai gaidīšanai. Tev pie tām jāpierod.

Viņa neatbildēja. Bija grūti runāt, vajadzēja gandrīz kliegt. Pēc noteiktiem laika sprīžiem, kad iedegās sarkanās ugunis, pār mums sagruva trokšņa lavīna. Nami drebeja, sarunas apklusa.

—           Es labprat ietu prom, — sacīju, — bet tu vēl nevari paiet. Tev jāiedzer laba kafija.

—    Nē, kafiju es nedzeršu, — viņa atbildēja.

Pasaucu viesmīli vēlreiz. Arī viņam es izskaidroju, ka viņai vajadzīga laba kafija.

—    Viņa ir sieviete no «Gibraltāra», — es pārliecinoši teicu.

Viesmīlis izskatījās apstulbis. Viņš noticēja uzreiz, ne mirkli

nešaubīdamies. Un, tā kā izskaidrojums bija pietiekami svarīgs, viņš teica, ka atnesīs filtra kafiju. To varēs pagatavot nepilnās desmit minūtēs. Sacīju, ka mēs gaidīsim. Bet viņa tā nedomāja.

—    Es gribētu atgriezties uz jahtas, — viņa teica.

Es izlikos, ka neesmu to dzirdējis. Desmit minūtes, kamēr gaidījām kafiju, viņa ļoti slikti pacieta laukuma troksni.

—           Nemaz nav vērts gaidīt, — viņa sacīja, — esmu pārliecināta, ka kafija būs slikta.

Viņa gribētu, lai viss būtu slikti, lai viss kļūtu aizvien sliktāks un sliktāks. Man šķita, ka viņa sāks kliegt, un es saņēmu viņas roku un spiedu to, lai novērstu kliedzienus. Viesmīlis pamanīja viņas nepacietību. Viņš pienāca klāt, un es teicu, ka pajaujos uz viņu — kafijai jābūt labai. Viņš atbildēja, ka gatavo to pats, ka ūdens karsējas, un vairāk neko viņš nespēj izdarīt. Viņa tomēr uzsmaidīja viesmīlim, bet gandrīz vai tā, it kā visā notiekošajā būtu vainīgs es un nevis viņa, un viņa labi saprot, ka viņš tur neko nevar līdzēt.

—    Tā būs gan, — viesmīlis teica, — es jums to atnesīšu.

Viņš pazuda un gandrīz skriešus atgriezās ar kafiju rokā.

Tad vajadzēja sagaidīt, kad ūdens iztecēs cauri filtram. Es situ pa to ar pirkstu, lai tas tecētu ātrāk.

—    Tu visu samaitāsi, — viņa teica.

Pagaršoju kafiju. Tā bija laba. Viņa izņēma to no manām rokām un izdzēra vienā paņēmienā. Tā bija ļoti karsta, viņa apdedzināja muti un atkal iekunkstējās.

—    Tā bija laba, — es teicu.

—    Es nezinu, es gribu iet prom.

Sacīju, ka viņai vajag sasukāties. Viņa aptina šalli ap matiem.

—    Uz kurieni tu gribi doties?

Viņa izslējās pavisam taisna, acis bija asaru pilnas.

—    Ak, es nezinu, es nezinu!

—    Iesim uz kino.

Paņēmu viņu zem rokas. Viņa pievāca platmali. Iegriezāmies avēnijā, kas veda uz pludmali ostai pretējā pusē. Tur nebija neviena kinoteātra, tas bija skaidrs, jo bijām nonākuši banku un biroju kvartālā. Viņa to nepamanīja, ne uz ko neskatījās. Avēnija bija mierīga un beidzās parkā, ko varēja redzēt pa gabalu. Tā radīja vēlēšanos nonākt uz otra bulvāra. Gājām desmit minūtes, tad devāmies pa to pašu ceļu atpakaļ.

—    Tu pats nezini, ko gribi, — viņa teica.

—    Es zinu. Filmu! Tā laiku pa laikam ir vajadzīga.

Es nevarēju pateikt, vai neesmu viņu sācis mīlēt tikai tagad. Jā, es varētu noticēt, ka tas iesācies nupat. Es ļoti stipri spiedu viņas delmu, viņa mazliet sarauca degunu, bet tā, it kā viņai manis radītās sāpes būtu jāpieņem kā mašīnu dārdoņa, kā viss pārējais — kā nenovēršamība. Man būtu gribējies, lai es viņu vēl nepazītu, un es mēģināju iedomāties, kā viņa ietu man pa priekšu ar šo smaidu, šīm acīm. Bet man lāgā tas neizdevās. Tomēr viņa man šķita skaistāka, es viņu apbrīnoju vairāk nekā todien, kad pamanīju aiz niedrēm.

—    Kāpēc uz kino? — viņa klusām jautāja.

—    Kāpēc ne?

—    Vai tu zini, uz kādu kino mēs ejam?

—    Protams, — es atbildēju, — es to zinu.

Viņa pagriezās un izskatījās tā, it kā turētu mani aizdomās par kādu ļaunu nolūku.

—    Man gribētos tev kaut ko pateikt.

—    Kāds tam sakars ar kino?

—    Kas lai zina?

Nonācām pie bulvāra, kas veda no laukuma uz ostu. Atkal ieraudzījām garas rindas ar oglēm un metāla skaidām piekrautu kravas mašīnu. Apstājos pie naglām iezīmētas pārejas. Mums nebija nekādas vajadzības šķērsot ielu, un, manuprāt, viņa to saprata, taču neko neiebilda.

—    Mēs iesim pāri bulvārim, — teicu.

Jā, manuprāt, viņa saprata, jo bulvāra otrā pusē nevarēja būt neviens kinoteātris. Un viņa gandrīz nemaz vairs nebija iereibuši. Baltā uniformā ģērbies kārtībnieks, pakāpies tādā kā baltā masta kurvī, priestera žestiem regulēja metāla skaidu briesmoņu kustību. Paklausot vienam pašam viņa cimdotās rokas mājienam, tie, bremzēm drausmīgi žļerkstot, apstājās.

—    Skaties uz kārtībnieku! — es teicu.

Viņa skatījās uz to un smaidīja. Vienreiz un tad vēl divreiz sagaidīju kārtībnieka signālu. Gan mašīnām, gan gājējiem tika dots ceļš trīs minūtes. Cilvēku bija ļoti daudz.

—    Tas iet ilgi, — viņa teica.

—    Ļoti ilgi.

_ Beidzās otrais signāls. Tagad bija mašīnu reize braukt. Kastēm piekrauta mašīna spēcīgi uzņēma gaitu. Uz naglām iezīmētās pārejas vairs nebija neviena gājēja. Kārtībnieks pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un izpleta rokas kā krustā sistais. Es satvēru Annu aiz pleciem un rāvu uz priekšu. Viņa redzēja visu — gan mašīnu, kas uzņēma gaitu, gan pāreju, kurā nebija neviena gājēja. Viņa pakļāvās man. Pirmo reizi man vairs nešķita, ka vilkšus velku viņu uz priekšu. Mēs traucāmies. Kravas mašīnas spārns nobrāza man kāju. Kāda sieviete iekliedzās. Mirkli pirms nonākšanas uz gājēju saliņas, tūlīt pēc sievietes kliedziena, un kārtībnieka skaļajiem izsaucieniem skanot, es viņai sacīju, ka mīlu viņu.

Viņa sastinga gājēju saliņas tuvumā. Es turēju viņu ļoti cieši piespiestu pie sevis, lai viņa nepakristu zem mašīnām. Tas, ko es viņai tikko pateicu, nebija nekas sevišķs. Daži vārdi starp tūkstošiem citu, ko es varētu viņai pasacīt. Bet man šķita, ka kopš dienas, kad viņa pazaudēja Gibraltāra jūrnieku, šī bija pirmā reize, kad viņa tos gribēja no kāda dzirdēt. Viņa stāvēja pie gājēju saliņas nekustīga, mazliet nobālusi.

—    Papērsi — kārtībnieks sauca.

Joprojām piespiedis viņu sev klāt, es ar brīvo roku izvilku savu personības apliecību un pasniedzu to kārtībniekam. Viņš nebija sevišķi noskaities. Redzēdams Annu tik slābanu, viņš nolēma, ka viņai ir ļoti bail un ka es esmu gribējis pakļūt zem mašīnas riteņiem. Viņa skatījās uz kārtībnieku un smaidīja tā, it kā domātu tieši par viņu. Viņš to pamanīja un savukārt pasmaidīja. Viņš atdeva man dokumentu un izdarīja puspagriezienu, lai apturētu mašīnas un dotu mums iespēju tikt pāri ielai. Mēs to izdarījām.

—    Man lāgā negribas iet uz kino, — viņa teica.

Viņa smējās. Es arī smējos. Iela griezās ap mums kā manēža. Man reiba galva no tā, ko esmu viņai pateicis. Devāmies pretējā virzienā, un šoreiz šķērsojām nagloto pāreju pie pareizā signāla. Kārtībnieks šķita pārsteigts, bet uzsmaidīja viņai vēlreiz. Atradām kino nelielā, bulvārim perpendikulārā ieliņā. Atgriezāmies uz jahtas mazliet pirms vakariņu laika. Lorāns bija mūs gaidījis, lai dotos jūrā.

Ceļojums ilga desmit dienas. Tas bija mierīgs un priecīgs.

Es kļuvu par nopietnu cilvēku. Tas sākās Tanžerā un turpinājās. Arī viņa savukārt kļuva nopietna, un arī viņai tas sākās pēc Tanžeras un turpinājās. Es negribu sacīt, ka mēs tiešām bijām pavisam nopietni, kad nonācām Kotonu, nē, bet tikai to, ka bijām daudz nopietnāki nekā tad, kad izbraucām. Kļūt nopietnam ir ilgs un grūts process, tas katram zināms, cilvēks nevar tāds kļūt vienā dienā un pat desmit dienās ne, viņš tikai var sākt pārveidoties.

Tātad pārbrauciens bija mierīgs un priecīgs.

Kasablankā es nopirku trīs kreklus un atsāku mazgāties un kopties. Protams, arī tas bija diezgan grūti. Bet Granbasamā es jau biju kļuvis gandrīz pavisam tīrs. Gulēšana man aizņēma mazliet vairāk laika. Taču es gulēju katru nakti, vairāk vai mazāk, bet katru nakti. Pamazītēm, katru dienu mazdrusciņ vairāk es ieņēmu īsto vietu, kas man uz šī kuģa pienācās. Un viņa ar katru dienu vairāk atstāja man brīvu laiku, lai es šo vietu ieņemtu, un tas bija labāk gan viņai, gan man. Šī vieta man ļoti drīz kļuva ļoti dārga. Nomaļam vērotājam, bez šaubām, var likties, ka ir viegli pielāgoties tādai dzīvei, taču man šķiet, ka tikai retais spētu pie tās pierast tik labi kā es. Kārtīgi meklēt — ar šo nodarbību ir gluži tāpat kā ar kuru katru citu, nevajag darīt neko citu kā vien to, bez sirdsapziņas pārmetumiem atmetot jebkuru nodarbošanos, nekad nešauboties, ka ir vērts ziedot veselu cilvēka mūžu, lai meklētu vienu vienīgu cilvēku. Citiem vārdiem, jābūt pārliecinātam, ka nekas labāks nav darāms. Ar mani bija tieši tā. Man nebija nekā labāka, ko darīt. Tas ir, nekā labāka, kā viņu meklēt. Un, kaut arī tā ir ļoti delikāta un grūta nodarbošanās, kas citiem var likties visai pretrunīga, piemēram, atgādināt pilnīgu bezdarbību, un kaut es ne tuvu vēl nepārzinu visus tās aspektus un visas grūtības, manuprāt, es varu sacīt, ka kopš šī pārbrauciena esmu kļuvis par krietnu Gibraltāra jūrnieka meklētāju.

Piestājām Kasablankā, Mogadorā, Dakarā, Frītaunā un beidzot — Granbasamā. Viņa izkāpa krastā tikai divas reizes — Dakarā un Frītaunā, un tad es devos pastaigās kopā ar viņu. Bet es izkāpu arī visur citur — Kasablankā, Mogadorā, Edinā un Granbasamā — kopā ar Epaminondasu. Pastaigājoties kopā ar viņu un pat ar Epaminondasu, es drīz iemīļoju īpašu ģeogrāfiju — cilvēcisku ģeogrāfiju. Ja ceļo, kādu meklējot, cilvēks ļoti drīz iemācās gūt pavisam citādu baudu nekā parastos ceļojumos. Mēs nebijām tūristi, mēs nevarējām tie būt, nepavisam nē. Tiem, kas meklē kādu cilvēku, katra izkāpšana krastā ir vienlīdz svarīga, apskatāmās vietas ir nevis dabas veidojumi, bet gan noteikta rakstura cilvēku iespējamas atstātas zīmes. Bez šaubām, viņš bija tā saite, kas starp pasauli un mums veidoja daudz ciešākas attiecības nekā citiem. Tiesa, mēs devāmies viņu meklēt uz Kotonu, bet mēs nevarējām aizmirst, ka varam nejauši viņu atrast jau agrāk, ikvienā izkāpšanas reizē. Un, kad staigājām pa Dakaras avēnijām vai Frītaunas ieliņām, vai Granbasamas dokiem, mēs neviļus viņu meklējām, pūlējāmies saskatīt ikvienā no šo ostu baltajiem vīriešiem. Piekrastes daba mums šķita pliekana. No šīm pastaigām vienmēr pārrados ļoti noguris. Lai atgūtu spēkus, dzēru viskiju. Es dzēru aizvien vairāk un vairāk. Arī viņa, starp citu, dzēra aizvien vairāk un vairāk. Katru dienu mazlietiņ agrāk. Uz jahtas vienmēr bija viskijs. Viņa dzēra jau sen, bez šaubām, kopš viņa sāka meklējumus, taču man šķiet, ka šajā ceļojumā viņa to darīja ar lielāku prieku nekā parasti. Ļoti drīz iesaku dzert viņas ritma un, kad bijām kopā, pilnīgi pārstāju viņu atturēt no pārliecīgas dzeršanas. Bez šaubām, tas bija tāpēc, ka mēs kļuvām nopietni. Galvenokārt dzērām viskij u, bet arī vīnu — pērno. Taču, protams, priekšroku mēs devām viskijam. Šis alkohols, pirms to nosauc par amerikāņu dzērienu, ir jānosauc par ilgu jūras meklējumu galveno dzērienu.

Mēs kuģojām gar Āfrikas krastu un no Tanžeras pastāvīgi to redzējām. Līdz Senegālai tas bija klinšains un juceklīgs, bet aiz tās — plakans un pelēks. Tāds tas palika līdz galam. Ņemot palīgā viskiju, mēs tajā atradām dažādību.

Un reiz es šī krasta dēļ pat atklāju kaut ko smieklīgu savā stāvoklī. Redzot zemi mūžīgi slīdam garām, es piepeši jutos neatvairāmi saistīts pie šī kuģa un tik lielā mērā, ka nemaz vairs nebrīnījos, ka ļaujos, lai mani vadā tādā veidā līdz pašai Āfrikai, un es pat nemēģinu pirmajā izdevīgajā brīdī atstāt kuģi. Viņa smējās un teica, ka tā jūtoties daudzi cilvēki, tikai, protams, skaidri neapzinoties, jo ne jau visiem ir līdzās Āfrikas krasts, lai to saprastu, un ka šis stāvoklis nemaz nav tik neparasts, kā es iedomājos.

Nedaudz pirms Kotonu — trīs dienas pirms iebraukšanas tajā — mēs piedzīvojām diezgan stipru vētru. Iluminatori un durvis tika aizvērti, un nevienam nebija tiesību pastaigāties pa klāju. Epaminondass saslima ar jūras slimību un nožēloja, ka «ļāvis sevi aizvest». Vētra ilga divas dienas. Kuģis cēlās viļņos gluži kā kašalots, tad nevarīgs gāzās iekšā drausmīgos bezdibeņos. Ik reizi varēja gudrot, vai tas atkal pacelsies. Bruno par to prātoja bieži un Epaminondass — reizēm. Mums tas bija citādi. Jahta nemitīgi un veltīgi zvalstījās, tā netika uz priekšu un pastāvēja, kā spēja, un mēs starp tās pūliņiem un mūsu pūliņiem varējām saskatīt zināmu līdzību. Bet nākamajā dienā gan jahta, gan mēs visu turpinājām. Un vētra nerimās arī nākamajā dienā, bet tad parādījās saule. Pa bāra iluminatoriem vērojām satrakoto jūru saules gaismā. Tas bija sevišķi skaisti.

Dzenskrūves ļoti bieži griezās virs ūdens, un viss kuģis bailēs kliedza. Taču tajā dienā mūs gandrīz vairāk uzjautrināja doma, ka tas var nogrimt pirms Epaminondasa norunātās tikšanās.

Tātad laiks noskaidrojās nākamajā dienā, divas dienas pirms ierašanās ostā. No tā brīža mēs ātri devāmies uz mērķi, lai atgūtu Gibraltāra jūrnieka meklēšanai nokavēto laiku.

Piestāšana Āfrikas krastā vienmēr ir spēja — bez nevienas salas, bez līcīša, kur viļņi lēnām norimst, bez arhipelāgiem, kuri parasti piesaka kontinentus un dejo uz jūras.

Tā bija ļoti skaista diena. Mums pretī peldēja dellīnu bari. Tie sudrabaini lēkāja siltajos ūdeņos un izmēģinājās visādus savaldzināšanas paņēmienus, lai viens no mums ziedotos viņu nevaldāmajai ēstgribai. Viņa meta jūrā maizi. Viegli viļņi šūpoja okeānu, un mēs nonācām Gvinejas līcī, peldot virs piectūkstoš metru dziļuma nevainojamos apvāršņos, kurus nekas nepārtrauca, vienīgi kāda kravas kuģa dūmenis vai gvinejiešu piekrastes kuģu dzeltenās buras. Ap sešiem vakarā mēs piestājām Portonovo.

Epaminondasa un Luija atkalredzēšanās sajūsma turpinājās ilgi. Viņi viens otru labi pazina — pirms diviem gadiem bija satikušies vispirms Marseļā, tad uz kuģa, un bija lieli draugi. Iekārtojušies bārā, viņi viens otram stāstīja, ko piedzīvojuši kopš šķiršanās, un kādu pusstundu mūs pilnīgi aizmirsa. Mēs, viskiju dzerdami, ļoti smalkjūtīgi gaidījām, kad viņi beigs sarunu. Luijs, izmēģinājis visādus arodus, tagad nodarbojās ar banānu tirdzniecību, pārvadājot tos vecā kuterī, ko bija nopircis no bankrotējošas sabiedrības. Viņš stāstīja Epaminondasam, ka visu peļņu izmanto, lai saremontētu kuteri, un ka viņam nekad nav kabatā ne sū. Tā mēs jau pirmajās minūtēs uzzinājām, ka Luijam vajadzīgi 50 000 franku, lai nopirktu jaunu kuteri, jo šis ne tikai izmaksā visu, ko viņš nopelna, bet arī katrā jūras braucienā draud nogrimt. Un tieši šajā sakarā viņš visā sirsnībā atcerējās Annas klātbūtni. Es uzreiz teicu, ka pēc divām dienām viņš palūgs šos 50 000 franku, lai nopirktu jaunu kuteri. Viņa, protams, tos iedeva neapdomādamās un pat ar prieku, kuru nemazināja, bet, gluži pretēji, palielināja tas, ka Luijs sūtījis viņai ziņu gan tāpēc, ka, viņaprāt, ir atradis Gibraltara jūrnieku, gan arī tādēļ, lai dotu viņai iespēju turpat uz vietas izdarīt viņam šo mazo pakalpojumu.

Auguma sīkais, kalsnais, saulē nosvelmētais Luijs pārsteidza gan ar savu možumu, gan bezrūpību. Arī viņš, tāpat kā Epaminondass, ka visi jūrnieki, kuri sūtīja viņai ziņas — bez šaubām, mazliet vieglprātīgi — bija apveltus ar īpašu, ļoti neparastu valdzinājumu. Acīmredzot dzīve Āfrikā Luija valdzinājumu bija padarījusi mazliet negausīgu. Tā man likās, jo pirmajā dienā, kad pie ta vēl nebiju pieradis, man, tāpat kā daudziem citiem, viņš šķita mazliet traks. Bet nē, viņš nebija traks. Luijs satikās_ vienīgi ar melnajiem. Portonovo baltie par viņu neko negribēja dzirdēt. Viņš tos nogurdināja. Baltie viņu uzskatīja par pļāpu, nesavaldīgu cilvēku, nekam nederīgu radījumu, kas var sabojāt viņu reputāciju. Vienīgi melnie mīlēja Luiju. Viņa ekstravagance tos netraucēja nemaz. Viņa pieticīgā dzīve no dienas dienā neradīja tajos bažas, gluži pretēji.

Šī pieticība mums drīz kļuva dārga. Un ekstravagance Annu neatbaidīja. Pēc gadiem ilgas pieredzes viņa zināja, ka visgrūtāk pamanāmās, visneskaidrākās zīmes, kas iesācējus pamudinātu tikai pasmaidīt, dažreiz var atklāt kādas patiesības iesākumu, un vēl viņa zināja, ka reizēm jāuzticas visiem — meļiem, muļķiem un pat trakajiem. «Kurš katrs var kļūdīties,» viņa teica. Viņa uzticējās Luijam pat tiktāl, ka, sekojot viņa norādījumiem, devās iekšā tālos Āfrikas apvidos līdz pat Vellas zaļajām savannām.

Luijs dzīvoja diezgan noplukušā divistabu bungalo ar skatu uz ostu. Viņš bija vienīgais baltais šajā iedzimto rajona kvartālā. Divus gadus viņš dzīvoja kopā ar jaunu fulbieti nenoteiktībā, pie kuras arī viņa, šķiet, bija ļoti labi pieradusi. Mūsu ierašanās dienas vakarā Luijs ielūdza Annu un Epaminondasu vakariņās. Es viņiem pievienojos, un Luijs, kuru Epaminondass acīmredzot bija brīdinājis par manu lomu uz jahtas, taču mazliet par vēlu, atvainojās, ka mani aizmirsis. Viņš teica, ka ir ļoti priecīgs par manu ierašanos un izturējās pret mani pavisam draudzīgi un dabiski kā pret vēl vienu cilvēku, ko viņa ved sev līdzi, lai būtu ērtāk gaidīt Gibraltāra jūrnieku, un kas kopumā arī palīdz to meklēt. Turklāt lielā uzmanība, ar kādu noklausījos stāstu, kas tovakar tika mums pavēstīts, nostiprināja viņu pārliecībā par manu lomu viņai blakus. Šajās vakariņās bija vēl ceturtais viesis, Luija labākais draugs — melnais skolotājs no Kotonu zēnu skolas, kuru Luijs mums stādīja priekšā un kurš Gibraltāra jūrnieku pazīstot labāk par visiem Dahomejā, un kurš turklāt sarakstījis franču valodā sešsimt lappušu biezu grāmatu, ko izdevusi Koloniju ministrijas Propagandas pārvalde un kurā ir runa par kādu Dahomejas valdnieku — Domisigi, valdnieka Behanzēna priekšteci. Vakariņu laikā tika daudz runāts par Domisigi. Jo vairāk tāpēc, ka es, gluži kā visi Koloniju ministrijas redaktori, biju redzējis šo darbu, kas tik spilgti pierādīja kolonizācijas labdarību, ja jau to franču valodā bija sarakstījis melnādains pavalstnieks. Luijs mums ilgi klāstīja, ka piedalījies tā sacerēšanā un rediģēšanā. Viņš to uzskatīja par kapitālu darbu. Es sirsnīgi apsveicu autoru ar to, ka viņš grāmatu uzrakstījis. Protams, es vairījos sacīt, ka neesmu izlasījis pat pirmo vārdu tajā. Un tā iznāca, ka es Luijam un viņa draugam biju vienīgais baltais, tāpat kā Gibraltāra jūrnieks, kas izlasījis un pratis novērtēt grāmatu par Domisigi. Tāpēc viņu prieks bija jo lielāks. Un šī sakritība viņu uztverē padarīja mūsu satikšanās iemeslu un mūsu uzturēšanos Dahomejā, ja tā var sacīt, jo vairāk pamatotu. Tas bija gluži dabiski. Un, kaut arī notikumi, par kuriem mums stāstīja Luija draugs, bija pilni atgadījumu, kas saistījās ar Dahomejas pagātni, Annu tas ne vismazākajā mērā nemulsināja. Un kā gan tie varētu mulsināt mani, ja es, kā mēdz teikt, biju gatavs uz visu?

Vakariņas bija vienkāršas, bet lieliskas. Luija jaunā fulbiete bija uzklājusi ļoti jauku galdu. Taču viņa ne mirkli nepiedalījās sarunā. Dahomejas pagātne, lai cik slavena, viņu acīmredzot neinteresēja ne vismazākajā mērā, bet stāstu par Gibraltāra jūrnieku viņa droši vien zināja pietiekami labi, lai neko jaunu skolotāja vēstījumā nesmeltos. Pēc vakariņām viņa izgāja uz lieveņa un sāka dziedāt Atokaras augsto plakankaļņu ganu dziesmas. Anna bija likusi atnest pietiekami daudz Itālijas vīna, lai vakariņas varētu ievilkties vēlu naktī un lai tik tiešām neviens nebrīnītos par Luija drauga stāstu.

— Abomejā, senajā Dahomejas galvaspilsētā, kur mituši mūsu valdnieki, kurus dēvē par nežēlīgiem un no kuriem vislielākais bija, kā jūs droši vien atceraties, ak vai — pēdējais, es gribēju teikt — Behanzēns, Pasaules acs, kura valdīšanas vēsture butu steidzami jāuzraksta un kurš beidzot būtu jāreabilitē, — vārdu sakot, Abomejā dzīvoja kāds Baltais kungs. Sis Baltais kungs saskaņā ar Luija raksturojumiem un saskaņā ar notikumiem, par kuriem viņš bez mitas ir stāstījis divus gadus tik labi, cik vien iespējams, atgādina kādu citu Balto kungu, kas jūs interesē un kura meklēšanai jūs, kundze, veltāt savu mūžu. Citi kolonijas baltie viņu dēvē galvenokārt par atkritumu, runci vai makreli — es nezinu, vai šī pēdējā iesauka, kas man ir sveša, ir tikpat aizskaroša kā pārējās, bet Luijs apgalvo, ka tā ir vēl vairāk aizvainojoša. Baltie tāpat saka, ka viņš esot kolonijas kauna traips, bet es nesaprotu, kāpēc viņam vienam pašam no visiem baltajiem šajā bordelī, kā to sauc Luijs, piedodiet, vajadzētu uzņemties pilnu vainu. Šim kungam piemīt tāda īpatnība, ka viņu meklē Portonovo un Kotonu un visu citu viņa apmeklētu pilsētu baltā policija, izņēmums ir vienīgi Abomejā, kur šis Baltais kungs, es atkārtoju, ir apmeties uz dzīvi un kur, kā Luijs saka, piedodiet, policija ir nobijusies —i tur ir baltā policija, es gribu teikt, ka melnā policija ādas krāsas dēj nav pieradusi meklēt baltos noziedzniekus. Es jums tūlīt pateikšu, ka šo cilvēku meklē policija, un tieši tāpēc es savā mazajā prātiņā, lai cik īss tas ir, izdomāju, ka arī kungam, kura meklēšana jau sen ir jūsu iemījotākā nodarbošanās, tāpat ir raksturīga izvairīšanās no baltās policijas. Es gribēju teikt, piedodiet, Gibraltāra jūrniekam.

Gibraltāra jūnieku apsūdz daudzos un dažādos pārkāpumos. Noziegumos, jā, zādzībās, kontrabandā un, piedodiet, kundze, ka iedrošinos tā izteikties, bet man jāsaka visa patiesība — izvarošanās. Tūlīt piebildīšu, ka pēdējais apsūdzības punkts — izvarošanas liecina tikai par balto nespēju saprast, ka te, mūsu Dahomejā, tie ir visai nosacīti noziegumi. Sevišķi tad, ja runa ir par Gibraltāra jūrnieku, kura prestižs mūsu vidū ir augsts, ļoti augsts, tātad tas tāds ir arī mūsu sievu un meitu vidū, kuras visas, ak vai, ilgojas pēc senajiem laikiem, kad mīlestība bija tikpat vienkārša kā elpošana visos vecumos, jebkurā diennakts stundā un visos stāvokļos, kad to neuzraudzīja miertiesa.

Es savukārt jums tūlīt pateikšu, ka man ir bijis liels gods saskarties ar Gibraltāra jūrnieka kungu. Esmu dzimis — bet kā gan jūs to varētu zināt? — Abomejā, mana dzīvesbiedre tur pavada lielāko daļu laika, un es bieži dodos pie viņas baudīt laulības svētlaimi. Šie ceļojumi ir saistīti ar manu skolotāja darbu, kas atstāj diezgan daudz brīva laika. Tādējādi es ar lielu prieku un sev par izcilu pagodinājumu esmu saticies ar Gibraltāra jūrnieku un reizēm esam dedzīgi apliecinājuši viens otram savu draudzību.

Mēs, dahomejieši, parasti nesaucam Gibraltāra jūrnieku šajā vārdā. Tas tāpēc, ka, atskaitot Luiju un mani, kuram Luijs pastāstījis patiesību, neviens nezina, ka viņa īstais vārds ir tāds, kādu viņam esat devusi jūs, kam viņš dārgāks par visiem pasaulīgajiem pagodinājumiem un zeltītiem riņķiem, kā mēdz teikt. Mēs, dahomejieši, viņu pazīstam kā vienkāršu 2ežē. Es saku Zežē un nevis, piedodiet, Gleglē — jūs varētu sajaukt, tas bija slavenais Behanzēna tēvs, Haizivs acs.

Man būs mazliet grūti aprakstīt Zežē, piedodiet, Gibraltāra jūrnieku. Tā kā esmu melnādainais, man, savas rases piederīgajam, ir pagrūti atšķirt dažādas balto sejas. Es viņus tik ļoti jaucu, ka reiz piegāju pie mūsu gubernatora kunga un teicu — kā klājas, vecais, sajaucot viņu ar te klātesošo Luiju, ar kuru tikko biju sācis draudzēties. Jāteic, ka tas man varēja maksāt dārgi. Un tomēr, man šķiet, ka es varētu sacīt, nesakot neko un darot to zināmu, ka Gibraltāra jūrnieka kungs, kā jūs sakāt, varētu būt mazdrusciņ līdzīgs Epaminondasam. Grūtības, kādas man rodas, aprakstot jums viņa seju, vēl palielina apstāklis, ka Gibraltāra jūrnieka kungs valkā tropu ķiveri un melnas brilles un ka es nekad neesmu viņu sastapis Abomejas ielās citādi, kā vien apbruņojušos ar šiem aizsarglīdzekļiem, kas ir pilnīgi nepieciešami katram baltajam mūsu kolonijā Dahomejā, kura, kā jūs zināt, atrodas tik tuvu pie ekvatora. Tomēr varu jums apgalvot, ka mūsu sievietes, piedodiet, kundze, ja es aizskaru jūsu jūtas, mūsu sievietes saka, ka viņa acis ir zilas. Dažas apgalvo — man savukārt vajadzēja ievākt ziņas, lai varētu informēt jūs, — ka tās ir zilas kā debesis rīta stundā, bet citas stāsta, ka tās ir zilas kā Atakoras plakankalnes ezeri krēslas miglā. Taču melnās brilles, protams, nav caurspīdīgas, tāpēc es viņa acīs nevarēju saskatīt neko tādu, kas jums noderētu par pierādījumu. Jūsu šejienes apmeklējuma gadījumā jūs varēsit, ja vēlēsities, spriest par smalkajām un poētiskajām atšķirībām. Es pats, spriežot pēc loti regulārajām sejas dalām vienā un otrā pusē melnajām brillēm, varu sacīt, ka viņa vaibsti ir regulāri sadalīti sejā un ka viņa mati — ķiveres dēļ, kā jau teicu, šis mans spriedums, piedodiet, nav sevišķi pamatīgi balstīts uz faktiem — droši vien joprojām sedz visu viņa galvvirsu. No tiem esmu redzējis tikai dažas šķipsnas, bet varu jums sacīt, ka tie ir melni.

Gibraltāra jūrnieka kunga iztikas līdzekļi ir daudzi un dažādi. Tie balstās galvenokārt uz to, ko baltie te dēvē par kontrabandu. Manuprāt, šis vārds apzīmē veikalniecisku rosību, kas vienlaikus ir jauna, oriģināla un, kā mēdz teikt, loti personiska. Viņa tirdznieciskā darbība saistās galvenokārt ar mūsu dahomejiešu amatnieku izstrādājumiem un ar zeltu. Viņš nav vienīgais, kas ar to nodarbojas. Stāsta, ka Gibraltāra jūrnieka kungam ir savi cilvēki visā Āfrikā un it sevišķi Ziloņkaula Krastā, Nigērijā, Austrumsudānā, bet tāpat arī Futadžalonā, Labē un pat Vellē baseinā pie montbutu ciltīm, par kurām, kā jūs zināt, stāsta, ka tās ir kanibāliskas.

Kaut arī mūsu sarunas ir bijušas īsas un lielākoties aprobežojušas ar jaunumu apmaiņu, es tomēr pēc nostāstiem zinu, ka viņš sliecas uz alkoholiskajiem dzērieniem, it sevišķi to, ko sauc par viskiju, kurš, kā stāsta Luijs, ir visnoderīgākais, ja cilvēkam ir grūta pagātne un netīra sirdsapziņa. Viņš arī medī visus kolonijas dzīvniekus un pat, ja viņam nav nekā cita, ko likt uz zoba, — kraukļus Abomejas ielās. Viņš dzīvo tāpat kā mēs, nabaga melnādainie, kurus viņš sauc par brāļiem, un savu pajumti viņš dala ar kādu duci fulbu, kurus arī viņš devē par brāļiem un, kā stāsta, ir sacēlies pret baltajiem viltus brāļiem kolonijas administrācijā. Es pieminēšu kādu sīkumu, kas man personiski ir ļoti dārgs, — viņš lieliski pārzina Dahomejas vēsturi un ļoti augstu vērtē mūsu dižo Behanzēnu.

Pie mums Dahomejā Gibraltāra jūrnieku uzskata par to, ko Luijs sauc par velna puiku un dzelzs veci. Mūsu vienkāršās dvēseles, mūsu augsto plakankaļņu gani viņu ciena vēl vairāk — uzskata par nesagūstāmu cilvēku, par dievu sargātu cilvēku. Viņu salīdzina ar dižo kudu, kas traucas kā vējš, ar lecošu sauli, un daža laba dahomejieša bagātīgā iztēle saskata viņā mūsu dižā Behanzēna atriebes pilnu iemiesojumu. Viņam patīk salīdzinājumi. Tos viņš gluži kā tabaku izdala augsto plakankaļņu ganiem. Taču es nerunāšu par to, kā mēs uztveram Gibraltāra jūrnieka kungu. Jūsu mitoloģija ir tik atšķirīga no mūsējās, ka jūs tās īsto nozīmi nespējat aptvert. Drīzāk es jums pasacīšu, ka Gibraltāra jūrnieks ir mainījis, kā mēdz teikt, manieres. Tagad viņa ieroči ir ne tikai rokas, bet arī mauzeri. Un ikviens no vīriem, kas dzīvo kopā ar viņu, arī ir apbruņots ar mauzeri. Tas nozīmē, ja nekļūdos, ka Gibraltāra jūrnieka kungam ir desmit mauzeri. Tos viņš pērk Britu Nigērijā, kur viņam arī ir draugi. Viņa mauzeriem ir sešas lodes un lielas nogalināšanas spējas. Gibraltāra jūrnieka kungs, kas nekad nav redzams bez mauzera siksnā, nemaz neslēpj savu darbību un zināmā mērā arī vēsturisko pagātni. Mēs arī zinām, ka savulaik viņš pastrādājis noziegumu Parīzē, šajā lielajā galvaspilsētā. Lielā vienkāršībā un lielā pazemībā viņš saka — ja vien būtu iespējams, viņš to izdarītu no jauna un reizēm viņš pat nožēlo, ka tas jau izdarīts un nav vairs jāatkārto. Tomēr — varbūt viņš tā rīkojas piesardzības dēļ? — viņš nekad nav stāstījis, kādos apstākļos viņš minēto noziegumu pastrādājis un kas bijis upuris. Un es no savas puses, kā paši labi saprotat, nekad neesmu Gibraltāra jūrnieka kungu par to izjautājis. Ja ņemam vērā Gibraltāra jūrnieka kunga dedzīgo temperamentu, es, kā saka Luijs, neriskējot ar caurumu savā ādā, nevarētu viņam acīs pasacīt, ka viņš bijis amerikāņu automobiļu lodīšu

karaļa Nelsona Nelsona nogalinātājs, piespriežot tam pelnītu nāvi. Bet gatavojos to darīt no attāluma, tas ir, vēstulē, pilnīgi izskaidrojot savus labos nodomus, jo Gibraltāra jūrnieka kungs bija spiests bēgt no Dahomejas.

Ticiet man, ir ļoti skumji paziņot jums šo bēdīgo jaunumu. Gibraltāra jūrnieka kungs tiešām ir pēkšņi kļuvis vainīgs divos jaunos noziegumos te pie mums, Dahomejā, un viņa vairs nav mūsu vidū. Viņš ar vienu mauzera šāvienu — ar vienu pašu šāvienu! — nogalēja Abomejas policistu, kas, tikko ieradies kolonijā, stūrgalvīgi viņam pieprasījis dokumentus kādā Abomejas ielā, un tāpat viņš nogalējis balto kolonistu, kurš kādu laiku konkurēja ar viņu zelta veikalos. Abas šīs pārsteidzības viņš pastrādājis vienā dienā. Kā lai izskaidro Gibraltāra jūrnieka kunga briesmīgo nervozitāti? Tajās dienās mūsu Abomejas pilsētā valdīja drausmīgs karstums. Bet baltie kolonisti, pilnīgi vienaldzīgi pret tādiem paskaidrojumiem, pārbijušies no Gibraltāra jūrnieka kunga rosības piepešas aktivizēšanās, uzrakstīja petīciju ģenerālgubernatora kungam. Tad ģenerālgubernatora kungs raidīja pret Gibraltāra jūrnieka kungu visus kolonijas policijas spēkus. Tas biju es, jūsu padevīgs kalps, kas ar citas personas starpniecību nodeva šo ziņu Gibraltāra jūrnieka kungam. Un tā, kamēr visa apvienotā policija devās no Portonovo uz Kotonu, Gibraltāra jūrnieka kungs no Kotonu ieradās Portonovo. Tas viņam bija viegli izdarāms, jo Portonovo nebija palicis neviens pats baltais policists, tie visi bija Kotonu. Un tā Gibraltāra jūrnieka kungs varēja pilnīgi mierīgi doties uz citu vietu.

Vispirms viņš sasniedza džungļus, tad ar draugu palīdzību — Beļģijas Kongo. Nonācis Beļģijas Kongo, — jūs noteikti pazīsit šo tik personisko iezīmi — Gibraltāra jūrnieka kungs palaida baumas, ka nonācis pilnīgā bezizejā, jo beļģu varas iestādes nav izmantojušas noziedznieku izdošanu viņam par labu un ka viņš vienojies ar saviem biedriem kanibāliem — ar montbutu —, ka tie viņu apēdīs lielo cilts svētku gadījumā. Šī viltība Gibraltāra jūrniekam jau sen bija prātā, un jums, kundze, nav nekāda iemesla bažām. Vienā no mūsu pēdējām sarunām Gibraltāra jūrnieka kungs tiešām man pašam teica: ja kādu dienu radīsies pārlieku spiedīga vajadzība, viņš dosies uz Beļģijas Kongo un, kad tur nonākušu viņu joprojām neliks mierā, viņš ķersies pie šī ārkārtējā līdzekļa, tas ir, palaidīs baumas, ka viņu apēduši montbutu. Viņš man teica: «Policija nekad nedabūs rokā Zežē, nekad!» Šai sakarā es visādai vajadzībai atzīmēšu, ka Gibraltāra jūrnieka kungs par sevi vienmēr runāja tikai trešajā personā. Viņš teica: «Zežē grib ēst» vai «Zežē jūtas labi», vai arī «2ežē ir ziepes» utt. Minētajā sarunā, kas bija visgarāka no visām, ko man bijis tas gods piedzīvot, Gibraltara jūrnieka kungs man paskaidroja, ka no brīža, kad viņa dzīve kļuvusi tāda, kāda bija, tas ir, līdzīga tai, kādu viņš vēlējies, viņš bijis pietiekami apmierināts ar to, kāda tā bijusi, lai to nenožēlotu un nevarētu iedomāties citu, pavisam atšķirīgu — viņš acīmredzot domāja, piemēram, apcietinājumu—, tāpēc viņam neko nenozīmē pazust pie montbutu. Tas pat bija nāves veids, ko viņš, lai cik dīvaini izklausās, vienmēr ir vēlējies. «Draņķīgi,» viņš man teica, «ka Zežē mirst, būdams pie pilnas veselības, nevarēdams nekam noderēt, un ka galu galā visa šī veselība sapūs Āfrikas zemē, kam tā galīgi nav vajadzīga. Tāpēc žēl, ka viņa biedri, montbutu, Vellē būs tik priecīgi apgrauzt viņa kauliņus, jūtot vissirsnīgāko draudzību. Ja Zežē^ būtu slims vai pilns ar sifilisu, tad viņš būtu ar mieru sapūt Āfrikas zemē, bet, ja viņš ir tāds, kāds ir — cik žēl zaudēt tādu labu kumosu!» Pie Gibraltāra jūrnieka mājokļa policija atrada papes gabalu, ko viņš bija atstājis pirms aiziešanas, un uz tā bija rakstīts tas, ko jums tūlīt atstāstīšu: «Veltīgi nepūl ieties !_Nemeklēj iet Zežē! Zežē vairs nav. Nemeklējiet pat viņa līķi. Āfrikas zemē nav ne pēdu no Zežē līķa tāpēc vien, ka Abomejā jums katrs pasacīs — Zežē apēduši viņa biedri — Vellē montbutu, un jūs viņam esat pie vienas vietas. Piebilde: Zežē neko nenožēlo ne attiecībā uz kruķi, ne attiecībā uz kolonistu.»

Kad tika izjautāti Abomejas iedzīvotāji, viņi, protams, apstiprināja sava kunga vārdus. Bezspēcīgā policija atgriezās Portonovo.

Ja es uzskatīju par lietderīgu brīdināt Epaminondasa kungu, tad tāpēc, ka tagad mēs zinām, kur var atrast Gibraltāra jūrnieku. Pirms mēneša viņš mums atrakstīja no Leopoldvilas. Vēstule bija adresēta man — ne tāpēc, ka es būtu viņa labākais draugs, bet tāpēc, ka es vienīgais protu lasīt franciski rakstīto. Mēs, protams, vēstuli iznīcinājām, bet mēs to lieliski atceramies. «Dārgo Behanzēn,» viņš jokodamies rakstīja, «Zežē ir Leopoldvilā. Viņš dara, ko spēj. Tā ir liela pilsēta, viens no koloniālisma draņķības brīnumiem. Lai tur dzīvotu, ir jābūt nogalinājušam tēvu un māti. Tomēr viņš tur ir atradis draugus. Viņš spēlē kārtis. Aprociet savus mauzerus! Uz drīzu redzēšanos, jūsu Zežē.»

Līdzko saņēmām šo vēstuli, Luijs nolēma rakstīt Gibraltāra jūrnieka kungam ar starpnieka palīdzību. Vajadzēja steigties. Jūs jau bijāt ceļā uz Setu, uz kuru jūs, kā mēs zinājām, bija aicinājis Epaminondass. Tātad, īsi un aši, kā mēdz teikt, mēs

nolēmām no tālienes viņam pastāstīt par viņa pagātni, par jums, kundze, un jūsu mīļāko nodarbošanos. Mēs viņam jautājām, vai viņš nav tas, kas taisnīgi nonāvējis Nelsona Nelsona kungu, amerikāņu automobiļu lodīšu karali, un gadījumā, ja viņš tas būtu, lai dara mums to zināmu. Mēs viņam arī aizrakstījām, ka kāda dāma, vārdā Anna, uz kuģa, kas saucas «Gibraltārs», viņu meklē pa visu pasauli.

Vai šie vārdi bija pārāk skaidri? Pārāk tieši? Notikumu steidzināti, mēs varbūt uzrakstījām mazliet nepārdomātu vēstuli. Jo aizvakar mēs saņēmām diezgan nervozu Gibraltāra jūrnieka kunga atbildi. Te tā ir: «Ja Zežē būtu Nelsona Nelsona slepkava, viņš to noteikti nesacītu, sevišķi jau nu rakstiski. Jābūt trakam vai muļķim, lai iedomātos, ka viņš to pateiks. Kas attiecas uz sievišķi vārdā Anna, jūs viņu vienmēr varat sūtīt pie Zežē. Paskatīsimies, kas viņas labā darāms. Lai viņa apjautājas par Zežē pie Leo — Kongo kreisā krasta pirmajā bistro.»

Atvainojos, kundze, ka runāju tik gari. Man nekas vairs nav jums sakāms, vienīgi tas, ka es jūsu pasākumu uzlūkoju ar vislielākajām simpātijām.

Atgriezāmies uz jahtas diezgan vēlu. Mūs bija nogurdinājuši smiekli, ko mums vajadzēja valdīt, klausoties jauno versiju stāstam par Gibraltāra jūrnieku. Kā jau klājas, mēs visi trīs gājām uz bāru, lai iedzertu viskiju un izsecinātu pavadītā vakara morāli. Un Epaminondass taisīja tik bēdīgu seju, ka tas atstāja iespaidu.

—   Manuprāt, — viņš teica, — šoreiz jau nu gan tas nav īstais.

Viņa mierināja viņu, kā spēja.

—   Viņš varēja mainīties, — viņa teica. — Kāpēc lai viņš nebūtu īstais? Vai tad viņam arī nav tiesību mainīties?

Bet tūlīt pēc pirmā viskija viņu sagrāba tāda smieklu lēkme, ka tā aizrāva līdzi pat Epaminondasu.

—   Šoreiz, — viņš teica, — tu vari sacīt, ka esmu tevi ievilcis pamatīgā ķēpā.

—   Galu galā es noticēšu, ka viņš eksistē, — sacīju, — un kā vēl!

Epaminondass atkal izskatījās pārbijies.

—   Viņš grib sacīt, — Anna paskaidroja, — ka, apbruņojies ar tik daudziem mauzeriem, viņš pret citiem būtu varējis izturēties piesardzīgāk.

—           Ja nervozi ciiveki nēsā siksnā iekārtus ieročus, viņi riskē tos izmantot — kā lai saka? — mazliet par ātru.

—            Es, — Epaminondass teica, — ja ari varu sev ko pārmest … es neko neriskēju.

—           Manuprāt, — es sacīju, — nevajag iedziļināties tik smalkas nianses.

Epaminondasa domu gaita mainījās.

—    Kā, un tu tomēr dosies uz Kongo krastu?

—    Ir iespējams mainīties, — viņa pavisam maigi atbildēja.

—   Var pat ļoti stipri izmainīties.

Piepeši viņa man uzmeta izklaidīgu skatienu.

—    Ja viņš ir tiktai parverties, — Epaminondass neatlaidas,

—   vai tiešām tu domā, ka ir vērts riskēt ar savu ādu uz Kongo upes?

—           Kongo krastos, — es teicu, — un sevišķi Vellē kudu ir ka biezs.

—           Ja runa ir tikai par to, — Epaminondass teica, — varētu tās medīt kur citur, nevis viņa apvidū.

—           Viņš varēja pilnīgi izmainīties, — Anna turpināja. — Pavisam pārvērsties. Kāpēc gan arī viņam nebūtu atļauts novecot? Šajā stāstā nekas nenorāda, ka tas nebūtu viņš. Viņš, kurš pārvērties.

—           Tas tiesa,—es teicu, — kāpēc gan Gibraltāra jūrnieki nevarētu novecot tieši tāpat kā visi?

—    Es par to nekad nebiju domājusi, — Anna teica.

—           Visi noveco, — Epaminondass aprāva mūsu sarunu. — Bet, ja viņš tik briesmīgi novecojis, vai tu domā, ka ir vērts iet viņu meklēt Kongo krastos?

—           Nekad es neesmu redzējusi tevī tik maz centības, — Anna teica.

—           Es tevis labā esmu pietiekami daudz darījis, lai nevēlētos riskēt ar savu ādu, — Epaminondass atbildēja. — Un, ja viņš tik ļoti ir mainījies un tu viņu vairs nepazīsti — kāpēc tad jābrauc viņu meklēt?

—           Bet ja nu viņš, novecojis vai nenovecojis, ir amerikāņu automobiļu lodīšu karalis? — es jautāju.

—           Un kāds tev no tā labums, ja tagad viņš slepkavo visus, kas vien pagadās pa rokai? — Epaminondass uztraucās.

—           Vai iespējams tik viegli atsacīties no visas dzīves mērķa? — Anna bikli iejautājās.

—    Tas nu gan ir viegli! — Epaminondass teica.

—    Turklāt, ja viņa to neredzēs no miesas un asinīm, viņa taču nevarēs kuram katram noticēt. Kurš tad ir teicis, ka viņš tik briesmīgi pārvērties? — es jautāju.

—           Tas neko lielu nedos, — Epaminondass iebilda, — ja viņš viņu piebeigs, līdzko viņa to būs pazinusi.

—           Nu, un tad? — Anna jautāja. — Ja es zinu, ka pastāv kaut visniecīgākā iespēja, ka tas ir viņš, kā tad es, pēc tavām domām, varu visu pamest un pēc tam turpināt meklēšanu citur?

—   Jūs abi man liekaties jocīgi, — Epaminondass atbildēja.

—          Ja neizmanto šo izdevību, — es sacīju, — tad pasākums tūlīt jāpārtrauc.

—          Tu nu gan šoreiz esi pārlieku centīgs, — Epaminondass noteica. Pēc brītiņa viņš piemetināja: — Dīvaini, bet man ir tāds iespaids, ka uz Kongo krastiem jūs vilina kaut kas cits.

—   Kudu, — es atbildēju. — Pavisam niecīgi.

—           Neņirgājies par mani, es zinu gan, ka tās nav kudu, — Epaminondass atcirta.

—    Kas tad? — Anna jautāja.

—           Es nezinu, — Epaminondass atbildēja, — skatīdamies te uz Annu, te uz mani. — Es zinu vienīgi to, ka iemesls nav tikai viņš un kudu. Un ka jūs loti labi saprotat — ir tikai viena iespēja no tūkstošām .. .

—           Viena iespēja no tūkstošām — tas nemaz nav tik slikti, — Anna sacīja.

—           Pat ja būtu tikai viena iespēja no desmittūkstošām, — es teicu, — ari to nedrīkstētu pamest novārtā. Mēs atspoguļosimies Kongo ūdeņos.

—           Es gan nezinu, vai tajos atspoguļošos es, — Epaminondass paziņoja.

—    Es tevi dievinu, — Anna teica.

—           Iespējams, — Epaminondass atbildēja, — bet, ja nu ir tā, kā ir, tev būs grūti viņu piespiest pamest mauzerus.

—           Man tādi instrumenti nepavisam neiedveš riebumu, — viņa sacīja.

—    Un vai kanibāli arī tev neiedveš riebumu?

—          Tie ir lāga zēni, — es sacīju, — tiem mēs dosim kudu. Bet, ja tie būs pārāk uzstājīgi, es solu, ka ļaušu uzdurt sevi uz iesma tavā vietā.

—           Tiesa, — viņš zobodamies sacīja, — ja ņem vērā, ko tu vari zaudēt…

—           Man gan neliekas, — Anna sacīja, — ka nonāksim tādā galējībā. Zežē mūs izpestīs, viņš droši vien lieliski prot pārliecināt.

Trīs dienas palikam Dahomejā, jo vajadzēja izlabot nelielu jahtas bojājumu, kas bija radies pārlaistās vētras laikā. Sīs trīs dienas mus stipri tuvināja gan Luijam, gan viņa draugam skolotajam. Epaminondass un Bruno kopā ar Luiju mēģināja medīt kudu Čabē novadā. Epaminondasam nebija nekādu iemaņu, taču viņš aizšāva garām pietiekami daudziem dažādiem dzīvniekiem, lai parrastos sajūsmināts, viņa bailes izgaisa kā uz burvja mājienu, un viņš_vēlējās iespējami drīzāk nokļūt Vellē baseina. Bruno izrādījās labs šāvējs un pārnesa jaunu stirnu. Arī viņš pārradās citādāks, visnotaļ pārvērties, un beidzot izteica prieku par to, ka ļāvis, lai Setā viņu pieņem uz jahtas. Luijs bija pietiekami smalkjūtīgs, lai nepārnestu nekādu medījumu. Lorāns izmantoja šo izdevību, kas ilga divas dienas, un divas naktis pēc kārtas pavadīja kopā ar jauno fulbieti, kura Kotonu loti garlaikojās. Lai viņu netraucētu, mēs ar Annu pieņēmām skolotāja piedāvājumu aizbraukt ar automašīnu līdz Abomejai. Nākamajā dienā mēs turpinājām ceļu pat līdz Lagosai Britu Nigērijā. Mēs to nenožēlojām. Atpakaļceļā bijām iemantojuši vēl vienu draugu. Pārējie apkalpes locekļi brīvajā laikā uzturējās Kotonu un Portonovo meitumājās. Vārdu sakot, Dahomejā pavadītais laiks bija tīkams visiem, un par to runāja vēl ilgi.

Dienu pirms aizbraukšanas, kad visi bija pārradušies no medībām, meitumājām un Lagosas, Anna nolēma sarīkot vakariņas par godu mūsu diviem draugiem. Vakariņas izdevās ļoti jautras un daudzējādā ziņā palika atmiņā. Nevarētu teikt, ka tās būtu bijušas ļoti labas, nē, bet tajās tik bagātīgi plūda Itālijas vīni, ka visi palika ļoti apmierināti. īstenībā ikkatrs priecājās, ka dosimies uz Vellē. Un mēs visi bijām tik jautri, it kā tiešām būtu atraduši Gibraltāra jūrnieku. Neviens vairs nešaubījās par veiksmi, un vakariņu beigās visi, varbūt atskaitot Lorānu, Annu un mani, bija par to pārliecināti. Bruno dziedāja sicīliešu valodā. Epaminondass runāja par kudu. Skolotājs — par Dahomeju un tās slaveno pagātni. Luijs — par jauno kuteri un brīnumaino bagātību, ko viņš drīzumā iemantos, pārvadājot desmitreiz vairāk banānu starp Abidžanu un Kotonu. Lorānam bija gara saruna ar Annu, no kuras es nedzirdēju ne vārda. Citi jūrnieki vakariņu gaitā aizvien vaļsirdīgāk un vaļsirdīgāk stāstīja katrs par saviem piedzīvojumiem Portonovo meitumājās. Jaunā fulbiete, kas sēdēja man blakus, stāstīja par ceļojumiem, par Kotonu un savu vienmuļo dzīvi šajā pilsētā. Vārdu sakot, visi vienlaicīgi runāja par to, kas katru interesēja, un iztika bez klausītājiem. Tas notiek reti un ir loti patīkami. Laiku pa laikam, pūloties atgūt vienprātību, kas ik mirkli draudēja izjukt, Luijs un viņa draugs skolotājs — abi bija pārāk kautrīgi, lai iedomātos, ka šie svētki rīkoti par godu viņiem, — uzsauca tostus Behanzēnam, nesaprastajam, Zežē jeb Gibraltāra jūrniekam, kas Vellē bēg no pārlieku godīgo balto cilvēku muļķīgās bardzības. Tādi ir krietnie Gibraltāra jūrnieka meklētāji. Vakariņu beigās daudziem prāti bija tiktāl apmulsuši no Itālijas vīna, ka abu varoņu labās īpašības juka kopā, un tāpēc vienkāršības labad pārstāja tos saukt vārdā un uzdzēra uz nevainības bēdīgo likteni vispār. Viņa sēdēja man pretī un, ja man arī bija mazliet nepatīkami, ka neatrodos viņai blakus, es jau biju pietiekami apradis ar tādām neērtībām, lai pielāgotos tām un tāpēc vien nebūtu mazāk jautrs nekā citi.

Divos no rīta Luijs piepeši piecēlās un paziņoja, ka ir sacerējis divus skečus — vienu par Gibraltāra jūrnieku, otru — par Behanzēnu. Viņš piemetināja, ka negribētu palaist garām lielisko izdevību slavināt abu varoņu tikumus tik plašai un reizē saprotošai publikai. Viņš lūdza, lai izvēlamies, kuru skeču viņam tēlot. Visi izvēlējās skeču par Behanzēnu, — bez šaubām, tāpēc, lai mainītu tematu.

Viņš lika mums pavilkt galdus sānis, lai pietiktu vietas notēlot to, ko viņš sauca par «1890. gada līguma cirtienu». Viņa vēlēšanās tika izpildīta, un visi juku jukām sasēdās plašā lokā. Viņa atkal bija diezgan tālu no manis. Bet tā, bez šaubām, bija labāk. Luijs atvainojās un uz mirkli kopā ar skolotāju izgāja uz klāja. Viņš parādījās dīvainā ietērpā, par ko matroži skaļi smējās, — papīra cepurē, kas atgādināja peldcepuri, — viņš apgalvoja, ka tādu galvasrotu valkājuši Dahomejas valdnieki — un līdz papēžiem ietinies baltā gurnautā — kā viņš mums paskaidroja, tas esot bijis parastais lielo valdnieku apģērbs. Rokā viņš turēja baltu papīra lapu, kam vajadzēja attēlot 1890. gada līgumu. Viņš pieprasīja, lai beidzam smieties. To panākt bija grūti, bet, Lorānam, viņai un man palīdzot, smiekli beidzot norima.

Pantomīma sākās ar ilgu klusumu, kura laikā Behanzens skatījās uz līgumu, kuru tikko bija parakstījis — tikko bija pieļāvis drausmīgu kļūdu, ko viņu piespieda izdarīt, un tikai laika gaitā viņš saprata, ko ir pastrādājis. Pietiekami ilgi dziļā izmisumā vērojis līgumu, nespējot izteikt ne vārda, Behanzēns sāka runāt.

— Līgums, — viņš iesāka, — kas tas līgums tads ir? Ko tad īsti tas nozīmē? Vispirms — kas ir papīrs? Un ko nozīmē parakstīt? Viņi man iegrūda spalvu rokā un vadīja roku. Parakstiet! Parakstiet! Tā viņi man teica. Ko? Dahomejas atdošanu? Atjaujiet pasmieties! Viņi vadīja manu roku, lai mani nobeigtu!

Ļoti aizkustinatais skolotājs mums izskaidroja Behanzēna šaubu iemeslus.

—    Viņš nezināja līguma svarīgumu, un kā gan viņš tad varēja saprast, ko dara? Tik nenoteiktas lietas cilvēks spēj aptvert tikai ilgos un grūtos pūliņos.

—    Mēs, dižo paražu zeme, — Luijs turpināja, — mēs to nepazīstam. Mēs nepazīstam papīru, un par parakstīšanos — atjaujiet pasmieties! Sie man sacīja — ja tu neparakstīsi, dabūsi lodi deniņos. Un ja nu tā esmu parakstījies, ja tā esmu devis solījumu — atļaujiet pasmieties!

—    Behanzēns parakstīja līgumu jaundzimušā nevainībā, — skolotājs paskaidroja, — tā viņš parakstīja sev nāves spriedumu!

Mēs visi bijām pietiekami dzēruši, lai nebēdātos par Behanzēna likteni. Luijs mūs aizrāva. Matroži uzjautrinājās nekautrēdamies, bet tas abiem mūsu draugiem neko daudz nenozīmēja. Anna arī smējās, viņa slēpa seju mutautā, lai smiekli nebūtu pārāk klaji. Vienīgi Luija mazā fulbiete nesmējās itin nemaz. Pēc Atakoras plakankalnē pavadītas bērnības viņa, jādomā, laiciņu uzturējās kādā Kotonu meitumājā. Viņa bija aizmirsusi Lorānu un zibināja acis uz Epaminondasu un mani aizkustinošā centībā un gandrīz vai tā, it kā gribētu mums pierādīt, ka prot uzvesties sabiedrībā. Šķiet, viņa jau dažu labu reizi bija redzējusi tēlojam Behanzēna traģēdiju.

Luijs izmisumā raudāja, plēsa sev matus — viņš tiešām tos rāva ārā—, vārtījās pa grīdu, un, lai būtu ērtāk to darīt, 1890. gada līgumu turēja zobos.

Anna skatījās uz viņu, smieklos sabrukusi. Mani viņa bija pilnīgi aizmirsusi.

—    Viņi piespieda mani pārdot manu tautu, — vaimanāja Luijs, — manu mazo Abomejas tautu, manus fulbus, manus husus, manus eujus un bebus. Paraksti, viņi man teica, paraksti taču! Es parakstīju. Kas tā parakstīšana tāda īsti ir, es jums jautāju? To be or not to be, papīrs vai nepapīrs, parakstīt vai neparakstīt, kāda man, Pasaules acij, tur atšķirība? Cik bezvainīgs es biju! Ak, mans cienījamais tēvs Glegle, tavs lāsts ir nācis pār mani! Es vairs neesmu Haizivs acs, Pasaules acs, Abomejas lielais valdnieks! Es vairs neesmu nekas! Es esmu pasaules nevainība, kas cieš, kas tā cieš!

Skolotājam bija asaras acīs. Luijs viņam nedeva ne mirkli atelpas.

—    Nē, — brēca skolotājs, — nē, tu neesi nolādēts! Citas paaudzes celsies un žēlos tavu nevainību!

—         Viņi man bakstīja mauzeri mugurā un teica — paraksti! — vaimanāja Luijs. — Kāda ir atšķirība starp pirdienu un parakstu, es jums jautāju? Kā vienā paņēmienā, vienā pašā reizē es atdevu visas savas jaunavas meitumājām? Kā es visus savus dēlus pataisīju par bālģīmju vergiem? Kā labā es to darīju?

Mēs visi bijām gan nevaldāmas smieklu lēkmes varā, gan jutām aizkustinājumu. Bet kopumā smiekli guva virsroku.

—   Iedomājies tikai, ka esam nobraukuši piectūkstos kilometru, lai redzētu kaut ko tādu! — rēca Epaminondass, aiz prieka sizdams sev pa ciskām.

Mazā fulbiete tikpat kā nedeva viņam atelpu. Viņa kļuva aizvien neatlaidīgāka. Viņa joprojām skolnieciski valdzināja mūs ar skatieniem. «Kā tevi sauc?» es jautāju. «Mahausija, aitas tesmenis,» viņa atbildēja, abām rokām saņemdama krūtis, lai apliecinātu teikto. Mēs ar Epaminondasu mazliet sagrīļojāmies. Anna to pamanīja. «Ko tu dari?» Epaminondass jautāja. «Es esmu princese,» viņa teica, «un arī Portonovo palaistuve.»

Luijam vairs nebija nekādu šaubu. Viņš beidzot bija sapratis, kādas ir izdarītā sekas. Neaprakstāmu dusmu varā viņš, uz grīdas gulēdams, krampjaini spļāva uz 1890. gada līgumu. Viņš slaucīja ar to dibenu, saukdams pavalstniekus uz sacelšanos.

—   Nāciet, bērni, parādīsim baltajiem, ka mūsu paražas nav sliktākas par viņu paražām! Mēs izdursim viņiem cauri savus pīķus, mēs viņus izcepsim un apēdīsim! Nāciet un parādiet, ka mūsu paražas ir viņu paražu vērtas, un kā vēl!

Kā izbadējies viņš koda iedomātā bicepsā. Nodevība bija apēsta. Saņurcītais papīrs — aizmests.

—   Viņš saslims, — Anna teica.

Matroži rēca tik skaļi, ka Luijam bija jākliedz, lai viņu sadzirdētu.

—    Pacietību, Behanzēn! — sauca skolotājs.

—   Asinspirts tuvojas! — sludināja Luijs. — Pie ieročiem, mani dēli! Steidzieties šurp, melnās Āfrikas bataljoni, un padzeniet apspiedējus! Mostieties, mūsu senču asinis! Lai mūsu zeme tiek iztīrīta no visiem šiem zaldātiem! Izcepiet ģenerāļus un pulkvežus arī!

Mazā fulbiete kļuva ļoti neatlaidīga.

—    Ir laiks iet prom, — viņa teica.

—    Varbūt tas varētu mani interesēt, — Epaminondass teica.

—  Pēc tam, — viņa skaidroja, — būs stāsts par ģenerāli Dodsu un Behanzēna aizvešana. Ilgas ciešanas. Mums laika pietiks.

Mēs nezinājām, kas tas par Dodsu, un viņa pastāstīja, ka tas bijis kāds franču ģenerālis, Dahomejas iekarošanas varonis.

—   Vai viņš bieži tā tēlo? — es jautāju.

—    Gandrīz katru vakaru. Kotonu nav teātra.

—    Un vienmēr 1890. gada līgumu?

—    Reizēm stāstu par Gibraltāra jūrnieku.

Luijs aicināja pavalstniekus pie ieročiem. Viņš vairs nebija apturams. Viņa draugs saucienus ritmizēja, sitot plaukstas.

—    Lai nekas no šīs draņķības nepaliek uz mūsu zemes! Apēdiet pulkvedi un arī ģenerāli! Tā viņam būs mācība — lai paliek mājās!

—    Pacietību, pacietību! — sauca skolotājs.

Luijs piepeši sabruka. Acīmredzot viņš bija noguris.

—    Ak, es šo bālģīmju rokās esmu tikpat viegls kā tukšs kalebass, ar kādiem mūsu ganes apsedz sev krūtis!

—    Nē, Behanzēn, tu esi kā smags akmens uz cilvēces sirdsapziņas!

Bet Luijs nebija nomierināms.

—    Ak vai, — viņš joprojām kliedza, — nevainībai nav balss, ko varētu sadzirdēt! Tie, kas to nesaprot, nekad to arī nesapratīs!

—    Pacietību, pacietību, sapratīs visi! Tie, kas nesaprot, sapratīs! Pienāks Gibraltāra jūrnieka kunga stunda!

To izdzirdis, Luijs palaida vaļā iedomāto bicepsu, kuru visu laiku it kā turēja rokā, un pavērsās pret draugu erceņģeja cildenumā. Šķita, viņš ir apskurbis vēl vairāk nekā brīdī, kad sāka spēlēt. Viņš bija kļuvis skaists. Anna mazliet nobāla. Šķita, viņš meklē vārdus atbildei, bet, nespēdams tos atrast, loti lēni, izstieptām rokām tuvojās draugam. Neviens no skatītājiem vairs nesmējās.

—    Gibraltāra jūrnieka stunda vēl nav situsi, — iekliedzās viņa draugs, soli atkāpdamies. — Esi pacietīgs, Behanzēn!

Luijs apstājās, un drauga izbīlis viņu stipri sasmīdināja. Visi smējās kopā ar viņu, pat draugs. Luijs atsacījās izsaukt ģenerāli Dodsu.

—    Tas lai paliek citai reizei, — viņš pārguris sacīja.

—    Vai viņš taisās tēlot vēlreiz? — Epaminondass pārsteigts jautāja.

Taču neviens necēlās augšā. Visi loti sirsnīgi aplaudēja Luijam. Sākām atkal dzert. Trīs jūrnieki jokodamies turpināja tēlot Behanzēna drāmu. Luijs un viņa draugs savukārt smējās, viņos skatīdamies. Mazā fulbiete pienāca pie manis. Epaminondass, pilnīgi aizrāvies ar Behanzēnu, par to neuztraucās. Luijs arī ne, viņš laikam nekad neko daudz neredzēja. Anna pa gabalu smaidīdama noskatījās uz mums. Mazās fulbietes sapnis bija loti vienkāršs — viņa noteikti gribēja satikt jūras virsnieku, kas viņu aizvestu uz Parīzi, «lielo metropoli». Kāpēc? Lai tur taisītu karjeru, viņa teica. Lai kā nopūlējos, viņa nevarēja man paskaidrot, kas tā būtu par karjeru. Tomēr es mēģināju viņu atrunāt. Ar viņu tērzēdams, skatījos uz Annu. Viņa no smiekliem bija nogurusi, taču turpināja man smaidīt. Viņa izskatījās ļoti skaista. Cik vien smalkjūtīgi varēdams, arī tāpēc, lai viņu mazliet nomierinātu, atdevu mazajai fulbietei visu naudu, kas man bija klāt. Bet mana rīcība viņu tā apžilbināja, ka viņa tūdaļ paziņoja savu vēlēšanos palikt uz kuģa. Es atbildēju, ka tas nav iespējams, ka uz kuģa ir vieta vienai vienīgai sievietei. Es parādīju viņai Annu. Viņas skatījās viena uz otru. Es fulbietei aprakstīju mūsu dzīvi, stāstīju, ka tā ir grūta, mokoša, ka tā pilnā mērā tiek veltīta Gibraltāra jūrnieka meklēšanai, ka šis vakars ir īsts izņēmums un nemaz neatbilst mūsu paradumiem. Viņa bija pārliecināta, ka Vellē baseinā mēs atradīsim Gibraltāra jūrnieku. Viņa to vienreiz bija redzējusi, kad viņš ieradies Kotonu. Tāpat kā visas Dahomejas melnās sievietes, viņa sapņoja par Zežē un vienīgi Gibraltāra jūrnieka dēļ būtu ar mieru atsacīties no karjeras lielā metropolē. Runājot, ka Vellē sievietes esot ļoti skaistas un tik smalkas, ka pat gadījumā, kas gan liekas gandrīz neiespējams, ja mēs viņu neatrastu, Dahomeja nekad vairs neredzēs Zežē. Es ļāvu viņai gremdēties skumjās par tādām izredzēm un gāju pie Annas. Matroži joprojām savā starpā smējās. Viņi atcerējās visjocīgākās epizodes, ko katrs bija piedzīvojis Gibraltāra jūrnieka medībās. Viņai tuvojoties, man šķita, ka es arī vairs nespēšu būt nopietns. Viņa to redzēja. Un tieši viņa sāka bažīties. Acis viņai iepletās un kļuva skaidras. Es tajās saskatīju bailes, ļoti dīvainas bailes, kurās ar viņu spēju dalīties vienīgi es, kuras patiesībā bija vienīgā lieta pasaulē, kurā es pilnīgi spēju dalīties ar viņu, mūsu vienīgais dārgums. Es viņu apskāvu un ievilku sev klēpī. Sacīju, lai viņa nebaidās. Viņa nomierinājās.

—    Kudu medības sākas labi, — viņa teica.

—    Tas vēl nav nekas, — es sacīju.

—    Ak, tas vēl nav nekas? — viņa smiedamās jautāja.

Lorāns apsēdās mums blakus. Bet neviena cilvēka klātbūtne

mūs nespēja traucēt. Lorāns jau nu vismazāk. Viņa ļoti bērnišķīgi piemetināja:

—    Ak, tu tiešām esi liels kudu mednieks!

Viņa pievērsās Lorānam.

—   Vai tev tā neliekas?

—   Man arī tā liekas, — Lorāns piekrita, skatīdamies te uz viņu, te uz mani. — Man arī šķiet, ka no kudu medībām var būt liels labums, ja tām nododas — kā lai saka? — pietiekami dedzīgi.

Mēs visi trīs ilgi smējāmies.

—           Tiesa, — viņa teica, — galu galā es tiešām noticēšu, ka lielākā gudrība ir uzņemt uz jahtas vienīgi lielus pokera spēlētājus un lielus kudu medniekus.

—           Un iielus dzērājus, — es papildināju. — Ko tu par to saki?

—           Lielus dzērājus, — viņa atkārtoja, atslīga pret krēsla atzveltni un sāka smieties, — tie arī droši vien sagādā nesalīdzināmu drošību.

—           Tad es gribētu būt, — es deklamēju, — Dienvidjūru diždzērājs.

—    Kāpēc?

Viņa ilgi smējās.

—   Tiešām, kāpēc gan? — es jautāju.

—    Es nezinu, — viņa atbildēja, — kā lai es to zinu?

—   Tiešām, — es sacīju. — Kāpēc jūs smejaties?

—    Kādēļ tad man jautā pēc iemesla?

Viņa pagriezās pret Lorānu. Viņi ar Lorānu bija lieli draugi.

—           Vai, atskaitot mani, — viņa jautāja, — tev ir gadījies redzēt lielu mīlestību?

—           Uz cietzemes, — Lorāns, brīdi klusējis, atbildēja, — man ir gadījies to dažreiz redzēt. Uz to ir diezgan bēdīgi noskatīties.

—           Vai tu runā par tām mīlestībām, kuras nekad nekas neapdraud? Kuras šķietami varētu turpināties mūžīgi?

—   Jā, tā ir, tās mērķē uz mūžību, — Lorāns teica.

—    Mūžība ir kaut kas liels, — es sacīju.

—           Vai tad nemēdz teikt, — viņa jautāja, — ka mūžības izjūtu nekas nedod tik pilnīgi kā liela mīlestība? Vārdu sakot, ka nekas tai tik ļoti nelīdzinās?

—           Mazām mīlestībām, kas dzīvo no dienas dienā, ir savas priekšrocības, — es sacīju.

—           Uz tām skatoties, — Lorāns smiedamies teica, — gan nekļūst bēdīgi ap sirdi.

—           Tie mīlētāji nemaz nezina, ko ar tādu mūžību iesākt, — es turpināju, — viņiem pietiek ar savu mūžu.

—           Pasakiet, — viņa jautāja, — kāda ir lielas mīlestības beigu priekšvēstnese?

—           Ka šķietami tai nav nekāda iemesla kādreiz beigties, — es sacīju, — vai ne?

—           Un tām, — Lorāns smiedamies jautāja, — tām, kurām nav izredžu turpināties mūžīgi?

—    Ak, kā lai kaut ko uzzina par tām? — es ieminējos.

— Man nekad nebūtu ienācis prātā, — Anna teica, — ka kudu medības ir tik jautras.

Es arī biju stipri iereibis un bieži viņu skūpstīju. Matroži bija pieraduši pie mūsu uzvedības. Un Luijs, un viņa draugs arī bija pārāk piedzēruši un pārāk laimīgi, lai viņus jelkas spētu kaitināt. Turklāt — vai tad visiem neklājas saprast, ka ir nepieciešams kāds, kas viņu skūpsta, kamēr viņa gaida Gibraltāra jūrnieku? Vai tad es tāpēc nebiju uz jahtas? Manuprāt, par mūsu izturēšanos dusmojās vienīgi mazā fulbiete. Viņa gribēja iet prom. Anna lūdza, lai es fulbieti pavadu. Tāpēc es viņu pavadīju līdz pat Luija būdai. Kad atgriezos, dzīres vēl turpinājās. Jūrnieki joprojām uzjautrinājās. Viņi izteica vistrakākos pieņēmumus par to, kur varētu atrasties Gibraltāra jūrnieks. Lorāns piedalījās sarunās un arī daudz smējās. Viņa mani gaidīja. Mēs runājām līdzi citiem. Tērzēšana turpinājās vēl ilgi. Tad visi piekrita Bruno priekšlikumam — Bruno neapšaubāmi atguva dzīvesprieku — vēlreiz doties uz pilsētas priekanamiem. Viņi aizgāja. Uz jahtas palikām tikai mēs ar Annu.

Leopoldvilā nonācām trīs dienas pēc tam, kad bijām atstājuši Kotonu. Tas bija viskarstākais gadalaiks. Pilsētu klāja smaga, pelēka migla. Vairākas reizes dienā to uz pusstundu pārtrauca un izkliedēja pērkons. Tad tā radās no jauna. Cilvēkiem bija grūti elpot. Nemitīgi veidojās pelēkais mākonis, un ik pēc laika pērkons to izkliedēja. Pār pilsētu gāzās silta lietus straumes. Tad visi uzelpoja. Atkal sabiezēja mākonis. Gaidīja jaunu negaisu. Pilsēta ir bagāta. Tās ielas ir platas. Tajā ir trīsdesmitstāvu nami, bankas un daudz policistu. Kolonijas pazemē ir krietni daudz dimantu. Tūkstošiem melno rok zemi, drupina to un sijā, aprakti dziļās apakšzemes galerijās, lai nelaiķa Nelsona Nelsona atraitne varētu izrotāt savus pirkstus. Āfrika ielenc pilsētu ļoti ciešā lokā. Pilsēta savā melnajā naktī mirdz nesatricināma tērauda spožuma. Taču tā tiek turēta godā. Citādi Āfrika viens un divi sagrābtu pilsētu un apvītu debesskrāpjus ar liānām. Bet, kad tur nonācām, Leopoldvilā, Nelsona Nelsona kundzei par lielu apmierinājumu, vēl valdīja pār Āfriku.

Noenkurojām jahtu. Kā jau bija paredzets, Anna, Epaminondass un es izpētījām kafejnīcas gar Kongo upi. Zem ventilatoriem, klausoties viesu sarunas, mēs izdzērām daudz alus. Viskiju mazliet atstājām novārtā, lai varētu pietiekami uzmanīgi klausīties. Epaminondass mūs pavadīja. Viņa klātbūtnē mūsu sarunas nevirzījās tālāk par kudu medībām. Tomēr mēs pietiekami labi nojautām Zežē īsto personību, lai nerunātu ne par ko citu kā par kudu.

Tas turpinājās trīs dienas. Trīs dienās mēs izdzērām tiešām daudz alus. Laimīgā kārtā kudu mums deva necerētas iespējas. Epaminondass, kas, ierodoties Kongo, no jauna bija kļuvis nemierīgs, nepacietīgi gaidīja, kad atkal reiz varēs doties medībās.

Un pēc trim dienām, kad Epaminondass jau pavisam bija zaudējis cerības kādreiz vēl medīt un dzīvs izkļūt no šī karstuma, mēs noklausījāmies dīvainu sarunu.

Tā notika elegantā piepilsētas bārā. Mēs to jau bijām divreiz apmeklējuši bārmeņa dēl — tas bija dzīvē vīlies izcils pusmūža bārmenis, kas brīvos brīžos sarunājās ar mums par Āfriku. Mēs tur bijām jau kādu pusstundu, kad ienāca divi vīrieši. Viņi bija ģērbušies baltās drēbēs, getrām kājās un šauteni siksnā. Viens bija augumā liels, otrs — mazs. Viņi bija ļoti nokarsuši un līdz ceļiem notašķījušies ar dubļiem. Kongo saule bija viņus pamatīgi nosvilinājusi. Abi nāca no tālienes un izskatījās ļoti apmierināti, ka sasnieguši mērķi. Tie nebija pastāvīgie šī bāra apmeklētāji. Viņi pasūtīja divus viskijus.

—    Ko mēs ņemam? — pirmais iesāka.

—    Tu taču jau teici, — otrais atbildēja.

—           Vai kungi ieradušies no tālienes? — bārmenis pieklājīgi apjautājās.

—    No Vellē, — pirmais atbildēja.

—    Redz kā, — Epaminondass klusītiņām teica.

—    Ko mēs pasūtījām, — otrais teica, — dodiet to vēlreiz!

—           Var sacīt, ka šogad karstums sācies agrāk nekā parasti, — bārmenis ļoti pieklājīgi sacīja.

—           Cūcība, — pirmais šķendējās. — Mašīnai riepas tikpat kā izkusušas. Tu biji varonīgs, Anrī! — Bārmenim viņš teica:

—   Mašīnu vada viņš, īsts čempions.

—    Loti priecājos, — bārmenis žāvādamies sacīja.

—    Tu, Legrān, pārspīlē, — Anrī iebilda.

—    Nē, — Legrāns palika pie sava, — īsts čempions.

—    Un vai medībās veicās? — bārmenis apjautājās.

—           Mazs lūsis, — Legrāns atbildēja. — Un vēl antilope. Bet mēs daudz nemedījām.

—   Jā, mēs visu laiku braucām pa taku, — Anrī paskaidroja,

—   un tad saceļas putekļu mākoņi, medījums nav dumjš …

—    Nu, protams, — bārmenis piekrita.

—    Četrsimt kilometru pa putekļainu taku, — Legrāns teica.

—    Tu, Anrī, biji īsts varonis! Redziet, visgrūtāk ir būt pacietīgam. Četrsimt kilometru ar četrdesmit kilometru ātrumu stundā — tā ir īsta pacietības pārbaude.

—           Un kas nav pacietības pārbaude? — iejautājās Anna, kuru saruna bija ieinteresējusi.

—    Ko? — noprasīja Anrī, viņu uzlūkodams.

—    Pacietības pārbaude, — Anna teica.

—   Vai kundze ir vīlusies? — Legrāns galanti jautāja.

—           Kaut kas traks, — skaļi iesmējās Epaminondass, kas tomēr jau dzēra trešo viskiju.

—           Pietiek mazliet aizmirsties, — Anrī paskaidroja, — mašīna iestieg, un tad atliek tikai gaidīt čaļus …

—   Ja tā padomā, tas ir briesmīgi, — Anna sacīja.

—   Kas ir briesmīgi? — Legrāns, aizdomu pilns, jautāja.

—           Doma, ka jūs varējāt te arī nebūt, — Anna paskaidroja, — un nedzert viskiju.

Legrāns sāka viņu vērot ar nepatiku. Bet Anrī deva zīmi, lai neuztraucas. Anna ļoti laipni smaidīja.

—           Jūs esat parīziete, — viņš teica, — parīzietes nav uz mutes sistas, viņas uzreiz var pazīt.

—           Bet vispār, — teica Epaminondass, kas arī sāka uztraukties, — taisnība ir tāda, ka visa dzīve ir pacietības pārbaude.

—   Vai tev tā liekas? — es jautāju Annai.

—   Tā mēdz sacīt, — viņa pavisam klusām atbildēja.

—           Kad es mīzu, sacēlās vesels mākonis putekļu, — Anrī teica. — Vēlreiz to pašu! — viņš sacīja bārmenim.

—           Kopš astoņiem gadiem, ko esmu pavadījis te, — bārmenis teica, — man tiešām gribētos reiz pamīzt uz ledus.

—           Kam jūs to sakāt? — Anrī izsaucās. — Labs, nelūstošs ledus — nekā tamlīdzīga! Tuatanā — četrdesmit trīs grādi. Līdz ledum tur tālu.

—           Bet man, — Legrāns iebilda, — man vienmēr karstums paticis labāk nekā aukstums. Taču, kad dabū paostīt to, kas ir te, man aukstums patiktu labāk.

—    Cik tas interesanti, — bārmenis sacīja.

—           Man nu gan tā neliekas, — Anrī noteica, — nē un nē, senāk es arī tā domāju, bet nu vairs ne.

—           Ko visu es dotu, mīļais Dievs, lai varētu uzmīzt uz ledus! — izsaucās bārmenis.

—           Tā jau saka, — Epaminondass iejaucās, — bet tas ir tukšas runas; kad tas brīdis pienāk, tur nekā sevišķa nav.

—           Saki, ko gribi, — Anrī atbildēja, — bet leduslaikmets tomēr ir bijis varen interesants.

—           Nav neviena, kas varētu par to spriest, — bārmenis žāvādamies teica, — tāpēc …

—           Vai jus esat pārliecināts, ka neviena nav? — Epaminondass ieinteresēts jautāja.

—    Tad vajadzēja būt vismaz dzīvniekiem, — Anna sacīja.

—    Un vai tad dzīvnieki nav nekas? — Anrī jautāja.

—    Es gan nedomāju, — sacīju, — manuprāt, toreiz to nebija.

—           Tas nevar būt, — Anna nepiekrita, — vajadzēja būt vismaz ļoti maziem dzīvnieciņiem, — viņa bērnišķīgi piemetināja.

—    Es nedomāju vis, — atkārtoju.

—    Vai tu esi redzējis Ledus jūru? — Anrī jautāja Legrānam.

—           Un kā vēl! — Legrāns atbildēja. — Trīsdesmit sestajā. Tas bija labs laiks. Visjocīgākie ir viļņi — it kā tie būtu sasaluši uzreiz, vienā mirklī.

—           Vai tu esi pārliecināts, ka toreiz nebija nekā? — Anna man jautāja. — Pat kudu nē?

—           Ziniet, leduslaikmetā visa zemeslode bija kā ledus jūra, — Anrī teica.

—           Zem ledus vajadzēja būt pavisam maziem dzīvnieciņiem, kuri gaidīja, kad tas izkusīs.

—           Man jau patiktu, ja tā būtu, — es sacīju. — Un kas gan var zināt? Varbūt jau toreiz bija no visa pa druskai.

—           Tā nemaz nevar būt, ka toreiz nekā nebija, — Epaminondass sparīgi apgalvoja. — Kā tad varētu izskaidrot, ka pēc tam visa zeme ir pilna, ka čum un mudž?

—           Tas ir jocīgi, — bārmenis teica, — kad termometrs rāda četrdesmit grādu ēnā, cilvēki ļoti bieži runā par leduslaikmetu.

—           Tas tiesa, — Anna sacīja, — kā tad varētu izskaidrot visu to, kas ir tagad?

Viņa man uzsmaidīja.

—           Klusē, — es gandrīz čukstus sacīju. — Vai tu vienmēr esi tik nevaldāma kā tagad?

— Ja tu to vēl neesi pamanījis, tā tev vajag, — Epaminondass zobojās.

—    To ir grūti izturēt, — Anna teica, — vai tev tā neliekas?

—           Visi to iztur, — es atbildēju. — Un vēl vairāk. Tu pat iedomāties nevari, ko šajā brīdī izturu es …

—    Ja tā jūs strādājat, — Epaminondass sašutis teica.

—    Eu, vai tev slikti? — Anrī jautāja Legrānam.

Legrāns sēdēja kā aizsapņojies, pievērtām acīm.

—    Pagaidi, — Legrāns sacīja.

—    Šķiet, viņam nav labi, — bārmenis bilda.

—    Nu, vai tu dzemdē? — Anrī bažīgi jautāja.

—    Pagaidi, pagaidi! — draugs klusināja.

—           Ja viņš taisās gāzties garšļaukus, būs labāk, ja izņemsiet viņam glāzi no rokas, — Anna ieteica.

—           Zauroņi! — ieaurojās Legrāns. — Es nevarēju atcerēties šito vārdu.

—   Vai viņam bieži tā uznāk? — Anna jautāja.

—    Leduslaikmetā dzīvoja zauroņi, — Legrāns sapņaini sacīja.

—           Tāds nu viņš reiz ir, — Anrī visiem paskaidroja. — Viņš izskatās lādzīgs, vienkāršs un vispār, bet īstenībā viņš ir intelektuālis. Viņš nav nekāds muļķis.

—   Ja jūs zinājāt, ka viņš ir tāds, — Anna teica Anrī,

—   jums vajadzēja mūs brīdināt.

—           Es nevaru izturēt, — Legrāns paskaidroja, — ja no atmiņas izkrīt kāds vārds. Leduslaikmetā, — viņš deklamēja, — pasauli apdzīvoja zauroņi.

—    Redzi nu, toreiz kaut kas tomēr bija, — Anna man teica.

—    Manuprāt, runa ir par zauriem, — es atbildēju.

—           Man arī tā šķiet, — bārmenis pievienojās. — Viņš tikai mazliet kļūdījās. Bet nekā nepieklājīga, manuprāt, tur nav.

—           Ja vēlaties — zauri, — Legrāns, mazliet apmulsis, piekrita.

—    Nu, vai tie bija vai ne? — Anna jautāja.

—    Vairs neatceros, — es viņai pačukstēju.

—           Bet es esmu pārliecināts, ka zauri bija pirms tam, — Epaminondass piepeši apgalvoja.

—   Mums nav obligāti jums jātic, — Legrāns cienīgi sacīja.

—   Vai tu zini? — viņš jautāja Anrī.

—  Patiesību sakot, ja jau visur bija tikai ledus, es nesaprotu, ko tie zauri varēja ēst… — Anrī atbildēja.

—    Vai zauri ir lieli? — Anna man jautāja.

—    Ļoti, ļoti lieli, tie atgādina krokodilus, — es atbildēju.

—   Kas attiecas uz barību, — Legrāns sacīja, — katram zināms, ka var pierast pie visa. Ja ir tikai ledus, tad ēd ledu, un tā ir visa gudrība.

—  Ja zauri ir tik lieli… — Anna sacīja, — man gan šķiet, ka toreiz to nebija, bet esmu pārliecināta, ka toreiz dzīvoja pavisam mazi radījumi.

—  Ko tas viss mums dod, — bārmenis nopūtās. — Vienīgais, ko gribētu es, ir vienu pašu reizīti pačurāt uz ledus.

— Pavisam mazi, cik vien mazus tu gribi, bet tiem vajadzēja būt, — Anna neatlaidās. — Mazi kukainīši. Ko tad tie ēd? — Neko. Tik tikko elpo, tātad tie ilgi varēja palikt zem ledus.

—           Vai tu nevarētu beigt viņu tracināt ar mazajiem dzīvnieciņiem? — Epaminondass viņai teica.

—           Ja nebija nekā cita kā vien mazie dzīvnieciņi… — es iesāku.

—    Ha! Ha! — Epaminondass skali iesmējās.

—           Pirmām kārtām — kā var zināt, ka nebija nekā? — jautāja Anrī.

—           Tas ir zināms, — es apgalvoju. — Vai tev tie mazie dzīvnieciņi ir tik svarīgi? — jautāju Annai.

—    Bezmiegs to dēļ mani nemocīs, — viņa atbildēja.

—    Un kas tad tev liedz gulēt? — jautāju.

—    Ja jūs tā turpināsit, es nepiedalos, — Epaminondass teica.

—           Miegu man tas nelaupa, — Anna atsāka, — un tomēr to ir grūti izturēt.

—           Visi to lieliski iztur, — es sacīju. — Neviens to nevar izskaidrot. Pilnīgi neviens. Nomierinies!

—           Kad ledus izkusa, tad nu gan bija mēsli līdz acīm, — Anrī sacīja.

—           Droši vien, — bārmenis piekrita, — bet nebija neviena, kas par to varētu spriest.

—    Un pat ja kāds būtu, — Anna sacīja.

—           Kolosāli, kad tā padomā, — Anrī zinīgi noteica. — Vēl vienu, Andrē!

—           Degvīnu? Spriežot pēc šiem kungiem, Vellē dzer vareni. Tiesa gan, tad mēsliem vajadzēja būt līdz acīm. Es piekrītu.

—           Tātad, — Anna sacīja, — okeāni piepildījās, un mazie dzīvnieciņi, kas mita zem ledus, tika ārā.

—           Laimīgā kārtā par tādām lietām nav jādomā visu laiku, — draugs teica, — ar tām ir tāpat kā ar pārējo — tās aizmirst.

—    Laimīgā kārtā, — Anna piekrita.

—    Ak, cik laimīgā! — Epaminondass loti skali iesmējās.

—    Tas gan — laimīgā kārtā, — arī bārmenis sacīja.

—           Varu jau iedomāties, tāpat pietiek visādu rūpju, — Epaminondass turpināja.

Tai brīdī ienāca jauns viesis. Viņam varēja būt trīsdesmit gadu, un viņš bija loti švītīgi ģērbies.

—    Re, 2ožo atnācis, nu būs joki, — bārmenis teica.

—    Labdien, — 2ožo sveicināja.

—    Labdien, — visi atņēma sveicienu.

2ožo apsēdās blakus Anrī un uzreiz sāka blenzt uz Annu kā īsts liepratējs.

—    Bet kad īsti ieradās zauri? — Anna man jautāja.

—    Vai tad ieradušies zauri? — 2ožo jautāja.

—    Jā, — es atbildēju, — pirms divām dienām.

—    Pirms trim, — Epaminondass apgalvoja.

—    Laid tik vajā, — bārmenis sacīja.

—    Kas tie zauri tādi ir? — vaicāja Zožo.

—           Tādi paši cilvēki kā visi citi, — es atbldēju. — Bet viņi ir tādi rijas, ka aprij visu, kas pagadās ceļā.

Neviens nereaģēja. Visi klausījās, un neviens nesaprata. Bija pārāk karsts, lai saprastu.

—           Es domāju, ka šovakar atkal esam tukšā, — Anna man pavisam klusām čukstēja.

—           Nākamreiz viņiem izgatavos zīmējumu, — Epaminondass teica.

—    Ko tie zauri te bāž degunu? — beidzot Zožo jautāja.

—    Pietiks, — Anrī sacīja.

—    Es tev pateikšu, — bārmenis solīja, — neuztraucies!

—           Viņi nedara gluži neko, — Anna smiedamās teica, — taisni kauna lieta …

—           Viņi bija Joti lieli, ļoti neglīti, — bārmenis teica, — viņi medīja visu — gan jūrās, gan uz sauszemes …

—          Tas nu gan muld par septiņiem mēmiem, — Epaminondass aiz smiekliem locījās.

—    Nekad neesmu neko tādu dzirdējis, — Zožo atzinās.

—           Nu, tad ir mēsli, — Epaminondass rēca, — tad jūs esat vienīgais tāds.

—    Un kā ir ar putniem? — Anrī jautāja.

—           Ar putniem, — es teicu, — ir tāpat kā ar mīlestību, tie ir bijuši vienmēr. Visas sugas iznīkst, tikai putni ne. Tāpat kā mīlestība.

—           Saprotams, — Epaminondass sacīja. — Ja cilvēkam ii spārni, viņš var izbēgt no zemestrīces.

—           Kolosāli, — Anrī noteica. — Vēlreiz to pašu, — viņš uzsauca bārmenim.

—           Rādās, mēs arī iznīksim, — Anrī turpināja. — Vai kungs kaut ko iedzers kopā ar mums? — viņš man jautāja. — Un kundze? Piecus, Andrē, vai jūs tiešām sauc par Andrē? Ko? Jā, degvīnu.

—           Jācer, ka tā nebūs, — Epaminondass iebilda, — ka mēs vis neiznīksim.

—    Bet vai tie zauri vēl ir? — jautāja Zožo.

—    Kas to lai zina? — es atteicu.

—    Kas par joku plēšanu, — Epaminondass norūca.

—          Mēs te atbraucām pajokoties, — Anrī skaidroja, — Vellē ir loti skaista vieta, bet uzjautrinoša tur nav nekā.

—           Ak tā? — jautāja Epaminondass, gaidīdams tuvākus paskaidrojumus, kas tomēr nesekoja.

—    Šobrīd gan jūs neizskatāties pārāk sērīgi, — Andrē teica,

—   jus, šķiet, salaižat par visu banku.

—           Re, viņam atkal nāk virsū, — Anna sacīja, rādīdama uz Legranu.

—           Tiešām, tev ir jocīgs ģīmis, — Anrī atzina. — Vai tu meklē vardu?

—   Nē, — Legrāns atbildēja, — stādies priekšā — es domāju!

—    Sen jau bija laiks, — es pavisam klusām nomurmināju.

—           Vai zauri ir starp tiem, kas ieradušies pie Leo? — Zožo jautaja.

Viņam neviens neatbildēja.

—    Mani šī saruna interesē, — Legrāns viltīgi ieminējās.

—   Es nemaz negarlaikojos, tieši pretēji.

—    Pie kā tad mēs palikām? — Epaminondass jautāja.

—    Pie kvartārā perioda, — bārmenis teica.

—           Manuprāt, tas ir tuvāk, — Legrāns iebilda, joprojām viltīgi skatīdamies uz Annu.

—    Man arī tā liekas, — Anna piekrita.

—    Un kas tad ir? — Zožo jautāja.

—           Nekas, — bārmenis atbildēja, — cilvēks arī savā reizē iznīks.

—    Kā man patīk muļķi, — iesaucās Epaminondass, kuru bija apžilbinājis Zožo.

—    Vai zauri ir no bumbvedējiem? — Zožo jautāja.

—          Lai jau turpina, — Legrāns sacīja, joprojām lūkodamies Annā spīdošām acīm.

—           Bet vai tie zauri ir ieradušies, vai vēl tikai ieradīsies? — Zožo neatlaidās.

—    Iespējams, ka viņi vairs nekavēsies, — es teicu.

—           Nu viss sākas no gala, — Anrī teica bārmenim, — man tas jau mazliet apnicis.

—    Cilvēks nav nekāds zaurs, — Legrāns piepeši pavēstīja,

—    nevajag viņus jaukt, cilvēks ir viltīgs. Ja kaut kur vairs neveicas, viņš dodas prom un uzslien telti citur. Viņš nav nekāds zaurs, viņš …

—    Un vai zauri neko nestāda? — Zožo jautāja.

—   Neko, — Andrē atbildēja, — vai saproti?

—    Nu tas sākas pilnīgi no gala, — izmisis sacīja Anrī.

—           Par kaut ko taču ir jārunā, vai ne? — Legrāns teica Annai. — Labāk tā, nekā aprunāt kaimiņu.

—           Kāpēc tad noteikti jāiznīkst, ja no jauna stāda visu, ko ēd? — Zožo jautāja.

—           Tāpēc, ka zeme ir tāda pati kā viss, kā pacietība, ta iznīkst, — bārmenis paskaidroja. — Bija vajadzīgi trīsdesmit miljoni gadu — nesen to lasīju kādā avīzē—, lai cilvēks iegūtu septiņdesmit piecus centimetrus auglīgas zemes, un beigās var stādīt un stādīt visu, ko ēd, zemei tas ir pie kreisajiem sāniem.

—    Draņķība, tas gan nekas liels nav, — Zožo teica.

—    Tā nu tas ir, — bārmenis sacīja.

—           Nu es saprotu, — Zožo bilda, — ja zauri neko nestāda, tas nozīmē, ka viņi ir mujķi.

—    Redzi nu, — bārmenis sacīja, — tu esi apķēris.

—           Tā, kā mēs dzīvojam, — Anrī iesāka, — septiņdesmit pieci centimetri… jājautā, kā pie tā esam nonākuši…

—           Vai tu esi redzējis vāciešus un tos bērnu barus, ko viņi taisa? — draugs jautāja.

—    Tās ir viņu tiesības, — Anrī atbildēja.

—    Cilvēkus par to visu vajadzētu brīdināt, — Anna teica.

—    Vēlreiz to pašu, — Anrī uzsauca. — Pēdējo.

—           Kāpēc pēdējo, ne jau katru dienu esam pie Leo, — Legrāns iebilda.

—           Tas tiesa, — Anrī skumīgi sacīja. — Tā nu mēs priecājamies.

—           Nevajag bēdāties, vēl jau nav sacīts, ka mēs iznīksim,— Anna teica Epaminondasam.

—           Es nebēdājos, — Epaminondass atbildēja. — Tieši pretēji, Zožo man patīk.

—    Jūs esat dīvaini skaista, — Legrāns sacīja Annai.

—    Kāpēc dīvaini?

—    Tā mēdz teikt. Es nebūtu ticējis.

—           Ar viņu atombumbu mēs būsim iznīcināti stipri agrāk, — apgalvoja Anrī, kas neapšaubāmi nepiedalījās viņu sarunā.

—    Par ko agrāk? — Zožo jautāja.

—           Agrāk par zemi, tai galīgi apnicis, — Epaminondass viņam pačukstēja.

—    Ar tiem sešiem simtiem, kas viņiem ir, — Anrī sacīja,

—   viņi var mūs desmitreiz uzspert gaisā.

—           Tas ir jocīgi, — bārmenis teica, — pat tad, ja iesāk ar leduslaikmetu, tik un tā nonāk pie atombumbām. Varētu pieņemt, ka tas ir likums.

—    Es nāku uz šejieni tikai Andrē dē), — Zožo npgalvoja.

—   Viņš ir gudrs.

—    Tātad jums te patīk? — Legrāns jautaja Annai.

—    Tīri labi, — Anna atbildēja.

—           It kā nepietiktu dabas katastrofu un tāpēc meklē atombumbas, — Anrī turpināja.

—           Par mani te ņirgājās, — Zožo sacīja. — Zauri ir jauna reaktīvā lidmašīna.

—           Pie visiem velniem, vai jūs reiz liksiet mierā tos zaurus! — ieaurojās Anrī.

—    Kā man patīk muļķi! — Epaminondass iesmējās pilnā kaklā.

—           Jums tikai vajag man pasacīt reizi par visām reizēm, kas tie zauri tādi ir, un es vairs neuzdošu nevienu jautājumu, — Zožo bēdīgi sacīja.

— Tie ir līdzīgi krokodiliem, — Anrī paskaidroja — Vai tagad saprati?

—    Nē, bet kāpēc tu par mani ņirgājies? — Zožo sašutis iesaucās. — Vai tad tagad krokodili izskatās pēc atombumbām?

—    Tie ir tikpat kā atombumbas, — auroja Anrī, — vai saprati? Vai tu saprati vai nesaprati? Ja vairs nav iespējams mierīgi patērzēt…

—    Cilvēks ir viltnieks, — Legrāns sajūsmināts runāja dziedošā balsī, — viņš nav vis nekāds zaurs. Kāpēc tu ar viņu runā tādā tonī, Anrī? Zauri, — viņš skaidroja Zožo, — ir tikai un vienīgi dzīvnieki, atcerieties to reizi par visām reizēm. Tiesa, jums to teica vismaz piecas reizes.

—    Ja jūs sāksit šādi, — Andrē brīdināja, — jūs nekad nebeigsit. Tas nav cilvēks, tas ir zobrats. Gatavais murgs!

—    Kādi tie dzīvnieki ir? — Zožo jautāja.

—   Krokodili, — kliedza Anrī, — kro-ko-di-li, ja tev labāk patīk — rāpuļi. — Ar rokām uz bāra letes viņš atdarināja krokodila gaitu.

—   Tagad vairs nav vērts turpināt šo sarunu, saproti?

—    Uzmanieties no jauniem vārdiem, — Andrē teica. — Jauni vārdi pievērš Zožo uzmanību. Viņš grib zināt visu. Reiz kāds klients piesardzības trūkuma dēļ sāka runāt par lopkopību Sarolē, vai atceries, Zožo? Nu, tas turpinājās līdz diviem naktī. Klients saplēsa pusduci glāžu, jo vairs nevarēja izturēt. Saproti, Zožo, es uz tevi nedusmojos. Ja vien prot ar tevi apieties, tu esi tāds pats cilvēks kā visi citi. Varētu sacīt, ka tu esi apmātais. Bet neuztraucies, tev tāpat ir tiesības uz savu vietu zem saules.

—    Un kā vēl, — Anna piekrita.

—    Es tāds esmu tāpēc, ka mani viss interesē, — Zožo sacīja. — Bet es neinteresēju nevienu.

—    Nu nē, — Legrāns izklaidīgi noteica, — tā nevajag runāt.

—    Tu tomēr izskaties varen jocīgs, Zožo, — Andrē sacīja.

—    Es pašlaik gremoju, tāpēc, — Zožo paskaidroja.

—           Bet mani moka ēstgriba, — Andrē atzinās. — Nav laika paēst.

—    Tu vienmēr esi romantisks, — Zožo apgalvoja.

—    Ne jau vipš vien, — es sacīju.

—    Ko vēl neteiksi, — Epaminondass teica.

—           Ievērojiet, — Anrī sacīja, — atomenerģijai ir arī sava labā puse. Pēc divdesmit gadiem visu darbinās atomenerģija.

—           Tam es ticēšu tad, kad redzēšu pats savām acīm, — Andrē atbildēja.

—    Ar lidmašīnām jau tā ir, — Anrī turpināja.

—           Es tomēr šaubos, vai tikai tās nav reaktīvās lidmašīnas, — Zožo atsāka.

—           Bet nē jel, — Anna teica, — tie bija krokodili. Tikai ļoti lieli, un tie aprija visu, ko vien ieraudzīja. Viņu vairs nav kopš…

Viņa pievērsās Legrānam.

—           Kopš trīssimt tūkstošiem gadu, — Legrāns uzjautrinādamies papildināja.

—           Krokodili nav nekādi rāpuļi, — Zožo protestēja, — par to es esmu pilnīgi pārliecināts. Un ja tā, kāds tam sakars?

—    Ar ko sakars?

—    Ar bumbvedējiem.

—           Nu, pie velna, — Anrī kliedza, — vai jūs varat vienreiz beigt vai ne?

—           Es jūs brīdināju, — Andrē teica. — Viņš jāuztver kā dīvainība.

—           Tam nav nekāda sakara ar bumbvedējiem, — Anna samierinoši sacīja.

—    Un ar to, par ko jūs runājāt, kad es ienācu?

—    Tam ir sakars ar visu, — Anna atbildēja.

—    Tiešām, ar visu, — es piekritu.

—           Kaut kas traks, — Epaminondass izsaucās, aiz smiekliem raudādams.

—           Varbūt es maz ko zinu, — Zožo savukārt ieaurojās, — bet to, ko es zinu, to zinu. Kāpēc par tiem runāt, ja to vairs nav?

—    Velns, velns un velns! — auroja Anrī.

—           Lai nu kas, bet uzjautrināties te var, — Epaminondass sacīja. — Es palieku pie Leo.

— Lai par kaut ko runātu, — Anna paskaidroja. — Mes par to sarunājāmies tāpat vien, gluži kā par visu ko citu, vajag taču par kaut ko runāt, vai ne? — viņa jautāja Legranam.

—    Protams, ka vajag, — Legrāns piekrita.

—           Vai tad tas vien, ka viņu vairs nav, ir pietiekams iemesls, lai par viņiem nerunātu? — es jautāju.

—           Viņa kaite ir tā, ka viņš starp visām lietām atrod sakaru, vai ne, Zožo? — Andrē teica. — Zaurs ir krokodils, Zožo. Un lidmašīna ir lidmašīna.

—    Es nekā nesaprotu, — Zožo teica.

—    Ko jūs nesaprotat? — Anna jautāja.

—    Neko.

—           Nerunā tik skaļi, — Epaminondass teica. — Un pastāsti man, ko tu nesaproti.

—    Es neko nestāstīšu, — Zožo pretojās.

—           Viņam galvā ir nevis smadzenes, bet biezputra, — Anrī auroja.

—           Neko tādu es vēl neesmu redzējis, — Epaminondass sacīja. — Tiesa, tas ir īsts retums.

—           Andrē, dod man vienu Napoleona Pirmā konjaku! — Zožo cienīgi pasūtīja.

—           Dzērienu markas viņš pazīst, kas ir, tas ir, — Andrē atzina.

—           Mēs te mierīgi tērzējām, — Anrī sūrojās, — un tagad visi noņemas ap šo kungu, lai viņam ieskaidrotu to, kas nav ieskaidrojams.

—    Tiesa, — es piekritu.

—           Nebēdā, — Andrē teica Zožo. — Uz visu vienmēr vajag skatīties no labās puses.

—           Kā būtu, ja mēs mainītu krogu? — Legrāns īpašas uzticības pilnā tonī jautāja Annai.

—           Mums nekur nav jāsteidzas, — Epaminondass atbildēja. — Man Zožo patīk.

— Tas tiesa, mums nav jāsteidzas, — Anna piekrita.

—    Mums vēl visa dzīve priekšā, — es teicu.

—           I am zaurs, — Zožo sacīja, — tas kaut ko nozīmē angliski.

—    Ha! Ha! — Epaminondass smējās. — / am venj zaurs!

—   Jūs esat ieradušies no … — jautāja Legrāns.

—    No Kotonu, — Anna, smieklos locīdamās, atbildēja.

—    Un jūs? — Legrāns jautāja man.

—    No Kotonu, — es teicu, tāpat locīdamies smieklos.

Legrāns sataisīja pilnīgi neizdibināmu seju. Tad atsāka:

—     Dzīve tiešām ir uzjautrinoša, un ja ar jums vēl runā par zauriem un visu to bardaku.

—    Tas tiesa, — es sacīju, — un pat par leduslaikmetu.

—    Es nekā nesaprotu, — Zožo teica.

—    Savā ziņā viņam taisnība, — Andrē sacīja. — Es pats arī apjūku.

—           Vai zauri, — Zožo jautāja, — dzīvo Kotonu? Kāds tiem sakars ar Kotonu?

—           Kas attiecas uz to, — Legrāns teica, — vajag zināt, par ko runā, vai ne?

—    Tieši tā, — es piekritu.

—           Ja tie ir krokodili, kāds tiem ar visu sakars? — Zožo nerimās.

—    Tam ir sakars ar to, ar ko ir sakars, — iebrēcās Anrī.

—    Vai tad es uzdodu jautājumus?

Viņš pagriezās pret mani un ļoti pieklājīgi sacīja:

—           Un no sirds atvainojos par visu, ko nupat jūsu vārdos apšaubīju.

—    Ko jūs apšaubījāt? — jautāja Zožo.

—           To, ko kungs sacīja par leduslaikmetu, — Legrāns, pacietību zaudējis, atbildēja. — Tā kā es nezināju, kas kungs ir, es apšaubīju viņa teikto. Tagad, ja tu vēl ko gribi zināt…

—           Es zinu, ko runāju, — teica Zožo. — Jūs kungu nepazīstat labāk nekā pirms īsa brīža, un ar saviem zauriem neesat tikuši tālāk, kā bijāt nupat.

—    Varbūt izmest viņu pa durvīm? — Anrī iekaucās.

—    Tikai ne to! — Epaminondass izsaucās.

—           Nomierinies, — Legrāns sacīja Anrī. — Jums taisnība,— viņš teica Zožo. — Neviens nezina, ko jūs sakāt, bet jums tiešām ir taisnība.

—           Ja es jūs traucēju, vajag to pasacīt atklāti, — Zožo aizvainots sacīja.

—           Nedusmojies, — Anrī viņu mierināja. — Vēl vienu, Andrē! Tas, ko tev saka, — viņš vērsās pie Zožo, — ir tevis paša labā, tas ir pakalpojums tev. Tu esi neciešams, tev vajag mainīties.

—    Nē jel, — Anna iebilda. — Viņam nevajag mainīties.

—           Tas, kas mani piespiedīs mainīties, vēl nav piedzimis, — Zožo cienīgi paziņoja.

—    Ar to nu gan nav vērts lielīties, — Anrī sacīja.

—           Vārdu sakot, — Epaminondass teica, — I am zaurs savā veidā.

—           Tātad jūs aizraujaties ar zauriem? — Legrāns jautāja Annai.

—           Neizrunājiet šo vārdu, man no tā jau metas nelabi, — bārmenis lūdza.

—    Tā gluži nav, mēs aizraujamies vienalga ar ko.

—    I am not very zauronis, — Epaminondass sacīja.

—    Kas tas Zožo tāds ir? — Anna Joti piemīlīgi jautāja.

—           Mans labākais klients, vai ne, Zožo? — Andrē teica. — Un bagāts kā Krēzs, vai ne?

—           Kafejnīcas ir atvērtas visiem, — Zožo sacīja. — Ja es gribēšu, palikšu līdz slēgšanai.

—   Tādā gadījumā te nebūs daudz viesu, — Legrāns teica.

—    Kāpēc? — Anna jautāja. — Mums nekur nav jāsteidzas.

— Man ļoti patīk cilvēki, kas ierodas, kad tos negaida, —

es apgalvoju.

—          Nerunā pārāk ātri, — Epaminondass lūdza. — / am not very zauronis.

—           Ja viņš aizietu, — Anrī teica, — mums būtu briesmīgi nepatīkami.

—           Tas ir ļoti vienkārši, viņu nevarētu paciest, — Legrāns skaidroja, — bet skrietu pakaļ, lai viņu noķertu. Jocīgi, ka viņš to nesaprot.

—    Ko es nesaprotu? — Zožo jautāja.

—           To, ka starp mums un jums ir dzīvība vai nāve, — es teicu.

—          Jūs par mani ņirgājaties, — Zožo atbildēja, — bet es par to nospļaujos, es nospļaujos tāpat kā par zauriem.

—   Uf! — Andrē nopūtās.

—           Taisnība, jānospļaujas par visu, lai kaut ko panāktu, — iekliedzās Anrī. — Divas puspudeles alus, — viņš vērsās pie Andrē. — Degvīns jau līdz kaklam.

—   Trīs, — Epaminondass teica.

—    Četras, — Zožo pievienojās.

—    Septiņas? — es jautāju Annai.

—    Septiņas, — viņa atbildēja.

—           Es labprāt jums tās pasniegtu, — Andrē sacīja, — bet pēc tā daudzuma degvīna, ko esat sevī salējuši, iznāks īsts paštaisīts spridzeklis. Manuprāt — un es divdesmit septiņus gadus esmu nostrādājis par bārmeni—, jums vajadzētu turpināt degvīnu.

—   Jūs mums esat tikpat kā tēvs, — Anna teica.

—           Es jums nedošu alu, ja vien neesat nolēmuši pārbaudīt spridzekļa iedarbību uz zauriem.

—           Tik izcilu bārmeņu kā Andrē pasaulē nav daudz, — Anrī atzina.

—           Un tomēr, — viņa draugs nerimās, — viens labs, vēss aliņš …

—           Es nesaprotu, Andrē, — Zožo teica. — Ko tāds spridzeklis dara?

—    Tas sprāgst, — es paskaidroju.

—    Gluži tā, it kā jūs ēstu dinamītu, — Anna paskaidroja.

—           Nekad neko tādu neesmu dzirdējis, — Zožo sacīja. — Te par mani ņirgājas.

—    1 airi not verij zauronis, — Epaminondass sacīja.

—           Tas sprāgst nevis katrreiz, bet reizi tūkstoš gadījumos, — Anna sacīja.

—    Nu, tātad dzersit degvīnu? — Andrē jautāja.

—    Degvīnu, bet ar ūdeni, — Anrī atbildēja.

—    Vai visi?

—    Visi.

—           Ne jau katru vakaru te gadās tik saprātīgi klienti, — Andrē atzina.

—    Es gan nē, — Zožo palika pie sava, — es gribu alu.

—    Tu dabūsi degvīnu tāpat kā visi citi, — Andrē atbildēja.

—           Man nav tevi jāklausa, — Zožo pretojās, — es tev saku, ka gribu alu, nevis degvīnu.

—           Un tomēr tu dabūsi degvīnu, — Andrē atkārtoja, — ja vēlies, es par to pat samaksāšu.

—           Citiem vārdiem, tu man aizliedz dzert alu? — Zožo jautāja.

—   Jā, tevis paša labā, — Andrē atbildēja.

—           Es tev saku pēdējoreiz, Andrē, — dod man alu! — Zožo nerimās.

—           Vai jūs gribat uzsprāgt gaisā, Zožo, vai to jūs gribat? — Anna jautāja.

—           Te nemaz nav vajadzīgs alus, lai uzsprāgtu, — Zožo atbildēja.

—• Ja jau mēs ņemam degvīnu, vai tad tu arī nevari to iedzert? Degvīns ar ūdeni tikpat labi remdē slāpes kā alus,— Anrī teica.

—           Par to nav runa, — Zožo tiepās. — Es gluži vienkārši gribu alu.

—    Es tevi dievinu, — Andrē teica, — bet alu tu nedabūsi.

—    To es tev pieminēšu, Andrē, — Zožo piedraudēja.

—           Man ļoti gribētos zināt, ko šāds tips pasaulē dara, — Anrī sacīja.

—           Ja es jūs traucēju, vajag to pasacīt skaidri un gaiši, — Zožo teica.

—           Par to nav runa, — Anrī teica, — bet rodas jautajums, kādu darbu tu varētu strādāt?

—    Es daru to, ko es daru, — Zožo atbildēja.

—    Tas nekas ļauns nav, katrs dara, ko spej.

_— Ja jus uz to skataties ta, es eju atpakaļ, no kurienes nācis. Uz redzēšanos! — Zožo teica.

—    Uz redzēšanos! — Anna atbildēja.

Zožo kungs aizgāja.

—    No kurienes viņš tāds uzradies? — es jautāju.

—           No Indoķīnas, — Andrē atbildēja, — vai kādas citas vietas viņpus Klusajam okeānam. Es viņu pazīstu jau desmit gadus, viņš nav mainījies ne par mata tiesu.

—    Tātad jūs esat Anna? — Legrāns jautāja.

—    Tā esmu es. Un kas esat jūs?

—    Nekas, — Legrāns atbildēja.

—    Man jau bija_ tādas aizdomas, — Anna klusām noteica.

Bārmenis un Anrī smalkjūtīgi klusēja.

—    Un kas ir viņi? — Legrāns jautāja, rādīdams uz mums.

—    Viņi ir viņi, — Anna atbildēja.

—    Es nesaprotu, — Legrāns teica.

—           Man ir daudz draugu, — Anna paskaidroja. Legrāns sadrūma.

—    Vai viņi arī brauks? — viņš jautāja.

—    Protams, — Anna atbildēja.

—    Man šķiet, es neesmu īsti labi sapratis, — Legrāns teica.

—           Tas nav svarīgi, — Epaminondass sacīja, — ja mēģinātu visu saprast…

—    Nepietiktu visa mūža, — es sacīju.

—    Vai tas ir tālu? — Anna jautāja.

—           Divas dienas ar automobili, — Joti sadrūmis, Legrāns atbildēja.

—    Cik pasaule tomēr ir maza, — Epaminondass noteica.

—           Vai jūs nevarat braukt viena? — Legrāns nevainīgi jautāja.

—     Katrs dara, ko var, — Anna atbildēja. — Es nevaru.

—           Tevi neapgrūtinās, — Epaminondass mierināja, — nekad neviens netiek apgrūtināts.

—    Nekad, — es piebalsoju, — jūs varat ievākt ziņas.

—    Ko es saku … — Legrāns paraustīja plecus.

Viņš mūs atstāja, joprojām ļoti sadrūmis, un nolika satikšanos nākamajā rītā. Mēs atgriezāmies uz jahtas. Epaminondass atkai bija mazdrusciņ uztraucies.

—           Viens no diviem — vai nu tas ir viņš, vai tas nav viņš, — Epaminondass teica.

—           Tu esi noguris, — Anna atbildēja, — tev vajadzētu iet gulēt.

—    Ja tas ir viņš, tad tas ir viņš, — Epaminondass turpināja.

—    Turklāt tu labi zini, kas tas ir.. . — es sacīju.

—     Bet, ja tas nav viņš, kāpēc tad šie saka, ka grib tevi vest pie viņa? — Epaminondass nesatricināms turpināja.

Epaminondass piecēlās agri, lai nopirktu divus mauzerus un karabīni. Par spīti visam, tas esot nepieciešami, ja mēs šķērsojam Vellē baseinu, nekad neko nevarot zināt, un mums ceļā varot gadīties kāda kudu.

Mums bija norunāta tikšanās ar Legrānu tajā pašā bārā, kurā mēs satikāmies iepriekšējā dienā, šoreiz — aperitīva laikā. Epaminondasam likās ļoti svarīgi, lai mēs, turp dodoties, ņemtu līdzi mauzerus un karabīni siksnā. Viņam atkal bija ļoti labs garastāvoklis. Taču, kad Legrāns ieraudzīja mūs ienākam, viņš vis nesmaidīja, tieši pretēji.

—    Ko jūs tur esat paņēmuši līdzi? — viņš jautāja.

Šī mūsu joka dēļ viņš ļoti sadrūma.

—     Mauzerus un karabīni, — Epaminondass viņam laipni paskaidroja.

Legrāns bija nopietns cilvēks. Viņš uzreiz, tiesa, ļoti pieklājīgi, palūdza, lai mēs katrs uzrādām savu personības apliecību un arī jahtas apliecību.

—    Lietas jākārto vai nu nopietni, vai nemaz, — viņš teica.

Mēs viņam pilnā mērā piekritām. Viņš sacīja, ka viņam ir

savi principi un pieredze; viņš mums arī pavēstīja, ka tā nav pirmā reize, kad viņš veic tik delikātu misiju. Mēs bez šaubīšanās viņam noticējām. Viņa uzticība Zežē bija ārkārtēja, un piesardzība dzina izmisumā. Taču viņā bija jaušams arī biklums. Ceļojuma laikā par viņu uzzinājām vienīgi to, ka Zežē viņš pazīst divus gadus, ka arī viņš ieradies no Abomejas, un kopš laika, kad viņš pazīst Zežē, viņi abi strādā kopā. Anna viņam neko nenozīmēja, un viņš ne reizi nekādā veidā neizrādīja ziņkārību. Pret viņu, tāpat kā pret mums, viņš bija atturīgs, šādu izturēšanos uzskatot par karavīram piemērotu un pieņemot, ka tā atbilst viņa misijai tik lielā mērā, ka no tās nedrīkst ne soli atkāpties. Mēs viņam uzticējāmies pilnīgi. Viņš veda mūs, kurp gribēja, un jāteic, ka darīja to ļoti labi. Vienīgās grūtības, ar kurām sastapāmies, radās Epaminondasa dēļ, un tās drīz tika pārvarētas. Epaminondasam bija neuzveicams riebums pret mesiāniskām noskaņām, lai cik pamatotas tās liktos. Turklāt Legrāns viņā viesa bažas — vismaz sākumā. Taču jau nākamajā dienā, aizrāvies ar kudu, viņš aizmirsa bailes. Jāteic, ka viens no lielākajiem ceļojuma jaukumiem bija vērot, kā veselu vakaru Epaminondass uzmanīja

Legranu — modri, gluži kā maza kudu. Ak, Epaminondass nekad mums nav bijis tik mīļš kā tajās ceļojuma dienās!

Ceļā devāmies nākamajā rītā ap astoņiem. Anna brauca ar savu mašīnu. Laimīgā kārtā Legrāns devās ceļā pats ar savu autodžipu un brauca mums pa priekšu. Viņš vienīgais zināja mūsu ceļa mērķi un vietu, kur pārgulēsim nakti.

Tajā dienā mēs šķērsojām Kongo augšteces plakanos un mitros līdzenumus. Mašīnas ripoja labi. Šajos platuma grādos Āfrikas klimats nesagādā nekādas grūtības. Protams, karstums bija briesmīgs, bet neviens par to nesūdzējās — varbūt tāpēc, ka mērķis mums visiem šķita tik ilgots? Kongo baseinā līst cauru gadu, kaut arī, iespējams, dažādos gadalaikos atšķirīgi. Tā bija arī todien. Džungļi likās nebeidzami. Tomēr tie nebija vienmuļi, gluži pretēji, tiem, kuri prata vērot, tie pastāvīgi mainījās. Auto signāli tajos skanēja kā katedrālē. Nemitīgi pāri slīdēja ļoti zemi mākoņi. Tie atvērās gandrīz ik stundu, pie tā vajadzēja tikai pierast, tie gāzās līdz pat dziļumiem, līdz zemes dzīlēm. Tonnām ūdens. Mēs apturējām mašīnas. Lietus troksnis bija tik skaļš, ka būtu varējis mūs nobiedēt. Viņa izbrīnījusies vēroja lietu. Bija dīvaini uz viņu skatīties, redzēt, kā viņas acis iegūst te tumšzaļo džungļu krāsu, te lietus caurspīdīgumu. Arī viņu mocīja karstums, piere bija norasojusi sviedriem, ko viņa izklaidīgi slaucīja ar rokas virspusi, un šajā neapzinātajā kustībā bija kaut kas tāds, kas man iesmeldzās dziļi sirdī. Lietus trokšņa dēļ mēs nevarējām sarunāties. Tāpēc es skatījos, kā viņa vēro lietu un ar rokas virspusi slauka sviedrus. Un ja būtu tas vien. Taču manī smeldza pat viņas plakstu mirkšķināšana. Un, tā raugoties, es piepeši iedomājos redzam viņā kaut ko tādu, ko vēl tagad nevarētu nosaukt vārdā un ko man varbūt nevajadzēja ieraudzīt, un es iekliedzos. Epaminondass satrūkās un izlamāja mani. Drīz noskaidrojās, ka arī viņš slikti panes tropisko klimatu. Bet viņa mazliet nobāla, taču nejautāja, kas man noticis. Laiku pa laikam ieraudzījām Kongo. Reizēm tā bija mierīga, reizēm — nē. Tā traucās pa džungļiem kā neprātīga, apmetot milzu līkumus, kuriem ceļš dažkārt nesekoja. Upes krāču troksnis bija sadzirdams desmit kilometru attālumā un būtu pārspējis tūkstoš ziloņu taurēšanu. Ik pa gabalam bija paredzēts tos apskatīt, bet Legrāns mums neļāva izmantot šo iespēju. Braucām cauri retiem ciemiem. Lielākoties tie bija ļoti mazi, paslēpušies džungļu dziļumos. Tiem bija piemērojušās vienīgi kudu un vēl ziloņi — bet vislielākie pasaulē — prata tajos dzīvot un neapmaldīties. Tie nomira aiz vecuma uz savas neskartas zemes, un tā tos uzņēma sevī, tāpat kā tā rija pati sevi nemitīgā riņķī kopš pasaules sākumiem. Džungļus caurstrāvoja dīvainas krāsas. Krāsu straumes, dzīslas, krāsu upes. Dažkārt tie kļuva sarkani kā noziegums. Citkārt — pelēki, un reizēm tie zaudēja krāsu tiktāl, ka kļuva pliekani. Mums bija grūti elpot. Nemitīgie pērkoni piestrāvoja gaisu ar smagiem, eļļainiem izgarojumiem. Ko gan varēja gribēt — tas bija ziloņiem un kudu, nevis cilvēkiem piemērots gaiss. Tomēr neviens nesūdzējās. Mēs neredzējām nevienu puķi, kas mums atgādinātu kādu pazīstamu ziedu. Tās, bez šaubām, bija tikpat neredzamas kā kudu.

Pēcpusdienā — Legrāns nebija uzskatījis par vajadzīgu dot mums iespēju paēst pusdienas — mēs nonācām pilsētā ar dīvainu nosaukumu — Kokilhatvilā, no kuras Epaminondass daudz ko cerēja, bet kurā nebija nekā īsti interesanta. Sajā vietā aizgriezāmies prom no Kongo upes, bet atkal pie tās nonācām sešos pievakarē kādā citā pilsētā, kas bija daudz mazāka un saucās, ja nemaldos, Dodo. Tur pilnīgi atstājām Kongo un devāmies tieši uz ziemeļiem, lai iespējami drīzāk nonāktu Vellē ielejā. Ceļš mainījās. Sākumā tas pasliktinājās, tad kļuva slikts, tad vispār vairs nebija bruģēts, un mums vajadzēja ļoti uzmanīties, lai neiestigtu kādā mālainā slīkšņā. Ap astoņiem vakarā ieleja beidzās, un mēs pamazām braucām augšup, tuvojoties Vellē augstajām savannām. Kļuva vēsāks. Piestājām kādā postenī, kur bija daži balto bungalo un maza viesnīciņa, kuras saimnieks arī bija baltais, Legrāna paziņa. Epaminondass ar zināmām bažām ievēroja, ka viņi abi ir līdzīgi un mēs esam gaidīti. Ilgi mazgājāmies dušā. Par spīti karstumam, visi bijām ļoti izsalkuši, pat Epaminondass. Bungalo varētu likties skumīgs. Tas bija netīrs, kailām sienām, vienīgais apgaismojums — acetilēna lampa. Bet mums teica, ka var dabūt Holandes viskiju. Anna tūlīt to pasūtīja. Ēdām vakariņas. Epaminondass vakariņoja, paturot mauzeru siksnā. Viņš to nolika uz krēsla sev blakus tikai pēc trešā Holandes viskija. Legrāns atsacījās viskijam pat pieskarties. Mēs tomēr dzērām viņam par spīti. Viņš bija aizdomu pilns cilvēks. Es vēl lāgā nesapratu, par ko viņš mūs tur aizdomās. Bet viņā viss modināja neuzticību pret mums, pat tas, ka tovakar bijām tik izsalkuši. Tomēr vajadzēja mazliet patērzēt. Un par ko gan mēs varējām runāt?

—    Vai jūs medījat kudu? — Anna viņam jautāja.

—   Nekad neesmu redzējis nevienu pašu kudu, — viņš atbildēja, — neko nevaru jums par tām pateikt.

—           žēl gan, — Anna teica. — Es šovakar labprāt klausītos skaistus stāstus par kudu.

—           Bet man šķita, ka jūs interesējaties par zauriem, — Legrāns sacīja.

—           Nē, — Anna atbildēja, — par zauriem interesējaties jūs, bet es — par kudu.

—           Somālijā, — es sacīju, — reiz dzīvoja un dzīvo šobaltdien maza kudu. Tā ir mazākā Āfrikas antilope. Tā mīt Kilimandžāro liela masīva nogāzēs. Tā ir ātra kā vējš, un kaklu tai rotā mazas krēpes gluži kā kumeliņam. Kudu ir ārkārtīgi neuzticīgas un biklas. Tās ir gudras. Tās reizi par visām reizēm ir sapratušas, ka ir rets un grūti iegūstams medījums.

—           Vai tās vienmēr ir bijis rets un grūti iegūstams medījums?

—           Vienmēr ne, — es atbildēju. — Reiz esot bijusi kudu, kas ieraudzījusi mednieku automobilī. Tai mednieks licies simpātisks un auto — interesants. Tā piegājusi klāt un it kā sveicinot mīlīgi laizījusi mašīnas riepas. Riepas tai likušās patīkamas. Bet mednieks nospriedis — tā ir kudu, kas par mani ņirgājas. Medniekiem patīk reti un grūti iegūstami medījumi. Viņš šai stūrgalvīgajai kudu licis to saprast. Tagad tā ir tālu, Kilimandžāro mežonīgajās nogāzēs.

Legrāns nolūkojās manī aizdomu pilns.

—    Vai tiešām jūs runājat par kudu?

Anna viņu nomierināja.

—           Tas ir mūsu visvairāk iemīļotais medījums, — viņa paskaidroja.

—           Turklāt, — Epaminondass piemetināja, — vai nu tas ir vai nav mūsu iemīļotais medījums, par ko gan citu mēs ar jums varētu runāt?

—    Turklāt mēs esam kudu novadā, vai ne? — es sacīju.

Mums gribējās dzert, un mēs dzērām te viskiju, te alu. Šis

sajaukums drīz vien iedarbojās. Legrāns aizkaitināts noskatījās, kā mēs dzeram.

—    Vai Zežē ir nošāvis kudu? — Epaminondass jautāja.

Pirmo reizi Legrāns aizrautīgi iesmējās.

—    Ak, viņš … — viņš teica.

Legrāns teikumu nepabeidza. Mēs visi uzjautrinājāmies, izlikdamies, ka saprotam. Tas Legrānu atkal samulsināja.

—           Kudu mednieks ir īpašs cilvēks, — es skaidroju. — Viņš ir ļoti pacietīgs. Viņš nesteidzas.

—    Jācer gan, — Epaminondass uzjautrinājās.

—    Kudu medībās zaudē miegu un reizēm pat ēstgribu, — es turpināju. — Ta gadas. Tas atkarīgs no temperamaenta. Ir tādi, kas to var. Un ir tādi, kas nevar.

Legrāns blenza uz mani pilnīgā neizpratnē. Pretēji Epaminondasam, viņa seja neizpratnes brīžos atslāba un kļuva neglīta.

—    Labāk būtu smaidīt, — Anna viņam teica. — Esmu pārliecināta, ka jums tiks piedots. Turklāt mēs nevienam to neteiksim.

Viņa bija tik glīta, ka, manuprāt, viņam beidzot vajadzēja padoties, uzlūkot viņu labvēlīgi. Bet tā nenotika.

—    Mani vis kurš katrs nepiespiedīs smaidīt, — viņš teica.

—    Piekrītu, — Epaminondass sacīja.

Anna uzcēla kājas uz galda, kā viņa bieži darīja uz jahtas, kad mēs bārā tērzējām vienatnē. Viņai potītes bija tikpat smalkas kā kudu antilopei.

—    Tev ir kudu potītes, — es sacīju.

—    Varbūt mēs rīt kādu ieraudzīsim, kas lai zina? — viņa sacīja. — Man ļoti gribētos ieraudzīt vienu tādu, kādu jūs tēlojat — mazu, spurainām krēpēm, gariem, smailiem, gredzenotiem radziņiem virs stūrgalvīgās pierītes.

—    Ja mums būtu iespējams uz stundu apstāties, kad negāž lietus, varbūt mēs tiešām kādu ieraudzītu? — Epaminondass prātoja.

Viņš nikni uzlūkoja Legrānu. Taču tas nelikās ne zinis. Legrāns klausījās manī, joprojām tikpat apstulbis.

—    Pastāsti man, — Anna lūdza, — kā viņas kļuva par retu un grūti iegūstamu medījumu pēc tam, kad bija laizījušas mednieku riepas?

Es sāku glāstīt viņas kudu potītes. Tas neapšaubāmi nepatika Legrānam, kas novērsa skatienu, tomēr turpināja klausīties. Viņam dzīvē droši vien bija ļoti garlaicīgi.

—    Tas nenozīmē, ka mednieki viņām vēl ļaunu, — es stāstīju. — Nē. Bet, tā kā viņi bija braukuši medīt retu un grūti iegūstamu dzīvnieku, viņi noskaitās. Turklāt viņiem bija pilnīgi sagatavotas, ieeļļotas un pielādētas karabīnes, un viņi gribēja tās likt lietā. Viņi to arī darīja. Kudu uzreiz nenomira. Tā ilgi raudāja. Raudoša kudu ir kaut kas tāds, ko nevienam nevajadzētu redzēt. Izstiepusies ceļa malā, asiņainu purniņu, kudu raudāja aiz bēdām, ka viņai jāmirst. Viņa raudāja par Kilimandžāro zālainajām nogāzēm, par Valle brasliem, par klusām rītausmām savannā. Mednieks viņu piebeidza. Viņš iekrāva to bagāžniekā un brauca uz savu telti. Par piedzīvoto viņš nestāstīja nevienam. Runa bija par vienu vienīgu kudu, un pasaulē kudu ir ka čum un mudž, bet kas varētu izpirkt vienas pašas kudu nevainību? Nākamajā dienā medniekam rīts šķita sūrs un šķērms. Viņš nespēja saņemties un piecelties, viņš palika teltī līdz pat pusdienlaikam.

—    Ak kungs, — Legrāns skaļi iesmējās, — kas par muļķīgu pasaciņu…

—    Katram uzreiz ir skaidrs, ka jūs jau nu gan nekad neguļat līdz pusdienlaikam, — Anna viņam teica. — Un kas bija pēc tam?

—    Pēc tam kudu kļuva par ļoti grūti nomedījamiem dzīvniekiem, un tādas tās ir vēl tagad.

—    Un kas notika ar mednieku? — Epaminondass jautāja.

—    Stāsta, viņš piecēlies tikai tāpēc, lai atstātu Āfriku, un viņš nekad tur nav vairs atgriezies …

—    Tas nav bijis nekāds mednieks, — Anna apgalvoja. — Ak, kā man rīt gribētos nomedīt kādu kudu …

—    Un es, — Epaminondass piebalsoja, — ko visu es dotu…

—    Ja kudu nomedī tā, kā tas jādara — pēc ilgām gaidīšanas dienām un nedēļām, tad, gluži pretēji, mednieks kļūst ļoti laimīgs. Medījumu uzliek uz mašīnas jumta ar ragiem uz priekšu un pārbraucot signalizē īpašā veidā, lai jau iepriekš pavēstītu par veiksmi. Tad dzīve piepeši kļūst skaista. Kudu ilgi apskata acetilēna lampu gaismā, jo, to meklējot, bija pilnīgi aizmirsies, kāda tā ir.

—    Vai, uz to skatoties, gribas iegūt citas kudu? — Anna jautāja.

—    Un kā vēl! — Epaminondass atbildēja.

—    Ak, vēlēšanās jums paliek uz visiem laikiem. Bet tik reti izdodas nomedīt vairākas pēc kārtas, ka, gaidot nākamo, pietiek laika ilgās izsamist.

—    Bet vai iespējams nodarboties ar ko citu? — viņa jautāja.

—    Protams, iespējams atgriezties pie parastajiem darbiem, bet cilvēks vairs nav tāds, kāds bijis agrāk. Viņš ir mainījies uz visiem laikiem.

Viņa smaidīja, mazliet apskurbusi no viskija un vēlēšanās nomedīt kudu. Es aizvien satrauktāk un satrauktāk glāstīju viņas potītes. Valdīja nomācošs karstums. Laiku pa laikam viņa pievēra acis. Mēs bijām ļoti noguruši. Legrāns aizmiga un klusām krāca. Epaminondass kļuva sapņains. Anna vēroja Legrānu un smaidīja.

—   Viņš ir iemiesota pašaizliedzība, — viņš sacīja. — 2ežē noteikti nav sevišķi grūti iekarojams. — Tad piemetināja: — Sakiet, vai jūsu amerikāņu romānā būs runa par kudu?

Tā kā Hemingveja kungs par tām jau rakstījis, vai atkārtošanos neuzskatīs par sliktu gaumi?

—           Ja nebūtu Hemingveja kunga, — es teicu, — mēs par tām nerunātu, vai tad būtu labāk melot un sacīt, ka runājam par ko citu?

—           Nē, tad jau labāk runāt taisnību, lai nāktu kas nākdams, — viņa atbildēja.

Viņa noliecās pār galdu un nolika galvu uz savītām rokām. Viņas mati atrisa un ķemmes nokrita uz grīdas.

—           Un par ko vēl jūs rakstīsit savā amerikāņu romānā? — viņa loti klusām jautāja.

—           Par mūsu daudzajiem cejojumiem, — es atbildēju. — Tas noteikti būs ļoti jūrniecisks romāns.

—   Vai rakstīsit par jūras krāsu?

—    Protams.

—    Un par ko vēl?

—          Par Āfrikas nakšu tveici. Par mēnesnīcu. Par montbutu tamtamiem savannā.

—    Un vēl?

—           Kas lai zina? Varbūt par kanibalu dzīrēm. Bet noteikti par jūras krāsu visās dienas stundās.

—           Ak, man ]oti patiktu, ja cilvēki to uztvertu kā ceļojumu aprakstu.

—   Viņi tā uztvers, jo mēs taču ceļojam.

—    Visi?

—    Varbūt gluži visi ne. Varbūt kads desmits ta neuztvers.

—    Un ko domās tie?

—           Ko vēlēsies — visu, ko vien vēlēsies. Bet tiešām — itin visu, ko vēlēsies.

Viņa apklusa. Galva joprojām atdusējās uz rokām.

—    Pastāsti man vēl kaut ko, — viņa čukstēja.

—           Kad cilvēks gul, izstiepies savas telts priekšā, un zina, ka gul, ka kaut kas vairāk par šo kudu jau būtu pārmēru, ka nekad nebūs nekā vairāk par šo kudu, ka tā ir vienīgā. Apmēram tāda ir laime.

—           Ak, cik briesmīgi būtu, ja kudu pasaulē nebutu! — viņa klusām sacīja.

Es iekliedzos vēlreiz, laikam izkliedzu viņas vārdu, kā to biju darījis jau no rīta. Epaminondass atkal satrūkās. Legrāns pamodās. Viņš man jautāja, kas noticis. Es viņu nomierināju. Es teicu — nekas. Mēs gājām gulēt. Tā kā nepietika vietas, Epaminondass gulēja vienā istabā ar Legrānu. Cauri starpsienai dzirdēju, kā viņš jautā Epaminondasam, vai mēs par

viņu ņirgājāmies un vai, viņaprāt, šis teātris turpināsies vēl ilgi.

— Kas lai zina? Varbūt viņa to izbeigs jau rit, — Epaminondass ļoti prātīgi atbildēja. Legrānam uznāca lieli smiekli, jo viņš saprata.

Otrā rītā izbraucām četros kā īsti mednieki. Legrānam bija dzelžains dienasrežīms, ko viņš strikti ievēroja. Mazliet ilgāk nekā stundu braucām pa tumsu, ceļš bija slikts, un tas sagādāja diezgan daudz grūtību. Pēc tam pār Vellē savannām uzlēca saule. Tā ir ļoti skaista zeme. Tur ir ielejas, strauti un dzidrākas debesis. Vietām atkal veidojas mežs, bet daudz retāks nekā Kongo baseinā. Tas viscaur noaudzis ar augstu un biezu zāli. īsts kudu novads. Vietumis zeme atsedza melnas klintis, kuru apveidi bija tik savādi, ka Epaminondasam bieži atgādināja mūsu iemīļotā dzīvnieka formas. Bija daudz vēsāks nekā iepriekšējā dienā. Vellē ir augsts plato — piecsimt līdz tūkstoš metru virs jūras līmeņa, kas pamazām paaugstinās uz Kilimandžāro pusi. Tur pastāvīgi pūš vējš. Brīžiem vēl uznāca pa negaisam, bet tie nebija nikni. Ceļi kļuva aizvien sliktāki un sliktāki, un mums bija grūti sekot Legrāna džipam.

Ap pusdienlaiku nonācām mazā ciemā. Tur vairs nebija neviena balto apdzīvota bungalo. Legrāns mums teica, ka braucamie ceļi te beidzas, ka neesam vairs tālu no mērķa — apmēram trīs stundu gājienā. Mēs bijām tik rāmi, ka viņš, šķiet, par mums vairs nebažījās. Mēs savukārt bijām mazliet pieraduši pie viņa manierēm. Pat Epaminondass beidzot atzina, ka ar mums būtu varējis atgadīties kas ļaunāks.

Sajā ciemā palikām diezgan ilgi. Legrāns lika mums izkāpt no mašīnas un gaidīt laukumā. Viņam pirms došanās tālāk esot šis tas jānoskaidro. Visi ciema ļaudis, mūsu ierašanās satraukti, iznāca ārā no mājokļiem. Gājām apsēsties laukumā. Mēs bijām tik paklausīgi Legrānam, ka veselu stundu, kamēr viņš bija prom, neizkustējāmies no vietas. Ciems bija apaļš kā cirks, mājokļi rindojās ap apaļo laukumu. Visas būdas bija vienādas, visām priekšā — uz stabiem balstītas lievenes ar niedru jumtu. Visi iedzīvotāji bez izņēmuma nāca mūs apskatīt — gan vīrieši, kas nelikās sevišķi rosīgi, gan sievietes, kuras kopš mūsu ierašanās uz lievenēm auda. Viņas ļoti rūpīgi apskatīja Annu un arī mūs, kas bijām kopā ar viņu. Tie bija pirmie montbutu. Viņi bija augumā garāki par cilvēkiem, kurus līdz tam bijām redzējuši Kongo ielejā, un arī skaistāki. Lielākā daļa, berberu jaukteņi, nebija tik melnu ādu. Daudziem vaigus un pieri rotāja dziļi tetovējumi. Lielākoties viņu sejas bija ļoti maigas. Sievietes staigāja līdz jostasvietai kailas. Mazuļi, kamēr viņas mūs aplūkoja, gāja pie mātēm zīst kā kazlēni. Epaminondass ievēroja, ka neviens no šiem cilvēkiem neizskatījās sevišķi kanibālisks. Viņš tomēr palūdza mazliet Holandes viskija, ko Anna bija paņēmusi līdzi, un mēs arī iedzērām pietiekami, lai būtu ar viņu vienisprātis. Visu laiku ļāvām sevi apskatīt, cik vien kurš gribēja. Dīvainā kārtā mūsu daudzie smaidi nemazināja nevienas sejas nopietnību. Viņi apsprieda mūsu izskatu ļoti skaļā balsī, it kā atrastos pavisam tālu cits no cita. Viņu balsis varētu likties biedējošas, ja nebūtu tādā pretrunā ar seju maiguma pilno izteiksmi un ja mēs nebūtu noskaņojušies baidīties tikai no ļoti nedaudzām lietām pasaulē.

Beidzot Legrāns ieradās kopā ar diviem vīriem eiropiešu īsbiksēs un milzīgiem iemutēs iespraustiem cigāriem zobos. Viņš nepavisam nebija apmierināts ar tikko iegūtajām ziņām. Viņš teica, ka vakar šajā ciemā ieradusies policija. Un ka, šķiet, pilnīgi ticami, trauksmi policijā sacēlusi tieši mūsu ierašanās, un ka, iespējams, tā jau šodien ne tikai atgriezīsies šajā ciemā, bet šoreiz dosies pat līdz ciemam, kur mums jāsatiekas ar žežē. Legrānam nav izdevies noskaidrot, vai 2ežē ticis brīdināts. Ja viņš brīdināts, mums acīmredzot būs ļoti grūti uzzināt, kur viņš aizbēdzis, un būs loti grūti viņu atrast.

—   Vai ļoti grūti? — Anna jautāja.

—   Varbūt pat neiespējami, — Legrāns atbildēja.

—    Nē jel, — Anna teica.

—   Ja nu vienīgi lautu sevi pārsteigt.

—    Es esmu bagāta, — Anna sacīja.

—    Viņš maksā dārgi, — Legrāns atbildēja.

—    Bet es esmu ļoti bagāta, — Anna apgalvoja.

—    Tik vareni? — Legrāns, atguvis dzīvesprieku, jautāja.

—   Jā, — Anna teica. — Kauna lieta.

—    Nu tad, ja nav par vēlu, varbūt to varētu nokārtot…

Piepeši viņš izlikās kaut ko atceramies.

—    Bet ja nu tomēr tas nebūs viņš?

—    Pietiek jau tāpat, — Anna atbildēja.

—    Nesaprotu, — Legrāns pēc brīža sacīja.

—    Es gribēju sacīt, ka pat gadījumā, ja …

Legrāns nolēma, ka vislabāk būs vispirms doties uz ciemu, kas atrodas triju stundu gājiena attālumā un kur vēl vakar 2ežē slēpies. Ja arī viņa tur nebūs, vienīgi tur mēs varēsim uzzināt, kāda virzienā turpināt meklējumus. Viņš izskatījās ļoti rosīgs un pat priecīgs par savu enerģiju, it sevišķi pēc Annas piedāvājumā, un pirmo reizi kopš Leopoldvilas viņš bija ar mieru kopā ar mums iedzert mazliet Holandes viskija.

Tūlīt devāmies ceļā, lai nezaudētu kaut mazāko iespēju satikt 2ežē. Viņš varēja aiziet kuru katru brīdi, un mums vajadzēja steigties. Abi montbutu, ar kuriem Legrānam bija garas pārrunas, mūs pavadīja, jo Legrāns vairs lāgā neatcerejas ceļu.

Līdzko atstājām ciemu, mums vajadzēja iet pa stingri iemītām takām, tik šaurām, ka pa tām varējām pārvietoties vienīgi zosu gājienā. Anna gāja man pa priekšu un viņai pa priekšu — Legrāns un abi montbutu. Epaminondass man aiz muguras noslēdza rindu. Bija karsti, bet nemitīgi pūta savannas vējš un iet šķita samērā viegli. Laiku pa laikam Anna atskatījās, uzsmaidīja man, un mēs palūkojāmies viens otrā, ne vārda nerunādami. Un par ko gan no tā brīža mēs varētu runāt? Man viņa likās bālāka nekā parasti, bet mēs bijām tik maz gulējuši, ka viņa droši vien bija nogurusi. Pēc pusstundas Legrāns mums izdalīja sviestmaizes un sausiņus, ko bija paņēmis viesnīcā, kur pārnakšņojām. Tas mūs ļoti aizkustināja. Taču mums, pat Epaminondasam, nepavisam negribējās ēst. Garajā pārgājienā nekas neatgadījās. Vienīgi Epaminondass laiku pa laikam dīvaini iekliedzās — šai ziņā viņš jau kaut cik atdarināja montbutu—, jo viņam šķita, ka ir ieraudzījis kudu. Viņaprāt, redzētais bija pietiekami skaidrs, lai mēs par pusstundu pārkāptu paredzēto dienaskārtību. Un reizēm abi montbutu kaut ko pateica viens otram tik skalā un neparastā balsī, ka mēs aizvien satrūkāmies. Apvidus bija viļņots, vietām pat stipri paugurains. Ja nokāpām pārāk dziji ielejā, vēju vairs nemanījām, un tad bija grūti iet. Taču lielākoties mēs pietiekami drīz atkal izgājām uz plato, kur mūs apņēma savannā šalkojošais siltais vējš.

Pēc divu stundu gājiena taka strauji veda kalnup un pēc tam — dziļā un vēsā, mahagonijiem pieaugušā gravā. Legrāns pagriezās atpakaļ un paziņoja Annai, ka mēs vairs neesam tālu no mērķa. Uzkāpām pretējā gravas kraujā un atkal nonācām savannā, kur tikai loti reti auga kāds koks un līdz krūtīm sniedzās bieza zāle, kurā žūžoja vējš. Ik pa brīdim mūsu taku šķērsoja citas, tikpat šauras un stingri iemītas takas, tās gluži kā asinsvadi zarojās pa visu Vellē baseinu. Ap trijiem uznāca īss negaiss. Pa tā laiku patvērāmies zem koka. Izmantojām iespēju uzsmēķēt un mazliet iedzert Holandes viskiju. Bet nevienam negribējās runāt, pat Legrānam ne. Šīs atpūtas reizē Epaminondass izšāva uz putnu, kas ari bija meklējis patvērumu tajā pašā kokā. Viņš netrāpīja. Legrāns noskaitās. Mēs esot tik tuvu, viņš teica, ka šādā veidā visdrošāk varot panākt Gibraltāra jūrnieka aizbēgšanu. Tomēr, pirms devāmies tālāk, viņš pats ar mauzeri divreiz izšāva gaisā. Šāviens ilgi atbalsojās savannā, un gaiss pēc lietus bija tik tīrs, ka skanēja kā kristāls. Pēc pusstundas, pulkstenī skatīdamies, Legrāns atkal izšāva ar mauzeri gaisā — bet tikai vienreiz. Tas esot signāls, viņš mums teica. Tad viņš lika mums apstāties un būt klusiem kā pelītēm. Minūte pagāja vislielākajā klusumā. Pēc tam no savannas atdimdēja dobjš un skumīgs tamtams. Legrāns mums paziņoja, ka esam pusstundas attālumā no mērķa. No tā brīža es uz Annu vairs neskatījos. Un viņa ne reizi nepagriezās uz manu pusi. Pat Epaminondass vairs neieraudzīja nevienu kudu.

Kā paredzēts, tieši pēc pusstundas aiz strauja takas līkuma parādījās ciems — mazs, zems un tumšs, kas augstajā zālē šķita pazudis kā termītu pūznis. Aizgāju Annai garām un soļoju aiz Legrāna, taču zināmā attālumā. Viņš pirmais izgāja ciema laukumā. Viņš apstājās. Es viņam piebiedrojos. Laukumā nebija neviena baltā.

Ciems bija līdzīgs tam, ko nesen bijām atstājuši, tikai mazāks, un tā centrālais laukums bija nevis apaļš, bet četrstūrains. Tādas pašas būdas un tādas pašas lievenes niedru jumtiem. Visur valdīja miers. Atnāca Anna un Epaminondass. Uz lievenēm sievietes auda. Kaili bērni siltā vara krāsā rotaļājās. Kalvis kala kādu rīku, raidīdams pret sauli zilu dzirksteļu kūļus. Vīri notupušies šķiroja prosu. Kalvis paskatījās, kā ierodamies, tad turpināja darbu. Sievietes centīgi turpināja aust un vīrieši — šķirot. Tikai bērni pienāca pie mums, klaigādami kā putni. Neviens cits nepārtrauca darbu. Legrāns sašķieba seju dīvainā grimasē. Bija skaidrs, ka mēs ne tikai neesam gaidīti, bet turklāt esam loti nevēlami. Legrāns ilgi kasīja galvu un sacīja, ka tas viss viņam šķiet pilnīgi nenormāli. Viņš mums rādīja uz tukšām lievenēm un teica, lai tur apsēžamies. Abi montbutu, tikko ieradušies, taisnā ceļā devās uz būdu laukuma labajā pusē dažu metru attālumā no mums, un Legrāns viņiem pievienojās. Būdas lievenēs uz pīteņa sēdēja sieviete — mēs viņu pamanījām tikai tad, kad Legrāns bija aizgājis, — un šī sieviete gan skatījās uz mums. Abi montbutu ar viņu runāja, bet viņa nemaz neklausījās, ko tie saka. Atšķirībā no citām, šī sieviete nedarīja neko. Viņa skatījās uz Annu. Viņa bija skaista. Mums radās iespaids, ka Legrāns viņu pazīst, viņš sievieti sveicināja, pabīdīja nost abus montbutu un savukārt sāka runāt. Viņa acīmredzot šajā ciemā bija ienācēja, viņas gurnauts pēc formas un krāsas atšķīrās no citu sieviešu gurnautiem, tas bija no ļoti laba auduma, pelēks, ar sarkaniem putniem, un viņa to nēsāja, sasietu uz pleca, nevis savilktu ap vidu kā citas sievas. Kaila bija tikai viena viņas krūts. Tā bija neparasti skaista. Viņa nešķta augumā sevišķi gara, tomēr bija garāka par pārējām montbutu sievietēm, ko hdz tanī bijām redzējuši. Viņas roku un plecu krāsa bija tāda pati kā bērniem — vara brūna. Gluži kā bērniem, vaigi viņai bija apaļi un gludi. Nē, viņa nedzīvoja šajā ciemā, viņa droši vien bija ieradusies no tālienes, no kādas pilsētas. Viņas platās un pilnīgās lūpas tiešām bija nosārtinātas ar pomādi.

Šajā ciemā vēsmoja dīvaina smaka.

Legrāns viņai kaut ko stāstīja trīs minūtes. Tad viņš gaidīja. Arī viņa pagaidīja, pēc tam kaut ko ļoti īsi atbildēja, nemitēdamās skatīties uz Annu. Viņas zobi melnajā sejā ieplaiksnījās mežonīgā spožumā.

Būdas lievenēs pie stabiem bija piekārtas divas dejotāju maskas — melnbaltas, no krāsota koka, ar stāviem, gredzenotiem ragiem. Anna arī cieši skatījās viņā. Legrāns runāja atkal. Bet viņa vairs neatbildēja. Legrāns padomāja, vēlreiz pakasīja galvu un pagriezās pret mums.

— Viņa negrib sacīt, kur viņš ir.

Anna piecēlās un devās uz būdas pusi. Mēs ar Epaminondasu viņai sekojām, mēs, patiesību sakot, vairs nevarējām ilgāk nociesties. Tuvumā viņa izskatījās tikpat nevainojami skaista. Anna viņai tuvojās un smaidīja, viņa šķita ļoti aizkustināta. Sieviete skatījās uz Annu, viņas acis ārkārtīgi sāpīgā ziņkārē iepletās, un viņa neatbildēja uz Annas smaidu.

Dīvainā smaka, kas vēdīja gaisā, pastiprinājās, un mums aiz muguras pacēlās viegli, kodīgi dūmi. Taču sākumā neviens to neievēroja, vienīgi es, un arī tik tikko.

Anna stāvēja sievietes priekšā un uzlūkoja viņu. Arī sieviete skatījās, bet joprojām nespēja smaidīt. Anna izvilka paciņu cigarešu no šortu kabatas un pasniedza to. Viņa bikli pastiepa roku un uzsmaidīja tā, kā es viņu nekad vēl nebiju redzējis smaidām — viņai vien, aizmirsusi, ko vēlas viņai lūgt. Ieraudzījusi cigarešu paciņu, sieviete satrūkās. Viņa nodūra acis, paņēma vienu cigareti un pielika to pie lūpām. Viņas plauksta bija kā puķe ar ziiām ziedlapiņām. Viņa drebēja. Es noliecos un pasniedzu viņai uguni. Bet roka drebēja tik stipri, ka cigarete izkrita. Epaminondass to pacēla. Viņa nedomājot to paņēma, pielika pie mutes un ievilka dziļu dūmu. Tā bija sieviete, kurai patika smēķēt un kura smēķēšanā guva spēku un pacietību. Viņas skatiens pirmoreiz novērsās no Annas un pētīja mūs ar Epaminondasu, un tajā joprojām atspoguļojās tā pati sāpīgā ziņkāre. Viņa mēģināja saprast, nesaprata un padevās.

—    Sakiet viņai, — Anna ļoti klusām teica, — pasakiet viņai, ka mēs, ļoti iespējams, kļūdāmies.

Legrāns ar pūlēm tulkoja. Viņš mazliet nervozēja. Sieviete nesatricināmā mierā klausījās. Viņa neatbildēja.

Vakarvējš dzina uz mūsu pusi lielu dūmu mākoni. Bet nevienam vēl nebija laika to pamanīt. Tikai es to ievēroju. Un arī — tik tikko. Taču tas bija neparasti sīvs un smirdīgs.

—    Ļoti, ļoti iespējams, ka mēs kļūdāmies, — Anna teica.

Legrāns joprojām ar pūlēm tulkoja. Mirkli šķita, ka sieviete

taisās atbildēt, bet tad atkal klusēja.

—     Pasakiet viņai, ka es viņu meklēju trīs gadus, — Anna teica.

Legrāns turpināja tulkot. Sieviete ilgi vērās Annā, tad vēl pārdomāja — ilgāk nekā iepriekš, pēc tam nodūra acis un neatbildēja.

—     Varbūt citi runās, — Legrāns teica, pagriezies uz laukuma pusi.

Anna piecēlās.

—    Nē, — Anna teica, — es negribu runāt ne ar vienu citu, tikai ar viņu.

Viņa gaidīja vēl ilgi, pirms sāka runāt. Viņa atkal bija kļuvusi mierīga. Sieviete bija izsmēķējusi cigareti, Anna viņai pasniedza jaunu. Tieši tai brīdī dūmu smaka kļuva tik stipra, ka to vairs nevarēja nepamanīt. Anna pagriezās un kļuva ārkārtīgi bāla. Viņa vērās tālumā, lai saprastu, no kurienes dvaka nāk. Tā nāca no laukuma viņa gala, tas nebija tālu. Anna sakustējās, it kā gribētu bēgt, bet uz otru pusi, uz to, no kuras atnācām. Tad nespēkā apstājās. Legrāns galīgi nesaprata, kas mums uznācis. Es metos uz priekšu, Epaminondass man sekoja. Ļoti mazā apaļā laukumiņā divi vīri cepa kudu. Viņi grieza zaru, kas bija izbāzts starp tās sasietajām kājām. Kudu galva, vēl neskarta, vilkās ar nāsīm pa zemi, bet garais kakls, kas bija nesis brīvību pasaules vistālākajos mežos, jau bija liesmu apsvilināts. Nagi gruzdot bija visā ciemā izplatījuši smaku, kura mūs satrauca. Ragi bija nomaukti. Tie gulēja zemē kā no karotāja rokām izkrituši zobeni. Atgriezos pie Annas.

—    Tā ir kudu, — es teicu, — liela kudu.

Arī sieviete bija vērojusi mūsu rosīšanos, neko nesaprazdama. Un Legrāns, kuram par cilvēka iztēli bija pavisam aprobežots priekšstats, nesaprata ne tik. Anna diezgan drīz attapās. Viņa_ brīdi pastāvēja, piespiedusies pie lieveņu staba, tad atkal pievērsās sievietei. Šai brīdī sieviete sāka runāt. Viņai bija maiga balss ar rīkles pieskaņu.

—    Šo kudu vakar no rīta nogalināja jūsu dēļ.

Tad viņa atkal klusēja. Anna apsēdās viņai blakus uz pīteņa. Sieviete mazliet nomierinājās.

—    Es negribu vairs viņai jautāt, kur viņš ir. Tās ir veltas pūles. Pajautājiet, vai viņam ir rēta — ļoti… nu, ka lai pasaka, — ļoti īpatnēja, tāda, kas no ārpuses nav redzama, ko vienīgi sievietes kā viņa … kā es varētu redzēt. Pasakiet viņai, ka mums abām viņu būtu ļoti viegli pazīt pēc rētas.

Legrāns tulkoja, kā prata, mūsuprāt — ļoti vienkāršojot. Sieviete padomāja un atbildēja.

—    Viņa jautā, kāda šī rēta ir, — Legrāns teica.

Anna tomēr pasmaidīja.

—    Viņai jāsaprot, ka to es nesacīšu.

Legrāns tulkoja atkal. Sieviete it kā smaidīdama piemiedza acis. Viņa teica, ka saprot. Tad viņa runāja diezgan ilgi.

—    Viņa saka, — Legrāns tulkoja, — ka rētas ir visiem vīriešiem.

—    Protams, — Anna atbildēja, — bet šī rēta ir daļa viņa dzīves. Daudz, daudz vairāk nekā parastas rētas.

Viņš tulkoja. Viņa atkal domāja. Mūsu izredzes joprojām mazinājās. Viņa nekādā ziņā nesaprata. Tas ir tukšs numurs, Epaminondass sacīja. Viņš drebēja nepacietībā. Viņš spēja domāt vairs tikai par kudu un būtu gribējis doties prom, cik vien drīz iespējams, lai pirms tumsas iestāšanās mēģinātu kādu nomedīt. Arī Legrāns nervozēja. Tagad tulkojot viņa intonācijas kļuva vulgāras. Vienīgi mēs ar Annu labi izturējām šo pacietības pārbaudi. Jā, mūsu izredzes aizvien vairāk saruka, un tad sieviete piepeši runāja diezgan ilgi un noteiktākā tonī nekā iepriekš.

—   Viņa saka, — Legrāns tulkoja, — ka tādas rētas kā šī ir visiem stipriem un drosmīgiem vīriešiem.

Kāju piecirzdams, viņš piemetināja:

—    It kā tas būtu galvenais jautājums. Tā viņa jūs vazās aiz deguna līdz pat vakaram.

—    Es pie tā esmu pieradusi, — Anna atbildēja.

Sieviete runāja atkal, šoreiz vēl ilgāk. Legrāna nervozitāte neatstāja uz viņu nekādu iespaidu.

—           Viņa saka — stipri un drosmīgi vīrieši esot visur, ne tikai te, — Legrāns tulkoja.

—   Kur, kur atrodas šī rēta? — Anna jautāja.

—           Es aizturēju elpu. Viņa bija pievirzījusies sievietei tuvāk un tā runāja ar Annu, nevis ar Legrānu. Es Annu redzēju tikpat slikti kā Setā, kad viņa bija pagriezusies uz manu pusi benzīna uzpildes stacijas nojumē. Sieviete nemeloja. Viņa kaut ko noklusēja, bet sejas izteiksme nebija kā cilvēkam, kas izliekas.

—    Kur? — Anna vēlreiz jautāja.

Manuprāt, viņai nepietiktu spēka pateikt ko vairāk. Sieviete acīmredzot bija nolēmusi padoties. Viņa neatbildēja. Viņa skatījās Annā kā uz nāvi notiesātā, tad pacēla zilo pirkstu kā likteni. Es aizvēru acis. Kad es tās atvēru, viņas pirksts bija apstājies zem kreisās auss uz kakla. Viņa kliedza. Legrāns uzreiz tulkoja.

—   Naža dūriens pirms divdesmit gadiem.

Anna neklausījās. Viņa atkal bija atspiedusies pret stabu, seja bailēs sašķobīta. Viņa aizsmēķēja cigareti.

—   Tā nav tā rēta, — viņa teica.

Legrāns netulkoja. Viņš bija ļoti vīlies.

—   Tā nav tā rēta, — Anna teica sievietei.

Viņa noraidoši pamāja ar roku. Acis viņai bija pilnas asaru. Sieviete arī to redzēja. Viņa saņēma Annas roku un sāka smieties. Anna arī smējās. Es gāju prom.

—   Viņa melo, — Legrāns teica.

—    Nekādā gadījumā, — Anna atbildēja.

Es gāju uz kudu pusi. Epaminondass man sekoja. Nu kudu galva bija liesmās. Vīri bija pārvietojuši uguni un tagad no tās sāniem izgrieza garus zeltītus gaļas gabalus. Sajutu Epaminondasa roku uz sava pleca. Paskatījos uz viņu. Viņš smējās. Es mēģināju smieties, bet man vēl neizdevās. Laikam jau sirds sažņaudzās kudu dēj. Atnāca Anna kopā ar sievieti, kas tagad smējās visu laiku kā bērns. Anna pienāca man klat un skatījās uz kudu.

—           Viņa saka, — Legrāns tulkoja, — ka jums mazliet tā jāpagaršo.

Viņa pati paņēma trīs gabalus no kudu tikko apcepta sāna un pasniedza tos mums. Vienīgi tad es pacēlu acis uz Annu.

—    Kudu ir laba, — viņa teica.

Viņas seja atkal bija tāda, kādu es to pazinu. Acīs dejoja ugunskura liesmas.

—    Tā ir labākā lieta pasaulē, — es piekritu.

Manuprāt, vienīgi sieviete saprata, ka mēs viens otru mīlam.

Mus pierunāja pārnakšņot ciemā. Bija pārāk vēls, lai dotos atpakaļ. Mēs piekritām. Epaminondass ieteica doties pastaigā, pirms satumst. Abi pavadoņi nāca mums līdzi. Legrāns sacīja, ka ir pārguris, apbrīnoja mūsu možumu, bet līdzi nenāca. Izgājuši no ciema, mēs brīdi apstājāmies, lai iedzertu Holandes viskiju. Tad viņai uznāca smieklu lēkme, kas ilgi nepārgāja. Redzot viņu tā smejamies, abi montbutu pievienojās, tāpat arī Epaminondass un es.

—    Savā amerikāņu romānā, — viņa teica, kad bija mazliet nomierinājusies, — tev vajadzēs rakstīt, ka mēs ēdām kudu …

—    Vai nu šo, vai citu, — es atbildēju. — Cik drausmīga būtu mūsu dzīve, ja …

—    Kas gan to jelkad varētu zināt? — viņa jautāja. Epaminondasam šķita, ka netālu no mums sakustas zāle.

Viņš izslējās un turēja šauteni gatavībā.

—    Klusē, — Anna teica, — tu ar saviem stāstiem vēl aizbiedēsi kudu.

Nākamajā rītā atkal devāmies ceļā. Legrāns palika ciemā sagaidīt 2ežē. Viņš iedeva Annai adresi, kur viņa varēja nodot norunāto naudas summu. Viņi šķīrās kā vislabākie draugi. Anna noskūpstīja sievieti.

Mēs palikām Leopoldvilā mazliet ilgāk, nekā būtu gribējuši. Mūsu prombūtnē jahta tiešām bija degusi. Cēlonis bija Bruno neuzmanība — mazutu uzpildot, viņš bija nometis degošu izsmēķi netālu no cisternas. Kad ieradāmies. «Gibraltārs» vēl kūpēja. Uguns bija saudzējusi vienīgi bāru un augšējo klāju.

Pēc atgriešanās no montbutu zemes Anna nebija noskaņota uztraukties.

—    Pasaulē būs par vienu trīsdesmit sešu metru jahtu mazāk, — viņa teica.

Man viņa laipni sacīja:

—    Redziet, tas atvieglos jūsu amerikāniskā romāna rakstīšanu.

Svarīgi bija tas, ka šajā sakarā arī Bruno bija kjuvis nopietns. No tā brīža viņš pastāvīgi bija labā garastāvoklī. Mums stāstīja, ka brīdī, kad ieradušies ugunsdzēsēji, viņam uznākuši tik traki smiekli, ka visi jau domājuši — viņš zaudējis pratu. Taču Lorāns, kā nu pratis, cilvēkiem izskaidrojis, ka ugunsgrēki reizēm dažos indivīdos izraisot negaidītas reakcijas.

Visu vakaru prātojām, vai doties prom ar pasažieru kuģi kā visi cilvēki, vai arī pirkt citu jahtu. Nolēmām pirkt citu kuģi — lai nebūtu jāšķiras un būtu, ar ko nodarboties. Leopoldvilā atradās tikai viena veca jahta, mazāka un daudz neērtāka par «Gibraltāru». Bet mūsu garastāvoklis bija mainīgs, un tas nevienu neapbēdināja. Viņu jau nu nepavisam ne. Patiesību sakot, viņai šis «Gibraltārs», savulaik «Anna» un «Cipriss», bija mazliet apnicis.

Lorāns mūs atstāja Portoriko. Epaminondass — mazliet tālāk, Portoprensā. Bruno palika ilgāk. Gaidot viņu atgriešanos, atradām citus draugus.

Ceļā uz Kārību jūru okeāns bija ļoti skaists. Bet es par to vēl nevaru runāt.

beigas

A/s «Preses nams»

Vislētāk! Visātrāk!

Avīzes ? Žurnālus? Grāmatas? Bukletus? Atklātnes? Vizītkartes?

Ludzu!

Jūsu vēlme, mūsu darbs! Līgumcena, līgumtermiņi!

Rīga LV-1081, Balasta dambī 3. Ražošanas daļas tālr. 468163,

469263.

A/s «Preses nams» apgada iznākušās šādas grāmatas:

Margarita Kovaļevska. Posta puķe. 208 ipp., autores ilustrācijas. Māksliniece Andra Neiburga.

Diloģijas «Posta puķe» un «Gauru gaiļi» autore ilgus gadus dzīvo ASV. Līdz aizbraukšanai viņa paspēja absolvēt Ģederta Eliasa Figurālo meistardarbnīcu Mākslas akadēmijā un ilustrēt vairāk nekā 30 bilžu, pasaku un mācību grāmatas, tādējādi kļūstot par populārāko bērnu grāmatu ilustratori.

«Posta puķe» ir savdabīgs Zemgales un tās ļaužu tēlojums, kuru var nosaukt par raksturromānu ar krāšņo Putnu mammas — Līzbetes tēlu centrā. Vienlaicīgi tā ir mīlestības traģēdija, kur jūtu kaisle saduras ar tik spēcīgiem kārdinājumiem kā nauda, manta, vara pār citu likteņiem.

Sagatavošanā diloģijas otrā grāmata «Gauru gaiļi».

Zigmunds Skujiņš. Sarunas ar jāņtārpiņiem. (No bezmiega melnrakstiem.) 240 Ipp., il. mākslinieks Gunārs Cīlītis.

Tas ir kultūrvēsturisks darbs, kurā autors atmiņā restaurē ne tikai savas dzīves un daiļrades nozīmīgākās epizodes, bet īsās novelēs portretē laikabiedrus. Lūk, dažas nodaļas:

*     Iļģuciems, kura vairs nav.

*     Nepaklausīgais Eduards Berklavs.

*     Jāņa Jaunsudrabiņa un Mildas Ozolas romāna sekas.

*     Anšlavs un Vidvuds Eglīši.

*    Mirdzas Ķempes trīs personības.

*     Jāņa Sudrabkalna sievietes.

*     Rakstnieku savienības «ēnu kabinets».

*     Vai Ārija Elksne paredzēja nākotni?

*     Imants Ziedonis, Juris Podnieks un Filipīnu paramediķi.

*     Ulmaņlaika Rīgas smalko dāmu atmiņas. Un daudz kas cits.

Margarita Dirasa

Di 741 Gibraltāra jūrnieks. / No fr. vai. tulk. S. Jaunarāja; māksi. A. Lamsters; — R.: a/s «Preses nams», 1993. — 256 ipp.

Margarita Dirasa dzimusi 1914. gadā Kohinhinā (Indoķīnā). Bērnībā viņa neilgi dzīvojusi Francijā, bet Saigonu uz visiem laikiem atstājusi tikai astoņpadsmit gadu vecumā. M. Dirasa sarakstījusi daudz romānu («Gibraltāra jūrnieks», 1952; «Andrmā kunga pēcpusdiena», 1962; «Mīļākais», 1984; u. c.), filmu scenārijus, starp tiem — «Hirosima, mana mīla» un «Tik ilga prombūtne».

«Gibraltāra jūrniekā» spilgti un svaigi atklājas M. Dirasas dzīves un mīlestības izpratne.

ISBN 9984—CO—002—8

Parakstīta iespiešanai 10.03.93. Reģistrācijas apliecība Xr. 2 0610. Formāts 60x84/16. Augstspiede. 16.76 izdevn. i.. 16,25 fiz. i.. 15,11 uzsk. I. Metiens 15 000 eks. Pas. Nr. 53. Līgumcena. Salikta un iespiesta a/s «Preses nams», LV 1081, Rīga. Balasta dambi 3.

Content

Dirasa Margarita Gibraltāra jūrnieks

Pirmā daļa

Otrā daļa